THE SWORD OF BEDWYR

Copyright (c) 1995 by R. A. Salvatore

All rights reserved, which includes to reproduce this book

or portions any form whatsoever.

AND CLASSIC, 1997

Translation (c) Václav Čuba, 1996

Cover Art (c) by Michael Whelan / via Agentur Schlück

ISBN: 80-85782-86-3

Distribuce - LA, spol. s.r.o.

Čestmírova 27, Praha 4 140 00

tel: (02) 691 33 57

Vytiskla BBS Tiskárna Vimperk s. r. o.

BEDWYRŮV

MEČ

R. A. SALVATORE

R. A. Salvatore

v Classic

BEDWYRŮV MEČ - kniha 1

* LUTHIENOVA HAZARDNÍ HRA - kniha 2

* ODLEHLÉ HVOZDY - kniha 1

* DRAČÍ DÝKA - kniha 2

* NÁVRAT DRAKOBIJCE - kniha 3

* Očekávejte

Betsy Mitchellové, za vechnu její podporu a pomoc, za to, e mi otevřela nové monosti a obzory. Nadení je nakalivé.

A zvlátě děkuji vám, Wayne Changu, Donalde Puckey a Nancy Hangerová. Při tak obtíné práci, jako je tahle bylo skvělé pracovat s tak talentovanými a schopnými lidmi.

Prolog

Toto jsou ostrovy Avonského moře. Země rozeklaných vrcholků i táhlých kopců, mírných deů i ostrých větrů vanoucích přes hřebeny vln. Tichá Baranduina, země lidí a Fairbornů, země zeleně a duhy. Ostrovy Pěti Stráí, zvané Větrolamy, země neúrodných strání, porostlé mnohobarevnými liejníky, zářícími ve vycházejícím slunci, země horských ovcí pasoucích se na úbočích hor.

V průlivech mezi ostrovy jsou obávané útesy, jim se vichni námořníci vyhýbají.

Praetorie, nejobydlenějí a nejcivilizovanějí z ostrovů, křiovaná mnoha cestami a posetá městy.

A nakonec nepokořený Eriador. Země válek a drsných lidí, podobných mečům, kterými se ohánějí. Země klanů, kde věrnost koluje spolu s krví v ilách vech. A bojovat s kýmkoliv znamená bojovat s celým jeho rodem.

Nepokořený Eriador. Mraky zakrývající vrcholky hor a mrazivé větry, které dují i v létě. Fairnborntí elfové tančí na temenech skrytých vrchů a nevlídní trpaslíci kovají zbraně, které nejpozději do roka nevyhnutelně okusí krev nepřítele.

Příběhy o barbarských jezdcích Huegotech jsou zde stále ivé a větina z nich vypráví o nájezdech těchto válkychtivých bojovníků na národ Eriadoru. Nikdy se jim vak nepodařilo tuto zemi dobýt a Eriadořany zotročit. Říká se, e za kadého zabitého Eriadořana byl zabit jeden Huegot, co je výsledek, jakým se ádný jiný národ v boji s mocnými barbary nemůe chlubit.

Z jeskyní hor elezného Kříe sestoupili jednoocí kyklopové, krutá a nemilosrdná horda. Přehnali se zemí, pálili, loupili a zabíjeli kadého, kdo neprchl před jejich bouřlivým útokem. Pak vak v Eriadoru povstal vůdce Bruce Mac Donald, Sjednotitel, který shromádil mue i eny celé země a zvrátil průběh války. Po vyčitění západní části země si Bruce Mac Donald proklestil cestu elezným Kříem, aby jej mohl se svými armádami překročit a zničil kyklopy i na východě.

Toto se stalo před esti sty lety.

Z moře přitáhly armády Gaskonie, velkého království leícího jině od ostrovů. A tak byl Avon, země zvaná také Elkinador, dobyt a “zcivilizován”. Gaskonijcům se vak nikdy nepodařilo získat vládu nad Eriadorem na severu. Ohromné vlny a bouře Ploutvového moře zahnaly jednu flotilu na mělčinu a změnily lodě v hromady dřeva, obrovské velryby zničily flotilu druhou. Se jménem Bruce Mac Donalda, svého dávného hrdiny na rtech, bojovali obyvatelé Eriadoru o kadou píď země. Jejich odpor byl tak tuhý, e Gaskonijci nejen e ustoupili, ale navíc vybudovali zeď napříč ostrovem, čím tuto severní zemi oddělili od Avonu. Zemi, kterou nakonec sami prohlásili za nepokořitelnou.

A s pokračujícím odporem Eriadoru a vzhledem k válkám, které začínaly propukat i na jiných ostrovech daleko na jihu, Gaskonijci nakonec ztratili o Avon zájem a stáhli se. Jejich odkaz přeívá pouze v jazyce, náboenství a způsobu oblékání obyvatel Avonu. Ne vak v Eriadoru, této nepokořitelné zemi, kde náboenství je starí ne celá Gaskonie a kde věrnost koluje spolu s krví v ilách vech.

Toto se stalo před třemi sty lety.

V Avonu, na Karlově ostrově na řece Stratton, povstal čarodějný král veliké moci, který by rád viděl vechny ostrovy pod svou vládou. Greensparrow bylo a je jeho jméno a za ním se skrývá mu velkých ambicí a temných plánů. A temná byla i smlouva, kterou Greensparrow uzavřel s Cresisem, vládcem kyklopů. Jmenoval Cresise svým prvním vévodou a získal tak Jednooké do své armády. Během čtrnácti dnů dobyl Avon, kde zničil vekerý odpor, a poté obrátil svou pozornost na Eriador. Jeho armády vak nebyly lepí ne barbaři, ani kyklopové, nato Gaskonijci.

Proto seslal na Eriador temnotu, která nemohla být zničena mečem, ani zastavena odvahou. Mor, jeho epot dával na srozuměnou, e byl vyvolán černou magií. V Avonu jeho smrtící účinky nepocítili, v Eriadoru vak ano. Z kadých tří lidí dva zemřeli a z kadých tří, kteří přeili, byli dva příli vyčerpáni, ne aby se zúčastnili bitvy. A tak Greensparrow nastolil svou vládu a znemonil v zemích na sever od elezného Kříe jakýkoliv odpor. Ve městě Montfortu, kterému předtím na památku Sjednotitele říkali Caer Mac Donald, jmenoval svého osmého vévodu.

V Eriadoru nastaly těké časy; fairborni utekli a trpaslíci byli zotročeni.

Toto se stalo před dvaceti lety. V době, kdy se narodil Luthien Bedwyr.

Toto je jeho příběh.

Kapitola 1

Ethanovy pochybnosti

Ethan Bedwyr, nejstarí syn earla z Bedwydrinu, stál na balkóně paláce v Dun Varně a pozoroval dvojstěník s černými plachtami, který opatrně vplouval do přístavu. Tento hrdý mu se zamračil jetě předtím, ne uviděl známou vlajku - krvavě rudé oko ověnčené palmovou ratolestí. Pouze lodi krále nebo barbarů ze severovýchodu se mohly volně plavit temnými a studenými vodami Ploutvového moře, pojmenovaného podle děsivých černých ploutví masoravých velryb, které se v hladových hejnech pohybovaly ve vodě. A barbaři se nikdy neplavili jen s jedinou lodí.

Druhá vlajka - silná pae, ohnutá v lokti a třímající hornický krumpáč - se ukázala vzápětí.

“Máme hosty?” zazněla za ním otázka. Ethan se neotočil, protoe poznal hlas svého otce.

“Vidím praporec vévody z Montfortu,” odpověděl se zjevným pohrdáním.

Gahris Bedwyr se postavil vedle syna a Ethan sebou trhl, kdy se podíval na mue, který působil tak důstojně, jak si ho Ethan u jen stěí pamatoval. Ve tváři prosvětlené vycházejícím sluncem ivě zářily Gahrisovy skořicové oči. Čerstvá oceánská bríza mu čechrala husté, stříbřitě bílé vlasy ze zdravě ruměnného, vrásčitého obličeje, opáleného sluncem během nespočetných hodin strávených v malé rybářské lodi na nebezpečném moři. Gahris byl stejně vysoký jako Ethan, vyí ne větina lidí na ostrově Bedwydrinu, ačkoli ti platili za nejvyí obyvatele království. Ramena měl stále jetě iroká a rovná a svaly vytrénované neúnavnou prací.

Kdy loď s černým plachtovím přistála u mola a posádka kyklopů začala hrubým pokřikem pohánět ostrovany, aby jim pomohli, Gahrisův výraz se nezměnil, jen v očích se mu zračilo, co si skutečně myslí.

Ethan obrátil pohled zpátky k přístavu. Nechtěl se dívat na svého zlomeného otce.

“Myslím, e je to vévodův bratranec,” poznamenal Gahris. “Slyel jsem, e cestuje po vech severních ostrovech. No, musíme se s Jeho Milostí přivítat.” Gahris se otočil k odchodu, kdy si vak viml, e Ethan své místo neopoutí, zůstal stát.

“Bude se pro potěení naich hostů bít v aréně?” zeptal se, i kdy odpověď znal předem.

“Pouze pokud mým protivníkem bude vévodův bratranec sám,” odpověděl Ethan ve ví vánosti, “a boj bude veden na ivot a na smrt.”

“Musí se naučit přijímat věci tak, jak jsou,” řekl Gahris Bedwyr.

Ethan na něj upřel rozčilený pohled, takový, jaký míval sám Gahris před čtvrtstoletím, před tím, ne nezávislý Eriador padl pod eleznou vládu krále Greensparrowa Avonského. Nejstarího Bedwyra to přimělo, aby se zamyslil a připomněl si, co vechno by jetě jeho lidé mohli ztratit. Lidé z Bedwydrinu ani z jiných ostrovů se neměli zle. Greensparrow se soustředil hlavně na Avon a ostatní země jině od hor zvaných elezný Kří. A přestoe Morkney, vévoda z Montfortu, drel vládu nad Eriadořany pevně v rukou, ponechával ostrovanům dost volnosti - alespoň pokud plnili jeho poadavky a pokud s jeho vyslanci, kdy přijeli na některý z ostrovů, bylo sluně zacházeno.

“Nemáme patný ivot,” poznamenal Gahris. Snail se zchladit synovu horkou hlavu. Nebyl by nikterak překvapen, kdyby se najednou dozvěděl, e Ethan napadl vévodova bratrance za denního světla, před stovkou svědků a uprostřed praetoriánské gardy!

“Ne, pokud se spokojíme s poníeným postavením,” zavrčel Ethan.

“Myslí si o sobě, e dokáe úplně vechno,” řekl Gahris tie. Věděl, e Ethan je jedním z těch, kdo vzpomínají na dny absolutní nezávislosti, kdy Bedwydrin povstal proti kadému, kdo by se chtěl nazývat jeho vládcem. Historie ostrova byla historií válek - proti barbarům, proti kyklopským hordám, proti samozvaným eriadorským králům, kteří se snaili zemi opanovat. A také proti mocným gaskonijským flotilám, kdy se toto rozlehlé jiní království snailo dobýt vechny země, leící v chladných severních vodách. Avon tehdy Gaskonijcům podlehl, ale tvrdí válečníci z Eriadoru nájezdníkům tak znepříjemňovali ivot, e ti vybudovali zeď, která je od Eriadoru oddělila. Prohlásili, e tato země je příli divoká, ne aby se dala zkrotit. V těch časech se obyvatelé Bedwydrinu pynili tím, e ádnému gaskonijskému vojákovi se nepodařilo vstoupit na půdu ostrova a přeít.

To u vak byla dávná historie. Uplynulo sedm generací a Gahris Bedwyr u nevěřil, e by se ty časy jetě mohly vrátit.

“Jsem Bedwyr,” odvětil Ethan, jako by to ve vysvětlovalo.

“Stále takový rebel!” řekl Gahris s pocitem marnosti. “Kale na důsledky toho, co dělá. Ve své domýlivosti nejsi schopen uvaovat dopředu…”

“Právě ta moje domýlivost znamená, e jsem Bedwydrin,” přeruil ho Ethan. Jeho skořicové oči, rodové znamení klanu Bedwyrů, se v ranním světle nebezpečně blýskaly.

A právě pohled těchto očí earla přesvědčil, e tady nic nezmůe. “Alespoň tvůj bratr se bude k hostům chovat s náleitou úctou,” řekl Gahris klidně a odeel.

Ethan se obrátil zpět k přístavu - loď u přistála a na palubě se hemili jednoocí kyklopové, kteří ji přivazovali k molu. Hrubě odstrkovali ostrovany, kteří se jim náhodou připletli do cesty. Tito tvorové sice nenosili stříbročerné uniformy praetoriánské gardy, ale byli osobní stráí kadého lechtice. I Gahris jich několik měl, byli darem vévody z Montfortu.

Ethan znechuceně zavrtěl hlavou a obrátil pohled na cvičitě vlevo pod balkónem, kde, jak věděl, najde Luthiena, svého o patnáct let mladího bratra. Luthien tam trávil větinu času při cvičení boje s mečem a lukostřelbě. Trénoval. Stále jen trénoval. Byl pýchou svého otce a jeho miláčkem a Ethan musel připustit, e pokud někde na světě existuje lepí bojovník, pak on ho jetě neviděl.

Svého bratra okamitě rozpoznal podle načervenalého nádechu jeho dlouhých vlnitých vlasů, jen o odstín tmavích ne Ethanovy. I z této dálky byl Luthien impozantní postavou, měřil est stop a dva palce, měl iroká ramena a svalnaté pae. Jeho kůe měla zlatohnědou barvu, následkem ustavičného pobytu venku za kadého počasí.

Ethan se zamračil, kdy viděl, jak Luthien snadno vyřídil jednoho ze svých soupeřů a rychlým pohybem srazil dalího, který se ho pokouel překvapit zezadu.

Válečníci, kteří to sledovali, pochvalně zamručeli a Luthien se začal zdvořile uklánět.

Ano, Ethanovi bylo jasné, e Luthien jejich “hosty” opravdu pobaví, a tato mylenka se hrdému mui příčila. Přesto Luthiena neobviňoval; jeho bratr byl mladý a hloupý. Ve svých dvaceti letech nepoznal opravdovou svobodu, ani neznal Gahrise takového, jaký byl před vzestupem čarodějného krále Greensparrowa.

Gahris vyel ven na cvičitě. S úsměvem něco říkal a ukazoval přitom na přístav. Luthien vesele odpovídal a napínal svaly, stále připraven někoho potěit.

“Je tě koda, drahý bratříčku,” zaeptal Ethan. Mohl si dovolit být sentimentální, nebo věděl, e jednoho dne se Luthien bude muset postavit tváří v tvář pravdě o jejich zemi a o zbabělosti svého otce. Náhlý hluk obrátil Ethanovu pozornost zpět k přístavu. Viděl, jak nějaký kyklop na nábřeí bije rybáře. Dva dalí kyklopové svého kamaráda pobízeli a vichni tři toho nebohého mue mlátili a kopali, dokud nezůstal bezmocně leet na zemi. Pak se ti tři s chechotem vrátili na stanovitě ke své proklaté práci.

Ethan u viděl dost. Seběhl z balkónu a málem se srazil se dvěma jednookými vojáky, kteří patřili jeho otci.

“Zdravíme Bedwyrova dědice,” řekl jeden z nich s úsměvem a obnail své luté zuby. Ethanovi neula povýenost v jeho hlase. Pravda, byl Bedwyrův dědic, ale ten titul pro kyklopy, kteří byli oddaní pouze avonskému králi a jeho vévodům, nic neznamenal. Tato garda, tento “dar” vévody z Montfortu, nebyla nic jiného ne pióni a vichni, včetně Ethana, to velmi dobře věděli. Nikdo by to vak nepřiznal nahlas.

“To vás příjezd někoho z vládnoucí rodiny tak rozruil, e jste opustili svá místa?” Zamračil se Ethan.

“Jdeme oznámit, e přijel bratranec vévody z Montfortu,” odpověděl druhý stráný. Ethan tu ohyzdnou kreaturu probodl pohledem. Kyklopové nebyli tak vysocí jako ostatní lidé, ale byli mnohem silnějí. I ti nejmení váili alespoň dvě stě liber a ti nejtěí dokonce přes tři sta. Měli nízká, ustupující čela, umatěné, provazovité vlasy sčesané dozadu a jediné, krvavě červené oko uprostřed čela. Tvář dotvářely iroké, rozpláclé nosy, téměř neexistující rty a zvířecí, zaloutlé zuby. A nikdo by na kyklopovi nenalezl bradu.

“Gahris o příjezdu ví,” odpověděl Ethan tichým, téměř výhrůným hlasem. Kyklopové se s úklebkem podívali jeden na druhého, ale úsměv je rázem přeel, kdy se obrátili zpět k rozhněvanému Ethanovi, jeho ruka spočívala na jílci meče. Dvě páata, která náhodně přila do haly, se na střet dívala s velkým zájmem.

“Zvlátní, nosit meč i doma,” poznamenal jeden z kyklopů.

“Zvlátní, ale moudré vzhledem k tomu, e se tady potloukají jednoocí,” odpověděl Ethan hlasitě, posílen obdivem dvou lidských sluebníků. Vyslouil si tím hněvivé pohledy stráců.

“Ale dost u,” rozkázal Ethan. “Páchne vám z úst.”

Jejich hněv jetě vzrostl, ale Ethan věděl, e nemohou nic udělat. Koneckonců byl synem earla, kterému kyklopové měli za úkol slouit. Oba se otočili a odeli.

Ethan mrkl na oba hochy, kteří se sice hned odvrátili, ale neskrývali úsměv. Tohle je nae mladá generace, pomyslel si nejstarí syn. Mladá generace hrdé rasy. Ethan hledal útěchu a naději v jejich zřejmém souhlasu se způsobem, jakým se s kyklopy vypořádal. Moná, e budoucnost bude lepí. Ale budoucnost nebudoucnost, Ethan věděl, e právě zavdal otci dalí příčinu k nespokojenosti.

Kapitola 2

Dva lechtici a jejich dámy

O chvíli později kyklopský voják se títem a bitevní sekerou v barvách Montfortu vstoupil do audienčního sálu Gahrisova domu. Byla to rozlehlá obdélníková místnost, vybavená několika pohodlnými křesly a velikým krbem.

“Vikomt Aubrey,” začal jednooký herold, “bratranec vévody Morkneyho z Montfortu, estý z osmi, čtvrtý v řadě po…”

A tak pokračoval několik minut a probíral se nedůleitými detaily vikomtovy rodové linie, jeho udatnými skutky (samozřejmě přeháněl, ale stále to nestačilo, aby ohromil Gahrise, který il v tvrdém Bedwydrinu více ne edesát let), jeho lechetností a hrdinstvím.

Earl věděl, e prakticky kadý čtvrtý člověk v Eriadoru měl právo na titul vikomta nebo barona.

“A jeho společník, baron Wilmon,” pokračoval kyklop a Gahris stěí potlačil zívnutí při očekávání dalího monologu. Natěstí bylo Wilmonovo představování poměrně krátké, stejně jako představování jejich enského doprovodu, který kyklop uvedl jako “dámy Elenie a Avonesa”.

“Elen a Avona,” zamumlal Gahris tie. Dobře rozuměl jejich úsilí proniknout mezi smetánku. Zkrátka vikomt a jeho banda.

Aubrey byl pečlivě upravený mu ve středních letech, s ulízanými vlasy. Wilmon byl vyparáděný, asi pětadvacetiletý hejsek. Oba nosili zbraně válečníků, meč a dýku, ale u ze stisku rukou Gahris poznal, e to nejsou lidé zvyklí zacházet s těkým mečem. Jejich ruce postrádaly pevnost a rozhodnost. Dámy byly jetě horí. Byla to příli nalíčená a příli navoněná, nakrucující se stvoření, navlečená do hedvábí a ověená zlatem. Avonesa vypadala na padesát a a se snaila, jak chtěla, zub času se na ní podepsal. Přesto se pokouela vypadat mladě. A jak se pokouela! Gahrisovi to připadalo směné.

“Vikomte Aubreyi,” řekl s přátelským úsměvem, “je to vskutku velká čest, setkat se s někým, kdo je v přízni naeho ctěného vévody.”

“Vskutku,” odpověděl Aubrey, který vypadal znuděně.

“Mohu se zeptat, co vás přivedlo tak daleko na sever?”

“Ne,” začal odpovídat Aubrey, ale Avonesa, která ho doprovázela, ho přeruila.

“Jsme tady na prázdninách,” řekla a její dech byl cítit vínem.

“Přijeli jsme z ostrova Marvisu,” dodala Elenie. “Říkali nám, e nikdo na celém severu nedokáe připravit takovou hostinu jako earl z Marvisu, a řeknu vám, nezklamal nás.”

“Měli výborné víno,” podotkla Avonesa.

Aubrey byl touto tirádou stejně otrávený jako Gahris. Zato Wilmon vypadal zaujatě a připraven vstoupit do debaty.

“Earl z Marvisu je znám jako výborný hostitel,” řekl Gahris, nebo Bruce Durghess byl jeho blízký přítel a spolutrpitel v temných časech vlády krále - čaroděje.

“Jistě,” přisadil si Aubrey, “předpokládám, e nám také nabídnete pórkovou polévku a jehněčí kýtu.”

Gahris se chystal odpovědět, ale nevěděl, co říci. Dvě nádoby naplněné rozmanitými rybami, to bylo maximum, co byl ostrov schopen poskytnout.

“A já tak nenávidím pórkovou polévku,” pokračoval Aubrey, “ale natěstí máme na lodích dost jídla a navíc se nezdríme dlouho.”

Gahris se snail skrýt výraz radosti.

“Ale myslel jsem…” začal earl a snail se, aby to znělo opravdu smutně.

“Mám co dělat, abych stihl setkání s Morkneyem,” řekl Aubrey zpupně. “Měl jsem se na návtěvu tohohle bezútěného ostrůvku vykalat a navíc Marvisova aréna nestála za nic. Slyel jsem, e na ostrovech jsou nejlepí válečníci z Eriadoru, ale troufám si říct, e i napůl chromý trpaslík z nejhlubích montfortských dolů by snadno přemohl kteréhokoliv bojovníka, kterého jsme na Marvisu viděli.”

Gahris neřekl nic, ale pomyslel si, e Aubreyho popis Bedwydrinu jako bezútěného ostrůvku by ho v minulosti stál jazyk.

“Alespoň doufám, e vai válečníci se ukáou v lepím světle,” zakončil Aubrey.

Avonesa uchopila Gahrise za pai, viditelně uchvácená jeho tvrdými svaly. “Zboňuji válečníky,” zaeptala earlovi do ucha.

Gahris na ráno ádný boj v aréně neplánoval, ale byl rád, e se přece jen nakonec bude konat. Doufal, e vikomt bude ukázkou uspokojen a zmizí před obědem, čím Gahrisovi uetří problémy s podáváním jídla - mělo jím být jehně a pórková polévka!

“Na přípravy dohlédnu osobně,” řekl Gahris Aubreymu a během řeči se jemně vymanil z Avonesina sevření. “Moji pomocníci vám ukáou, kde si po své dlouhé cestě můete odpočinout. Já budu zanedlouho zpátky.”

S těmito slovy se rozloučil a odkráčel kamennou chodbou. Luthiena, oblečeného do slavnostních atů a jetě rozjařeného po jeho ranním úspěném vystoupení, nael nedaleko.

“U a jsi zpátky na cvičiti,” řekl Gahris svému synovi. “Jediné, co chtějí vidět, je pořádný boj.”

“Já budu bojovat?”

“Zná tady snad někoho lepího?” zeptal se Gahris, popadl Luthiena za rameno a vedl ho směrem k aréně. “Ne nastoupí ty, budou dva souboje - v kadém a je alespoň jeden kyklop.” Gahris se odmlčel a zamyslel se. “Kdo pro tebe bude nejlepí soupeř?”

“Nejspí Ethan,” odpověděl Luthien bez zaváhání, ale Gahris zavrtěl hlavou - Ethan by jen stěí bojoval v aréně a u vůbec ne pro pobavení těchhle návtěvníků.

“Pak tedy Garth Rogar,” řekl Luthien, maje na mysli obrovitého barbarského válečníka. “Myslím, e je ve skvělé formě.”

“A, ty ho přemůe?”

Zdálo se, e tato otázka mladého bojovníka zaskočila.

“Samozřejmě, e ho přemůe,” odpověděl si Gahris sám. “Sna se ukázat v co nejlepím světle. Je důleité, aby se o Bedwydrinu a o tobě doneslo vévodovi jen to nejlepí.”

Tím Gahris skončil a Luthien odkráčel, zcela evidentně naplněn touhou potěit otce i návtěvníky.

“Jak zneuctěn bude Luthien, a prohraje před očima svého otce a jeho vzneených hostů,” pronesl rozloitý mu směrem ke shromádění mnoha dalích bojovníků. Seděli v chládku u ústí tunelu vedoucího do arény, připravovali si zbraně a čekali, a na ně přijde řada.

“Zneuctěn?” odpověděl mladý Bedwyr a tvářil se, jako by se ho to opravdu dotklo. “Vítězství není ádné zneuctění, Garthe Rogare.”

U ostatních tato poznámka vyvolala řadu úsměků.

Obrovitý Rogar byl o celou stopu vyí ne Luthien, pae měl silné jako Luthienova stehna. Popadl obrovský kámen, na kterém seděl, a okázale s ním povstal. Udělal dva kroky směrem k sedícímu Bedwyrovi, který musel zaklonit hlavu, aby Garthu Rogarovi viděl do tváře.

“Dneska prohraje,” přislíbil barbar.

Začal pomalu obcházet dokola, aby vystavil na odiv své svaly. Celá místnost ztichla.

Luthien povstal, vytasil meč a s úasnou rychlostí provedl několik bleskurychlých výpadů namířených proti Garthu Rogarovi i jeho spolubojovníkům. Rozloitý seveřan se pokusil o obranu, ale Luthienův meč se pohyboval rychleji, ne oko stačilo sledovat a neposkytoval ádnou monost k odpovědi.

Vichni tito mladí válečníci byli přátelé, kromě několika kyklopů, kteří seděli odděleně na druhém konci a jejich hru sledovali se zřejmým znechucením: Jediný Garth Rogar nepocházel z Bedwydrinu. Připlul na své malé lodi do přístavu Dun Varny před čtyřmi roky a vzhledem k jeho nesporným kvalitám a hrdému vystupování byl ostrovany přijat za vlastního. Nyní se stejně jako ostatní mladí mui z Bedwydrinu učil válčit. Byla to sice hra, ale skutečně smrtící hra. I v časech míru, alespoň tak, jak ho za svých ivotů poznali, nebyly neobvyklé nájezdy banditů a různých příer, které občas připlouvaly z Ploutvového moře.

“Rozříznu ti pusu od ucha k uchu, take u nikdy nepolíbí Kateřinu O’Haleovou,” řekl Garth Luthienovi. Vichni zmlkli; Kateřina nebyla z těch, kteří by si nechali jen tak něco líbit. Pocházela z druhé strany Bedwydrinu, z oblasti rybářů, kteří statečně bojovali s nebezpečnými vodami Avonského moře. Byli to tvrdí a silní lidé a Kateřina patřila mezi nejlepí. Za zády rozloitého barbara bylo slyet jakýsi pohyb. Garth Rogar se otočil a spatřil mračící se Kateřinu, jak stojí za ním, v rukou meč, jeho hrot zatím směřoval k podlaze.

“Jestli něco takového řekne jetě jednou, uříznu já něco tobě,” slíbila mu mladá rusovlasá ena tie a zelené oči jí nebezpečně blýskaly. “A líbání bude ta poslední věc, na kterou přitom bude myslet.”

Celá místnost se znovu rozesmála a Garth Rogar, rudý v obličeji, se dal rychle na ústup. Věděl, e tuhle válku slov nemůe vyhrát. A tak se raději posadil a začal si připravovat meč.

Zbraně, které pouívali, byly opravdové. Neměly vak ostří a měly zkrácený hrot, kterým sice bylo moné poranit, ale ne zabít. Alespoň větinou. Několik válečníků u v aréně zemřelo, ale to se stávalo tak jednou za deset let. Boj byla starobylá a pevně zaitá tradice na Bedwydrinu i v celém Eriadoru a mnohé národy u okusily její hodnotu. Léty tréninku získávali mladí mui a eny úctu ke zbraním i k nepříteli a pomáhalo jim to vyvarovat se zbytečných chyb v boji. Povinné byly pouze tři roky tréninku, ale mnoho z nich zůstávalo i déle. A někteří, jako třeba Luthien, učinili z výcviku svou hlavní ivotní náplň.

V aréně bojoval u nejméně stokrát a přemohl u kadého protivníka, kromě svého bratra Ethana. Ti dva se spolu nikdy nestřetli, nebo Ethan opustil arénu velmi brzy, a přestoe Luthien by rád se svým nepochybně talentovaným bratrem změřil síly, nedovolil své pýe, aby ovlivnila jeho respekt a lásku k Ethanovi. Luthien byl z celé skupiny nejlepí. Kateřina O’Haleová byla mrtná a rychlá jako kočka, kyklop Bukwo byl houevnatý a pomstychtivý a Garth Rogar zase neuvěřitelně silný. Ale Luthien byl opravdový válečník: rychlý a silný, mrtný a schopný se svou zbraní okamitě přejít do obrany nebo do útoku. Bylo nesmírně těké ho zasáhnout a měl na sobě nejméně jizev ze vech ostatních, snad kromě nováčků. Byl rozený bojovník, světlo ve stárnoucích očích svého otce a připraven bít se dnes pro jeho slávu, aby přinesl na jeho tvář jeden ze zřídkavých úsměvů.

Několikrát zkusmo máchl mečem a pak se postavil do nápřahu, aby vyzkouel rovnováhu.

Během prvního boje, který se odehrál mezi dvěma kyklopy, bezhlavě se mlátícími po hlavách a ramenou lehkými kyji, uvedl Gahris své návtěvníky na čestná místa na balkóně, přesně naproti tunelu, který se otevřel a kterým válečníci vcházeli do arény. Gahris se posadil mezi hosty a byl okamitě v obleení Elenie a Avonesy, kterým to připadalo jako skvělá příleitost a neposkytly mu ádnou naději na únik. Dalí věcí, která rozhodně nepřispěla k earlově pohodlí, byla přítomnost tří členů Aubreyho osobní kyklopské gardy. Jeden z nich, jak si Gahris poviml, měl kui, co byla zbraň u kyklopů velmi neobvyklá. S jediným okem nebyla tato individua rozhodně adepty mistrovství v ovládání zbraní na velkou vzdálenost. Tenhle vak nevypadal, e by něco podobného drel poprvé, a Gahris viděl, e je to vynikající zbraň se speciálně upraveným mířidlem. Gahris si dále viml, e dnes přila jen hrstka ostrovanů. Doufal, e získá trochu času, aby se jich shromádilo víc.

Ale Aubrey byl zjevně netrpělivý. Vikomtova přítomnost byla zřejmě podmíněna účastí jeho eny Avonesy, ze které se navíc linul nepřetritý proud hloupého tlachání.

“Kyklopové?” Avonesa se zahihňala. “Kdybych chtěla vidět boj mezi kyklopy, mohla bych jednodue hodit mezi tu smečku kus syrového masa u nás na hradě Montfortu!”

Gahris v duchu zaúpěl - přesně tohle teď potřeboval.

“Doufám, e nám předvedete i něco lepího ne dva kyklopy mlátící se mezi sebou, earle Bedwyre,” připojil se i Aubrey a jeho pohled nevětil nic dobrého. “Můj bratranec Morkney, vévoda z Montfortu, by nebyl příli potěen, kdyby zjistil, e pobyt na vaem ostrově mě moc nepobavil.”

“Tohle jetě není hlavní část programu,” zkouel Gahris zastavit vzrůstající vlnu protestů. Nakonec to vak vzdal. Dal znamení marálovi, který boj ukončil a poslal oba kyklopy zpátky do tunelu. Ti se uklonili směrem k earlově lói a pak odeli, aby v boji pokračovali mimo dohled diváků.

Jako dalí nastoupily dvě bojovnice. Rusovlasá Kateřina a mladá dívka odněkud z druhého konce ostrova, která byla v aréně nováčkem, ale byla slibně rychlá. Vyly ven z tunelu a začaly obcházet kolem diváků, co u Avonesy a Elenie vyvolalo slzy protestu.

Gahris se v duchu za tenhle nápad proklel. Obě válečnice byly velmi krásné, plné ivota a kypící zdravím. Navíc na nich bylo vidět, e vzhledem ke svému výcviku perfektně ovládají kadý svůj pohyb, a na tvářích Aubreyho a Wilmona bylo vidět, e jsou ve společnosti svých dvou “dam” u příli dlouho.

“No to snad ne!” rozplakala se Avonesa.

“A já bych tak chtěla vidět nějaký pěkný muský,” vztekala se Elenie a zarývala nehty hluboko do Wilmonovy pae.

Gahris si nebyl jistý, zda to byla poznámka o pěkných muských, nebo zda to byl pouze strach z Elenie, který ho přiměl poádat, aby se tenhle boj nekonal.

“Tlačí nás čas,” připojil se i Aubrey ostře. “Chci vidět boj, jeden boj mezi nejlepími válečníky Bedwydrinu. Samozřejmě, pokud to není nad chápání earla z Bedwydrinu.”

Gahrise stálo velké přemáhání, aby se po této Aubreyho poznámce drel zpátky. Stroze přikývl a opět dal marálovi znamení, které znamenalo, e je čas na Luthiena a Gartha Rogara.

Několik kroků za earlovou lóí stál Ethan, který na otce a jeho naduté hosty pohlíel s trpkým výrazem ve tváři.

Obě eny fascinovaně vydechly, kdy z tunelu vyli Luthien a Garth Rogar, kteří na sobě neměli o mnoho víc ne sandály, elezné rukavice a bederní rouky.

“Viděla jsi někdy větího chlapa?” řekla obdivně Elenie, zjevně uchvácená světlovlasým barbarem.

“Viděla jsi někdy hezčího chlapa?” opáčila Avonesa, která ovem civěla na jeho společníka. Pak se zpytavě podívala na Gahrise a opět vrátila svou pozornost zpátky k Luthienovi.

“Můj syn,” představil ho earl pyně. “Luthien Bedwyr. A ten obr, to je Huegot, který připlul k naemu pobřeí u jako chlapec a u tehdy se mohl v boji měřit s kýmkoli jiným. Myslím, e nebudete zklamán, vikomte.”

Bylo zřejmé, e Avonesa s Elenií jsou nadcházejícím představením zcela uchváceny. Neustále si spolu vyměňovaly drobné postřehy ohledně dění.

“Ten barbar ho smete,” poznamenala Elenie.

“Má příli moudré oči na to, aby ho smetl takový primitiv a násilník,” opětovala Avonesa. Vyskočila ze svého místa a protlačila se dopředu.

“Luthiene Bedwyre!” vykřikla. “Bude bojovat jako můj ampion. Kdy si povede dobře, dostane ode mne odměnu!”

Gahris se s obavou podíval na Aubreyho, zda ho Avonesino chování nerozzlobilo. Vypadalo to vak, e Aubrey je spí potěen.

Elenie, která nechtěla zůstat pozadu, se také prodrala a na kraj balkónu a volala na Huegota, aby bojoval jako její ampion.

Luthien s Rogarem přili pod balkón, zdvihli hozené átky a uvázali si je kolem krku.

“Bude to procházka růovým sadem,” řekl Luthien Avonese.

“Krvavá procházka,” odpověděl Garth Rogar, který se snail dostat z dosahu Elenie.

Oba soupeři doli do středu arény, připravili si zbraně a nasadili helmy. “Budu se snait moc tě neztrapnit,” poznamenal mladý Bedwyr.

Garth Rogar se na něj uklíbl. “Neměl bys myslet na hlouposti, kdy na tebe čeká boj,” prohlásil a v okamiku, kdy marál zdvihl ruku na znamení, e boj můe začít, se vymrtil dopředu a snail se Luthiena zasáhnout mečem do břicha a rychle tak zvítězit.

Luthiena ten náhlý útok nezastihl nepřipraveného. Vrhl se stranou a odkulil se, vyskočil a stále zůstával ve střehu.

Garth Rogar ustoupil o krok zpět a zvedl ruce, jako by u zvítězil. “Já ti dám procházku!” vykřikl.

Elenie vypískla nadením a vrhla po Avonese potěený pohled.

Nyní zaútočil Luthien, který vykročil vpřed, přikrčil se, opřel se o ruku, v ní drel tít, a sekl. Jeho meč zasvitěl Garthovi u nohou, ale barbar stihl svině uskočit. Zaútočil seshora na Luthiena, který věděl, e pokud se rychle nestáhne, pak ho jeho protivník, který měl nad ním výkovou převahu, srazí do bláta. Ale Luthien byl také velmi rychlý a vihal svým mečem ze strany na stranu, čím přinutil Gartha Rogara neustále uskakovat a nakonec tak donutil barbara přejít do obrany. Vyskočil, odrazil jeho útok mečem a títem ho udeřil do obličeje. Garth Rogar se zapotácel, ale udrel rovnováhu. Tekla mu krev z nosu a z rozbitých úst, ale smál se. “Dobrá práce,” prohlásil. Kdy se mu zdálo, e Luthien troku polevil v pozornosti, pokusil se znovu zaútočit. Luthien vak ten pohyb očekával a soupeřovo ostří odrazil mečem. Okamitě zaútočil, překulil se pod nebezpečně svitícím ostřím a pokusil se zopakovat svůj trik se títem.

Barbar byl vak tentokrát připraven, chytil Luthiena volnou rukou a pokusil se ho kopnout kolenem. Luthien na okamik strnul a zdálo se, e Rogar ho dostal. Mladý mu byl vak příli rychlý a příli chytrý, nastavil svůj meč soupeřovu kolenu a tím obrův útok zastavil.

Začali kolem sebe krouit a kadý se snail najít soupeřovu slabinu. Meče do sebe s třeskotem naráely. Luthienův tít kovově zaduněl, kdy se střetl s Rogarovou pěstí.

Gahris nikdy neviděl svého syna a zvlátě pak Gartha Rogara bojovat lépe a zalila ho vlna hrdosti, kdy si viml, e i Wilmon a Aubrey jsou bojem zcela uchváceni a při kadém dobře provedeném útoku nebo obraně se jim vzrueně lesknou oči. Nemluvě o Avonese a Elenii, které, kdy sledovaly boj svých ampionů, byly napjaté a k prasknutí. Kadý z nich měl úplně jiný styl boje a u mnohokrát se zdálo, e jeden z nich vítězí, kdy to vypadalo, e nad svým soupeřem získal rozhodující výhodu.

Ale oba bojovníci byli velmi zkuení a skvěle vycvičení. Ani jednomu se nepodařilo závaně naruit skvělou obranu soupeře, ani jeden z nich jetě neztratil rovnováhu. Garth Rogar zaútočil nízkým bodem, a kdy Luthien srazil jeho zbraň dolů, barbar překvapivě zdvihl ruku a tím i obě zbraně nad hlavu. Vzápětí vymrtil nohu a pokusil se Luthiena kopnout.

Ten ale na poslední chvíli stačil nastavit tít a útok odrazit, přesto vak byl zřetelně otřesen. “Skvělé!” vykřikla Elenie a Gahris si viml, e v soupeření mezi oběma enami jde o víc ne o souboj ampionů.

Garth Rogar vycítil výhodu a vrhl se na svého z míry vyvedeného protivníka.

Luthienův tít odrazil dýku a jeho meč zasáhl barbara do nohy. Garth Rogar ustoupil a chytil se za nohu.

Nyní útočil Luthien. Drel před sebou tít a nedovoloval Garthovi, aby k obraně pouil svou zbraň. Sekl mečem ze strany a rozsekl barbarovu koenou zbroj. Garth Rogar se zapotácel, ale nepolevil v soustředění, a kdy se Luthien napřáhl ke druhé ráně, Garth sekl ostřím v obrněné pěsti. Luthien pokročil dopředu a Garth Rogar se ho pokusil odstrčit tělem. Mladý Bedwyr se vak náhle zastavil a Garth Rogar ztratil rovnováhu. Toho vyuil Luthien, překulil se na záda a oběma nohama ho kopl do břicha.

“Oh, poli ho k zemi!” vykřikla Avonesa a Luthien přesně to udělal, kdy Garthu Rogarovi utědřil mocný kopanec, take ten udělal poloviční salto vzad a dopadl těce na záda.

Oba mui byli v okamiku zase na nohou, zbraně v rukou a pohlíeli jeden na druhého s určitým respektem. Oba byli velmi dobří přátelé, ale atmosféra zápasu je zcela strhla.

“Zab ho!” zařvala Elenie hlasem tak pronikavým, e ustalo vekeré povzbuzování a vechny oči, včetně Luthienových a Rogarových, se na ni upřely.

“Vypadá to, e má novou přítelkyni,” řekl Luthien barbarovi.

Garth Rogar se málem zakuckal. “Jasně a rozhodně ji nechci zklamat,” řekl rychle a hodil po Luthienovi dýkou. Ta hlasitě zazvonila na Luthienově títě. Luthien bleskově bodl, ale barbar byl u mimo dosah. Zasvitěla druhá dýka a zasáhla Luthiena do přilby.

Luthienovi se zatmělo před očima, ale rychle vystartoval kupředu, protoe věděl, e kdy něco rychle nepodnikne, silnějí mu ho prostě umlátí. Rozběhl se v okamiku, kdy měl barbar ruku napřaenou k hodu. Hranu títu zahákl Garthovi do podpaí, trhl stranou a opět ho tak vyvedl z rovnováhy. Dýka mu vypadla z ruky a Rogar spadl těce na zem.

“Doraz ho! Doraz ho!” křičela Avonesa.

“Vstávej, ty tupče!” křičela Elenie.

Luthien byl ve střehu, kdy Garth Rogar vyskočil. Čekal, e se Rogar pokusí zvednout svou zbraň - a byl připraven toho náleitě vyuít - ale Garth, v souladu se svou divokou barbarskou krví, okamitě s rozběhem zaútočil. Luthien na okamik zaváhal a ucítil prudký náraz těla svého protivníka, při kterém mu navíc praskl tít.

Luthien ustoupil o krok zpět, nevěřícně se podíval na svůj tít a třel si ruku, která ho brněla. Snail se co nejlépe připravit na dalí náraz, ustoupil o něco zpět a hodil po svém protivníkovi tít, který u mu teď stejně k ničemu nebyl. Garth Rogar ho odkopl stranou a vrhl se vpřed. Luthien ho udeřil naplocho mečem do hlavy, čím barbara vychýlil doleva, a volnou rukou zasáhl jeho u dost rozbitý nos.

Garth Rogar se pokouel usmát, ale musel potřást hlavou, aby se mu před očima přestaly dělat hvězdičky.

“Jsi v pořádku?” zeptal se ho Luthien soucitně a oba slyeli Eleniny zklamané výkřiky a Avonesino jásání. Znenadání Garth Rogar zaútočil. Luthien mu nastavil do cesty meč. Garth uskočil stranou a dal mu pěstí ránu, která by srazila býka. Luthien si přehodil meč do levé ruky a snail se zasáhnout jím Gartha do krku. Mrtný barbar se sehnul a popadl Luthienovu pai s mečem.

“Zlom mu ruku!” křičela Elenie. Avonesa se vzrueně nakláněla přes zábradlí.

Luthienovy svaly se napjaly, jak se pokouel dostat ze sevření větího a silnějího protivníka. Wilmon a Aubrey, zjevně uchvácení soubojem, napjatě sledovali dění v aréně. Luthien dělal, co mohl, ale věděl, e Rogarova větí váha a síla nakonec musí zvítězit. Proto se do barbara napřel ví silou, co jen mohl, ale pak rychle ustoupil o krok zpátky, čím si osvobodil jednu ruku. Garth Rogar ho vak uchopil v pase a zvedl do výky. Luthien ví silou udeřil barbara hlavou do obličeje. Otřesený Garth ho odhodil a soustředil se na to, aby udrel rovnováhu - točil se s ním celý svět. Luthien se zvedl ze země a snail se stále udrovat mimo dosah Garthových mohutných paí. Obával se, e jeho silný soupeř by ho mohl poslat jedinou ranou do bezvědomí. Zaútočil mečem a snail se barbara zmást. Ten útok byla jen lest - Garth Rogar to věděl - ale u nestihl zareagovat. Luthien se překulil na záda, vymrtil obě nohy a zasáhl barbara do kolen. Ten těce dopadl na záda a snail se popadnout dech. Luthien vyskočil rychle jako kočka, ale Garth u neměl sílu ho následovat. Luthien dal Garthovi nohu na hruď a ostří meče mu namířil přímo mezi oči.

Avonesa s Elenií překřikovaly jedna druhou.

Gahris byl velmi potěen zájmem, který se zračil v Aubreyho obličeji, ale úsměv mu zmizel z tváře, kdy se k němu naklonila Avonesa a vrhala přitom na Elenii vítězné pohledy.

“Ukončete souboj, earle Bedwyre,” řekla a ukazovala přitom palcem k zemi.

Gahris byl okován. Palec k zemi znamenal, e poraený zemře. Na ostrovech se vak nic takového neuívalo: boj nebyl nic jiného ne sport a trénink.

Elenie začala protestovat, co vak Avonesu jen povzbudilo.

“Udělejte, oč ádám,” řekla znovu a pobaveně se podívala na protestující Elenii. Avonese bylo jasné, jaké úmysly měla Elenie s barbarem, a zbavit svou mladí rivalku potěení jí připadalo báječné. “Vá syn byl můj ampion, a proto ádám odměnu za svou přízeň.”

“Ale…” To bylo vechno, co ze sebe Gahris dostal. Aubrey k němu přistoupil a poloil mu ruku na rameno.

“Podle starobylých tradic je to její právo,” řekl vikomt.

“Garth Rogar bojoval statečně,” protestoval Gahris.

“Udělejte, oč ádám,” opakovala Avonesa pomalu, zdůrazňujíc kadé slovo a dívala se Gahrisovi přímo do očí.

Gahris se podíval na vikomta, který přikývl. Horečně přemýlel, co má udělat. Avonesina ádost byla oprávněná - podle starobylých tradic jí to, e se Luthien rozhodl stát jejím ampionem, dávalo právo rozhodnout o osudu poraeného. Kdyby se rozhodl odmítnout, mohl mu Montfort začít působit problémy. Moná by dokonce dolo i k invazi a on by mohl přijít o svou funkci - Morkney toti nepropásl ádnou příleitost, jak se zbavit některého z nepohodlných ostrovních earlů. Gahris se podíval do arény, kde Luthien stále pózoval nad leícím Garthem Rogarem a čekal na znamení o ukončení boje a na potlesk, který si oba válečníci bohatě zaslouili. Strnul, kdy viděl, jak otec zvedl ruku s palcem směřujícím k zemi. Nevěřícně zíral a stěí slyel Avonesino volání, aby splnil svůj úkol. Podíval se na svého přítele; mylenka, e by někoho zabil, mu byla zcela cizí.

“Earle Gahrisi,” řekl netrpělivý Aubrey.

Gahris zavolal na marála, ale ten byl stejně strnulý jako Luthien.

“Udělej to!” křičela Avonesa. “Aubrey?”

Vikomt pokynul jednomu ze svých kyklopů, tomu s kuí.

Luthien ustoupil o krok zpátky a podal svému příteli ruku. Garth Rogar ji uchopil a vstával, kdy tu zaznělo zadrnčení. Barbar sebou trhl a zůstal viset na Luthienově ruce.

Luthien nejprve nepochopil, co se stalo. Vypadalo to, jako by se čas zpomalil, kdy barbar padal zpátky do bláta.

Kapitola 3

Sbohem, bratře

Luthien zíral na Gartha Rogara v okovaném tichu, zíral na překvapený výraz v jeho tváři - překvapený, protoe lo o smrt, nebo moná proto, e lo o jeho vlastní smrt.

“Zmiz, smrti!” vykřikl Luthien, odhodil meč stranou a poklekl vedle leícího mue. “Odejdi z tohoto místa, nemá tu co dělat! Najdi si někoho starého nebo nějakého uboáka, který nemá dost síly na to, aby přeil v tomto krutém světě, ale neber si mého přítele, který je mladí ne já.” Luthien uchopil Rogarovu ruku a druhou paí mu podepřel hlavu. Cítil, jak barbarovo tělo pomalu vychládá, i lepkavý pot, který na něm vyrazil. Chtěl protestovat, ale cítil, e ze sebe nemůe vypravit ani slovo. Co koneckonců mohl říci smrti, tomu nejmocnějímu z duchů, který nikdy nevěnoval pozornost prosbám ivých? Jaká slova měl volit, kdy u stejně bylo pozdě?

Luthien s nadějí vzhlédl k lói, v jeho tváři se zračila směs zoufalství a smrtelné nenávisti. Ale celá skupina kolem Aubreyho, včetně Gahrise, u byla mimo dohled. I Ethan u odeel. Luthienův pohled bloudil kolem. Mnoho návtěvníků u opustilo svá místa, ale někteří jetě zůstali, eptali si a přitom si ukazovali na leícího mue a nad ním stojícího Bedwyrova syna.

Luthien se obrátil zpět ke Garthu Rogarovi. Viděl konec ípu trčícího barbarovi ze zad a intuitivně po něm sáhl, jako by si myslel, e kdy ho vytáhne, Garth Rogar obivne. Chtěl se dotknout kovového ostří, ale zjistil, e jeho prsty se kolem něj nedokáou sevřít.

Slzy ho donutily odvrátit se. Uviděl ostatní válečníky, kteří rychle vycházeli z tunelu, vedeni Kateřinou. Poklekla na kolena vedle mrtvého a po chvíli mu zatlačila oči. Její pohled se střetl s Luthienovým a ona pomalu zavrtěla hlavou.

Luthienovi se stěí dařilo zadrovat pláč. Vyskočil a hledal někoho, na koho by mohl zaměřit svůj vztek. Strhl si z krku Avonesin átek a odhodil ho na zem.

“Při smrti Gartha Rogara, přátelé a poddaní…” začal, “já, Luthien Bedwyr, přísahám…”

“Dost,” přeruila ho Kateřina, která se postavila vedle něj a vzala ho za ruku. Vztekle se na ni podíval. Stěí mohl uvěřit tomu, e ho mohla přeruit právě v takovéhle chvíli. Kdy se jí podíval do obličeje, nenael v něm ádnou omluvu pro to, co udělala.

“Dost, Luthiene,” řekla měkce. “Garth Rogar zemřel jako válečník, podle starobylých a posvátných pravidel arény. Je to pro něj čest.”

Luthien od Kateřiny zděeně odstoupil. Díval se na své přátele, na bojovníky, s nimi dlouhé roky trénoval, ale nenael ádnou podporu. Připadal si, jako by stál uprostřed skupiny cizinců.

A pak se Luthien rozběhl, běel přes pole a přímo do tunelu, ven na otevřené prostranství blízko přístavu, na sever pobřeí.

“Byla to neastná náhoda,” začal Gahris. Snail se omluvit předchozí události.

“Byla to vrada,” opravil ho Ethan a jeho otec se nervózně rozhlédl, jako kdyby někde poblí tuil přítomnost jednoho z Aubreyho kyklopů.

“To jsou silná slova,” zaeptal Gahris.

“Pravda často bývá silná,” řekl Ethan rázně a hlasitě.

“U se o tom nebudeme bavit,” prohlásil Gahris. Neustále se rozhlíel kolem a snail se odvést svého syna stranou. “U ne, je to jasné?”

Ethan se nevěřícně podíval na otce, který mu připadal spí jako cizinec. Chápal Gahrisův postoj, chápal politiku země. Kdyby Gahris proti Aubreymu, nebo komukoliv z Aubreyho druiny, cokoliv podnikl, vévoda z Montfortu by se určitě pomstil, moná by dokonce poslal flotilu válečných lodí. Ethan vak nesouhlasil, ani s tímto postojem nesympatizoval. Hrdý mladý Bedwyr znal věci, za které by bojoval a za ně by byl ochoten i zemřít.

“A co s lady Avonesou?” zeptal se Ethan a pouil sarkastický tón, kdy řekl “lady”.

Gahris se zamračil a v tu chvíli vypadal proti svému synovi velmi malý.

“Aubrey ji tady nechá,” připustil. “Myslí, e její přítomnost by mohla být pro Bedwydrin přínosem.”

“Gahrisova nová ena,” řekl Ethan sarkasticky. “Morkneyho pión v domě Bedwyrů.” Jeho otec neodpověděl.

“A jak se k té eně, která se tak vybraně chová, mám chovat já?” zeptal se Ethan hlasitě a vztekle. “Mám jí říkat matko?”

Výraz hněvu přeletěl Gahrisovi obličejem a ne se ovládl, měl co dělat, aby Ethana neudeřil.

Ten vak neudělal nic jiného, ne e svého otce jen dál upřeně sledoval.

Gahris nechtěl, aby to dolo tak daleko, ale bylo tu nebezpečí, nebezpečí pro něj a pro národ Bedwydrinu. V této chvíli si edovlasý earl vzpomněl na svou enu, která zemřela na mor, a vzpomněl si na svobodu, která panovala předtím, ne se vlády ujal Greensparrow. Ale ty časy byly dávno pryč a takové mylenky nyní neměly smysl - a pragmatický nejstarí Bedwyr dobře věděl, co má dělat.

Luthien pohlédl na severní stranu zátoky, kde světlo zapadajícího slunce osvětlovalo Dun Varnu. Stále nemohl uvěřit dnením událostem, nemohl uvěřit, e Garth Rogar, jeho přítel, je mrtev. Poprvé si vyzkouel tíhu ivota pod vládou krále Greensparrowa. A doposud ho nezajímalo nic, co se dělo mimo arénu, a tak nyní nevěděl, co má dělat.

Mohl by mu pomoci Ethan? Luthien věděl, e Ethan ke Gahrisovi nechová ádný respekt - to bylo něco, co mladí Bedwyrův syn, který zná svého otce jako statečného a lechetného válečníka, nemohl pochopit - ale váil si Ethana pro jeho vynikající charakterové vlastnosti. Pro Luthiena byl Gahris earl z Bedwydrinu, který byl ctěn a milován vemi poddanými.

Luthien neznal přesně vechny starobylé zákony arény, ale věděl, e Gahris byl hlavním viníkem toho, co se přihodilo. Garth Rogar byl mrtev a jeho krev lpěla na rukou Gahrise Bedwyra.

Ale proč? Luthien nemohl pochopit důvod toho, co se stalo. Přemýlel o různých ílených monostech - moná to bylo proto, e huegothtí barbaři se pohybovali poblí Bedwydrinu a zjistilo se, e Garth Rogar působí jako pión. Moná Gahris odhalil, e Garth Rogar přicestoval, aby ho zavradil!

Luthien zavrtěl hlavou a zahnal tyto nesmyslné mylenky. Znal Gartha Rogara ji několik let. lechetný válečník nebyl pión a u vůbec ne vrah.

Tak proč?

“Mnoho lidí ve městě má o tebe strach,” ozval se za ním tichý hlas. Luthien se neotočil, protoe poznal Kateřinu O’Haleovou. “Tvůj otec je mezi nimi, myslím.”

Luthien mlčel a hleděl na studené vody přístavu na pozadí města. Nepohnul se, ani kdy si Kateřina stoupla vedle něj a vzala jeho ruku do své, stejně jako to udělala v aréně.

“Vrátí se teď zpátky?”

“Pomsta není nečestná,” odpověděl Luthien s úklebkem. Pomalu otočil hlavu a podíval se Kateřině do obličeje, přestoe ji v ubývajícím světle mohl jen stěí vidět.

Po chvíli ticha Kateřina odpověděla.

“Má pravdu,” přisvědčila. “Ale otevřeně se přihlásit k pomstě uprostřed arény, před někým, kdo prohlauje o vévodovi z Montfortu, e je jeho přítel, to je hloupost. Chce dát tomu člověku záminku, aby tě zabil a zbavil tvého otce vlády nad ostrovem?”

Luthien od ní odstoupil a bylo na něm vidět, e nedokáe nesouhlasit.

“Pak tedy přísahám otevřeně jen před tebou. U hrobu mé mrtvé matky, přinutím toho, kdo zabil Gartha Rogara, aby za to zaplatil. A to stojí, co to stojí, a mě kvůli tomu postihne cokoliv, udělám to pro svého otce a pro Bedwydrin.”

Kateřina mohla jen stěí uvěřit tomu, co právě slyela, ale ani nemohla zrazovat svého přítele od úmyslu, který právě tak vzneenými slovy vyjádřil. Také hořela touhou po pomstě a poprvé ve svém ivotě se cítila jako zajatec. Narodila se v Hale u Avonského moře. Proila ivot plný nebezpečí na malé rybářské lodi. Ale Hale bylo uzavřené město a návtěvy tam zavítaly jen zřídka. A u se na Bedwydrinu nebo v Eriadoru a Avonu stalo cokoliv, v Hale se nikdy nic nezměnilo. A tak byli - díky své netečnosti k okolnímu světu - lidé v Hale svobodní.

Nyní vak Kateřina pochopila politiku země a v ústech měla stejně hořko jako Luthien. Přitiskla se celým tělem k mladému mui a chtěla ho zahřát a ochránit před mrazivým větrem srpnové noci.

Přítího rána, hnána čerstvým větrem, černě oplachtěná loď i se svými pasaéry vyplula z přístavu v Dun Varně.

Kateřina u se vrátila do kasáren, ale Luthien stále stál na dřevěném molu. Objekty jeho pomsty se pomalu vzdalovaly. Byl ale mladý a měl dlouhou pamě, a jak tam stál a sledoval vzdalující se loď, Luthien znovu přísahal, e na Gartha Rogara nikdy nezapomene.

Rád by zůstal mimo Dun Varnu co nejdéle. Rozhodně netouil stát tváří v tvář svému otci, protoe ten mu mu jako vysvětlení nemohl nabídnout vůbec nic. Ale Luthien měl hlad a dalí město, kde by ho mohl utiit, bylo vzdálené víc ne den cesty.

Váhavě proel bránou paláce Bedwyrů, kdy tu mu dva kyklopové zastoupili cestu. “Chce tě vidět tvůj otec,” řekl jeden z nich.

Luthien se ani nezastavil a proel mezi nimi. Oba dva se s ním snaili udret krok. Ruka mladého mue instinktivně sklouzla k pasu, ale pak si uvědomil, e nemá ádnou zbraň.

“Tvůj otec tě chce vidět,” opakoval kyklop a tvrdě popadl Luthiena za rameno. “Řekl, abychom tě přivedli, i kdybychom tě tam měli dovléct násilím.”

Luthien se mu vytrhl a upřel na tu bestii zuřivý pohled. Přemýlel o tom, e kyklopa udeří do tváře, nebo e se mezi nimi pokusí prorazit, ale představa, e ho násilím odvlečou přes dvůr do otcovy komnaty, nebyla právě potěující.

Brzy poté stál před Gahrisem ve studovně, kde Gahris měl těch několik knih, které patřily jeho rodině (několik z velmi mála knih na celém ostrově), spolu s dalím dědictvím země. Starý Bedwyr stál uprostřed a přikládal oheň do krbu, jako by mu byla zima, i kdy dnes příli chladno nebylo. Na zdi za ním visela rodinná pýcha, meč s vynikajícím ostřím a zlatým cizelováním na jílci, které představovalo draka s rozepjatými křídly. Byl vyroben v dávné minulosti trpaslíky z elezného Kříe a jeho čepel byla z vynikajícího kovu, mnohokrát kaleného a výborně zpracovaného. Jmenoval se Oslepující zá, to proto, e u nejednoho kyklopa připravil o oko.

“Kde jsi byl?” zeptal se Gahris tie a klidně. Stál ke svému synovi zády a rukou poklepával na desku stolu.

“Chtěl jsem být sám,” odpověděl Luthien a snail se napodobit otcův klid.

“Abys utiil svůj hněv?”

Luthien se zamračil, ale neodpověděl.

Gahris se k němu otočil. “To bylo moudré, můj synu,” řekl. “Hněv by tě mohl přimět dělat zbytečné hlouposti - a to stojí, co to stojí.”

Vypadal velmi klidně a vyrovnaně a Luthiena to popuzovalo. Jeho přítel byl mrtev! “Jak jsi mohl?” zavrčel, pokročil kupředu, ruce sevřené v pěst. “Takhle ho zabít… kdo si myslí, e jsi…” Slova z něj proudila tak, jak mu diktovaly jeho neovladatelné emoce.

Přesto vechno se bělovlasý Gahris tvářil mírně a pomalu zavrtěl hlavou. “A co jsem podle tebe měl udělat?” zeptal se, jako by to vysvětlovalo ve.

Luthien rozevřel prsty. “Garth Rogar si nezaslouil to, co ho potkalo!” Rozplakal se. “Proklínám vikomta Aubreyho a vechny jeho kumpány!”

“Klid, můj synu,” řekl Gahris. “Ve světě, kde ijeme, není vdy spravedlnost, ale…”

“To není omluva,” řekl Luthien vztekle.

“Chce snad vyvolat válku?” zeptal se Gahris hrubě. “Nepřemýlí o zkrvavených válečných polích,” pokračoval Gahris, “ani o mečích pokrytých krví padlých nepřátel, ani o křiku těch, kteří jsou ulapáváni kopyty válečných koní. To jsou hrůzy, které jsi jetě nikdy neviděl a které bys ani nikdy vidět neměl! Já u jsem to vechno proil a dělám ve proto, aby se to u nikdy neopakovalo.”

“Měl Bruce Mac Donald stejný pohled na věc jako ty?” zeptal se Luthien ironicky, kdy připomínal dávného eriadorského hrdinu.

“Dávné války se stávají naí hrdou vzpomínkou,” odpověděl Gahris, “ale a poté, co zapomeneme na jejich hrůzy. Kdo můe říct, co Bruce Mac Donald cítil v hloubi své due? Kdo z ijících se mu podíval přímo do očí?”

Luthienovi ta otázka připadala nesmyslná - Bruce Mac Donald byl mrtev ji tři století. Ale pak si uvědomil, e to byla otcova pointa. Nejstarí Bedwyr se snail chápat svět takový, jaký je.

“Slyel jsem dusot koní při útoku, viděl jsem svůj vlastní meč,” pohlédl na starou zbraň na zdi, “pokrytý krví. Slyel jsem příběhy - mnoho příběhů - o hrdinných bitvách, kterých jsem se zúčastnil, a můu ti říct, e za ví tou slávou a hrdinstvím se skrývá hrůza a pachu trpkosti. Mám snad způsobit, aby se to ve vrátilo na Bedwydrin?”

Luthienovu tvář ovládl rezignovaný a zatrpklý výraz.

“Zapomeň na svou pýchu,” radil mu Gahris. “Je to ta nesmrtelnějí a nejnebezpečnějí emoce. Oplakávej svého přítele, ale pochop, e to tak musí být. Nebuď jako Ethan…” Slova o starím bratrovi, jeho hrdinovi z dětství, přitáhla Luthienovu pozornost.

“Co je s Ethanem? Jakou roli hrál on v tomhle vem? Co dělal, kdy jsem tu nebyl?”

Gahris znovu potřásl hlavou a snail se syna uklidnit. “Ethan je v pořádku, hovořil jsem pouze o jeho temperamentu, o jeho hloupé pýe a o mých nadějích, e ty jsi jiný. Dělá dobře, kdy jsi odeel z paláce Bedwyrů, a já za to k tobě chovám respekt. Ji dlouho jsme pod vládou vévody z Montfortu a jetě déle pod trůnem na Karlově ostrově a musíme se chovat tak, jak se patří.”

“Co dělal Ethan?” zeptal se Luthien znovu.

“Neudělal nic jiného, ne e velmi hlasitě protestoval!” odfrkl si Gahris.

“A to tě znechutilo?”

Gahris se zamračil a zrudl. “Je to můj nejstarí syn a měl by být přítím earlem na Bedwydrinu. Ale jak můe vládnout, kdy je takový?”

Luthienovi se zdálo, e Gahris u nehovoří k němu, ale sám k sobě. Jako by se pokouel cosi ospravedlnit.

“Působí problémy,” pokračoval starý mu a Luthienovi v tu chvíli připadal mnohem starí. “Působí problémy sám sobě, rodu Bedwyrů a celému ostrovu.” Ukázal prstem na Luthiena. “Působí problémy tobě!” Začal plakat a překvapený Luthien o krok ustoupil. “Ethan nikdy nepochopí, kde je jeho místo,” pokračoval Gahris. “A jednou bude earlem, určitě způsobí svou vlastní smrt, zničí celý ná rod a zapříčiní, e Bedwydrin bude pod stálou kontrolou. Jaký je to hlupák! Nikdy! Nikdy! Nikdy!”

Gahris přestal máchat pěstí a Luthien měl nutkání pokusit se ho povzbudit. Něco vak mladého mue drelo zpátky, take tie opustil místnost. Miloval svého otce, celý ivot ho respektoval, ale nyní mu jeho slova zněla hloupě - stále jetě slyel osudné svitění ípu a poslední výdech Gartha Rogara.

Kapitola 4

Pokrytý krví padlého nepřítele

Jak se asi cítili rodiče svreného krále? Jak se asi cítil hrdina slyící smrtonosné svitění ípu, vystřeleného na něj z vlastních řad? Často stačí málo a dějiny celého národa se změní. Takovým případem byla i srpnová noc, kdy Luthien vyel z paláce Bedwyrů a zamířil ke stájím, kde nael Ethana, sedlajícího koně.

Luthien přistoupil k bratrovi s tázavým výrazem v obličeji.

“Byl jsem poslán pryč,” odpověděl Ethan na nevyslovenou otázku.

Luthien vypadal, e nerozumí.

“Byl jsem poslán na jih,” pokračoval Ethan a kadé slovo vyslovoval s nechutí. “Abych se připojil ke královským vojákům, kteří pojedou do Gaskonie a budou spolu s Gaskonijci bojovat v jejich válce proti království Durů.”

“To je lechetné poslání,” odpověděl Luthien, příli omráčen, ne aby uvaoval.

“Je to oldnéřské poslání,” odfrkl Ethan. “Budu oldák ve slubách nepravého krále.”

“Tak proč tam jede?”

Ethan přestal upravovat sedlové brany a nevěřícně se podíval na svého naivního mladého bratříčka. Luthien se zamračil, stále mu nebylo jasné, o co jde.

“Protoe mi to nařídil earl z Bedwydrinu,” zopakoval pomalu Ethan a vrátil se ke své práci.

Luthienovi to nedávalo ádný smysl, a proto ho ani nenapadla vhodná odpověď.

“Jak řekl Gahris, vrátí to naí rodině a celému Bedwydrinu zalou slávu,” pokračoval Ethan.

Luthien si bratra opatrně prohlíel a stále nemohl uvěřit, e by Gahris vyslal Ethana na takovéhle taení. “Nebylo by lepí, aby sis vzal Oslepující zá, kdy jde hájit čest domu Bedwyrů?” zeptal se a poukázal tak na neznámou zbraň, kterou si Ethan bral s sebou.

Opět se na něj upřel nevěřícný pohled. “Copak jsi slepý?” zeptal se Ethan a touto otázkou Luthiena zaskočil.

“Gahris mne posílá,” pokračoval nejstarí syn, “na Aubreyho pokyn. Gahris mne posílá zemřít.”

Způsob, kterým Ethan mluvil, zasáhl Luthiena víc ne slova, která říkal. Hrubě popadl Ethana za rameno a otočil ho k sobě.

“Nejsem ten vhodný kandidát,” vypravil ze sebe Ethan a Luthien, pamětliv své nedávné rozmluvy s otcem, nemohl ne souhlasit. “Ale zákony jsou jasné. Já jsem nejstarí syn, a tak jsem právoplatný následník earla z Bedwydrinu.”

“Já tvé právo nepopírám,” odpověděl Luthien, který nechápal, kam tím míří.

“Ale Gahris ano,” vysvětloval Ethan. “A moje pověst rebela, jak se zdá, se rozířila u i za hranice Bedwydrinu.”

“Take Gahris tě posílá do armády, abys vybojoval vítězství a vylepil si pověst?” zeptal se Luthien, přestoe předpokládal, e směr, kterým se ubírají jeho úvahy, je patný.

“Take Gahris mě posílá zemřít,” odvětil Ethan sue. “Představuji pro něj problém - i Aubrey u o mně slyel a je mu jasné, jaké potíe by mohly nastat, kdybych získal vládu. Moná jsem příli domýlivý, ale myslím, e jediným důvodem příjezdu Morkneyho bratrance na ostrov rozhodně nebyl sport.”

“Take ty si myslí, e Aubrey podnikl celou tu nebezpečnou cestu přes Ploutvové moře jenom proto, aby se tě zbavil?”

“Nejen proto, můj mladý bratře,” řekl Ethan a poprvé za celou dobu v jeho hlase zazněl přátelský tón. “Můj mladý bratře, který jsi nikdy nepoznal svobodu a celý svůj ivot jsi proil pod vládou Carlisle a Montfortů.”

Luthien zmateně svratil obočí.

“Aubrey cestoval po severních ostrovech,” vysvětloval Ethan. “Navtívil Caryth, Marvis, Bedwydrin a Diamantovou bránu, aby zajistil, e na Severu je vechno tak, jak má být, a zabezpečil Morkneyho vládu. Politici nikdy nemají “prázdniny”. Neustále pracují a pro svou práci ijí, nebo je to zdroj jejich moci. Je to celý smysl jejich ivota. Aubrey přijel na Bedwydrin částečně kvůli mně a také proto, e vévoda zde nikoho nemá. To u se změnilo.” Ethan dokončil sedlání a naskočil na koně.

“Bude mít novou matku, Luthiene,” pokračoval. “Zachovávej jí úctu a boj se jí.” Pobídl koně, ale zmatený a vystraený Luthien s ním drel krok.

“Je to někdo, koho zná,” pokračoval Ethan. “Nesl jsi její barvy v boji.”

Luthienovi se překvapením rozířily oči. Avonesa? To nemůe být pravda! “Nikdy!” protestoval.

“V neděli ráno,” řek! Ethan “vévoda vloil její ruku do Gahrisovy. Lady Avonesa zde zůstane jako dokonalý pión a provdá se za Gahrise. Jak vidí, ve je připraveno pro pád domu Bedwyrů. Gahris bude muset souhlasit se vím, protoe jinak Morkney přiměje Greensparrowa, aby ná přístav zaplnil černými plachtami.”

“Jak teď můe odjet?” vykřikl zoufale Luthien, kdy viděl, jak se celý svět kolem něj řítí do prachu.

“Jak bych mohl zůstat?” opravil ho Ethan klidně. “Gahris vydal příkaz.” Ethan se odmlčel a upřeně se zadíval na svého bratra, co mladého mue poněkud uklidnilo.

“Ví velmi málo o tom, co se děje mimo Bedwydrin,” řekl Ethan přátelsky. “Neviděl jsi oči chudých dětí, které ebrají na ulicích Montfortu. Neviděl jsi farmáře, zlomené na duchu a se zničeným zdravím, jak se snaí zaplatit neúnosné daně. Neviděl jsi zoufalou nenávist muů, jejich dcery musí slouit v palácích lechticů, ani jsi neslyel pláč matky, její dítě jí zemřelo v náručí hlady.” Luthien sklopil oči.

“Nesouhlasím se světem, jaký je,” pokračoval Ethan, “vím, jaký by měl být. A ná otec, sluha nepravého krále, nemá sílu ani odvahu se vzepřít a souhlasit se mnou.”

Ethan viděl, e jeho řeč konečně začíná pronikat do Luthienova mozku. Ani kdyby ho udeřil trpasličí sekyrou, nedosáhl by takového efektu. Přes vechny vzájemné rozdíly Ethan svého bratra, který nikdy nepoznal ivot před Greensparrowem, králem, který jim ukradl skutečnou svobodu, miloval.

“Sbohem, bratře,” řekl Ethan smutně. “Jsi jediný z celé rodiny, kdo mi bude scházet. Měj oči a ui otevřené a měj se na pozoru před lady Avonesou!” Kopl koně do slabin a zanechal otřeseného Luthiena samotného s jeho mylenkami.

Tu noc Luthien nemohl usnout. A celý dalí den se procházel a nereagoval ani na volání Kateřiny, která ho z dálky spatřila. Ani dalí noc nemohl spát. Přemýlel o Ethanovi, o Garthu Rogarovi a o svém novém pohledu na Gahrise.

Nejvíc ze veho Luthien přemýlel o střetnutí s otcem, o tom, e by ho volal k odpovědnosti za to, co provedl Ethanovi. Přece to vechno nemůe být pravda, říkal si v duchu.

Byla to vak falená naděje. Ethanova slova mu otevřela oči a on věděl, e u je nikdy nebude moci zavřít. A tak se dalího rána vydal za Gahrisem. Neel si pro vysvětlení, ale proto, aby mu řekl, co si o něm myslí, aby si vylil svůj hněv nad tragédií v aréně a nad skutečností, e ta zrůda Avonesa se má stát jeho matkou.

Usmál se při představě, e bude mluvit úplně stejně jako Ethan, a přemýlel, jestli ho otec také pole bojovat do cizí války.

Vstoupil do studovny, ani by zaklepal, ale místnost byla prázdná. Gahris u odeel na svou ranní projíďku. Luthien chtěl odejít s tím, e půjde do stájí, vezme si koně a dohoní ho. Změnil vak názor, kdy si uvědomil, e s otcem můe být i Avonesa. Potkat se s ní byla ta poslední věc na světě, kterou by si Luthien přál. Proto se namísto toho pohodlně usadil ve studovně a začal si číst. Dal si nohy na stůl, kdy vtom rozrazil dveře stráný.

“Co tady dělá?” zeptal se kyklop a hrozivě zamával trojzubcem. Zůstal přitom stát ve dveřích.

“Tady?” odvětil Luthien klidně, ale pak se zamračil, protoe tohoto stráce jetě neviděl - přestoe znal celý Gahrisův oddíl.

“Jo, tady,” odsekla mu ta bestie, “co má co pohledávat v soukromých komnatách pána a paní z Bedwydrinu?”

“Paní?” vyslovil Luthien tie a se zjevným znechucením to slovo.

“Na něco jsem se tě ptal!” zavrčel kyklop a znovu zamával trojzubcem.

“Kdo si, k čertu, myslí, e jsi, aby ses mě na něco mohl ptát?” zajímal se mladý Bedwyr.

“Osobní stráce paní z Bedwydrinu,” odpověděl jednooký voják bez zaváhání.

“A já jsem earlův syn,” prohlásil Luthien.

“Já vím kdo jsi, gladiátore,” odpověděl kyklop a přestal se ohánět trojzubcem. V té chvíli si Luthien uvědomil jeho podobnost s kyklopem, který vystřelil z kue. Vstal a poloil knihu na stůl.

“Přiel jsi bez ohláení,” pokračoval kyklop. “To se stalo naposled. Take teď vypadni, ne tě naučím, jak se má chovat lechtic!”

Kyklop máchl trojzubcem určeným směrem a přitom nespoutěl oči z Luthiena.

Luthien stál jako přimrazen, kdy tu byl hrubě uchopen za rameno. Chtěl se přece pomstít a tady stál jeho úhlavní nepřítel, o kterém si myslel, e odjel na černě oplachtěné lodi. Bylo to zvlátní. Přemýlel, z jakého důvodu tu Aubrey tohoto kyklopa nechal. S Avonesou to bylo jiné - Luthien nemohl zaútočit na enu, která nebyla válečník - ale dovolit této vradící bestii, aby zůstala na Bedwydrinu, bylo nemyslitelné. Vikomt jistě musel vědět, co se stane…

Ethanova slova o pádu domu Bedwyrů proběhla Luthienovi myslí a on věděl, e to, co teď udělá, se s ním potáhne celý zbytek ivota.

“Teď půjde se mnou,” řekl kyklop, otočil se a poskytl tak Luthienovi skvělý pohled na kui, která zabila Gartha Rogara.

“Řekni mi,” začal Luthien klidně, “bavilo tě zabít člověka, který leel bezbranně na zemi?”

Kyklop se otočil a zpytavě se na mladého mue podíval. Přes tvář mu přeletěl zlý úsměv, při kterém obnail luté tesáky. “Vdycky mě baví zabíjet lidi,” řekl kyklop. “Tak půjde u konečně, nebo ti mám ukázat, jak se to dělá?”

Luthien se reflexivně sehnul, popadl kámen, který jeho otec pouíval k zatěování pergamenů a hodil ho přes místnost na kyklopa. Zasáhl ho do břicha a kyklop se bolestí zkroutil a přestal tak trojzubcem mířit na Luthiena.

“To teda nebylo nejchytřejí, co jsi mohl udělat,” řekl Luthien sám sobě a uvědomil si, e nemá zbraň. Popadl dřevěnou idli, aby ji pouil jako tít, ale u první silná rána trojzubcem z ní nadělala třísky.

Rychle se odkutálel za stůl a ze stěny strhl dlouhý kovový hák. Čekal na druhý úder. Natěstí se mu podařilo odrazit ostří trojzubce tak, e ho nezasáhlo naplno. Přesto vak ucítil bolest v boku a cítil, jak mu teče krev.

“Nemám zbraň,” protestoval Luthien.

“O to to bude zábavnějí,” odpověděl kyklop a chystal se k dalímu bodnutí. V poslední chvíli vak zvedl zbraň nad hlavu a chtěl Luthiena udeřit seshora. Ten okamitě pokročil kupředu a zabořil prsty do kyklopova oka.

Rána trojzubcem ho sice zasáhla, ale nemohla mu způsobit ádné vánějí zranění. Přesto ho vak odrazila stranou, take nestihl kyklopa oslepit, jen ho na chvíli vyřadil z boje.

Luthien věděl, jak této přestávky vyuít. Vrhl se zpátky k zadní stěně místnosti. “Měl jsi mě dostat, kdy jsi k tomu měl příleitost!” vykřikl a popadl dračí jílec meče Bedwyrů. Trhl s ním a vytasil ho - téměř.

Kyklop zaváhal - a pak znovu zaútočil.

Luthien zápasil s ostřím, které se mu zaseklo za hák, visící vedle něj.

Zapáčil ze vech sil, ale bezvýsledně. Přitom si uvědomoval, e kyklop za ním se chystá k útoku.

Zabral ví silou a v poslední chvíli se mu podařilo meč osvobodit. Obě zbraně se s třeskem srazily. Bojovníci byli tím nárazem vyvedeni z rovnováhy a ani jeden z nich nebyl schopen nějaké rychlé akce. Luthien ukročil jednou nohou dozadu a ví rychlostí se vrhl na protivníka. Oba spadli na podlahu. Luthien vyskočil rychle jako kočka. Zeiroka se rozmáchl a udeřil. K jeho zklamání vak stihl kyklop nastavit trojzubec a meč se zaklesl mezi dva ze tří bodců. Kyklop ho se zavrčením odstrčil stranou.

“Já nejsem ádné dítě z arény,” prohlásil jednooký. “Byl jsem velitelem praetoriánské gardy!” Zahájil sérii zdrcujících útoků. Kyklop svou zbraň ovládal vskutku dokonale a nutil Luthiena zůstávat v obraně.

Ale ani Bedwyrův syn nebyl nějaké “dítě z arény”. Luthienova obrana byla bezchybná. Pracoval s mečem stejně rychle jako kyklop s trojzubcem, take tomu se ani jednou nepodařilo ho zasáhnout.

Luthienův respekt ke kyklopovi rostl s kadým dalím úderem. Krouil po místnosti a kyklop na něj neustále dotíral. Pak Luthien skočil za pohovku a pouil ji jako tít.

Usmál se, kdy snadno srazil stranou dalí úder a trojzubec se zabodl do pohovky. Viděl vyděený výraz v kyklopově obličeji, kdy se snail trojzubec osvobodit. Uvědomil si, e mladý válečník je podstatně rychlejí ne on.

“Gahris nebude mít radost,” poznamenal Luthien a snail se, aby to znělo nadneseně.

“Ne, kdy bude muset upálit vlastního syna!” zařval kyklop a vytrhl trojzubec. Předpokládal, e Luthien se pokusí toho vyuít a zaútočí.

Ale ten místo toho zůstával v obranném postoji. Jednooký znovu zaútočil, ale Luthienův protiúder přiel přesně z opačné strany, ne kyklop očekával. Odrazil trojzubec zespodu a obě zbraně tím zvedl do výe. Okamitě vyskočil na pohovku a vrhl se vpřed. Kyklop instinktivně ustoupil. Ostří meče se mu vak zarylo do prsou. Jednooký měl trojzubec vysoko nad hlavou a po několik hrozných sekund měl Luthien pocit, e ho stihne bodnout.

Pak vak kyklopovo oko zmatnělo a jeho tělo ochablo. Trojzubec padl na zem a jeho mrtvý majitel se svezl z Luthienova meče a dopadl vedle něj.

Luthien se zamyleně podíval na svého prvního zabitého. Neměl z toho ádnou radost. Díval se na mrtvého kyklopa a připomínal si, e je to vrah Gartha Rogara a e by zabil i jeho, kdyby mu k tomu dal příleitost. A navíc to byl kyklop. Jednooký byl zlá vradící nestvůra, neschopná slitování a milosrdenství. Toto pomylení ho uklidnilo. Zhluboka se nadechl, aby získal ztracený klid.

Luthien se podíval na zkrvavený meč. Byl dokonale vyváený a měl skvělé ostří. Luthien nemohl uvěřit, jak snadno pronikl kyklopovou koenou zbrojí a zabořil se do jeho těla. Lehce sekl do pohovky a snadno rozal víc ne půl stopy dřeva. Nyní, kdy měl v ruce meč, se opět cítil sám sebou.

Uvědomil si, e má za sebou příli mnoho událostí, které by ho mohly zničit, kdyby zůstal v Dun Varně. Ale nelitoval ničeho. Vybral si, u kdy po té bestii hodil kámen a vyvolal tak střetnutí. Nebyla pro něj ádná omluva, ne v Gahrisových očích - pokud vechno, co říkal Ethan, byla pravda. Luthien se rozvzpomněl na své střetnutí s otcem a Gahrisova slova se mu jevila v novém světle Ethanových odhalení. Jeho bratr mu nelhal.

Luthien mohl stěí uvěřit, e jeho ivot se tak změnil - a jak se pravděpodobně jetě změní. Pokud se chtěl vyhnout vězení, musel uprchnout z Dun Varny i z celého Bedwydrinu. Přemýlel, e musí někde na cestě chytit Ethana - bratr určitě bude sympatizovat s tím, co udělal, a pomůe mu. Luthien se zamyslel. Ethan u moná dosáhl hranice Eriadoru. Kam půjde dál? Moná do Montfortu? Nebo kolem elezného Kříe do Carlisle?

Luthien vyhlédl malým oknem místnosti a viděl, e slunce u stojí vysoko nad obzorem. Jeho otec se u brzy vrátí. Rád by se vyhnul otázkám tím, e u bude dávno na cestě.

Přemýlel o tom, e s sebou vezme meč - nikdy se nesetkal s tak dokonalou řemeslnou prací. Ale Oslepující zá nebyla jeho a u vůbec ne teď. Přesto cítil, e to, co udělal, bylo čestné a spravedlivé, vyvolané smrtí, přítele. Nechtěl se vak sníit ke krádei.

Nechal meč pokrytý krví a opatrně ho umístil zpátky na stěnu. Chtěl, aby Gahris viděl, e zbraň vykonala pomstu za nečestnou smrt Gartha Rogara.

Kapitola 5

Bez ohlédnutí

Luthien opustil Dun Varnu brzy poté. Na hřbetě svého oblíbeného koně Lehkonohého se dal severní cestou. Kůň byl z rasy morganských horalů, měl vyvinuté svaly, krátké nohy a obrovskou výdr. Hortí koně byli pokryti dlouhou, hustou srstí, která jim umoňovala odolávat mrazivým větrům Eriadoru. Větina z nich měla srst zcuchanou a drsnou, ale srst Lehkonohého byla jemná jako hedvábí a leskla se jako řeka za slunného dne.

Lehkonohý nesl těký náklad, který sestával ze veho, co by mohl Luthien na cestě potřebovat, vekerého rybářského vybavení i těké sítě. Luthien s ní uměl dobře zacházet, protoe to byla jedna z pomůcek pouívaných v aréně při zápasech.

Při odjezdu z města se Luthien snail způsobit co nejmení rozruch. Jel pomalu a klidně, a dokonce se zastavil na kus řeči s kapitánem rybářské lodi, aby se ho zeptal, jak to vypadá na severní straně zátoky a jestli je moře dost klidné na rybaření, případně na dlouhou vyjíďku. Snail se působit vyrovnaně a jako by ve bylo jako obvykle.

Jakmile vak minul poslední domy, pobídl Lehkonohého ke klusu. Pět mil za městem zamířil k pobřeí na jedno ze svých oblíbených rybářských míst. Tam zanechal rybářské vybavení a jednu z vysokých bot. Snail se tím své případné pronásledovatele zmást, přestoe věděl, e Gahrisovi zpráva o tom, e se asi utopil, způsobí bolest.

Neměl vak na vybranou. Vyskočil zpátky na hřbet Lehkonohého a jel velice opatrně, aby zanechal co nejmení stopu mezi kameny. Nejnápadnějí stopy kopyt zamaskoval.

Kdy byl od pobřeí daleko, obrátil se Luthien na západ směrem k Hale. Pak zamířil na jih. Brzy odpoledne opět minul Dun Varnu, ale tentokrát ze vzdálenosti mnoha mil a mimo dohled. Přemýlel, co se asi teď děje doma. Co si asi Gahris, a zvlátě Avonesa, mysleli, kdy přili do studovny a nali tam mrtvého kyklopa? Viml si Gahris zkrvaveného meče na zdi?

Určitě u byl někdo vyslán na sever, aby po něm pátral. Moná u dokonce nali jeho vybavení a botu a zpráva o tom se brzy dostane k otci. Luthien si znovu uvědomil, e neměl jinou monost. Dělal jen to, co mu velelo jeho svědomí. Ve skutečnosti se vlastně jen bránil proti ozbrojenému kyklopovi. Mohl klidně zůstat, v domě Bedwyrů a obhajovat se. Ani po tom vem, co mu řekl Ethan, Luthien nevěřil, e by se otec obrátil proti němu. To, co Luthiena pohánělo pryč, tedy nebyl strach z trestu, ale vědomí, e ztratil skutečný domov. Ethan do něj zasel pochybnosti, hluboce zakořeněné pochybnosti, o smyslu celé existence. Jaká je pravda o království a o králi? Je opravdu Luthien tak svobodný, jak vdy věřil?

Odpověď mohl najít pouze na cestě.

Diamantová brána byla od Dun Varny vzdálena tři dny jízdy, ale Luthien předpokládal, e to zvládne za dva, pokud bude Lehkonohého tvrdě pohánět. Kůň vypadal spokojeně a radoval se z jízdy. Byli u daleko od Dun Varny a uháněli k níinám uprostřed ostrova, kdy se Luthien rozhodl utábořit. První noc silně prelo. Luthien se zachumlal do plátě a seděl co nejblíe ohni, který vak spí jen čadil, ne hřál. Pocioval zimu a nepohodlí, ale soustředil se na otázky, které se mu stále vracely na mysl.

Vzpomínal na Kateřinin sladký úsměv a pohled jejích zelených očí, který způsobil, e se do ní zamiloval. Moná jí to měl říct. Usnul a pozdě k ránu, ale vstával velmi časně a vítal nadcházející slunný den.

V těchto končinách bylo takové počasí zvlátností a Luthien se ho během jízdy snail co nejvíc vychutnat. Na modrém nebi se neukázal ani mráček - na Bedwydrinu skutečná vzácnost! - a Luthien zaíval pocit euforie, pocit, e ije víc ne dřív. Nebylo to jen sluncem, ptáky a zvířaty, která pobíhala kolem a také uívala jednoho z posledních krásných dní před příchodem pochmurné a mrazivé zimy. Luthien ve svém ivotě pobýval mimo Dun Varnu jen velmi zřídka a vdy s vědomím, e to není na dlouho.

Nyní před ním leela daleká cesta, která ho mohla zavést do Avonu, moná i do Gaskonie, a pokud chtěl dostihnout svého bratra, pak i do Durského království. Svět se mu zdál mnohem větí a pohled na divokou krajinu kolem vyháněl z mladého mue vzpomínky na Gartha Rogara a na strach o otce. Přál si, aby tu s ním byla Kateřina.

Byl u ve dvou třetinách cesty a Lehkonohý dělal čest svému jménu. Cesta se stáčela na jihovýchod a míjela malou zalesněnou oblast. Luthien vjel na most, který vedl přes rozvodněnou řeku a na jeho druhém konci byl dalí lesík.

V tu chvíli se z druhé strany mostu vynořil naloený vůz. Kyklop, sedící na kozlíku, musel Luthiena vidět, ale nezastavil a nedovolil jezdci přejet most jako prvnímu. Místo toho pokračoval v jízdě.

“Uhni!” zařval jednooký, kdy se jeho spřeení zastavilo před Luthienovým koněm.

“Uhnout bys měl ty,” protestoval Luthien. “Byl jsem na mostě dřív a přejel bych ho mnohem rychleji ne ty.” Viml si, e kyklop není příli dobře ozbrojen a nemá ádné označení. Byl to zřejmě člen nějaké soukromé stráe, ne praetorián a pasaéři ve voze určitě nebyli lechtici, ale obchodníci. Luthien se přesto rozhodl, e ustoupí - koneckonců bylo jednoduí otočit jednoho koně ne celé spřeení.

Z okénka se vyklonil tlustý zarudlý obličej. “Jestli ten hlupák hned nezmizí, tak ho přejeď!” vykřikl ten člověk a zmizel ve voze.

Luthien se u skoro představil jako syn earla z Bedwydrinu, chystal se vytasit zbraň a přikázat kyklopovi, aby uhnul. Namísto toho moudře ovládl svůj vztek a připomněl si, e by to nebyl ten nejlepí způsob, jak zůstat v utajení. Musel vystupovat jako rybář nebo farmář. A nic víc.

“Tak vypadne, nebo tě mám shodit do vody?” zeptal se kyklop a krátce popohnal koně vpřed.

Luthienovi proběhlo hlavou několik moností, které pro kyklopa a jeho nezdvořilého velitele větinou končily velmi patně. Nakonec vak Luthien pobídl koně a uhnul vozu z cesty. Dostavník přejel a na chvíli zastavil. Chlapík uvnitř se opět objevil a řekl: “Kdybych měl víc času, naučil bych tě slunému chování, ty pinavče!” Pak mávl rukou a kyklop pobídl koně do klusu.

Luthien se několikrát zhluboka nadechl, ne se uklidnil. Pak zavrtěl hlavou a vrátila se mu dobrá nálada. Proč by se tím měl vlastně zabývat? Věděl přece kým je, a to, e dovolil, aby ho někdo pokořil, mělo dobrý důvod.

Lehkonohý přejel přes most a pokračoval dál po cestě, která se stáčela opět na sever. Luthien na incident rychle zapomněl. O několik minut později vjel na kopec a podíval se zpátky přes řeku. Viděl, e dostavník jede stejným směrem jako on, ve vzdálenosti několika stovek stop. Vůz znovu zastavil a Luthienovi se naskytl velmi zvlátní pohled.

Viděl půlčíka, co bylo v severním Eriadoru velmi neobvyklé. Seděl na lutém zvířeti, které vypadalo jako osel a bylo téměř vypelichané. Půlčíkovy aty byly směsicí křiklavých barev - měl na sobě fialový sametový plá s kápí, kterou, kdy ji shodil, odhalil své dlouhé hnědé vlasy. Pod ním měl modrý doublet a bílé hedvábné kalhoty a přes ramena měl přehozenou brokátovou erpu, vykládanou zlatem, na které visel rapír. Luthien sice nikdy půlčíka neviděl, ale slyel, e bývají bezvousí, a tenhle měl knír. Zastavil Lehkonohého a se zájmem sledoval, co se bude dít.

“Povídám, vypadni, nebo tě z tý kobyly shodím!” řval vztekle kyklop na kozlíku.

Půlčík na něj hleděl natolik povýeně, a to Luthiena rozesmálo. “Ví, kdo já jsem?” zeptal se ten prcek důstojně a Luthien podle jeho přízvuku poznal, e nepochází z Bedwydrinu ani z Eriadoru.

“Jsem Oliver z Morous,” prohlásil půlčík. “Lupič. Varuju tě, nepokouej se se mnou bojovat. Daruji ti ivot, ale tvé peníze a zlato prohlauji za svoje!”

Je to Gaskonijec, usoudil Luthien, nebo u slyel mnoho imitátorů, kteří vtipně napodobovali přízvuk lidí z Gaskonie.

“Co se děje?” vystrčil z vozu svou holou hlavu netrpělivý obchodník. “Co se děje?” zeptal se odliným tónem, kdy spatřil lupiče Olivera z Morous.

“Jen malá obtí, pane,” odpověděl kyklop a civěl nepřátelsky na Olivera. “Nic víc.”

“Tak ji odstraň!” zařval obchodník.

Kyklop úsluně pohlédl na svého pána, a ten zastrčil hlavu zpátky do vozu. Kdy se ta bestie otočila nazpět, náhle se jí z ničeho nic v ruce zhmotnil velký meč, který opsal iroký oblouk a snáel se na půlčíkovu hlavu. Luthien zadrel dech a pokládal půlčíka za mrtvého. Ale rychleji, ne věřil, e je vůbec moné, se v půlčíkově levé ruce objevila dlouhá, oboustranně brouená dýka s ochranným koem nad rukojetí.

Oliver s ní vihl, odrazil ránu mečem a vzápětí ho kyklopovi vyrazil z ruky. Meč odplachtil dvanáct stop daleko. Vtom Oliver bodl a ostří se zastavilo pouhý palec před kyklopovým krkem.

“Ty jedna malá kryso,” zamumlal otřesený kyklop.

Lupič se na něj zahleděl. “Můj otec vdycky říká, e půlčíkova hrdost je nepřímo úměrná jeho výce,” odpověděl Oliver.

“A ujiuji tě,” pokračoval půlčík po dramatické pauze, “e já jsem velmi malý!”

Kyklopovi dola řeč. Luthien předpokládal, e ten pitomec ani nepochopil půlčíkovu poslední větu. Měl co dělat, aby se nerozesmál.

“Co myslí, jak hluboko se do tebe moje dýka zaboří?” zeptal se Oliver. “No, nic. Vyhrál jsem, take peníze a zlato sem.”

K Oliverovu překvapení se náhle z vozu vysypalo dalích pět vojáků, kteří ho pomalu obstoupili. Lupič zváil situaci, sklonil dýku a dodal: “Jetě bych mohl prohrát.”

Kapitola 6

Oliver z Morous

Vymóděný lapka měl kyklopy zhruba v úrovni očí, nebo na ně hleděl ze hřbetu svého zvířete. Odrazil ránu meče a přinutil svého oře ustoupit dva kroky zpět, take útočící voják ztratil rovnováhu. S lehkostí si udroval od kyklopů odstup, ale ten, co seděl na kozlíku, se usmál a vytáhl novou zbraň: těkou kui.

Vypadalo to jako konec legendárního (alespoň v jeho vlastních představách) Olivera z Morous, ale nedaleko od nich Luthien Bedwyr dospěl k rozhodnutí zasáhnout. Luthiena by nikdy nenapadlo zaútočit na nějakého obchodníka, i kdyby ho třeba řadil mezi spodinu. Půlčík byl zloděj - to bylo bez diskusí - ale z Luthienova pohledu nebyl obchodník o nic lepí. Nemohl vysvětlit, kde se v něm to rozhodnutí vzalo; udělal jen to, co mu diktovalo srdce.

Byl skoro stejně překvapen jako kyklopský vozka, kterého íp, Luthienův íp, zasáhl a srazil z kozlíku. Těká kue dopadla do trávy.

Pokud Oliver střelu viděl, nedal to najevo. “Tak pojď, ty jednooká zrůdo, stejně vypadá jako kočičí zadek!” vykřikl na jednoho kyklopa a točil přitom (naprosto neefektivně) rapírem, a kyklop o dva kroky ustoupil.

Luthien pobídl Lehkonohého a vyjel z houtí. Za jízdy střílel z luku.

Kyklopové překvapeně zařvali. Jeden z nich, ten, který svíral dlouhou halapartnu, se rozběhl k Luthienovi, pak náhle změnil názor a vrhl se na zem, aby se ukryl před svitícím ípem. Oliver, který byl zaměstnán útokem tří kyklopů najednou, nevěděl přesně, co jeho nepřátele tak rozruilo. S uspokojením vak konstatoval, e mu nevěnují takovou pozornost jako předtím.

“Promiňte,” řekl a zamával svou dýkou tak, e kyklop, který stál před ním, upadl a zlomil si přitom zbraň. Vzápětí si strhl s hlavy klobouk a zakryl jím oči svému zvířeti. Poník reagoval tak, e vykopl zadníma nohama a zasáhl kyklopa, který se právě snail vnořit meč půlčíkovi do zad. Nyní Oliver spatřil Luthiena. Půlčík spokojeně zamručel a obrátil svou pozornost k důleitějím záleitostem.

Stále to bylo dva na jednoho a půlčík byl tvrdě tísněný.

Dalí kuník, který leel na střee dostavníku, přenesl svůj cíl z Olivera na nového účastníka. Luthien se vak svezl ze sedla a pouil Lehkonohého jako tít, take kyklopovi neposkytoval snadný cíl. Jednooký vystřelil a samozřejmě minul. Luthien se vzápětí vyhoupl zpátky do sedla a výstřel opětoval. Jeho íp se zabodl do dřeva těsně vedle kyklopovy hlavy. Ten ani nestihl znovu nabít a Luthien mu stál tváří v tvář. Náhle mu vak před obličejem zasvitěla halapartna, nebo voják, který se předtím kryl za koňským spřeením, vyběhl a zaútočil na něj. Luthienovi nezbylo, ne skulit se z koně na zem. Tvrdě dopadl na zem a jen taktak se vyhnul druhému útoku. Podařilo se mu rychle vstát a připravit se na dalí nápor.

Oliver manévroval svým poníkem tak, e oba zbývající kyklopové mu nyní stáli tváří v tvář. Jeho rapír svitěl vzduchem a úder střídal úder. Půlčík se snail tvářit nonalantně a znuděně, ale ve skutečnosti měl co dělat, aby se ubránil. Tihle kyklopové byli zatraceně dobří bojovníci! Oliver vak proil dvě desetiletí jako lupič a naučil se pár triků.

“Za tebou!” vykřikl naléhavě a jeden kyklop na to málem skočil, trochu natočil hlavu a zailhal dozadu - co vůbec není jednoduché, kdy máte jen jedno oko a jetě k tomu uprostřed čela!

Druhý kyklop si výkřiku ani neviml a ten, který na to skočil, začal útočit s dvojnásobnou zuřivostí, kdy si uvědomil, jak hloupě musel před chvílí vypadat.

Oliver vak ani nepředpokládal, e by se na ten trik někdo chytil. Měl v plánu něco jiného. “Za tebou!” zařval znovu. Chtěl, aby si mysleli, e je pokládá za pěkné hlupáky. Jak předpokládal, oba kyklopové na něj z obou stran zaútočili se znásobeným úsilím.

Oliver vrazil poníkovi paty do slabin a ten skočil přímo za oba kyklopy, kteří se tím pádem málem srazili. Bleskově se otočil a vrazil rapír jednomu z nich hluboko do zadku.

Postiený vyjekl, kubl sebou a upustil meč.

“Ty jedna hloupá jednooká obludo!” zavrtěl půlčík nevěřícně hlavou. “Copak jsem ti neříkal, e útok přijde zezadu?” Rozmáchl se a udeřil kyklopa rapírem po hlavě, aby to jetě vylepil.

Druhý kyklop se k němu tentokrát blíil u o poznání opatrněji.

“Ty bude určitě stejně chytrý jako tvůj kámo!” poznamenal Oliver, odrazil první ránu, sehnul se před druhou a uskočil před třetí. “Pro Olivera z Morous vak nejsi ádný soupeř!”

Místo odpovědi kyklop udeřil s takovou silou, e ačkoli Oliver ránu zachytil, byl i s poníkem sraen na kolena. Ta potvora byla velice silná a její meč byl stejně těký jako půlčík sám.

“Jetě bych mohl prohrát,” připustil znovu, zatímco pracoval na tom, aby se dostal z kyklopova dosahu. Pak udělal zkusmý výpad rapírem, který vak kyklop hravě odrazil.

Oliver opět pobídl poníka, který začal kolem zmateného kyklopa opisovat neustále se zuující kruh. Podivně vypadající a zvlátně vycvičený poník vyskočil a ztěka dopadl na kyklopa, kterému zapratěly vechny kosti.

“U jsem ti představil svého koně?” zeptal se Oliver soucitně.

Kyklop se pokouel vstát, ale nakonec to vzdal a, krváceje z mnoha trných ran, klesl opět do trávy.

Luthien byl zraněn víc, ne si byl ochoten připustit. Zranění nebyla těká, snad kromě jednoho úderu do hlavy, po kterém chvíli nemohl zaostřit zrak. Zdálo se mu, e vidí ne jeden, ale dva hroty halapartny, které na něj míří. Přehodil si luk na záda a dal se na ústup.

Vjel mezi stromy a vydechl úasem. Kyklopova vrená halapartna mu zasvitěla nad hlavou a zaryla se do stromu.

Luthien odpověděl také výstřelem, ale minul a navíc se mu přitom zlomil luk. Kyklop se k němu rychle blíil. Luthien po něm hodil svou teď u nepotřebnou zbraň a sáhl po meči. Bestie se blíila ze strany a chystala se vyuít své výhody. Kdy se vak kyklop vrhl vpřed, shledal, e jeho protivník má v ruce meč.

Oliverův poník stále poskakoval kolem sténajícího kyklopa a půlčík měl co dělat, aby se udrel v sedle. Původně chtěl jet na pomoc mladíkovi, který mu před chvílí tak nečekaně prospěl, ale pak si to rozmyslel, nebo uslyel, jak v kočáru někdo eptá.

“Zastřel ho!” slyel enský hlas. “Přece nejsi takový zbabělec?”

Oliver souhlasně přikývl, nebo mu dolo, e to bylo určené obchodníkovi. Půlčík toti věřil, e pojem zbabělec a obchodník spolu úzce souvisí. Postavil se v sedle, přinutil poníka přijet a ke kočáru a vyskočil na jeho střechu. Přitom kopl do hlavy kyklopa sedícího na kozlíku a způsobil mu hluboký rám na tváři. Oliver se podíval na svou botu, potřísněnou kyklopovou krví a znechuceně potřásl hlavou. Kyklopova ruka se náhle mihla kolem něj a málem ho srazila dolů.

Oliver ho udeřil do hlavy plochou stranou rapíru a poté to jetě vylepil tím, e ho kopl do oka. Kyklop zasténal a spadl na zem.

“Buď rád, es mi nezapinil mé krásné ukradené aty,” řekl mu půlčík. “Protoe jinak bych tě zabil!”

S veselým úklebkem se půlčík přesunul na druhou stranu střechy a poklekl na jedno koleno. O chvíli později se z kočáru vysunula hlava a ruce obchodníka, drícího kui. Mířil na Luthiena, zaměstnaného posledním zbývajícím vojákem.

Něco mu zaklepalo na hlavu.

“Myslím, e to není nejlepí nápad,” uslyel odněkud seshora. Obchodník pomalu otočil hlavu a spatřil půlčíka a předevím ostří jeho rapíru, mířícího mu přímo do obličeje.

“Nejsem si tím sice úplně jistý,” pokračoval Oliver, “ale myslím, e by to mohl být můj přítel.”

Obchodník vykřikl a pokusil se obrátit kui nahoru. Rapír zasvitěl a obchodník okovaně ztuhl. V okamiku, kdy mu jeho smysly oznámily, e nebyl zraněn, se pokusil pohyb dokončit. Pak si vak poviml, e íp, vloený v kui, má čistě odseknutou pici.

Oliver se skromně uklonil a usmál se: “Musí připustit, e jsem dobrej.” Obchodník znovu vykřikl a bleskově zmizel v kočáru, kde se do něj opět pustil enský hlas, nazývající ho opakovaně zbabělcem a mnoha jinými oklivými jmény.

Oliver se na střee pohodlně uvelebil a obrátil svou pozornost k pokračujícímu boji.

Kyklop s halapartnou zacházel velmi zručně a právě ji pozdvihl vysoko nad hlavu k dalímu úderu. Mladík jetě nebyl zraněn, ale měl co dělat, aby se mečem ubránil mnohem delí zbrani svého soupeře.

“Musí jít po něm ve chvíli, kdy na tebe zaútočí!” zavolal na něj Oliver.

Luthien ho slyel, ale nedávalo mu to ádný smysl. Bojoval v aréně proti mnoha zbraním, ale ádná z nich nebyla delí ne osm stop. Ratitě halapartny bylo téměř dvojnásobné.

Luthien vystartoval podle instrukcí dopředu současně s kyklopovým dalím úderem a byl za svou snahu odměněn tím, e se mu ostří halapartny zabodlo do pravého ramene. Mladý mu se zaklením odskočil zpátky a přehodil si meč do levé ruky.

“Takhle ne,” prohlásil Oliver. “Nesmí útočit v doplňkovém úhlu k čáře útoku tvého nepřítele!”

Luthien a kyklop se na chvíli zastavili a horečně přemýleli, o čem to ten půlčík, ke vem čertům, mluví.

“Nenatahuj se rovnoběně se soupeřovým ostřím,” poučoval Oliver. “Takhle útočí jenom hloupá zmije - a ty jsi přece chytřejí ne hloupá zmije.” Půlčík pak pokračoval v dlouhém výkladu o nejběnějích metodách obrany proti dlouhým zbraním a o taktice zmijího boje, ale Luthien u neměl čas poslouchat. Musel uhýbat před svitícím ostřím. S námahou odrazil dalí úder, mířící mu na břicho. Kyklop postoupil dopředu a domníval se, e mladého mue vyvedl z rovnováhy. Oklivě se vak zklamal, kdy se jeho halapartna srazila s protivníkovým mečem, který ji čistě přesekl na dvě poloviny.

“Výborně!” bylo slyet půlčíkův hlas ze střechy dostavníku.

Kyklop vak nebyl odzbrojen, nebo zbytek násady mu mohl slouit jako otěp. Oliverův pochvalný výkřik ani nedozněl, kdy tu se jednooká bestie rozmáchla a vrazila ho do Luthiena, který se skácel na zem.

“Ach jo,” povzdychl si půlčík, kdy kyklop přitlačil na svou zbraň, aby nepřítele dorazil. Luthien leel nehybně na zemi.

Oliver na poctu padlému příteli smutně smekl klobouk. Pak vak kyklop pustil násadu, udělal několik potácivých kroků zpátky a upadl na zem. Oliver uviděl, e si svírá velkou krvácející ránu na břie. Luthien, s mečem celým od krve, se posadil a odhodil zbytek halapartny stranou. Oliver hvízdl, kdy si uvědomil, co se doopravdy dělo. Luthien nebyl probodnutý, zachytil kyklopův otěp pod paí a strhl kyklopa na svůj meč.

“No, myslím, e tohohle člověka budu mít rád,” řekl půlčík a nasadil si klobouk s úctou k vítěznému příteli.

“Take, ty zbabělej obchodnickej týpku, přiznává, e jsi prohrál?” zavolal Oliver dolů. “Buď vypadne sám, nebo tě vynesu na pičce svého skvělého rapíru!”

Dveře se rozrazily a obchodník vyběhl ven, následován silně nalíčenou enou, oblečenou v nevkusně vyzývavých, barevných atech. ena se vztekle podívala na půlčíka, ale její výraz se změnil, kdy si vimla urostlého mladého Bedwyra, kráčejícího k nim.

Luthien zachytil její roztouený pohled, ale chladně se odvrátil. Vzpomněl si na Avonesu a ruka se mu mimoděk sevřela na jílci meče.

Třemi elegantními skoky - na kozlík, na koně a na zem - se Oliver dostal dolů a zamířil k oběma zajatcům. Volnou rukou strhl obchodníkovi zlatý řetěz a pičkou kordu náhrdelník jeho eně.

“Jdi a zjisti, co je v kočáru,” řekl Luthienovi. “Neádal jsem tě sice o pomoc, ale kdy u jsi tady, rozdělíme se o kořist.” Odmlčel se a na chvíli se zamyslel, počítaje padlé. Nejprve Luthienovi přiznal tři kyklopy, polovinu vech nepřátel, ale pak si řekl, e řidiče vlastně dostal on sám.

“Dostal jsi dva ze esti, take se rozdělíme čtyři ku dvěma v můj prospěch.”

Luthien se prudce zastavil a okovaně se na něj podíval.

“Myslí, e bys měl dostat polovinu?” zeptal se ho lupič.

“Nejsem zloděj!” prohlásil Luthien. Vichni tři - Oliver, obchodník a jeho ena - se rozhlédli kolem sebe, na mrtvé a zraněné kyklopy, leící na trávě.

“Teď u jsi,” řekli vichni společně a Luthien zamrkal.

“Tak co bude s tím dostavníkem?” zeptal se Oliver po chvíli ticha.

Luthien něco zamumlal a vlezl dovnitř. Byla tam spousta věcí - jídlo, tůčky látek, parfémy a mnoho dalího. Po chvíli Luthien pod sedadlem nael malou eleznou truhličku. Vysypal ji na podlahu a pečlivě prohlédl.

Oliver zatím acoval obchodníka.

“Má hrozně moc kapes,” pokáral ho.

“Já chci, aby mě prohlédl on,” ukázala ena na Luthiena, který rychle ustoupil o několik kroků zpět a narazil do otevřených dveří kočáru.

“Jestli kromě svých přirozeností pod tímhle skrývá jetě něco,” řekl jí půlčík, ukazuje přitom na její korzet “pak jsi jenom poloviční, ne vypadá.” Zasmál se vlastnímu vtipu, ale pak si viml elezné skříňky v Luthienově ruce. Oliverovi se potěením zajiskřilo v očích.

“Myslím, e je čas vypadnout,” řekl.

“Co s nimi uděláme?” zeptal se Luthien.

“Budeme je muset zabít,” řekl Oliver. “Nebo na nai stopu přivedou celou praetoriánskou gardu.”

Luthien se zamračil. Zabíjet ozbrojené kyklopy byla jedna věc, ale bezbranného mue a enu a zraněné nepřátele (i kdy se jednalo o kyklopy), poraené na poli cti, bylo něco zcela jiného. Ne vak stačil začít protestovat, půlčík se usmál a pleskl se dlaní do čela.

“Ále, jeden z těch jednookých vlastně utekl,” řekl Oliver v předstíraném zděení. “Take je to stejně jedno a můeme být milosrdní.” Rozhlédl se kolem po sténajících kyklopech; viděl vozku, leícího pod koňským spřeením, toho, kterého podupal Oliverův poník, i toho, kterého Luthien bodl do břicha, a tu byl ten, kterého pokopal Oliverův kůň zadníma nohama a poslal ho na výlet vzduchem. Jediný, kdo byl mrtvý, byl střelec z kue na střee kočáru.

“Navíc,” doplnil půlčík, “ty jsi jediný, kdo někoho zabil.”

“Vezmi mě s sebou!” vykřikla ena náhle a bouřlivě se vrhla na Luthiena. Narazila do něj a Luthien upustil eleznou truhličku - přímo na své nohy. Vyburcován bolestí, nepříjemnou vůní dámského parfému a vzpomínkou na Avonesu, Luthien zavrčel, odstrčil ji a ne si uvědomil, co vlastně dělá, udeřil ji do tváře, a ji srazil na zem.

“Na tvém chování jetě budeme muset pracovat,” poznamenal Oliver a zavrtěl hlavou. “A na tvém kavalírství,” dodal směrem k obchodníkovi, který proti facce nijak viditelně neprotestoval.

“Ale to, stejně jako truhlička s pokladem, můe počkat,” vysvětlil půlčík. “Na cestu, příteli!”

Luthien něco zamumlal a nevěděl, co má dělat.

“Herko!” zavolal Oliver. Zaloutlý poník před něj předjel a poklekl, aby na něj mohl půlčík pohodlně vylézt.

“Truhličku poveze ty,” řekl Luthienovi Oliver. “já se jdu podívat, kde jsem nechal álu. A ty,” řekl a poklepal zpitomělého obchodníka po hlavě rapírem, “začni přepočítávat, co ti zbylo.”

Luthien přivolal Lehkonohého a vloil truhličku do sedlové brany. Pak přiel k eně a pomohl jí zpátky na nohy. Myslel to jako omluvu - koneckonců nebyla to Avonesa a on s půlčíkem ji okradli - ale ona se na něj opět pověsila a chytila ho za aty. S velkým úsilím ji ze sebe setřásl.

“Taková síla,” vydechla.

“Vae přítelkyně?” zeptal se Oliver, kdy projíděl kolem klečícího obchodníka.

“Moje ena,” odpověděl obchodník.

“Jak vidím, je věrná,” řekl Oliver. “Je ale pravda, e peníze teď máme my!”

Luthien, ve snaze dostat se od té enské co nejrychleji pryč, vyskočil na koně tak prudce, e málem přepadl na druhé straně na zem. Pak ho pobídl a vyrazil za Oliverem na most.

Oliver se na něj s pobavením díval a pak se naposledy otočil k obchodníkovi a jeho eně. “Teď můete vem vaim tlustým obchodnickým přátelům říct, e vás okradl Oliver z Morous.” Řekl to způsobem, jako by to bylo nějaké zvlátní znamení. Herka vzápětí zareagovala na pobídku a z Olivera byla po chvíli vidět u jen pice jeho klobouku.

Kapitola 7

Diamantová brána

“Jsem Oliver z Morous,” řekl půlčík asi po míli jízdy. “Velký lupič,” dodal a elegantně smekl klobouk.

Luthien se chtěl také představit, ale půlčík jetě neskončil. “Dříve jsem si říkal lupčík, bylo to kratí ne lupič - půlčík, ale obchodníci mě nebrali moc váně a já jsem se musel ohánět rapírem častěji, ne mi bylo milé. Abych dosáhl toho, co jsem chtěl, jestli rozumí, co tím myslím.” Během řeči vytáhl meč a zamával jím Luthienovi před obličejem.

“Rozumím,” přisvědčil Luthien a odstrčil nebezpečnou zbraň stranou. Nyní se chtěl představit on, ale nestihl se ani nadechnout.

“A tohle je můj skvělý kůň, kterému říkám Herka,” řekl Oliver a ukázal na svého lutého poníka. “Není zrovna nejhezčí, to je pravda, ale je chytřejí ne jakýkoliv jiný kůň i ne větina lidí.”

Luthien ukázal na svého vlastního koně.

“Tohle je Lehko…”

“Oceňuji tvou nečekanou pomoc,” pokračoval Oliver, který si Luthienových pokusů nevímal. “Samozřejmě, e bych je zvládl i sám - bylo jich jenom est, to je ti, doufám, jasné. Ale můj otec, půlčík, vdycky říká, poděkuj za pomoc vdy, kdy se ti naskytne, a tak ti děkuji…”

“Já jsem Luth…” začal Luthien.

“Má vděčnost samozřejmě končí u dělení kořisti,” doplnil rychle Oliver. “Čtyři ku dvěma v můj prospěch.” Se zřejmou nechutí pohlédl na Luthienovy obnoené aty. “Stejně to asi bude víc bohatství, ne jsi kdy viděl.”

“Asi,” řekl syn earla z Bedwydrinu a snail se skrýt úsměv. Přesto si vak uvědomil, e z domova si moc peněz nevzal. Stačilo mu to tak na to, aby se dostal přes přívoz, a na pár dalích dnů.

“No nevadí,” řekl Oliver, který se nadechl dřív, ne mohl Luthien pokračovat. “Dovolím ti jet se mnou, pokud bude chtít. Ten obchodnickej týpek vůbec nebyl překvapenej. e mě vidí - a věděl, e kdybych si viml jeho esti vojáků, tak by mě to odradilo. Take je schoval,” zdůvodňoval si půlčík a vypadalo to jako by hovořil sám k sobě. Pak se rychle podíval na Luthiena.

“Myslím, e je schoval v naději, e mě dostane,” odmlčel se a pokrábal se na hlavě.

“Jasně,” pokračoval. “Ten obchodnickej týpek věděl, e jsem na cestě - není to poprvé, co jsem ho okradl. U jsem ho jednou dostal, někde v okolí Princetownu.” Podíval se na Luthiena a pokýval hlavou. “A moje jméno si u, pochopitelně, získalo určitý věhlas, take mi zatím můe dělat společníka. Ve dvou se lépe brání různým léčkám.”

“Take ty si myslí, e jetě nejsme mimo nebezpečí?”

“O tom právě mluvím.”

Luthien znovu skryl úsměv, pobaven tím, s jakou pompou o sobě ten chlapík mluví, jako by byl kdovíjak slavný lupič. Luthien o Oliverovi z Morous nikdy neslyel, přestoe obchodníci projídějící Dun Varnou často vyprávěli příběhy o lupičích na cestách.

“Ale neboj se, já tě ochráním,” začal Oliver, ale pak se odmlčel a káravě se na Luthiena podíval. “Ví, kdy cestuje s někým, koho nezná, měl by ses mu nejdříve představit. To je jedno ze základních pravidel sluného chování, zvlátě pro někoho, kdo bude moná jednou znám jako velký lupič. Ale neboj se, doba strávená po boku Olivera z Morous ti dá v tomto směru hodně.”

“Jmenuji se Luthien,” řekl mladý Bedwyr rychle ve strachu, e ho Oliver znovu přeruí. Původně zamýlel, e mu své skutečné jméno neprozradí, ale nakonec si uvědomil, e k tomu vlastně nemá ádný důvod. “Luthien Bedwyr z Dun Varny. A tohle je Lehkonohý,” ukázal na svého koně.

Oliver smekl klobouk. “Bedwyr?” zeptal se sám pro sebe bez nějakého zvlátního zájmu. “Aha, Bedwyr! To jméno jsem u někde slyel.”

“Gahris Bedwyr je earl z Bedwydrinu,” řekl Luthien.

“U vím,” přisvědčil Oliver a usmál se. “Někdo z rodiny?”

“Otec,” přikývl Luthien.

Oliver vypadal poněkud zaskočeně. “Aha, u to chápu. Poslal tě na cesty, abys získal nějaké zkuenosti!” V Gaskonii, kde Oliver strávil větinu ivota, bylo celkem běné, e děti lechticů byly posílány na cesty bez prostředků, aby se protloukaly jak umí, včetně olupování obchodníků. Vzhledem k postavení jejich rodin se jim stejně nemohlo nic stát. “Připrav si meč, hochu!” vykřikl půlčík a vytasil svou zbraň. “Tohle jsem jetě nezkouel!”

“Olivere!” zvolal Luthien a poodjel kousek od nebezpečně ermujícího půlčíka. “O čem to, sakra, mluví?” Kdy se k němu půlčík opět přiblíil, Luthien sáhl po meči.

“Kazí reputaci kadého zloděje v zemi!” pokračoval půlčík. “K čemu jsou ti peníze a zlato?” Herka zablokovala Lehkonohému cestu a půlčík, přestoe Luthienovi dosahoval přiblině k pasu, bodl rapírem. Luthienův meč odrazil jeho zbraň stranou. Oliver odpověděl sérií výpadů, které vak nepřinesly kýený efekt.

Perfektně vycvičený Luthien kontroloval kadý svůj pohyb a drel stále meč v obranné pozici.

“Ale tohle je ta správná zábava pro earlova syna,” poznamenal Oliver sarkasticky. “Je příli znuděný kadodenním vykořisováním svých poddaných.” Útoky byly stále silnějí a Oliver se ho jednoznačně snail zabít.

Luthien u toho měl právě tak dost a to, e Oliver nazval jeho a otce vykořisovateli, kterými nikdy nebyli, mu jen dodalo. Zapřel se v sedle, odrazil Oliverův vzteklý útok a pak zaútočil sám. Oliver ránu odrazil a zaútočil ze strany. Myslel si, e můe Luthienovi vyrazit zbraň stejně, jako to udělal kyklopovi.

Ale Luthien byl mnohem rychlejí ne kyklop. Stihl ránu odrazit a jeho meč zasvitěl.

Oliverův klobouk spadl na zem a půlčík i Luthien věděli, e Oliverova hlava mohla být vedle něj, kdyby si to Luthien přál.

Pobídnutí přimělo Herku ustoupit o několik kroků zpátky. “Moná se mýlím,” připustil půlčík.

“Mýlí se,” odpověděl Luthien sue. “Gahris Bedwyr má mnoho chyb, to nemohu popřít. Nedělá to, co by dělat měl, zejména pokud by to bylo namířeno proti ediktům krále Greensparrowa, vévodovi z Montfortu nebo některému z mnoha vévodových emisarů. Ale velmi dobře si zapamatuj jednu věc. Nikdy o Gahrisovi nemluv jako o tyranovi!”

“Říkal jsem, e se moná mýlím,” odpověděl Oliver omluvně.

“A co se mě týče…” pokračoval Luthien a pak se jeho hlas ztiil, jako by si nebyl jistý, jak dál. Jak mám začít, přemýlel. Co se vlastně dneska stalo? Vechno to vypadalo jako neuvěřitelné blouznění stále jetě zmateného Luthiena.

Oliver pro jednou zůstal zticha a nechal mladíka, aby mluvil. Věděl, ze cokoliv Luthien řekne, můe být důleité - pro něj i pro Luthiena.

“U mi nepřísluí ádná práva spojená se jménem Bedwyrů,” řekl Luthien tie. “Uprchl jsem a za sebou jsem nechal mrtvolu kyklopského stráce. A teď jsem se rozhodl pro novou cestu.” Zvedl meč vysoko nad hlavu a nechal jeho ostří zazářit ve slunci, přestoe na něm jetě ulpívala krev obchodníkových stráců. “Jsem stejný psanec jako ty, Olivere z Morous,” prohlásil Luthien. “Psanec v zemi, které vládne nepravý král. A tak bude můj meč bojovat za spravedlnost.”

Oliver v pozdravu pozvedl rapír a vyjádřil tak svůj souhlas. Přesto povaoval Luthiena za naivku, který nechápe nebezpečí ani zákony panující na cestě. Spravedlnost? Oliver se té mylence usmál. Luthienův meč můe bojovat pro spravedlnost, ale Oliverův rapír jedině pro zisk. Přesto vak byl mladík mocný spojenec - toho si Oliver musel váit. A navíc, uvědomil si Oliver a vloil do úsměvu, kterým obdařil Luthiena, mnoho zitnosti, pokud je Luthienovou prioritou skutečně spravedlnost, pak větina zisků spadne do kapes Oliverovi.

Lupčík si řekl, e by se měl k souhlasu připojit i slovně. “Přijímám tvé vysvětlení,” řekl. “A omlouvám se za svou předchozí hloupou akci.”

Chystal se smeknout klobouk, a pak si uvědomil, e ten leí na zemi. Luthien si toho také poviml a chystal se ho zvednout, ale Oliver ho zadrel. Sehnul se v sedle, sklonil rapír, zachytil jím klobouk a vyhodil ho do vzduchu - dopadl přesně na půlčíkovu hlavu.

Luthien odpověděl na Oliverův úsměv zavrtěním hlavy.

“Na ostrově vak nejsme v bezpečí, kolego psanče,” řekl Oliver a zatvářil se váně. “Ten obchodnickej týpek mě zná a počítal se mnou. Moná, e cestoval za tvým otcem, aby uspořádal hon na Olivera z Morous.” Půlčík se odmlčel a odfrkl si. Podíval se na Luthiena a v očích mu zajiskřilo.

“Jaká ironie,” vykřikl. “Jel za earlem poádat ho o pomoc a zatím earlův vlastní syn pomáhá mně!”

Oliverův smích přeel v burácivý chechot a Luthien ho s pobavením pozoroval. Toho odpoledne se u přes přívoz nepřepravili, přestoe v to Luthien doufal. Vysvětlil Oliverovi, e převozníci v noci nejezdí. V temnotě by toti nebylo vidět, kdyby se některá z mořských velryb dostala do kanálu. Popis lidoravých velryb Oliverovi naprosto stačil k tomu, aby uznal, e s odjezdem počkají, a tak se utábořili.

Luthien seděl dlouho do noci u dohasínajícího táborového ohně. Herka s Lehkonohým, s hlavami u sebe, se chovali tie a Oliver lehce pochrupoval.

Mladík se zachumlal do svého plátě, aby se chránil před mrazem. Stále jetě nemohl uvěřit tomu, co se v několika minulých dnech přihodilo: Garth Rogar, jeho přítel, kyklopský stráce a nyní ten útok na dostavník. Luthienovi se to zdálo nepochopitelné; cítil se, jako by spadl do proudu nezadritelných událostí a byl jím proti své vůli unáen.

Ne, nezadritelných, rozhodl se nakonec Luthien. Nutných. Svět, kdy o tom tak přemýlel, vůbec nebyl takový, jak očekával. Moná, e to, co udělal v Dun Varně - rozhodnutí odejít a jeho boj s kyklopem - byl druh přechodu k dospělosti a probuzení z naivního dětství.

Moná, ale Luthien věděl, e skutečnou odpověď stále nezná. Věděl také, e se v Dun Varně i v Oliverově boji s obchodníkovou stráí, řídil srdcem. Následoval hlas svého srdce - a tam venku na cestě, v mrazivé srpnové noci neměl Luthien jiného rádce.

Dalí den byl edivý a zamračený, ale společníci vstali ji brzy ráno a vyrazili. Brzy ucítili vůni moře a vánek jim přináel chu slané vody.

“Kdyby byl jasný den,” vysvětloval Luthien, “viděli bychom odtud severní výběek elezného Kříe.”

“Váně?” zeptal se Oliver ironicky. “Zail jsi u tady na ostrově někdy jasný den?” Bylo to veselé vtipkování a veselé byly i jejich mysli (i kdy ta Oliverova byla veselá vdy). Luthien se cítil jako znovuzrozený, jako by ho teprve poté, a se přeplaví přes kanál a stanou v Eriadoru, čekala opravdová svoboda. Celý svět leel před ním.

Ale nejprve se museli přeplavit.

Z vrcholu skalnatého výběku se jim poprvé naskytl pohled na přívoz Diamantové brány a na zemi leící za průplavem. Místo se jmenovalo Diamantová brána kvůli malému, diamantově zářícímu ostrovu uprostřed průplavu, na půl cesty mezi oběma pobřeími.

U břehu byla otevřená dvoustěňová bárka a po celém pobřeí byly roztroueny zbytky dalích lodí, jako odkaz síly moře.

Lodi, včetně dvou, které právě byly na moři, byly původně vymyleny a postaveny trpaslíky z elezného Kříe před více ne třemi sty lety. Jejich konstrukce byla jednoduchá a účinná: otevřená paluba s mohutným zábradlím pro náklad a cestující a iroký trup zajiující stabilitu. Palubnice byly uprostřed spojeny dlouhou, eleznou tyčí, na ni bylo napojeno ocelové lano, které se táhlo od jednoho přístavu k druhému. Sloitý systém ovládání vedl k tomu, e celou loď, i kdy byla těce naloená, mohl ovládat jediný mu.

I tak vak byla plavba velmi nebezpečná. Jako vdy se na hřebenech vln objevovaly bílé vrcholky a voda vztekle bouřila na útesech, zejména v blízkosti Diamantové brány, kde mohly přívozy přistát, kdyby se dostaly do potíí.

Jedna z bárek zůstávala vdy v záloze, vytaena na břeh a na Diamantové bráně vdy pracovalo několik tuctů muů, kteří udrovali toto místo v chodu.

“Tahle za chvíli vyjede,” řekl Luthien Oliverovi a ukázal na jednu bárku. “A vypadá to, e se chystají vyjet í dalí. Budeme si muset pospíit, jinak budeme čekat víc ne hodinu, ne vyrazí dalí loď.” Pobídl Lehkonohého a kůň vyrazil k pobřeí.

O pár minut později ho dostihla Herka a Oliver uchopil Luthiena za pai, dávaje mu tak znamení, e by měli zpomalit.

“Musíme k přívozu…” začal protestovat Luthien.

“Je to léčka,” vysvětlil mu Oliver.

Luthien na něj pohlédl s nedůvěrou, pak se otočil zpátky k přístaviti. Dole bylo sice hodně lidí, ale byli tam jen dva kyklopové a ti neměli ádné zbraně a vypadali jako obyčejní cestující, čekající na přívoz. To sice, jak Luthien věděl, nebylo úplně běné, nebo na Bedwydrinu bylo kyklopů málo a byli to vesměs stráci obchodníků nebo přísluníci gardy jeho otce, přesto vak podle ediktu krále Greensparrowa se mohli kyklopové, jako občané Avonu, volně pohybovat po celé zemi a nic z dění dole neukazovalo, e by se nějak vymykalo z normálu.

“Musí se naučit takové věci vycítit,” poznamenal Oliver, kdy zpozoroval mladíkovy pochybnosti. Luthien se podvolil a vyrazil za Oliverem, který udával tempo.

Dva kyklopové a mnoho ostatních je zpozorovalo, kdy byli zhruba sto stop od přístavu, ale nikdo z nich ani gestem nedal najevo, e je očekávali. Oliver vak přesto jetě zpomalil a pečlivě se rozhlíel kolem sebe.

Zazněl roh, co znamenalo, e se vichni mohou nalodit. Luthien vyrazil, ale Oliver ho zadrel.

“Odjídějí,” protestoval eptem Luthien.

“Zachovej klid,” řekl mu Oliver. “Musíme v nich vzbudit domnění, e nám nevadí počkat na dalí přívoz.”

“V kom musíme vzbudit domnění?” zeptal se Luthien.

“Vidí támhlety sudy?” pokynul Oliver hlavou naznačeným směrem. Luthien se tam podíval. “Ne tak okatě,” napomenul ho půlčík.

Poměrně daleko od nich byla dlouhá řada sudů.

“Mají značku X,” poznamenal Oliver.

“Víno,” vysvětlil Luthien.

“Jestli je v nich víno, pak proč jsou ve větině z nich díry?” otázal se půlčík. Luthien se podíval pozorněji a skutečně spatřil, e v kadém třetím sudu je malá díra.

“A pokud jsou ti kyklopové v přístaviti cestující,” pokračoval Oliver, “pak proč u dávno nejsou na bárce?”

Luthien se znovu podíval a pak náhle pochopil. Nezbylo mu ne s půlčíkem souhlasit.

“Umí tvůj kůň skákat?” zeptal se Oliver klidně.

Luthien si poviml, e bárka u odrazila od mola a pomalu se blíí k nim, a pochopil, co má půlčík v plánu.

“Řeknu ti, a bude čas,” prohlásil Oliver. “A sna se ten sud skopnout do vody!”

Luthien cítil, jak mu stoupá adrenalin, i stejné mrazení, jako kdyby stál v aréně. Nepochyboval o tom, e ivot vedle Olivera z Morous bude prost jakékoliv nudy!

Lehce pobídli koně směrem k moři a bez problémů minuli dva dělníky. Třetí mu, jeden z nakladačů, se na ně přátelsky usmál.

“Dalí bárka pojede hodinu před polednem,” vysvětlil s úsměvem a začal jim vykládat, kde si cestující mohou odpočinout a během čekání něco pojíst.

“Tak dlouho!” vykřikl Oliver náhle a prudce pobídl Herku, jí Lehkonohý následoval. Dělníci jim uskočili z cesty; oba kyklopové se překvapeně otočili a zpod pláů vytáhli krátké meče. Jak Oliver předpokládal, kadý třetí barel se náhle pohnul a odskočilo z něj víko - z kadého vyskočil kyklop.

Ale oběma společníkům se podařilo získat moment překvapení. Lehkonohý cválal těsně za Oliverovým koníkem a odstrčil z cesty dva kyklopy. Oliver dojel a na konec mola, přímo k řadě sudů a Herka jich pár prorazila kopyty, čím znehodnotila jejich obsah.

Pomalu se pohybující přívoz byl patnáct stop daleko. Luthien přijel na konec mola a snadno na něj přeskočil.

Vzápětí ho následoval Oliver, který v okamiku, kdy Herka přeskakovala na loď, zamával kloboukem. Asi tucet kyklopů na molu zklamaně zařvalo. Půlčík seskočil z koně, vytasil zbraň a vyrazil vstříc kyklopovi, který skočil za nimi.

Rapír zasvitěl a předvedl oslňující tanec oceli, přestoe se nezdálo, e by kyklopa zasáhl. Ten byl viditelně zaskočen - kdy se podíval na svoji koenou tuniku, viděl, e půlčík mu do ní vyřízl O.

“Mohl bych se podepsat celým svým jménem,” poznamenal Oliver. “A ujiuji tě, e mám velmi dlouhé jméno!” Kyklop se vzteklým výkřikem vytasil těkou sekeru a Oliver okamitě pokročil vpřed mezi jeho rozkročené nohy.

“Mohl bych tu s tebou vtipkovat celý den,” prohlásil půlčík. “Ale ty jsi příli hloupý, ne abys pochopil, co je to vtip.”

Kyklop ustoupil a pak se instinktivně ohlédl, právě včas, aby uviděl Luthienovu pěst, mířící mu na obličej. Oliver bleskurychle pokročil vpřed a podkopl mu kolena. Bestie ztěka dopadla na zem.

Zasvitění přimělo Luthiena otočit se. Kyklopové na molu vytáhli otěpy a házeli je na bárku. “Řekni kapitánovi, a zrychlí,” řekl Oliver klidně Luthienovi a dal mu do ruky malý váček. “A zapla mu.” Oliver se začal procházet po palubě, evidentně nevímavý k prolétajícím otěpům.

“Vy pitomci!” zavolal. “S jediným okem si nevidíte ani na pičku nosu.”

Kyklopové znásobili své úsilí. “Olivere!” vykřikl Luthien.

Půlčík se otočil. “Mají jenom jedno oko, není třeba se ničeho obávat. Copak neví, e kyklopové neumějí mířit?”

S úsměvem se otočil zpátky. Pak přeskočil otěp, který se zabodl přímo před něj.

“Jetě bys mohl prohrát,” řekl Luthien, napodobuje půlčíkův způsob mluvy.

“To by museli mít ti jednoočkové sakra těstí,” odpověděl půlčík povzneseně. Vzápětí začal zasypávat přístavitě dalí vlnou posměků.

“Co se to tu děje?” zeptal se starý, větrem olehaný mu, který uchopil Luthiena za rameno. “Nemám zájem…”

Umlkl, kdy mu Luthien podal váček s mincemi. “Ale udělejte něco s těmi koňmi, nebo o ně přijdete.”

Luthien přikývl a stařík odeel.

Přívoz se pohyboval pro netrpělivé společníky zoufale pomalu. Metr po metru si razil cestu temnými vodami kanálu, kde se Avonské moře střetávalo s Ploutvovým. Viděli kyklopy, poskakující na molu a pokouející se dostat z doků na vodu dalí přívoz. Luthien byl vcelku klidný, nebo věděl, e kyklopové u je stejně nemohou dohonit - budou u víc ne míli daleko, ne se kyklopům vůbec podaří přistát.

Oliver se objevil vedle Luthiena a tie sakroval. “Jsi zraněný?” otázal se Luthien starostlivě.

“Moje bota,” odpověděl půlčík a ukázal ji Luthienovi. Vypadala celkem v pořádku, a na trochu píny, ale Oliver ji ponořil do vody.

“Zaschlá krev,” vysvětlil Oliver, vytáhl ji a strčil ji Luthienovi pod nos. “Kdy jsem přeskakoval na střechu toho dostavníku, upinil jsem si ji od krve a nemůu to dostat dolů.”

Luthien nechápal, proč s tím dělá takové ciráty.

“Tuhle botu jsem ukradl v nejlepí internátní kole Gaskonie,” hudroval Oliver, “synovi přítele samotného krále! Druhou takovou v téhle divoké zemi, které říká domov, nenajdu.”

“Vdy se ti s ní přece nic tak moc nestalo,” konejil ho Luthien.

“Je zničená!” prohlásil Oliver hlasem nepřipoutějícím diskusi a vyčítavě se podíval na druhou nohu.

Luthien dobře věděl, e se teď nesmí smát. Kyklop, leící nedaleko od nich, náhle zasténal.

“Jestli se probere, kopnu ho do oka,” řekl Oliver. “Dvakrát.”

Pak vyskočil a popadl Luthiena, který byl nyní zatíen celou jeho vahou, za límec. “A pak mu napíu moje jméno, moje celé jméno, celé moje velmi dlouhé jméno do jeho irokého zadku,” slíbil půlčík.

Luthien přitiskl obličej do srsti Lehkonohého.

Přívoz byl u víc ne sto metrů od pobřeí a blíil se k ostrovu Diamantová brána, u něj by měli ji polovinu cesty za sebou. Vypadalo to, e Oliverův plán se zdařil.

Pak se vak přívozní lano náhle napnulo. Luthien s Oliverem se otočili a viděli, e kyklopové na pobřeí do něj buí sekerami.

“Hej, tohle nedělejte!” zařval na ně kapitán, který vyběhl z kabiny. Luthien se ho málem zeptal, co je v tom za problém. Odpovědi se mu dostalo vzápětí, kdy se přívoz, chycený proudem, vychýlil z kursu směrem na jih, ke skalám ostrova.

Kapitán pokřikoval rozkazy na jediného mue posádky. Ten dělal co mohl, ale přívoz se dal jen těko ovládat. Stále neúprosně mířil na jih.

Luthien s Oliverem se přidrovali koní a čekali, zda se jim nenaskytne příleitost z lodi vyskočit. Loď narazila do několika meních útesů, těsně minula jeden velký a nakonec těsně u vjezdu do úzké zátoky narazila do skal. Lodní náklad přepadl přes palubu. Kyklop, který právě vstával, byl nárazem vymrtěn a dopadl na jeden z kamenů na břehu, kde opět zůstal leet. Jednoho z pasaérů stihl podobný osud, nebo zaletěl po hlavě do vody, kde začal volat o pomoc. Herka s Lehkonohým udreli rovnováhu, ale poník přitom Oliverovi stoupl na neobutou nohu. Půlčík proto znovu zváil svou nechu ke pinavé botě a bleskově si ji nazul.

Vlny neustále vrhaly loď proti skalám. Luthien skočil do vody, připlaval k tonoucímu a vytáhl ho na palubu. Kapitán volal na námořníka, ale pak ze sebe vychrlil proud kleteb, nebo si uvědomil, e bez pomoci lana se loď nemůe dostat z proudu.

“Přiveď koně,” zavolal Luthien na Olivera. Přeel na záď a uchopil lano. Rozhlédl se a vybíral vhodný kámen na břehu, který by mohl loď udret. Pak přeel a ke kraji, udělal smyčku a chystal se hodit.

Náhlá vlna ho málem smetla do moře, ale Oliver ho uchopil za opasek a pomohl mu udret rovnováhu. Luthien přehodil lano přes skálu a utáhl smyčku tak pevně, jak jen dovedl. Oliver přivedl Lehkonohého a Luthien přivázal konec lana za sedlo.

Půlčík pobídl koně, lano se napjalo a kymácení přívozu ustalo. Nyní u nebyl problém dostat loď do bezpečí zátoky. Z paluby se zvedl radostný pokřik.

“Dojedu s ní do doků,” řekl kapitán Luthienovi a ukázal na molo, které se vynořilo zpoza skal. “Počkáme tam na přívoz, který přijede z druhé strany.” Luthien se ohlédl a uviděl bárku naloenou ozbrojenými kyklopy, která se k nim blíila.

“Kapitáne, převezte nás, prosím,” řekl mladý Bedwyr.

Kapitán přikývl, pochybovačně se podíval na upevněné lano a přeel na příď. Za chvíli se vrátil a vrtěl hlavou.

“Musíme zastavit,” vysvětloval. “Na docích visí lutá vlajka.”

“A to je zase co?” skočil mu do řeči Oliver a neznělo to moc vesele.

“Na druhé straně kanálu byly spatřeny ploutve,” řekl mu Luthien.

“Musíme tady zůstat,” doplnil kapitán a oba je obdařil přátelským pohledem. Luthien s Oliverem se bezradně dívali jeden na druhého a na přibliující se bárku plnou kyklopů.

Kdy loď přirazila k doku, Luthien s Oliverem pomohli cestujícím opustit loď. Vystoupil i kapitán a jeho námořník. Potom půlčík hodil kapitánovi dalí váček s penězi.

“My budeme pokračovat,” vysvětlil Luthien staříkovi. Oba dva se podívali na temné chladné vody, dělící je od Eriadoru.

“Ta vlajka znamená jen to, e ploutve byly spatřeny dnes ráno,” řekl kapitán, snae se jim dodat naději.

“Kyklopové jsou pro nás mnohem nebezpečnějí,” řekl Luthien a kapitán pokýval hlavou a opustil je. Luthien vzal svá zavazadla a rozhlíel se kolem sebe. Přívoz s oběma přáteli pokračoval dál k Eriadoru. Oliver pozoroval blíící se kyklopy. Oba měli soustředěné výrazy a věnovali se vlastním mylenkám.

“Ty velryby,” zeptal se náhle Oliver a pohlédl na Luthiena, “jsou hodně velké?”

Luthien přikývl.

“Větí ne kůň?”

Luthien přikývl.

“Větí ne přívoz?”

Luthien přikývl.

“Jdu zpátky do doků,” řekl Oliver, “to budu raději bojovat s kyklopy.” Luthien neodpověděl. Namísto toho se díval na moře, jako by čekal, e kadou chvíli spatří obrovskou ploutev. Kyklopové u minuli vjezd do zátoky a během toho dva z nich vyskočili na břeh. Ostatní pokračovali v plavbě. Oliver se zamračil, protoe mu bylo jasné, e kyklopové určitě jetě jednou zkusí ten samý trik s lanem. Brzy v něm vak znovu převládla veselá nálada. Lana byla nad dokem upevněna poměrně vysoko a kyklopové si u stavěli pomocnou vě, aby se k nim dostali. Jakmile se přívoz s naloenými kyklopy vzdálil na bezpečnou vzdálenost od ostrova, kapitán, námořník a ostatní cestující - včetně toho poloutopeného, kterého Luthien vytáhl z vody - se vrhli na oba kyklopy a shodili je i s jejich věí z nábřeí do vody. Na Oliverův radostný výkřik se mladý Luthien otočil a kvitoval tu scénu s uspokojením, i kdy neměl představu, jaké důsledky tento incident bude mít pro cestující.

Oliver se k němu obrátil a chystal se ho oblait nějakým vtípkem, ale zůstal stát přimrazen na místě a beze slova se díval na sever, na otevřený kanál a na obrovskou ploutev - alespoň třikrát větí ne on - která se vynořila z temných vln.

Luthienovi ztuhl úsměv, kdy si viml náhlého výrazu ve tváři svého přítele, a podíval se stejným směrem.

Hřbetní ploutev rozřezávala vodu a zanechávala za sebou zpěněnou brázdu. Pak se napůl ponořila a vzápětí se opět ukázala v celé své kráse a zčeřila vodu kolem sebe.

Luthien, který si pamatoval vechny rady ostrovních rybářů, přestal točit klikou pohánějící loď a pouze jednou jí zatočil v opačném směru, aby zastavil její pohyb.

“Musíme jet dál!” vykřikl Oliver s náznakem hysterie v hlase a rozběhl se k Luthienovi. Ten ho pevně uchopil a naléhavým epotem ho uklidňoval.

Stáli na palubě, voda kolem nich temněla a nepoháněný přívoz plul pomalu směrem zpátky na jih. Velryba podplula pod nimi. Kdy se vynořila na druhé straně, Oliver, uviděl v plné kráse jejích čtyřicet stop délky a černobílou kůi. Desetitunový zabiják. Půlčík se málem sloil na zem, nebo mu nohy vypovídaly poslunost, ale Luthien ho pevně drel.

“Stůj tie a klidně,” zaeptal mladý Bedwyr. Luthien počítal s kyklopy - tyhle nestvůry pocházely z hor a věděly proto jen velmi málo o zvycích mořských velryb.

Dlouhá ploutev řezala vodu v pomalých kruzích, jako by se velryba nemohla rozhodnout, co udělá dál.

Luthien se podíval za sebe na loď kyklopů. Potom se usmál, zamával jim a ukázal na velkou ploutev.

Jak předpokládal, kyklopové propadli panice. Začali zmateně pobíhat po palubě svého přívozu a hlasitě přitom dupali. Ten, který stál u kliky, s ní začal okamitě točit v opačném směru, ve snaze změnit kurs plavby. Pár kyklopů vyskočilo na lano.

“To není tak patný nápad,” poznamenal k tomu Oliver a podíval se na jejich vlastní lano.

Luthien se namísto odpovědi podíval na koně a Oliver se okamitě omluvil.

Pak Luthien pohlédl zpět na obrovskou velrybu, která nyní plula směrem, který předpokládal. Kyklopové neustále způsobovali hluk, jejich rozkolébaný přívoz čeřil vodu a tím velrybu přitahovali k sobě.

Kdy u bylo definitivně jasné, e jsou prozatím mimo nebezpečí, vrátil se Luthien zpátky ke klice a začal přívoz pomalu pohánět kupředu tak, aby k sobě znovu nepřilákal pozornost smrtící velryby.

Jako typičtí kyklopové, vybraly bestie samy mezi sebou jednoho kyklopa, kterého hodily do vody a doufaly, e to velrybu uspokojí a nechá je na pokoji.

Neznali vak pravou povahu mořských velryb.

Černobílý netvor připlul ze strany ke kyklopskému přívozu a mocnou ranou ocasu udeřil do paluby. Zadní polovina lodi, která se v porovnání s monstrem zdála být směně malá, se ponořila pod vodu. Kyklopové popadali do moře a bezmocně křičeli. Velryba se ponořila, ale znovu se objevila na druhé straně přívozu. Z obrovské tlamy jí čouhala polovina zoufale křičícího kyklopa.

Mocné čelisti se sevřely a horní část trupu jednookého spadla zpátky do vody.

Půlka kyklopa vak velrybu nemohla uspokojit. Mohutný ocas udeřil do vody a katapultoval dva kyklopy třicet stop do vzduchu. Spadli zpátky do vody a jeden z nich byl dalím úderem ocasu znovu vymrtěn do výky. Druhý skončil v aludku netvora. Celé divadlo pokračovalo několik minut a pak náhle monstrum rychle vyrazilo na sever.

“Luthiene!” zavolal v panice Oliver.

Několik stovek metrů za nimi si velryba mohutným skokem zkrátila vzdálenost, která je dělila.

“Luthiene!” zavolal znovu Oliver a mladý Bedwyr se nemusel ani ohlédnout, aby pochopil, e monstrum si nalo nový cíl. Luthien si uvědomil, e nestihnou dorazit k eriadorskému doku, vzdálenému padesát yardů. Začal horečně přemýlet.

“Luthiene,” řekl znovu Oliver, přimrazený na místě objevením posla zkázy.

Luthien se rozběhl na záď a zavolal přes vodu k davu lidí v docích Diamantové brány: “Přeřízněte lano!”

Vypadalo to, e ho neslyeli nebo nerozuměli, ale Luthien zavolal znovu a ukázal na lano. Kapitán pokynul námořníkovi, a ten vytáhl veliký nů.

Luthien se postavil vedle Olivera a sledovali blíící se velrybu.

Byla od nich vzdálená sto metrů. Osmdesát.

Padesát metrů. Luthien slyel, jak si Oliver něco mumlá - pochopil, e se modlí. Přívoz se náhle naklonil na bok a rozhoupal se. Luthien postrčil Olivera ke koním. Lehkonohý s Herkou vypadali velmi nervózně, jako by chápali, v jak svízelné situaci se ocitli. Luthien rychle odvázal přeříznuté lano, aby nebrzdilo přívoz.

Hřbetní ploutev stále mířila k nim a pokračovala v pronásledování.

Třicet metrů. Oliver u mohl vidět černé oči velryby.

Přívoz zrychlil, jsa zachycen pobřením proudem, ale velryba byla pořád jetě rychlejí.

Dvacet metrů. Oliver se začal modlit nahlas.

Přívoz se zakymácel a narazil na skálu. Kdy Oliver s Luthienem odvrátili pohled od velryby, uvědomili si, e jsou velmi blízko pobřením skaliskům. Zpátky se ohlédli právě včas, aby viděli, jak se ploutev otáčí a míří pryč.

Jejich úleva měla vak jen krátké trvání. Nezajitěná loď se nepříjemně rychle blíila k útesům a bylo jasné, e do nich narazí.

Kapitola 8

Dobrý začátek cesty

“Vyskoč na koně! Vyskoč na koně!” vykřikl Oliver ze sedla svého poníka a pevně svíral uzdu, aby své nervózní zvíře uklidnil.

Luthien se zachoval podle pokynu, přestoe nevěděl, co má Oliver v plánu. On sám vak stejně ádný plán neměl. Jakmile se vyhoupl na Lehkonohého, uviděl, e Oliver s poníkem stojí přesně naproti místu předpokládaného nárazu. Dolo mu, na co se Oliver chystá.

“Musí si dobře načasovat skok,” zavolal půlčík. Přívoz se náhle otřásl, jak se otíral o skály.

“Skok?” zavolal Luthien. Kamenná zeď, ke které se blíili, byla vysoká jen pět stop a Luthien nepochyboval, e kdyby stáli na pevné zemi, Lehkonohý by ji snadno zvládl. Ale kymácející se paluba se rozhodně nedala povaovat za pevnou zem. A co bylo jetě horí, Luthien si nebyl jist, co za tou zdí vlastně je. Věděl vak, co by se stalo, kdyby neskočil, a tak kdy Oliver pobídl Herku ke krátkému rozběhu, Luthien s Lehkonohým je následovali.

Luthien zabořil hlavu do hřívy a pobídl koně ke skoku. Během skoku za sebou uslyel třítění dřeva o skálu.

Vzhlédl, kdy Lehkonohý dopadl na zem. Viděl Herku, stojící poněkud stranou, s malou trnou ránou na přední noze. Luthien se chvíli strachoval, e Oliver uprostřed skoku z koně spadl a rozbil se o kameny. Pak vak uviděl půlčíka leícího ve vysoké trávě a divoce klejícího.

Oliver vyskočil na nohy a zdvihl ze země svůj klobouk. Pak se otočil k Diamantové bráně a zamával. Chtěl, aby ti, kdo jim pomáhali, věděli, e on i Luthien cestu přeili.

Luthien dojel a na samý okraj náspu a shlédl dolů na rozbitý přívoz. Dvacet metrů odsud spatřil hřbetní ploutev velryby, opisující kruhy.

“Nebylo to tak hrozné,” poznamenal Oliver.

Luthien nevěděl, jestli má půlčíka zmlátit, nebo ho začít radostně vyhazovat do vzduchu. Krev mu divoce pěnila v ilách a srdce silně builo. Cítil, e ije víc ne předtím. Pocioval větí uspokojení ne po kterémkoliv vítězství v aréně.

Ale pokud Oliver říkal pravdu, co vechno jetě mohlo mladého Bedwyra po půlčíkově boku potkat? Co horího?

“Jdou poblahopřát naemu rychlému mylení,” řekl Oliver a obrátil tak Luthienovu pozornost pod kopec, kam směrem od doku přibíhaly dva tucty muů.

“Poblahopřát?” zeptal se Luthien.

Oliver se podíval na rozbitý přívoz. “Myslí, e po nás budou chtít náhradu kody?”

Luthienovo zachvění přimělo půlčíka rozběhnout se ke svému koni. Vyskočil do sedla, smekl klobouk a zavolal na přibíhající posádku: “Oceňuji vá obdiv, ale obávám se, e opona se u zavírá!”

Bok po boku se tryskem rozjeli dolů, podsaditý půlčík na pinavě lutém poníkovi a Bedwyrův syn na zářivě bílém oři.

Dalích několik dní proběhlo pro oba společníky poměrně klidně. Směřovali na jih, projíděli obdělanými poli a sháněli jídlo a nocleh kde se dalo. Nebylo to nikterak obtíné, nebo farmáři ze severního Eriadoru byli přáteltí lidé a rádi poskytli jídlo a nocleh výměnou za novinky z okolního světa.

Oliver se vdy stával středem pozornosti, nebo vyprávěl skvělé příběhy o svém pobytu v Gaskonii, hovořil o dobrodrustvích, která zail dávno předtím, ne se s Luthienem setkal během té “malé nepříjemnosti s dostavníkem”, jak to sám nazýval.

Luthien jeho příběhům naslouchal bez poznámek, přestoe věděl, e to, co Oliver říká, je ze tří čtvrtin výmysl. Neviděl ádný důvod k tomu, aby půlčíka káral, nebo, Oliverovo vyprávění farmáře zpravidla uchvátilo. Bohuel vak ádný z nich nevěděl nic o Ethanovi. Kadé ráno, kdy Luthien a Oliver opoutěli farmu, byli vyprovázeni celou rodinou a často i jejími sousedy a vichni jim mávali a přáli hodně těstí.

Luthien byl docela spokojen. Mladík se stále jetě nedokázal vyrovnat s událostmi minulého týdne, ale věděl, e kdyby mohl vrátit čas, klidně by to vechno udělal znovu.

Začal také pociovat větí a větí přátelství ke svému společníkovi, s kadým dalím dnem se cítil v Oliverově blízkosti lépe. Tenhle půlčík, přestoe byl zloděj, nebyl rozhodně nikterak zlý. Z toho, co s ním zail, a z jeho vyprávění (z těch částí, ve kterých Luthien rozpoznal zrnko pravdy), mohl vidět, e Oliver lpí na vysokých principech. Půlčík okrádal výhradně obchodníky a lechtice a ze zkuenosti, kterou s ním udělal, Luthien usoudil, e Oliver odmítal zabít kohokoliv kromě kyklopů.

A tak Luthien, který neměl představu, kde se nachází jeho bratr, se rozhodl jet s půlčíkem tam, kam jej povede, a nechat na osudu, aby je vedl.

Několik dní směřovali na jih, pak se otočili na východ a projíděli poli s vysokou penicí, ohraničenými vysokými kamennými zdmi. “Projedeme horami,” vysvětlil půlčík jednoho odpoledne a ukázal na cestu vedoucí mezi elezným Kříem a kopci na severu. “Loď mě vysadila na cestě do Montfortu a tady jsem nikdy nebyl.”

“To je průsmyk Bruce Mac Donalda,” odpověděl Luthien.

Oliver zpomalil a zamyslel se.

“A vybírá ten Bruce Mac Donald nějaké mýtné?” zeptal se.

“Jedině kdyby vstal z mrtvých,” odpověděl Luthien s úsměvem. Převyprávěl Oliverovi legendu o Bruce Mac Donaldovi, největím eriadorském hrdinovi, který zahnal útočící kyklopy zpátky do jejich horských jeskyní. Podle legendy Bruce Mac Donald obsadil soutěsku v horách, čím překvapil hlavní kyklopské síly, které očekávaly střet s jeho armádou a dole v údolích.

“A potom vem se teď s jednookými kamarádíte?” zeptal se Oliver. “U nás v Gaskonii ádné kyklopy nemáme. Není tam toti nikdo, kdo by chtěl vidět, jak ze svých děr vystrkují své pinavé nosy!”

Půlčík pokračoval a dával k lepímu vyprávění o obrovských bitvách, které Gaskonijci s kyklopy svedli - mnohem větích, ne jaké kdy vybojoval nějaký Bruce Mac Donald.

Luthien nechal půlčíka, a se vypovídá, a daleko více se zamýlel nad svým vyprávěním příběhu o Bruce Mac Donaldovi a nad tím, jaký zvlátní účinek na něj to vyprávění vdy má. Pomalu začínal chápat své pocity. Teď u věděl, proč nemá ádné výčitky z toho, e zabil v otcově domě. Nikdy předtím si neuvědomil, jak hluboko sahá jeho nenávist ke kyklopům. Začínal lépe rozumět i Ethanovým pohnutkám, chápal, proč jeho bratr opustil arénu v okamiku, kdy Gahris dostal od vévody z Montfortu kyklopskou strá. Hlavou mu probíhaly dalí vzpomínky. Příběhy z dětství o tom, jaké zrůdnosti kyklopové páchali na nevinných před příchodem Bruce Mac Donalda.

Luthien byl stále zabrán do přemýlení, kdy Oliver zastavil Herku a pozorně se rozhlédl. Mladý Bedwyr a jeho kůň pokračovali dál a Luthien si a po chvíli poviml Oliverova počínání. Luthien se otočil a pohlédl na půlčíka. Kdy uviděl soustředěný výraz v Oliverově tváři, vrátil se k němu a tie se zeptal: “Co se děje?”

“Musí se naučit tyhle věci vycítit,” zaeptal tie Oliver v odpověď.

Jako důkaz na tuhle naráku jim nad hlavami vzduchem zasvitěl íp.

“Kyklopové,” prohlásil Oliver.

Jako dalí důkaz se po obou stranách cesty začala vlnit penice, kterou se na cestu prodírali kyklopové, jedoucí na statných zvířatech, která připomínala kříence mezi horským koněm a divočákem.

Luthien a Oliver na nic nečekali a pobídli koně vpřed, ale dva z kyklopů u vyjeli z penice, jeden napravo před Oliverem a druhý o kousek dál na cestě.

V okamiku, kdy se před ním kyklop vynořil, Oliver pobídl Herku. Chytrý lutý poník vykopl předníma nohama a zasáhl kyklopovu pai s mečem. Přestoe to kyklopa nijak nezranilo, byl na chvíli ochromen a Oliver, sklánějící se v sedle, pod vzpínajícího se poníka bodl rapírem.

Kyklop neviděl blíící se ostří. Pokouel se uhnout stranou, ale rapír u vykonal svoji práci. Prasečí kůň pokračoval v jízdě a Oliver jen tak pro jistotu z kyklopovy ochabující ruky vyrazil meč. Kyklop pomalu přepadl svému zvířeti přes hlavu.

O něco dál na cestě Luthien přibrzdil Lehkonohého a očekával rychle se blíícího útočníka. Vytasil meč. Kyklop svíral otěp.

Zdálo se, e jednooký má díky své delí zbrani výhodu, a jednoznačně zamýlel bodnout v okamiku, kdy bude svého protivníka míjet.

Luthienův meč zavířil a odrazil ránu otěpem. Pak náhle změnil směr a zasáhl kyklopa do ruky v okamiku, kdy se míjeli. Ten se skácel na zem.

Bestie vzhlédla právě včas, aby uviděla blíícího se Olivera, a v očekávání rány si zraněnou paí zakryla hlavu.

Oliver vak neměl čas ránu dokončit - vynořilo se za ním velké mnoství kyklopů, a tak raději následoval Lehkonohého v divokém úprku.

Kolem nich svitěly ípy, a přestoe Oliverův názor na schopnost kyklopů mířit byl v podstatě pravdivý, jednoduché zákony pravděpodobnosti jim oběma napověděly, e mají problémy.

Luthien ucítil, jak se pod ním Lehkonohý zachvěl, a věděl, e koně zasáhl íp do zadní nohy. Dalí proletěl nebezpečně blízko vedle mladíkova ramene.

“Nezmizíme z cesty?” vykřikl Luthien, nebo ho napadlo, e by je mohla ukrýt vysoká penice. Oliver vak zavrtěl hlavou. Koně mohli ujet kyklopským zvířatům na pevné zemi, ale na nerovném terénu byli mnohem pomalejí. Navíc se penice po obou stranách cesty divoce vlnila, čím prozrazovala přítomnost dalích kyklopů.

“Ten obchodník,” zavolal Oliver, “váně nemá smysl pro humor!”

Luthien neměl čas odpovědět, nebo se přímo před ním vynořil kyklop. Sklonil se v sedle a pobídl koně vpřed. Lehkonohý zrychlil a Luthien ucítil nad hlavou závan svitícího meče. Byl vak příli rychlý a kyklop ho nestihl zasáhnout.

Pak mladík trochu zpomalil a čekal, a ho Oliver dohoní. Byli v tom společně, ale Luthien neviděl ádný způsob, jak by se z toho mohli dostat. Kyklopů na cestě před nimi přibývalo, a přestoe oba byli dobří válečníci, byli jenom dva.

Luthien se podíval na Olivera - a málem se rozesmál, kdy viděl íp trčící mu z klobouku.

“Sbohem!” vykřikl mladý Bedwyr a Oliver se usmál.

Kdy se vak znovu podívali před sebe, nepodařilo se jim potlačit zachvění. Na cestě se objevilo mihotavé modré světlo. Půlčík i Luthien vykřikli v hrůze a překvapení, nebo to povaovali za nějaký druh ďábelské kyklopské magie, a pokoueli se strhnout zvířata stranou. Oliver si sundal klobouk z hlavy a zakryl si jím obličej.

Jeli vak příli velkou rychlostí, a tak Lehkonohý a vzápětí po něm Herka, vběhli do světla.

Celý svět se změnil.

Byli nyní ve světelném koridoru a vechno, včetně toho, jak pomalu se pohybovali, jim připadalo jako ve snu. Ale kdy se Luthien podíval ven, uviděl, e se pohybují ohromující rychlostí - kadý z pomalých kroků jejich koní je posunul o obrovskou vzdálenost.

Světelný tunel opustil směr cesty a obrátil se na jih přes peničná pole. Bylo to, jako by se pohybovali ve vzduchu nebo na cestě vybudované ze světla, nebo se nedotýkali země a kopyta při dopadu nevydávala ádný zvuk. Překročili divokou řeku a zanedlouho byli v horách.

Luthienovi unikl výkřik překvapení, protoe nyní se pohybovali ve výce zhruba tisíce stop. Zanedlouho se před nimi vynořil vrcholek a zdálo se, e tam tunel končí. Ne vak mohl Luthien jakkoli zareagovat, Lehkonohý vjel přímo do kamene.

Luthien cítil tlak kamene vude kolem sebe. Nemohl mluvit a nemohl se ani nadechnout.

Ale pak se, náhle a bez varování, Lehkonohý vynořil na druhé straně kamenné zdi a klusal do osvětlené jeskyně. Herka přijela k němu a oba koně se zastavili. Oliver si po chvíli odkryl obličej a rozhlédl se kolem sebe. Ohlédl se a nevěřícně se podíval na kamennou zeď. Půlčík se otočil k Luthienovi, který se mu právě chystal celou cestu podrobně popsat.

“Nechci to vědět,” ujistil ho Oliver.

Kapitola 9

Brind’Amour

Zdálo se, e jeskyně je přírodního původu, takřka kruhovitá a s poloměrem zhruba třicet stop. Zdi měla hrubé a neopracované, strop se tyčil ve znepokojivé výce a podlaha byla hladká a rovná. Nalevo od obou společníků byly do stěny zasazeny dřevěné, neozdobené dveře. Blízko nich stál dřevěný stůl s mnoha pergamenovými svitky, z nich některé byly uloeny ve stříbrných pouzdrech, jiné volně pohozeny a dalí byly rozvinuty pod ozdobnými těítky. O něco dál nalevo stál jednoduchý podstavec, na kterém spočívala průzračná křiálová koule.

Napravo u zdi stála idle, přesně v čele obrovského psacího stolu, u něho bylo mnoho polic a přihrádek a jen byl stejně jako stůl pokryt pergamenovými svitky. Lidská lebka, spirálovitý dřevěný “totem”, přívěek, který vypadal jako na ňůrce navlečené suené kyklopské oči, tucty baněk a flakónků, to ve oběma přátelům napovědělo, e se dostali do pracovny nějakého čaroděje.

Oba sesedli z koní a Oliver s Luthienem li prohlédnout zranění Lehkonohého. Mladému Bedwyrovi stačil jediný pohled, aby se ujistil o tom, e je to jen krábnutí.

Naznačil Oliverovi, e kůň bude v pořádku, a pak se el podívat na zajímavou kouli, zatímco jeho společník zamířil k psacímu stolu. “Raději na nic nesahej,” varoval ho Luthien, který znal mnoho příběhů o nebezpečných čarodějích a byl přesvědčen o tom, e magii, která byla natolik silná, e stvořila světelný tunel, jím se dostali a sem, by nebylo radno si znepřátelit.

Luthienův úas nad zvlátním zvratem událostí se jetě prohloubil, kdy pohlédl do křiálu. Viděl tam sám sebe! Byl tam také Oliver, jak prochází jeskyní. Viděl Herku a Lehkonohého odpočívající po dlouhém běhu. Luthien si nejprve myslel, e je to jen odraz, ale pak si uvědomil, e se vidí z úplně jiného úhlu. Vypadalo to, e na sebe shlíí se stropu.

Oliver vzal z psacího stolu flakónek a vstrčil si ho do kapsy.

“Vra to zpátky,” řekl Luthien, který v krystalu viděl kadý půlčíkův pohyb.

Oliver nedůvěřivě zamrkal - jak to mohl zjistit?

“Vra to zpátky,” řekl Luthien znovu, kdy se půlčík k ničemu neměl.

“Myslí, e jsem blázen, abych se vzdal takových pokladů?” zeptal se Oliver, který neochotně vytáhl flakónek z kapsy a drel si ho před očima. “Můe tam být mnoho vzácných přísad. Koneckonců tohle je obydlí čaroděje.”

“Čaroděje, který nás zachránil,” připomněl Luthien zloději.

S hlubokým povzdechem vrátil Oliver flakónek zpátky na místo.

“Oceňuji tvou vděčnost,” ozval se hlas napravo od Luthiena. Ten se v úasu podíval na prázdné místo a pak ustoupil o krok zpátky, nebo to vypadalo, e k němu mluví zeď. Z kamenů vystoupil čaroděj, jeho barva jim nejprve dokonale odpovídala, ale brzy se přiblíila lidskému normálu.

Byl starý. Alespoň tak starý jako Luthienův otec, ale drel se zpříma a s hrdostí, která Bedwyrovi imponovala. Na sobě měl splývavý, sytě modrý hábit, a jeho vlasy a vousy byly bílé jako sníh. Oči měly stejnou barvu jako jeho at a skrývala se v nich věkovitá moudrost. V koutcích očí měl vrásky - z nekonečných hodin studia starých spisů, myslel si Luthien.

Kdy se mu od něj konečně podařilo odtrhnout zrak, ohlédl se Luthien na Olivera, který vypadal stejně uchváceně.

“Kdo jste?” zeptal se půlčík.

“To není důleité.”

Oliver si sundal klobouk s hlavy a uklonil se. “Jmenuji se…”

“Oliver Morous, který si říká Oliver z Morous,” přeruil ho čaroděj. “Jistě, jistě, já vím, e se tak jmenujete. Ale to také není důleité.” Podíval se na Luthiena, jako by očekával, e teď se představí i mladík, ale Luthien jen zkříil pae na prsou a zatvářil se odmítavě a vyzývavě.

“Tvému otci se po tobě stýská,” poznamenal čaroděj, čím ztlumil Luthienův zřejmý odpor.

Oliver se postavil vedle Luthiena, aby ho podpořil.

“Pozoruji vás dva u nějaký čas,” vysvětloval čaroděj a pomalu přeel k psacímu stolu.

“Prokázali jste vynalézavost a odvahu - a přesně to já potřebuji.”

“Na co?” zeptal se Oliver.

Čaroděj se k němu otočil s napřaenou rukou. S úklebkem směřovaným k Luthienovi, mu půlčík do ní hodil dalí flakónek, který také vytáhl z kapsy.

“Na co?” zeptal se rychle a netrpělivě Luthien, který se snail odvrátit čarodějovu pozornost od Olivera a jeho triků.

“Trpělivost, hochu,” odpověděl čaroděj tichým hlasem. Půlčíkovým výstupem nebyl vůbec vyveden z rovnováhy. Chvíli se zamyleně díval na flakónek a pak na půlčíka mrkl.

Oliver mu mrknutí oplatil a vytáhl z kapsy dalí flakónek.

“Snaím se udret ve formě,” vysvětlil půlčík překvapenému Luthienovi.

“To vidím,” řekl čaroděj u o něco ostřejím hlasem. Flakónek se vznesl do vzduchu a přistál na stole.

“A teď, teď mám pro vás návrh.”

“V Gaskonii nemáme čaroděje moc rádi,” poznamenal Oliver.

Čaroděj se zamyslel. “Zachránil jsem vám přece ivot.”

Luthien se chystal přisvědčit, ale Oliver ho přeruil.

“Ha ha ha,” zaklebil se půlčík. “Vdy to byli jenom kyklopové. Ti, kteří by nestačili utéct, by pocítili moje ostří!”

Čaroděj věnoval Luthienovi nevěřícný pohled. Mladý mu vak stál jako přimraený a nevěděl, co by odpověděl.

“Tak dobře,” řekl čaroděj. Udělal gesto směrem ke zdi a znovu se rozzářilo modré světlo. “Na koně! Je to jen minutka nebo dvě. Kyklopové tam určitě jetě budou.”

Luthien se na Olivera zuřivě podíval, a kdy půlčík zakoktal několik omluvných slov, čaroděj se usmál a magický portál rozptýlil.

“Jen jsem se snail získat co nejvýhodnějí nabídku,” vysvětloval zaskočený půlčík.

“Nabídku?” řekl překvapeně čaroděj. “Vdy jsem vás vyrval ze spárů jisté smrti!” Zavrtěl hlavou. “No dobrá,” řekl po krátkém zamylení. “Pokud vám to jako odměna za vae sluby nestačí, umoním vám snadnou cestu do Montfortu a dám vám informace, které vám tam pomohou přeít. Také bych měl být schopen přesvědčit toho obchodníka, kterého jste okradli, e vae neustálé pronásledování by nemuselo být vhodné pro jeho zdraví. A za tuto laskavost od vás budu vyadovat pomoc v jisté sice nepochybně nebezpečné, ale krátce trvající záleitosti.”

“Vysvětlete to,” řekl Luthien.

“A po obědě,” odpověděl čaroděj a pokynul jim ke dveřím.

Oliver u se chystal vykročit - nemohl toti, ne s čarodějem v otázce oběda souhlasit, ale Luthien stále stál a nehýbal se z místa.

“Nemohu jíst s někým, kdo se mi jetě nepředstavil,” prohlásil mladý Bedwyr.

“Ani já,” přidal se Oliver.

“Jméno není důleité,” zopakoval jim čaroděj. Luthien ani nezamrkal.

Čaroděj se postavil před něj a podíval se mu zpříma do očí. “Brind’Amour,” řekl a tón jeho hlasu Luthienovi prozradil, e znát toto jméno není zrovna ten nejlepí nápad.

“Já jsem Luthien Bedwyr,” odpověděl mladík a stále se díval čaroději přímo do očí. Napůl očekával, e ho čaroděj přeruí.

Brind’Amour to vak neudělal a nechal ho, aby vyjmenoval vechny své tituly.

Stůl v zadní místnosti byl prostřený. Byla tam tři místa k sezení, z nich jedno bylo vyvýené.

“Očekával jste nás,” poznamenal Oliver sue, ale kdy viděl komfort kolem sebe, dola mu slova. Stříbrné nádobí a křiálové číe, talíře a mísy z nejlepího porcelánu, ve bylo přichystáno k obědu. Oliver se vyhoupl do vyvýené idle.

Brind’Amour přeel k jedné straně stolu. Tato nádherná komnata s opracovanými stěnami byla velmi odliná od té, ve které byli předtím. Otevřel několik kredencí a vyňal z nich karafy s vynikajícím vínem, mísy exotické zeleniny a lákavě vonícího masa.

“Pan čaroděj si jistě vykouzlí nějakého sluebníka,” poznamenal Luthien, jen co se usadil. “Nebo snad jen tleskne do dlaní a vechno se prostře samo?”

Brind’Amour zavrtěl odmítavě hlavou. “Svou sílu mohu potřebovat později. Kouzlení je poměrně namáhavá činnost a ujiuji vás, e by bylo velmi nepříjemné, kdyby ná úkol ztroskotal jen proto, e jsem byl líný vlastnoručně donést jídlo.”

Luthien přikývl. Byl hladový a navíc si uvědomoval, e dalí konverzace by mohla být okořeněná Oliverovými nevhodnými poznámkami. Nyní byl vak půlčík natěstí zaměstnán jídlem.

Po skončení hostiny musel Luthien připustit, e Brind’Amour má tu nejlepí tabuli, s jakou se dosud setkal.

“Moná bychom měli v Gaskonii přehodnotit svůj názor na čaroděje,” poznamenal Oliver, zcela v souladu s Luthienovými mylenkami.

“Ano, měl bys v kadém městě udělat přednáku,” odpověděl Brind’Amour s dobře míněným sarkasmem.

“Co jetě musí čaroděj udělat, aby si získal vai důvěru?” zeptal se Luthiena, jako by se ho snail vtáhnout do konverzace.

Luthien se usmál, ale zůstal zticha a poslouchal Olivera, který dal k lepímu vyprávění o svém dobrodruství v čarodějné věi. Brind’Amour přikyvoval a k Oliverovu popisu doplnil několik detailů. Nyní, kdy pojedli a představili se, byl Luthien zvědav na úkol. Brind’Amour je zachránil od kyklopů a dopraví je do Montfortu (byla to zřejmě poslední ance dohonit Ethana), a navíc jim z cesty odstraní toho obchodníka - to byla odměna, kterou mladík rozhodně nemohl ignorovat.

“Říkal jste, e pro nás máte úkol,” vstoupil nakonec do hovoru. “Chtěl jste se o něm zmínit po obědě, a to je právě teď.”

“Nechtěl jsem přeruovat půlčíkovo zajímavé vyprávění,” řekl Brind’Amour s úsměvem.

“Oliver u skončil,” prohlásil neústupně Luthien.

Brind’Amour se opřel pohodlněji na idli. Pokynul rukou a odněkud vyletěla dlouhá píala, která, kdy uviděla svého pána, zazářila a usadila se v jeho napřaené ruce. Luthienovi bylo jasné, e to je připomínka toho, kdo je zde pánem.

“Něco jsem ztratil,” řekl čaroděj poté, co zapískal několik tónů. “Něco, co má pro mne velkou cenu.”

“Já to nemám,” poznamenal Oliver a ukázal prázdné dlaně.

Brind’Amour mu věnoval přátelský pohled. “Já vím, kde to je,” vysvětlil.

“Pak jste to neztratil.” Půlčíkův humor nevyvolal u Luthiena ani u Brind’Amoura ádnou odezvu. Mladý Bedwyr uviděl ve tváři starého mue bolest.

“Je to v dobře uzavřeném jeskynním komplexu nedaleko odtud,” řekl.

“V uzavřeném?” zeptal se Luthien.

“Mnou a několika mými společníky,” odpověděl Brind’Amour. “Před čtyřmi sty lety, před tím, ne Gaskonijci přili na Avonské ostrovy, v době, kdy jméno Bruce Mac Donalda bylo v čerstvé paměti celého Eriadoru.”

Luthien se chystal odpovědět, ale pak se odmlčel, ohromen tím, co právě slyel.

“Měl byste být u dávno mrtev,” poznamenal Oliver a Luthien se na něj ostře podíval.

Brind’Amour vak pouze pokýval na souhlas. “Vichni mí společníci jsou ji dávno mrtví,” vysvětlil. “Já iju jen proto, e jsem strávil mnoho let v magickém spánku.” Pak mávl rukou na znamení, e by rád změnil předmět hovoru.

Luthien viděl, e je trochu nesvůj.

“Moná, e a budu mrtev, bude svět o něco lepí, Olivere Morousi,” pokračoval Brind’Amour. “Moná, e se zlepí i po vaí smrti. Vá úkol bude jednoduchý. Něco jsem ztratil - a vy se vydáte do jeskyní a najdete to.”

“To?” zeptali se oba přátelé společně.

Čaroděj zaváhal.

“Musíme vědět, co hledáme,” řekl Luthien.

“Hůl,” připustil Brind’Amour. “Mou hůl. Drahocenou, stejně jako vechno, co mi patří.”

“Tak proč jste ji v té jeskyni nechával?” zeptal se Oliver.

“A proč jste tu jeskyni uzavřel?” doplnil Luthien.

“Nenechal jsem ji tam,” odpověděl Brind’Amour ostře. “Nedávno mi ji ukradli a dali ji tam. Ale to vás, koneckonců, nemusí zajímat.”

“Ale…” začal Oliver, ale okamitě umlkl, kdy si viml Brind’Amourova pohledu.

“Zavřeli jsme tu jeskyni, abychom v ní uvěznili její obyvatele,” řekl čaroděj Luthienovi.

“Co jsou ti obyvatelé zač?” tázal se Luthien.

“Král kyklopů a jeho nejlepí válečníci,” odpověděl Brind’Amour. “Báli jsme se, e se spojí s Gaskonijci, o kterých jsme věděli, e ji brzy přistanou na naem pobřeí.”

Luthien se na starého mue podíval a nebyl si jist, zda mu má věřit. Oliver vypadal, e má jetě větí pochyby. Gaskonijci, pokud to vůbec bylo moné, nenáviděli kyklopy jetě víc ne Eriadořané a jakékoliv spojenectví mezi obyvateli jiního království a kyklopy bylo velmi nepravděpodobné.

Navíc Luthien nechápal, proč by v té době měly panovat takové obavy z rasy, která byla nedávno před tím na hlavu poraena. Vítězství Bruce Mac Donalda způsobilo mezi kyklopy naprostou genocidu a, jak mladý Bedwyr věděl, kyklopové se z toho dodnes úplně nevzpamatovali.

“Dnes u bude s trochou těstí jeskyně prázdná,” řekl Brind’Amour, jednoznačně se snaící zamluvit předchozí směr hovoru.

“Tak proč si svou drahocenou hůl nepřinesete sám?” zeptal se Oliver.

“Jsem u starý,” odpověděl Brind’Amour. “Nemohl bych odsud, z centra své síly, dret otevřený portál, kdybych jím proel do jiné jeskyně. A tak potřebuji vai pomoc - pomoc, za kterou jste u dostali a jetě dostanete dobře zaplaceno.”

Luthien čaroděje chvíli studoval a cítil, e to, co jim ten mu řekl, není pravda, nebo alespoň ne celá pravda.

Přesto vak u neměl dalí otázky a ani Oliver u nevypadal, e by chtěl promluvit. Koneckonců měli za sebou dlouhou cestu, boj a dobře se najedli.

“Můete si zde samozřejmě pohodlně odpočinout,” řekl Brind’Amour. “Dobře se vyspěte. Nae práce můe počkat do zítřka.”

Oba společníci proti tomu nic nenamítali a po zkontrolování koní jim Brind’Amour ukázal komnatu s měkkými postelemi a nechal je o samotě.

“Je mu čtyři sta let?” zeptal se Oliver Luthiena.

“Cesty čarodějů jsou nevyzpytatelné,” odpověděl Luthien.

“Ale nezdá se ti ten magický spánek jako podvod?”

“Ne.” Byla to pravdivá odpověď. Luthien vyrostl mezi pragmatickými rybáři a farmáři. Jedinými mágy na Bedwydrinu byly vědmy, léčitelky a několik lidí se schopností předpovídat počasí. I tihle lidé, kteří pouívali jen velmi nízkou magii, způsobovali, e se Luthien v jejich přítomnosti cítil nesvůj - člověk jako Brind’Amour ho naprosto vyváděl z rovnováhy.

“A nechápu, proč jeskyně, ve které není nic jiného ne kyklopové…”

Luthien ho mávnutím ruky umlčel.

“A nechápu, kdo mohl čaroději ukrást jeho hůl,” pokračoval Oliver rychle, ne ho Luthien mohl umlčet znovu.

“Prostě splníme tenhle úkol a budeme pokračovat v naem…”

“V naem čem?” zeptal se Oliver rychle a Luthien se zamyslel.

V čem budou on a Oliver Morous, který si říká Oliver z Morous, pokračovat? V dalích úkolech? Ve zlodějině, nebo moná v něčem horím?

Mladý Bedwyr na to neměl odpověď - ani pro to, co přijde, ani pro to, co u se stalo. Od příjezdu vikomta Aubreyho a jeho doprovodu do Dun Varny se Luthienův svět obrátil vzhůru nohama. Opustil Dun Varnu, aby nael svého bratra, ale teprve nyní pochopil, jak velký ten svět opravdu je. Před několika dny mu Oliver vysvětlil, e lodě opoutějí Avonské ostrovy z tuctu různých přístavů, od Carlisle a po Montfort. A Gaskonie byla mnohem větí ne Avon a měla stovky měst větích ne Dun Varna. A Durské království, země, kam el Ethan do války, byla od severního pobřeí vzdálena tisíc mil.

Tisíc mil!

Jak mohl Luthien doufat, e Ethana dohoní, kdy nevěděl, kterou cestou se jeho bratr vydal?

Luthien na Oliverovu otázku nikdy neodpověděl a půlčík, který začal brzy pravidelně oddychovat, nevypadal, e by ho to nějak zvlá trápilo.

Kapitola 10

Nevinné li

První věc, kterou Oliver s Luthienem pocítili, kdy vystoupili z Brind’Amourova magického tunelu, bylo nepříjemné teplo v jeskyni, do ní vstoupili. A také to, e byla velmi rozlehlá. Luthienova pochodeň osvětlovala pouze jedinou zeď, tu, ze které vystoupili. Spatřili ostré, dlouhé stalaktity, visící jim vysoko nad hlavami.

Za sebou zahlédli záblesk, a kdy se otočili, viděli, e Brind’Amourův portál se začíná zmenovat. Nejprve se vrhli zpátky k mizícímu světlu, nebo se obávali, e je čaroděj chce opustit. Světélkování vak neustalo, jen se zmenilo na velikost pěsti.

“Chce mít jenom jistotu, e ádný kyklop, pokud tu jetě nějaký ije, neprojde portálem,” poznamenal Oliver s ulehčením v hlase.

“Nebo chce mít jistotu, e jím neprojdeme my, dokud nenajdeme tu hůl,” doplnil Luthien. “Má přece tu křiálovou kouli a můe sledovat kadý ná pohyb.”

Během hovoru se Luthien přiblíil ke zdi a prohlíel si její zvlátní povrch. Dosud mnoho jeskyní nenavtívil - byl pouze v té čarodějově a v několika mořských jeskyních podél skalnatého pobřeí Dun Varny - tahle mu vak připadala poněkud zvlátní. Stěna byla na dotek hrubá, měla měděnou barvu a procházely v ní íly temnějího odstínu.

“Roztavená ruda,” vysvětlil mu Oliver. Půlčík se rozhlédl kolem sebe. “Předpokládám, e je to měď, oddělená z kamene nějakým velkým árem.”

Luthien se také rozhlíel. “Tohle musí být to místo, kde čarodějové jeskyni uzavřeli,” usoudil nakonec. “Moná k tomu pouili magický oheň.” Byla to spíe otázka ne konstatování.

“Mohlo by to tak být,” přisvědčil Oliver, ale ani jeho hlas nezněl příli jistě. Poklepal na kámen a pokouel se tak zjistit jeho tlouku. Zdálo se mu, e zeď je poměrně silná. Dospěl proto k přesvědčení, e ár muselo způsobit něco na téhle straně zdi. Nechal si vak své mylenky pro sebe.

“Pojďme dál,” zamumlal půlčík. “Nechci se tu zdrovat déle, ne je nutné.” Odmlčel se a podíval se na Luthiena, který si stále prohlíel roztavený kov. Měl pocit, e inteligentní mladík dospěl ke stejnému závěru jako on. “Ne, kdy v Montfortu na mě čeká tolik plných peněenek,” doplnil o něco hlasitěji a ozvěna jeho slov se k němu vrátila z několika různých směrů. Jeho slova odtrhla Luthienovy mylenky od zdi, přesně jak očekával.

Asi u to hodil za hlavu, myslel si Oliver. Podlaha byla nerovná a vyrůstaly z ní stalagmity, které byly mnohem větí ne Luthien. Přestoe celý prostor byla vlastně jedna jediná komnata, oběma se zdálo, jako by procházeli úzkým koridorem. Kolem poskakovaly stíny z Luthienovy blikající pochodně. Posléze doli k příkrému srázu a pod sebou mezi stalagmity uviděli cestu vroubenou rozbitými kusy krápníků.

“Aspoň se nám líp půjde,” poznamenal Luthien. Začal opatrně klouzat dolů.

Oliver ho popadl za rameno.

“Má nějakou představu o tom, co udělalo tuhle cestu?”

To byla otázka, o které Luthien raději nepřemýlel. “Jdeme dál,” byla jeho jediná odpověď a pokračoval v cestě dolů.

“Čarodějové,” procedil Oliver skrze zuby a s pohledem na vzdálenou zeď s portálem mladého mue následoval.

Kdy se Oliver podíval na Luthiena, uviděl, e mladík si něco upřeně prohlíí.

“Co…” začal půlčík, ale odpovědi se mu dostalo hned, kdy doel k Luthienovi. Mezi kameny leely poházené kostry. Oba přátelé znervózněli, jako by očekávali nějaké hrůzné stvoření, které se na ně znenadání vrhne.

“Člověk,” poznamenal Oliver, který přiel a k pozůstatkům, zdvihl jednu z lebek a ukázal na dva prázdné důlky. “Ne kyklop.”

Podařilo se jim poskládat tři těla, ale jen dvě lebky, nebo třetí byla rozbita na tisíc kousků. Nebylo tam nic víc ne vybělené kosti, ale oběma přátelům bylo jasné, e zde leí poměrně krátkou dobu. Na jedné noze, pohřbené pod skálou, zbývaly jetě kousky kůe a oacení.

“Moná nejsme první skupina, kterou Brind’Amour vyslal hledat svou hůl,” poznamenal Luthien.

“A a u tohle způsobilo cokoliv, je to stále jetě naivu,” doplnil Oliver. Rozhlédl se kolem sebe a podíval se na zpřelámané krápníky a rozdrcenou lebku.

“Myslím, e tohle nemohli udělat kyklopové,” usoudil. “Ani kyklopský král.”

Nejprve roztavený kov ve zdi, pak cesta mezi krápníky a teď tohle. Oběma společníkům přeběhl po zádech záchvěv hrůzy. Luthien si v duchu znovu přehrál Brind’Amourova slova týkající se této jeskyně. Ve světle jejich nových objevů se zdálo, e jim čaroděj lhal, nebo alespoň neřekl celou pravdu.

Ale co s tím mohli Oliver s Luthienem dělat? Projít portálem mohli jen tehdy, kdy jim to Brind’Amour dovolí - a Luthienovi bylo jasné, e to čaroděj neudělá, dokud nenajdou jeho ztracenou hůl.

“Pokud je ta hůl tak cenná, můeme předpokládat, e ji najdeme mezi poklady vládce tohoto místa,” řekl Luthien. “A tahle cesta nás k němu nejspí dovede.”

“To je opravdu skvělé,” odpověděl Oliver. Cesta je brzy vyvedla z rozlehlé komnaty do úzkého průchodu.

Pochodeň nyní osvětlovala zdi po obou stranách i strop. Začali se proto cítit o něco lépe, přestoe to, co na ně za tímto průchodem čekalo, rozbilo nejen stalakmity, ale i stalaktity visící nad hlavami.

Vzduch byl stále teplejí a teplejí a zdi přecházely do tmavě červeného odstínu. Po několika stech metrech průchod náhle skončil a vedl několik stop přímo dolů, kde ústil do poněkud méně se svaující komnaty. Luthien skočil dolů první a Oliver ho následoval.

Dostali se k podzemnímu jezírku, jeho vody ve světle pochodně získávaly červenooranový odstín. Světlo pochodně tu bylo mnohem jasnějí, nebo se odráelo ode zdí, ve kterých byly kousky křiálu a křemene. Za jezírkem uviděli dalí průchod, jen pokračoval ve směru, kterým přili.

Luthien se sklonil a pomalu ponořil ruku do vody. Voda byla nepříjemně horká, a tak ruku rychle vytáhl.

“Proč je to tak teplé?” zeptal se Oliver. “Jsme vysoko v horách - nedaleko nás leí na vrcholcích sníh.”

“Jsi si tak jistý?” odpověděl Luthien a připomněl tak půlčíkovi, e vlastně nevědí, kam je čarodějův tunel zavedl.

Oliver se zamyleně díval na jezero. Bylo jen asi sto stop dlouhé a zhruba dvojnásobně iroké, ale momentálně vypadalo jako nepřekročitelná bariéra. Moná i jako konec cesty, nebo zaplňovalo celý prostor, a půlčík, který vodu právě nemiloval, neměl představu, jak se přes něj dostat.

“Kolem vede cestička,” poznamenal Luthien. Ukázal nalevo, kde, zhruba deset stop nad vodní hladinou, byla pěinka.

Oliver nevypadal právě nadeně nad představou chůze po tom uzoučkém pásu. Sundal si z ramen batoh a začal se v něm přehrabovat, přestoe ho Luthien pobízel, aby vyrazili. Po chvilce půlčík vytáhl dlouhé, tenké a takřka průsvitné lanko s tříhrotým hákem na konci.

Strop nebyl příli vysoko, ne více ne třicet stop, a byl pokrytý spoustou nerovností. Oliver lano roztočil a vrhl jím vysoko nad jezero. Hák narazil do stropu, ale nezachytil se a s hlasitým bluňknutím spadl do vody.

iroko daleko se rozléhala ozvěna tohoto zvuku a Luthien se na půlčíka vztekle podíval.

“Myslel jsem si…” začal vysvětlovat Oliver.

“Schovej to,” přeruil ho Luthien a Oliver poslechl. Během svinování lana půlčík vysvětloval, e chtěl lano zachytit o strop a přidrovat se ho, a budou procházet po úzké pěince. Mohlo by jim pomoci, kdyby jeden z nich spadl.

Vysvětlení Luthiena uspokojilo, a navíc to vypadalo, e Oliverův nepovedený hod nevzbudil ádnou pozornost. Lano se dalo vytáhnout bez problémů a hák zřejmě nebyl daleko od břehu. Pak se vak náhle zastavilo a odolávalo i nejsilnějímu Oliverovu trhání.

Luthien s půlčíkem se po sobě podívali a pak se Luthien přidal k Oliverovým pokusům. Lano vak drelo pevně, nebo hák se zřejmě zachytil o něco na dně.

“Přeřízni ho, a můeme jít,” řekl Luthien Oliverovi. Ten sice nevypadal příli nadeně, přesto vak sáhl pro dýku.

Náhle vak s lanem něco trhlo dopředu. Půlčík ho instinktivně sevřel oběma rukama, ale pak si uvědomil, e takové síle nemůe odolávat, a pustil ho. Pouze díky silným koeným rukavicím ho svitící lano nepořezalo. Půlčík zavolal na Luthiena, aby něco udělal. Ten po lanu skočil, ale nepodařilo se mu ho zachytit.

Oliver smutně sledoval sto stop mizícího lana. Pak se vak náhle, bez varování, tah zastavil.

Půlčík se střídavě díval na Luthiena a na zbytek lana na břehu.

“To musela být sakra velká ryba,” poznamenal půlčík.

Luthien neodpověděl a díval se na jezero a na uklidňující se vodní hladinu. Nakonec mladý Bedwyr uchopil lano do obou rukou a pomalu ho vytáhl.

Oba byli překvapeni, kdy z vody vytáhli i hák, pokrytý bahnem. Luthien ho očistil a oba si ho prohlédli. Jeden z hrotů byl trochu ohnutý, ale jinak na něm nebylo ádné znamení, které by jim napovědělo, co to bylo.

“Nějaká velká ryba, které nechutná elezo,” prohlásil Oliver. “Raději ho smotám a vydáme se na cestu.”

Luthien vak znovu zváil původní záměr. Prohlédl si strop, a kdy nad sebou uviděl dva propletené stalaktity, roztočil hák nad hlavu.

“Ne abys mé skvělé lano ztratil!” vykřikl Oliver, ale jetě ne domluvil, Luthien u házel. Hák proletěl mezerou mezi oběma krápníky a vynořil se na druhé straně. Luthien zatáhl a hák se pevně usadil.

“Teď můeme jít,” řekl.

Oliver ho s brbláním následoval.

Cesta podél jezera byla uzoučká, a tak li velmi pomalu. Hladina byla klidná, ale po chvíli si Oliver viml malých bublinek u úpatí zdi.

“Rychleji,” zaeptal půlčík. Luthien el tak rychle jak jen mohl. Pěinka nebyla irí ne stopu a zeď vedle ní měla mnoho výstupků, které často Luthiena nutily naklánět se nad hladinu.

O chvíli později se ukázala oprávněnost Oliverova naléhání, nebo voda se začala vařit mnohem silněji a bubliny vystupovaly v kruhu o průměru asi třicet stop.

“Co to k sakru je?” zeptal se Oliver, kdy tu z jezera náhle vyrazil sloup vody, jako by se pod hladinou pohybovalo něco obrovského.

Pak se hladina uklidnila, nebo se jim to alespoň zdálo, dokud si půlčík s Luthienem neuvědomili, e u se nedívají na hladinu, ale na vynořující se krunýř velké elvy.

Půlčík vykřikl a Luthien se pokusil zrychlit, jakmile se nestvůra vynořila. Její hlava s ústy dostatečně velikými na to, aby spolkla celého Olivera najednou, se vynořila vysoko nad hladinu a zuřivě se podívala na oba společníky.

Deset stop od pěinky hlava na neskutečně dlouhém krku náhle vystřelila dopředu. Oliver znovu vykřikl, rychle ustoupil zpět a vytasil rapír. elva chybila a ukousla místo toho kus kamenné pěiny.

Tělo velkého plaza udrovalo krok s půlčíkem. Znovu zaútočilo, půlčík se pokusil uhnout, ale náhle byl stren dopředu - to se k němu vrátil Luthien a popadl ho do svých silných paí.

Pěinka byla na takovouhle taktiku příli úzká, ale

Luthien nemohl dělat nic jiného, ne se pokusit udret rovnováhu. Uskakoval před elví hlavou tam a zpátky a pevně svíral Olivera i lano. elva zaútočila ze strany, ale znovu se netrefila, i kdy po nárazu její hlavy Luthien málem upadl.

“Má těstí, elvo!” vykřikl Oliver a poskakoval mimo její dosah. “Udělám si z tebe vynikající polévku, jakou děláme jen v Gaskonii!”

Oba se pověsili na lano a odrazili se - chtěli se tak přenést na druhou stranu. Luthien v takových věcech nebyl ádný nováček. Jako chlapec jetě na Bedwydrinu strávil nejedno léto tím, e se přehupoval na laně přes úzké zátoky poblí Dun Varny. Zachytil se za lano jak jen mohl, ale stále tu jetě bylo nebezpečí, e se ponoří do vody, a budou prolétávat nad místem, kde byl hák zavěen. Snaili se vyuít okamiku, kdy elva neútočila, a Luthien se pokouel najít nejvhodnějí místo pro přistání. Ve chvíli, kdy se odrazili, se Luthien po laně trochu sesunul, aby tak zvětil svůj dosah, a popadl křičícího Olivera. Spadli do vody kousek od protějího břehu.

Luthien vyskočil jako první a stále jetě s lanem v ruce se rozběhl na břeh, těsně následovaný Oliverem.

Nedaleko od nich se vynořila elví hlava. K mladíkově úleku stvoření otevřelo hubu a vydechlo oblak páry.

Luthien se vrhl na zem, chráněný před výpary pouze kameny leícími na břehu. Vyskočil a rozběhl se k Oliverovi, který ukazoval směrem k dalímu vchodu. Rozběhli se dovnitř a naposledy se ohlédli k jezeru.

Hladina byla znovu klidná a po obří elvě nebylo ani stopy.

“Co bude s mým lanem?” zeptal se Oliver a podíval se na lano zachycené o skálu.

“Vezmeme ho, a půjdeme zpátky,” odpověděl Luthien.

“Mohlo by se nám jetě hodit.”

“Tak si pro něj dojdi.”

Oliver se pochybovačně ohlédl na klidnou hladinu jezera. “Na cestě zpátky,” přisvědčil, přestoe oba doufali, e se jim podaří najít jinou zpáteční cestu.

Půlčíkova nálada se zlepila, kdy nechali jezero za zády. Cesta byla na této straně schůdnějí, nebo podlaha byla rovná a nebyly na ní stalakmity ani kameny.

“Teď u víme, co potkalo ty, kteří přili před námi,” řekl Oliver takřka radostně. “A my u tu potvoru i jezero máme za sebou.”

“Přes to jezero se budeme muset dostat jetě jednou,” připomněl mu Luthien.

“Moná ano,” odvětil Oliver, “moná ne. Jakmile jednou najdeme čarodějovu nejdrahocenějí hůlku, tak si pro nás přijde, to je jasné.”

“Napadlo tě u, e ta hůl klidně můe být v jezeře?” zeptal se Luthien. Zdálo se mu zbytečné zatím oslavovat a myslet si, e mají vechno nebezpečí za sebou.

Oliver pragmatickému mladíkovi neodpověděl. Jenom si začal něco mumlat o “prolhanejch čarodějnickejch týpcích” a o tom, e tuhle jeskyni zavřeli, aby v ní uvěznili kyklopského krále. Pokračoval ve své tirádě po celou dobu, kdy procházeli několika komnatami a spojovacími tunely. Posléze zahrnul do svého výčtu i “obchodnický týpky”, “královský týpky” a několik dalích týpků, o kterých Luthien nikdy neslyel. Mladý Bedwyr ho nechal, a si brblá, protoe věděl, e by se mu ho stejně nepodařilo zastavit.

Oliver zmlkl a při pohledu, který se jim naskytl, kdy vstoupili do rozlehlé komnaty s kopulovitým stropem.

Oba se v úasu zastavili a pozorovali, jak se světlo pochodně odráí od hromady zlata a stříbra, drahých kamenů a různých perků, krásnějích ne cokoliv, co kdy spatřili. Hromada byla vyí ne čtyři metry a probleskovaly z ní nejen čiré drahokamy, ale i různé umělecké předměty, zřejmě kdysi dávno vyrobené trpaslíky. Jako v transu se oba vydali dovnitř.

Oliver ze sebe setřásl překvapení a rozběhl se k hromadě. Začal si cpát kapsy zlatem a s veselým smíchem kolem sebe rozhazoval hromádky mincí.

“Přili jsme sem pro jednu konkrétní věc,” připomněl mu Luthien. “Nikdy se odsud nedostaneme, kdy si toho odneseme moc.”

Oliver si toho nevímal a Luthien musel připustit, e to byla příli skvělá příleitost na to, aby ji nechali proklouznout mezi prsty. Dalí východy z místnosti nebyly vidět a cesta, kterou přili, byla poměrně schůdná. Zdálo se, e je to poklad nahromaděný elvou - a nezdálo se, e by je elva pronásledovala - nebo poklad dávno mrtvého krále, snad toho, o kterém hovořil Brind’Amour. Ale “obezřetnost předevím”, jak vdy říkal Luthienův otec, se zdála být na místě.

“Tu hůl, Olivere,” zavolal na něj. “Pak si zase můe začít hrát.”

Oliver, nejastnějí zloděj na světě, si přiloil dlaň k uchu a snail se zachytit, co mu Luthien říkal.

Ten se chystal zavolat znovu, ale náhle něco upoutalo jeho pozornost. Viml si velkého pytle, leícího na úpatí jedné hromady. Luthien si byl jist, e pytel tam před chvílí nebyl.

Vzhlédl nahoru. Hledal místo, odkud mohl pytel spadnout, ničeho si vak neviml. Luthien tím nebyl překvapen, nebo kdyby pytel spadl, určitě by bylo slyet ramot. Zamračil se a doel k pytli. Vytasil meč, ostřím vak zachytil a zvedl ho. Viml si, e není zavázaný, a tak poloil pochodeň a podíval se dovnitř.

Vytáhl překrásný arlatový plá v barvě tak syté, jakou jetě neviděl. Spolu s ním nael dřevěnou tyč, s konci stáčejícími se proti sobě. Uvědomil si, e je to luk. Uviděl zářezy na tětivu i tětivu samotnou, smotanou vedle. Byla to vynikající práce.

Luthien zvedl plá a přehodil si ho přes ramena. Znovu se podíval do vaku, jestli tam není jetě něco zajímavého.

Nic nenael, ale pak si viml toulce, leícího pod ním, uzpůsobeného na noení zepředu, nikoliv na zádech. Byl plný ípů. Vedle leel jetě jeden íp, který byl zvlátní tím, e těsně pod hrotem se roziřoval takřka na tlouku Luthienova zápěstí. Přesto vak, kdy ho Luthien pozvedl, byl skvěle vyváený. Opačný konec byl toti vyroben z kovu, aby tak vytvářel protiváhu. Luthien přesto pochyboval, e by se s ním dalo dostřelit daleko.

“Nemyslel ten čaroděj náhodou tuhle hůl?” uslyel Olivera, který ho vytrhl z úvah. “Luthiene?”

Luthien se rozběhl k úpatí veliké hromady, kam Oliver hůl hodil.

“Aha, tady jsi,” poznamenal půlčík. Podíval se na něj překvapeně - mladý Bedwyr v jedné ruce drel zvlátní luk a oblečený byl v rudém pláti.

Oliver se pokrábal na hlavě a nevěděl co říci.

“Teď u si konečně můu hrát,” řekl nakonec a seskočil na zem, kousek od Luthiena.

Prudce se zastavil a zíral na podlahu, kde uviděl obrysy něčeho, co vypadalo jako skupina lidí s rukama před obličejem, jakoby ve snaze před něčím se chránit. Oliver se stínu dotkl a ke své hrůze zjistil, e mu na ruce ulpěl popel.

“Ví,” řekl půlčík a podíval se na Luthiena, “u nás v Gaskonii máme příběhy o takovýchto pokladech a ty jsou vdycky shromaďovány…”

Obrovská hromada stříbra a zlata se náhle sesunula a jednotlivé mince se rozkutálely po celém prostoru. Oliver s Luthienem pohlédli do těrbinovitých očí velmi rozvztekleného draka.

“Ano,” dokončil půlčík a ukázal na monstrum, “přesně tímhle.”

Kapitola 11

Baltazar

Luthien proil celý svůj ivot poblí oceánů plných obrovských velryb, viděl těla obrů, přivlečená z hor vojáky jeho otce, a ve vedlejí místnosti ho málem serala obří elva. A jako kadý v Eriadoru a v Avonu slyel mnoho příběhů o dracích a hrdinech, kteří je porazili. Ale nic z toho nepřipravilo mladého Bedwyra na tento pohled.

Obrovská saň se pomalu rozvinula - proboha, byla snad sto stop dlouhá - a postavila se na přední nohy, tyčíc se vysoko nad Oliverem. Její lutozelené oči svítily jako majáky, zářily vnitřním ohněm a obrovité, rudozlaté upiny s mincemi a drahokamy, vtisknutými do nich během dlouhého spánku, byly pevné jako elezná zeď. Jaká zbraň mohla takovému monstru ublíit? přemýlel zděeně Luthien. Pařáty vypadaly, e jsou schopné rozdrtit kámen, blytící se tesáky byly dlouhé jako Luthienův meč a její roh mohl nabodnout tři mue najednou. Slyel mnoho příběhů o dračím ohnivém dechu. Nyní u věděl, co roztavilo rudu ve zdech v místech, kam s Oliverem prve vstoupili, a věděl také, e to nebyla elva, kdo rozlámal stalakmity. Byl to tehdy před čtyřmi sty lety drak a vybíjel si svůj vztek nad uvězněním.

A nyní stál nad Oliverem, naplněn pomstychtivostí.

“MÁ KAPSY PLNÉ MÉHO ZLATA, MALÝ ZLODĚJI!” zařvala bestie a síla jejího hlasu posunula Oliverovi klobouk na temeno hlavy.

Oliver si nevědomky strčil ruce do kapes. Měl dostatek rozumu, aby poodstoupil od zpopelněných pozůstatků do koutu místnosti, kde nebyl takřka ádný dračí poklad.

Luthien stál s otevřenými ústy, překvapen, e obrovský plaz mluví. Draci z dávných příběhů sice také k hrdinům promlouvali, ale Luthien to povaoval za výmysl vypravěčů. Slyet takovéhle monstrum, obřího okřídleného jetěra, jak hovoří jeho vlastním jazykem, byla ta nejpodivnějí věc ze veho.

“NO?” pokračoval drak a stále se díval na Olivera, jako by si Luthiena jetě nepoviml. “NECHCE PROSIT MOCNÉHO BALTAZARA O ZACHOVÁNÍ SVÉHO BEZVÝZNAMNÉHO IVOTA?”

“Chci se jen v bezmezném úasu dívat na Vai Magnificenci,” odpověděl Oliver rychle. “Myslel jsem si, e zde najdu jen poklad - a namísto toho jsem obklopen vai úasnou velkolepostí.”

Luthien mohl jen stěí uvěřit, e se půlčík zmiňuje o pokladu, zejména, kdy ho má plné kapsy. Mohl jen stěí uvěřit, e Oliver tváří v tvář plazovi neztratil hlas!

“Ale nebyla to mylenka na poklad, která mě přivedla a sem, mocný Baltazare,” pokračoval půlčík, snae se vypadat co nejklidněji. “Bylo to přání vás uvidět. Podívat se na vai legendární majestátnost. Spal jste mnoho století - dnes u na světě není mnoho draků.”

“KDYBY NÁS BYLO NA SVĚTĚ VÍC, BYLO BY MÉNĚ ZLODĚJŮ!” odpověděl drak, ale Luthien si uvědomil, e o poznání klidněji, jako by na něj Oliverovy lichotky trochu zapůsobily. Mladý Bedwyr u slyel o jeitnosti draků - a říkalo se, e čím větí drak, tím je domýlivějí.

“Musím plně souhlasit s vaím názorem,” připustil Oliver a začal si vyprazdňovat kapsy. Mince a zlato dopadaly na podlahu u jeho nohou. “Ale nevěděl jsem, e jste stále jetě tady. Setkal jsem se pouze se elvou - v jezeře nedaleko odsud. Nebyla zdaleka tak velká, ale vzhledem k tomu, e jsem draka nikdy neviděl, myslel jsem si, e byste to mohl být vy.”

Luthien zpozorněl a stejně tak zpozorněl i velký drak. Mladý mu si myslel, e jetěr natáhne krk a celého půlčíka spolkne.

“Umíte si jistě představit mé zklamání,” pokračoval Oliver předtím, ne drak zaútočil. “Slyel jsem mnoho příběhů o Baltazarovi, ale kdybyste byl tou elvou, rozhodně byste nebyl hoden takového pokladu. Teď vidím, jakou jsem udělal chybu.” Půlčík vstrčil ruku hluboko do kapsy a vytáhl obrovský drahokam, jako by tím chtěl dokázat pravdivost svých vývodů. Klidně ho poloil na jednu z hromad.

Baltazar zavrtěl hlavou, jako by si nebyl jist, jak reagovat. Pak natáhl vzduch, nebo zřejmě zachytil nový pach.

“Rozhodně jsem vás nechtěl připravit o poklad a u vůbec ne ruit vá spánek,” řekl Oliver rychle a poněkud méně klidně. “Přiel jsem, jen abych vás viděl, abych jedinkrát ve svém ivotě viděl opravdového…”

“LHÁŘI!” zaburácel Baltazar a Luthienovi málem praskly uní bubínky. “LHÁŘI A ZLODĚJI!”

“Pokud mě spálíte, určitě si roztavíte spoustu zlata!” vykřikl Oliver a skryl se za hromadou mincí. “Stojím vám za to?”

Ale Baltazar nevypadal, e by se nějak obával o svůj poklad. Díval se na Luthiena a zdálo se, e se směje. Natočil hlavu tak, e jeho tlama směřovala přesně na půlčíka. Pak se náhle prudce otočil a podíval se Luthienovi přímo do očí. Tomu se málem podlomila kolena, ale stál nehybně, přimrazen tou největí hrůzou, jakou kdy poznal. Zakouel právě sílu dračího pohledu, kterou představoval kouzelný, svazující strach, jej pocítil kadý, kdo se podíval bestii do očí. Stejně jako příběhům o dračí schopnosti mluvit, tomu předtím mladý Bedwyr nevěřil.

Nyní měl skvělou příleitost přesvědčit se o jejich pravdivosti. Vyděená mysl mu napovídala, aby odhodil vechny zbraně a utekl. Chtěl to udělat, ale nemohl se ani pohnout.

Drak odvrátil pohled a podíval se opět na Olivera, který starostlivě pozoroval Luthiena.

“KDO JE TO S TEBOU?” zeptala se bestie.

“Nikdo,” odpověděl Oliver.

Luthien nechápal, o čem to mluví - oba se přece dívali jeho směrem!

“LHÁŘI!” zavrčel Baltazar.

“To u jste říkal,” odpověděl Oliver. “Take co dál? Vrátil jsem vám to, co jsem ukradl, a měl jsem to potěení na vás pohlédnout. Sníte mě, nebo mi dovolíte odejít a říci celému světu, jak velkolepý drak opravdu jste?”

Drak vypadal konsternovaně.

“Nikdo vás neviděl u čtyři sta let,” vysvětloval Oliver. “Příběhy o Baltazarovi upadly v zapomnění. A vyjdu ven, pochopitelně se o vás začne znovu hovořit.”

Skvělý Oliver! Luthienův obdiv k půlčíkovi vystoupil v této chvíli a do nebetyčné výe. U jen to, e Oliver byl schopen s drakem mluvit, Luthienovi imponovalo.

Drak dlouze a temně zavrčel. Pak mocně nasál vzduch, a se půlčíkovi narovnal klobouk na hlavě.

“Ale, ale,” řekl půlčík a zahrozil prstem. “Nevydechuj, nebo si zničí spoustu zlatých a stříbrných mincí.”

Luthien tomu mohl jen stěí uvěřit, ale zdálo se, e půlčík má situaci plně pod kontrolou. Mladý mu z toho čerpal sílu a zjistil, e u se můe trochu hýbat.

Ale zdání můe klamat, zejména kdy hovoříte s draky. Baltazar opatrně váil situaci a přemýlel o Oliverově nabídce obnovit staré legendy. Takové příběhy mohly bezpochyby přilákat hrdiny a hledače pokladů. Drak zvaoval, zda by to nemohla být cesta ven z jeho vězení - byl by znovu volný, svobodně by létal nad zemí a děsil by ty ubohé dvounohé tvorečky pod sebou.

Nakonec vak Baltazar přece jenom usoudil, e mít se neustále na pozoru před přicházejícími hrdiny není to pravé. Navíc mu bylo jasné, e ten ukecaný půlčík je lhář a zloděj.

Jeho hlava náhle vystřelila kupředu a Luthien u povaoval Olivera za seraného. Zdvihl luk a vloil do něj ten podivný íp, který prve nael v jeskyni.

Zkuený Oliver, jen v nejlepích gaskonijských kolách studoval bojovou taktiku, včetně taktiky uívané proti legendárním monstrům, se vak nenechal zastihnout nepřipraven. Skočil dopředu a překulil se v okamiku, kdy se na něj dračí hlava vrhla, a během kotoulu vytasil rapír. Kdy se postavil na nohy, bodl, ale jeho zbraň neměla anci prorazit dračí zbroj.

Baltazar zařval, vihl ocasem a zamával křídly. Vzniklý vítr Olivera opět málem porazil. Za ním vlála jeho fialová kápě a jednou rukou si musel přidret klobouk, aby mu neuletěl.

Tohle mohl být konec Olivera z Morous, konec v dračí tlamě, ale Luthien v té chvíli vypustil íp a doufal a modlil se, aby se stal zázrak.

íp letěl přímo na bestii, pak ho vak zasáhl vichr a vypadalo to, e spadne na podlahu. To se vak nestalo, nebo íp náhle, z ničeho nic, vybuchl ve vzduchu.

Rakety svitěly vzduchem a vystřelovaly v mnohobarevném ohňostroji, který zaplňoval celou místnost. Oslnivě zářící koule se svitěním mířila přímo na Baltazarovu hlavu a odmrtila draka stranou. Dalí výbuch zatřásl celou komnatou a vechny, včetně draka, zasypala záplava mincí a drahokamů.

Baltazarův vzteklý řev se ozvěnou rozléhal kolem.

Oliver měl dost duchapřítomnosti, aby se rychle vyhrabal, rozběhl se pryč a cestou se chystal sebrat Brind’Amourovu hůl. Náhle se vak ze záplavy mincí vynořila postava, která hůl popadla. Oliver zděeně vykřikl, - pak si vak uvědomil, e je to Luthien. Uchopil tedy pohozenou pochodeň a společně s Luthienem se rozběhl k východu.

Baltazar, kdy viděl, jak utíkají, znovu zařval a vyslal za nimi záleh plamene. Luthien a Oliver byli v té chvíli u téměř za rohem, ale přesto za zády ucítili ár, a to je přimělo jetě zrychlit. Kamenný roh, který je kryl, popraskal a roztavil se. Luthien nemohl odolat pokuení ohlédnout se a uviděl doběla rozvztekleného draka. Oliver ho ostře popostrčil vpřed, nebo předpokládal, e i sebemení zdrení by mohlo způsobit, e přítě je drak zasáhne.

V komnatě stále pokračoval ohňostroj. Přes hlasité praskání výbuchů oba společníci jasně slyeli drakův hlas.

“NEMÁTE KAM UTÉCT, ZLODĚJI!” řval Baltazar. Obrovský jetěr vlezl do tunelu a jeho tesáky drtily kámen a roziřovaly vchod, aby se tam veel celý a mohl znovu pouít svůj smrtící dech.

Luthien s Oliverem byli u dávno pryč a procházeli vedlejí komnatou. Luthien si pohrával s mylenkou, e se vrátí k tunelu a vystřelí do draka pár ípů, ale pak se zamračil nad vlastní hloupostí, nebo si uvědomil, e ípy nemohou těce obrněného draka nijak váněji zranit.

Oba společníci zvětovali svůj náskok, nebo drakova rozloitost pracovala v úzkém tunelu proti němu, ale pak přili k jediné překáce - podzemnímu jezeru - kde by Baltazar opět mohl získat rozhodující výhodu.

Luthien se rozběhl napravo k pěince, přestoe věděl, e nemohou zvládnout celou cestu dřív, ne se drak dostane a k nim. Viml si vak, e lano stále jetě visí na svém místě, a tak se obrátil a doběhl k němu. S lanem v jedné ruce a s Brind’Amourovou holí v druhé, se postavil na nejvyí skálu, jakou nael, a pobízel Olivera, aby mu vylezl na záda.

“Bude se muset dostat jetě vý, pokud se chceme přehoupnout!” řekl půlčík a Luthien, který se rozhlíel kolem po jakémkoli znamení přítomnosti elvy, mu podal hůl. Pak se namáhavě vyplhal tak vysoko, jak jen mohl.

Řev z tunelu ho pobízel k rychlosti. Odrazil se od skály, co nejpevněji sevřel lano a s Oliverem na zádech se přenesli nad jezírkem.

Byli někde uprostřed, kdy lano zpomalilo a Luthienovy nohy se ponořily do vody. Rozhoupal se na laně ví silou, aby oba nespadli do horkého jezera a nevystavovali se nebezpečí, e je znovu napadne obří elva.

Přesto vak váha, kterou představovali, houpání zpomalovala a nakonec se lano i s nimi začalo pomalu otáčet.

“Tohle se mi moc nelíbí,” poznamenal Oliver.

“Podej mi tu hůl,” odpověděl Luthien a půlčík mu ji dal. Obě volné ruce pouil k tomu, aby se po Luthienových ramenou vyplhal jetě vý. Doufal, e pokud elva zaútočí, podaří se mu skočit jí na záda, odrazit se a pokusí se doplavat k protějímu břehu.

Přál si vak, aby k tomu nedolo, nebo nechtěl opustit Luthiena, kterého si pro jeho statečnost velmi oblíbil.

Luthien si udělal nohama na laně smyčku a jednou rukou se pustil, čím málem půlčíka shodil.

“Co to dělá?” zeptal se Oliver.

“Tohle můe být nae poslední záchrana,” řekl Luthien a mrtil Brind’Amourovou holí ke vzdálenějímu břehu. Dopadla pár metrů od vody.

“Myslel jsem, e bychom přinejhorím tu věc mohli pouít sami,” protestoval Oliver. Zmlkl, kdy uslyel hlasitý řev, který jim napověděl, e Baltazar u se dostal do komnaty.

“Jak bych asi mohl vědět, jak se pouívá čarodějnická hůl?” odsekl Luthien.

“To bys opravdu nemohl,” zazněla překvapivá odpověď ze břehu.

Oba houpající se společníci spatřili Brind’Amoura, jak se shýbá pro svůj cenný majetek. Kdy se s nimi lano znovu pomalu otočilo, viděli Baltazara, stojícího na druhém břehu.

“Visíme na laně mezi čarodějem a drakem,” poznamenal Oliver. “Tohle rozhodně není můj nejlepí den.”

Luthien pohlíel z jedné mocné postavy na druhou. Kdy uviděl čaroděje, Baltazar temně zavrčel. Luthien nepochyboval, e drak si velice dobře pamatuje den, kdy ho Brind’Amour a jeho kohorta zavřeli v jeskyni.

“V Gaskonii povaujeme čaroděje za zábavné starí pány,” poznamenal Oliver, kterému ani Brind’Amourovo objevení nedodalo optimismu.

“Vra se zpátky do své díry!” zavolal Brind’Amour na jetěra.

“VRÁTÍM SE S TVÝMI KOSTMI!” zazněla nikterak překvapivá odpověď.

Brind’Amour před sebe napřáhl hůl a z jejího konce vyletěly praskající blesky černé energie. Luthien a Oliver vykřikli, nebo se obávali, e budou zasaeni, ale čarodějovy blesky kolem nich proletěly a zasáhly draka a kameny okolo něj.

Drak zařval. Skály vybuchly, části stropu se zřítily a Baltazar se jim v mraku prachu a kamení ztratil z očí.

“Moná, e se my v Gaskonii mýlíme,” připustil Oliver a oba doufali, e Brind’Amour vyhrál.

Nikdo z nich vak dosud nepotkal draka. Jakmile kouzlo pominulo a poslední úlomky kamene dopadly na podlahu, Baltazar se osvobodil a vypadal, pokud to bylo vůbec moné, jetě rozzuřeněji ne předtím. Kdyby nebyl tak překvapen, byl by se Luthien pustil lana, aby on i Oliver spadli do vody, která by jim poskytla ochranu. Místo toho vak jen zíral, jak Baltazar otvírá tlamu a vydechuje doběla rozhavený plamen.

Brind’Amour vak u měl připraveno dalí kouzlo a jako obrovská vlna se mezi drakem a oběma společníky zvedla vodní stěna.

Oheň do ní narazil a nad jezerem se zvedl oblak páry. Drak vydechoval oheň znovu a znovu a Oliver s Luthienem pevně zavřeli oči.

Celé to pokračovalo několik minut a Baltazar nutil Brind’Amoura, aby svou sílu vyuil a k maximu. Kdy se Luthien opatrně rozhlédl, zdálo se mu, e vodní stěna je stále tenčí. Pak náhle opadla a Luthien čekal, kdy přijde konec.

Ale i drak u byl u konce se svým dechem a byl jen stěí vidět v oblaku páry.

“Co jsi to udělal s mým lanem?” uslyel náhle Luthien Olivera. Podíval se nejprve na půlčíka a pak sledoval jeho pohled, směřující k volně visícímu konci lana, které viselo pod nimi. Luthienovi se rozířily oči, kdy uviděl, co se stalo: Brind’Amour proměnil konec lana v hada, který nyní plaval k čaroději.

Voda pod oběma společníky náhle zavířila - oba skoro zapomněli na elvu!

Had/lano plaval k pobřeí a posluen Brind’Amourových příkazů se omotal kolem skály. Luthien skočil do vody blízko břehu a začal plavat.

“NAZDAR, LHÁŘI A ZLODĚJI,” řekl Baltazar klidně. Luthien se ohlédl a viděl, e drak je ve vodě a pronásleduje je.

Jetěr náhle zařval. Vichni se po něm podívali a uviděli, e do jeho obrovské nohy se zakousla elva. Luthien zdvojnásobil úsilí dostat se na břeh.

Horká voda se převalovala sem a tam, jak obě monstra bojovala v jezeře. Drak zařval a znovu se mu podařilo vydechnout oheň. Vzduch prořízl řev zraněné a popálené elvy.

Luthienovi se nakonec podařilo vykrábat se na břeh a Oliver, který mu stále visel na zádech, se konečně pustil.

“Rychle!” popoháněl je Brind’Amour. Čarodějovi bylo jasné, e elva u proti Baltazarovi dlouho nevydrí. Naposledy se ohlédl, vyslal drakovým směrem sérii blesků a rozběhl se za Luthienem. Pak vyčaroval magické světlo, nebo Oliver někde upustil jejich pochodeň.

Vichni tři vyběhli z místnosti a nyní běeli v tunelu, lemovaném rozbitými stalakmity. Náhle uslyeli Baltazarův křik: “ZLODĚJI!” a “LHÁŘI!”

Terén byl nyní výhodnějí pro draka, nebo vichni tři museli namáhavě přelézat skalnaté bloky. Luthien sice konečně spatřil modré světlo velikosti pěsti zářící na stěně, ale drak byl slyet těsně za nimi a zdálo se, e i jejich poslední ance mizí.

Brind’Amour horečně čaroval, pak popadl mladíka i Olivera za rameno a vichni tři se vznesli a rychle letěli proti zdi.

Baltazar zařval a vyslal za nimi dalí plamenný záleh. Oliver vykřikl a zakryl si hlavu v domnění, e narazí do kamene. Světlo magického tunelu se rozířilo a dračí dech u je nestihl zasáhnout, nebo vichni tři do něj u vstoupili.

Kapitola 12

Příběhy z lepích časů

Do čarodějovy jeskyně se vrátili pohromadě a z atů se jim kouřilo. Brind’Amour, vykazující překvapivou činorodost, se vymotal jako první a začal se smát.

“Starý Baltazar má zase na sto let o čem přemýlet!” vypravil ze sebe se smíchem.

Luthien se na něj s kamennou tváří podíval a netvářil se nikterak přátelsky.

“Mladý Bedwyre,” poučil ho Brind’Amour. “Měl by ses naučit zasmát se alespoň na konci dobrodruství. Má k tomu důvod, protoe jsi zůstal naivu, chlapče! Usměj se, nebo se ti podařilo ukrást hůl z dračího pokladu…”

“Nejen to,” opravil ho Oliver a vytáhl ze zdánlivě prázdných kapes několik drahokamů.

“O důvod víc k veselí!” vykřikl Brind’Amour. Oliver začal s třemi kameny onglovat a obdivoval odlesky, které se od nich odráely ve světle blikající pochodně. Brind’Amour v úctě před půlčíkovým uměním poklepal Olivera po rameni.

Na Luthienově tváři se vak neobjevil ani náznak úsměvu. “Baltazar?” zeptal se.

“Co je s ním?” odpověděl Brind’Amour.

“Nazval jsi toho draka Baltazar,” vysvětlil Luthien. “Jak jsi to věděl?”

Brind’Amour vypadal velmi zaskočeně, jako chycený v pasti. “Viděl jsem vás přece v křiálu,” odpověděl čaroděj tak náhle a nepřirozeně, e Luthienovi bylo jasné, e le. “Drak se přece Oliverovi představil.”

“To je pravda,” poznamenal Oliver směrem k nepřesvědčenému Luthienovi.

“Znal jsi to jméno jetě předtím, ne ho drak vyslovil,” tlačil ho Luthien do kouta. Uslyel cinknutí, jak Oliver přestal onglovat a jeden kámen mu spadl na podlahu. Brind’Amour se v okamiku přestal usmívat. Atmosféra, která byla před chvílí nasycena oslavou vítězství, se změnila v napjaté ticho. Oliverovi se zdálo, e Luthien čaroděje udeří. “Ta tvoje pohádka o kyklopském králi byla le!”

Brind’Amour se na něj unaveně usmál. “Milý mladý Luthiene Bedwyre,” řekl pokojně. “Kdybych vám řekl, e na druhém konci magického tunelu na vás čeká drak, li byste tam?”

“Dobrá úvaha,” přisvědčil Oliver. Pohlédl na Luthiena a doufal, e jeho přítel nechá celou věc být.

“Mohli jsme být mrtví,” řekl Luthien vyrovnaně. “A tys nás tam poslal s vědomím, e jdeme na smrt.”

Brind’Amour se nesouhlasně zamračil.

Čarodějův výraz Luthiena rozzuřil. Mimoděk sevřel pěsti.

“Luthiene,” zaeptal Oliver, který se ho pokouel vrátit zpátky na zem. “Luthiene.”

“Chce po mně, abych se omluvil?” otázal se Brind’Amour náhle a jeho nečekaná reakce Luthiena probrala. “Copak jsi takový sobec?”

V Luthienově obličeji se objevil zmatený výraz, nebo nechápal, o čem čaroděj mluví.

“Opravdu si myslí, e bych vám dvěma dovolil jít do takového nebezpečí, kdybych k tomu neměl dobrý důvod?” pokračoval Brind’Amour.

“Take vá “dobrý důvod” ospravedlňuje le a má větí cenu ne ná ivot?” odvětil Luthien.

“Ano!” ujistil ho okamitě Brind’Amour. “Na světě je spousta důleitějích věcí ne tvoje bezpečnost, drahý hochu.”

Luthien se chystal vztekle odpovědět, ale pak se podíval do Brind’Amourových modrých očí a nechal si odpověď pro sebe.

“Věří, e se kadý den trápím pro ty, kteří hledali mou hůl před vámi a nevrátili se?” zeptal se čaroděj zasmuile. Luthiena zamrazilo, jako by něco z čarodějových slov zasáhlo jeho nitro. Pohlédl na Olivera, hledaje u něj podporu a přemýlel, jestli nebyl očarován nějakým kouzlem, ale půlčík vypadal stejně přibitý k zemi čarodějovými emocemi.

“Ví, odkud čaroděj získává svou sílu?” zeptal se Brind’Amour a náhle se jim oběma jevil velmi starý.

“Ze své hole?” odpověděl Oliver, nebo se mu to zdálo jako dobré zdůvodnění jejich nebezpečného úkolu.

“Ne, ne,” odpověděl Brind’Amour. “Hůl slouí jen k soustředění moci. Je to pomůcka, která čarodějovi dovoluje shromádit energii. A ta energie,” pokračoval a napřáhl dlaň, jakoby v ní cítil mystickou sílu. “Ví, odkud pochází?”

Luthien a Oliver měli tázavé výrazy a ani jeden z nich neznal odpověď na tuto otázku.

“Z vesmíru!” vykřikl Brind’Amour tak silně, e přiměl oba přátele o krok ustoupit. “Ze slunečního ohně a ze síly bouře. Z boského těla a ze síly nebes!”

“Mluvíte jako kněz,” poznamenal Oliver sue, ale jeho sarkasmus se setkal s překvapivým souhlasem.

“Přesně tak!” odpověděl Brind’Amour. “Jako kněz. Starobylé bratrstvo čarodějů se povauje za kněze. Koneckonců, mág neznamená nic jiného ne “moudrý mu”. A jen moudrý mu dokáe pochopit vechny aspekty vesmíru a propojit ve svém vědomí jeho materiální i duchovní stránku, nebo obě spolu úzce souvisejí. Mnoho kněí nerozumí materiální povaze světa. Mnoho obyčejných lidí zas nechápe jeho stránku duchovní. Ale čaroděj…” jeho hlas zněl vzneeně a oči zářily pýchou, “čaroděj zná obě a stále si uvědomuje jejich neustálé souznění. Kadá hmotná příčina má své duchovní následky a ádné fyzické tělo nemá jinou monost, ne následovat hlas svého ducha.”

“Kdo, koneckonců, myslíte, e postavil ty obrovské katedrály?” zeptal se Brind’Amour, maje na mysli osm obrovských staveb tyčících se na Avonských ostrovech. est jich bylo v Avonu, největí v Carlisli a podobná stála také v Princetownu. Západní ostrov Baranduina měl pouze jednu, stejně jako Eriador, jeho katedrála stála v Montfortu. Luthien ji sice nikdy nenavtívil, ale viděl ji z dálky, z vrcholků hor elezného Kříe. V porovnání s katedrálou vechny stavby Montfortu (a mnohé z nich byly obrovské a úchvatné), včetně hradu, vypadaly jako stavby dětí na pískoviti. Říkalo se jí jednodue Chrám a obyvatelstvo Eriadoru se jí velmi pynilo. Snad kadá rodina měla předka, který na stavbě Chrámu pracoval, a toto vědomí přimělo Luthiena, aby procedil mezi zuby:

“Postavili ji obyčejní lidé.” Řekl to, jako by se to Brind’Amour odvaoval popřít.

Čaroděj přikývl.

“V Gaskonii také,” přidal se okamitě Oliver, který v jakémkoli rozhovoru málokdy vynechal zmínku o své rodné zemi. Půlčík vak navtívil Montfort a věděl, e katedrály v Gaskonii, přestoe byly ohromné, byly těmi ostrovními zastíněny. Pohled na Chrám půlčíkovi vzal dech a navíc dalí tři katedrály jině od elezného Kříe byly jetě monumentálnějí.

Brind’Amour na půlčíkovu poznámku přikývl a pohlédl zpátky na Luthiena. “Ale kdo je navrhl?” zeptal se. “A kdo dohlíel na práci a koordinoval činnost dělníků? Přece nevěří, e farmáři, rybáři nebo lechta mohli vyprojektovat vzduné opěrné pilíře a velkolepá okna katedrál!”

Luthien odpověděl v souladu s tím, co mu diktoval jeho rozum. “Byla to inspirace od Boha,” vysvětlil. “Seslaná kněím…”

“Ne!” Čarodějův ostrý tón ho okamitě umlčel. “Byla to inspirace ducha, kterého stvořil Bůh,” upřesnil Brind’Amour. “Ale katedrály navrhlo bratrstvo čarodějů, ne kněí, kteří je později s naím poehnáním obydlili.” Čaroděj se odmlčel a zhluboka se nadechl.

“Byli jsme tehdy velmi silní,” pokračoval smutným tónem. “Bylo to nedlouho poté, co Bruce Mac Donald porazil kyklopy. Byli jsme silní ve víře. Víra nám pomáhala, kdy jsme zaháněli gaskonijské nájezdníky.” Brind’Amour se zpříma podíval na Olivera - neodsuzoval, ale vysvětloval. “Tvoji krajané nemohli zlomit nai víru v sebe sama a v Boha.”

“Já jsem zase slyel, e jsme měli jinou práci někde na jihu,” odpověděl Oliver, “a nemohli jsme udrovat tolik vojáků v oblasti Avonu.”

“Tvoji krajané neměli odvahu tady zůstat,” řekl Brind’Amour klidně. “Nebyl k tomu ádný důvod a ani z toho nebyl pro Gaskonii ádný zisk. Nikdy se nedokázali zmocnit Eriadoru. Pro vaeho krále to nebyla ádná zábava, vládnout Avonským ostrovům.”

Oliver přikývl.

“Je ironií, e rakovina ducha se mezi námi začala ířit během míru po vyhnání Gaskonijců,” řekl Brind’Amour a obrátil svou pozornost na Luthiena. Mladý Bedwyr měl pocit, e tato lekce z historie je určena právě jemu.

“Moná jsme byli znudění,” poznamenal čaroděj. “Nebo nás moná pýcha z naí obrovské moci zavedla na scestí. Čarodějové odjakiva pouívali stvoření z niích rovin existence - například nií démony - jako sluebníky a povolávali je, aby jim svými znalostmi pomohli odpovědět na otázky, které, omezeni hmotným tělem, nemohli rozlutit. Přesto vak donedávna pocházela nae skutečná moc z čisté energie: z ohně a blesků, z mrazivých větrů a síly oceánů. Pak vak někteří z naeho bratrstva, včetně naeho současného krále Greensparrowa,” - vyslovil to jméno se zřejmou nechutí, “uzavřeli temné smlouvy s démony veliké moci. Trvalo jim celá desetiletí, ne se tuto sílu naučili vyuívat, ale postupně sesadili dobré čaroděje, jako jsem třeba já, z jejich pozic.” Umlkl a smutně sklopil zrak.

Luthien se na Brind’Amoura dlouze podíval a jeho mylenky se toulaly po nově otevřených horizontech. Nic, co mu Brind’Amour řekl, a na několik posledních vět, nebylo v rozporu s tím, co slýchával jako dítě. Novinka, e čarodějové, nikoli kněí, stáli u zrodu velikých katedrál, byla jen maličkost. Přesto vak ho ve, co uslyel, hluboce zasáhlo. Brind’Amour právě obvinil Luthienova krále, člověka, kterému jeho otec věrně slouil, z několika hrozných zločinů!

Luthien se chtěl na čaroděje vrhnout a udeřit prolhaného starce do tváře. Přesto se vak ani nepohnul. Cítil na sobě Oliverův upřený pohled a věděl, e půlčík chápe, co se v něm právě teď odehrává. Jeho pohled vak neopětoval.

“Nejvíce mě vak trápí,” řekl Brind’Amour měkce - a jak se zdálo, i pravdivě, “e nádherné avonské katedrály, dominantní stavby kadého velkého města v zemi, byly znesvěceny, nebo slouí jako obydlí Greensparrowovým osmi vévodům. Tito vévodové jsou nová generace zkaených čarodějů. Znesvěcen byl i Chrám, který jsem já, Brind’Amour, jetě jako mladík pomáhal stvořit.”

“Jak jste vlastně starý?” zeptal se Oliver, ale zdálo se, e ho čaroděj neslyí.

“Kdysi zde stály jako důkaz lidské duchovní síly a víry a byla to místa svatých oslav,” pokračoval čaroděj a stále se díval přímo na Luthiena. Síla jeho hlasu vzbudila v Luthienovi nenávist a přinutila ho, aby čaroděje vyslyel. “Teď z nich není nic jiného ne trhovitě.”

Poslední prohláení byla holá pravda. Luthienův otec byl několikrát povolán do Montfortu a navtívil Chrám - ne kvůli modlitbě nebo oslavě Boha, ale proto, aby vysvětlil, proč vévodovi Morkneymu včas nezaplatil daně.

“Ale vy se tváříte, jako kdy se vás to netýká,” řekl Brind’Amour zvýeným hlasem. “Oba!”

Luthien sledoval Brind’Amoura stále pozorněji. Mladík měl zvlátní pocit, e to, co mu Brind’Amour právě řekl, můe změnit jeho ivot a můe to také změnit náhled, který dosud měl na svět.

“A vy oba jste získali svobodu díky mému… zásahu a získali jste také mé přátelství, a u je pro vás jakkoli cenné.” Stíny bolestných vzpomínek poznamenaly čarodějovu tvář.

“Ten plá ti sluí,” poznamenal po chvíli čaroděj.

“Nael jsem ho v dračí jeskyni,” začal Luthien vysvětlovat, ale pak se odmlčel, nebo díky pohledu čarodějových modrých očí si vzpomněl na událost, která provázela jeho objev koeného vaku. “Ty jsi ho tam dal,” pochopil náhle.

“Chtěl jsem ti ho původně dát, a se vrátíte s mou holí,” přisvědčil Brind’Amour. “Bál jsem se, e kdybych ti ty věci - plá a luk - dal předem, mohl by je nakonec získat Baltazar! Ale jak vidí, věřil jsem ve vás a byl jsem přesvědčen, e je bude schopen správně pouít.”

Oliver si hlasitě odkalal, přeruil tak jejich rozmluvu a na oba se podíval. “Pokud jste tam mohl dopravit tyhle hračky, tak proč jste nás nezachránil přímo v té jeskyni?” zaútočil půlčík na Brind’Amoura. “Hůl jsme přece nali hned, jak jsme tam přili - vechno by bylo mnohem jednoduí.”

Čaroděj se podíval na Luthiena, ale nenael u něj ádnou podporu, nebo Oliver zřejmě v mladíkovi opět vzbudil pochybnosti. “Tohle kouzlo není tak silné,” řekl Brind’Amour ve snaze vysvětlit jim to co nejjednodueji. “Navíc jsem nevěděl, kde přesně stojíte.”

“Take jste střílel naslepo?” zeptal se Oliver nedůvěřivě. “V tom případě to rozhodně nebyl patný výkon.”

Brind’Amour odmítavě zavrtěl hlavou na znamení, e mu oba společníci neporozuměli. “Pochopitelně jsem byl schopen jednoduchým kouzlem vás lokalizovat, ale přesto jsem nevěděl, kde to je, jestli chápete, co tím myslím. A poslat vám tyhle předměty, to vyadovalo dalí jednoduché kouzlo. Otevřít takovou bránu, kterou jste proli tam a zpátky, to u je podstatně sloitějí.”

Oliver s Luthienem se na sebe podívali a po chvíli se půlčík usmál. Brind’Amourovo vysvětlení bylo uspokojivé.

“A co byl zač ten podivný íp?” zeptal se Luthien, vraceje se tak k původnímu předmětu hovoru.

“Jen taková nekodná hračka,” řekl Brind’Amour s úsměvem. “Nechtěl jsem vám ho posílat - ale náhodou leel vedle toulce, a kdy jsem seslal kouzlo, zmizel i on. Těmhle typům ípů se říká ohnivci a pouívaly se při oslavách během astnějích dnů před nástupem Greensparrowa. Musím uznat, e jste velmi nápadití, kdy jste ho pouili takovým způsobem.”

“Měl jsem těstí,” opravil ho Luthien. “Neměl jsem představu, co je ten íp zač.”

“těstí nikdy nepodceňuj,” odpověděl Brind’Amour. “Co jiného ne těstí bylo tvé náhodné setkání s Oliverem v době, kdy byl půlčík v nouzi? Kdybyste se nepotkali, byl by půlčík jetě naivu?”

“Měl jsem přece svůj rapír,” protestoval Oliver a vytáhl svou zbraň.

Brind’Amour se na něj skepticky podíval a usmál se.

“Tak teď jsi mě opravdu ranil!” zvolal dotčeně Oliver.

“Já ne, ale určitě by to udělali kyklopové toho obchodníka!” odpověděl čaroděj se srdečným smíchem. Oliver po chvíli přemýlení přikývl, vrátil zbraň do pochvy a zkouel skrýt své vlastní hihňání.

Brind’Amourův výraz se náhle změnil, kdy se podíval na Luthiena. “Nevystavuj ten plá příli na odiv,” řekl váně.

Luthien pohlédl na hebkou arlatovou látku, spadající mu z ramen. O čem to mluví? Přemýlel. Také mu nebylo jasné, k čemu mu ten plá bude, kdy ho nebude nosit.

“Patřil kdysi jednomu zloději,” vysvětloval Brind’Amour. “Luk byl také jeho a tyhle skládací luky jsou v Avonu nezákonné, nebo je pouívají podzemní skupiny nebezpečné trůnu.”

Luthien se podíval na plá a luk a zvaoval jejich hodnotu. Byl to od Brind’Amoura dar, nebo břímě?

“Ukryj je a opatruj,” řekl Brind’Amour, jako by Luthienovi četl mylenky. “Mohou se ti hodit, ale také nemusí. Vzpomeň si, jakou slubu ti plá udělal při setkání s drakem, a dr to v tajnosti. Ve světě je jen málo skutečných zrůd, ale pro ty bude takřka neviditelný. A drte v tajnosti i celé setkání,” obrátil se Brind’Amour na oba a stále se tvářil smrtelně váně.

Luthien nad ádostí zauvaoval a obrátil nepřesvědčený pohled na Olivera. Půlčík si poloil prst na ústa a mrkl na něj. Mladý Bedwyr z toho vyčetl zprávu, e zkuenějí Oliver to pochopil lépe ne on a později mu to vysvětlí.

Po zbytek večera u nehovořili ani o drakovi, ani o darech, ani o historii. Čaroděj jim opět předloil skvělou hostinu a jako včera jim poskytl pohodlné postele.

Pozdě v noci Brind’Amour vzbudil Olivera a pokynul mu, aby s ním el do vedlejí místnosti. “Dohlédni na něj,” řekl čaroděj ospale mourajícímu půlčíkovi.

“Očekává od Luthiena Bedwyra velké činy,” poznamenal Oliver.

“Bojím se o něj,” odpověděl Brind’Amour. “Jetě před dvěma týdny bojoval v aréně a byl v bezpečí domova. Nyní se zněj stal psanec, zloděj a válečník…”

“A vrah?” podotkl Oliver, který viděl Brind’Amourovo zaváhání při posledních slovech.

“Zabíjel kyklopy - kteří ohroovali jeho i tebe,” odpověděl Brind’Amour. “Take válečník.” Pohlédl na zavřené dveře Luthienovy lonice. V tu chvíli připadal Oliverovi jako starostlivý rodič.

“Proil v tom krátkém čase spoustu dobrodruství,” pokračoval Brind’Amour. “Setkal se s drakem! Pro Olivera z Morous to moná není nic tak hrozného…”

“Samozřejmě e ne,” přeruil ho půlčík, a kdy se na něj Brind’Amour nedíval, potají se usmál.

“Ale pro mladého Luthiena to byla nepochybně velká zátě,” dokončil čaroděj. “Dohlédni na něj, Olivere. Prosím tě o to. Základy jeho světa - se mu zbortily - nebo se brzy zbortí - pod nohama v písek.”

Oliver se zamyslel. “ádá mnoho,” řekl nakonec. “A zatím jsi dával jenom Luthienovi, ne mně.”

“Cesta do Montfortu má přece větí cenu pro tebe ne pro Luthiena,” řekl rychle Brind’Amour.

“Já přece do Montfortu jít nemusím,” odpověděl půlčík a prohlíel si nehty.

Brind’Amour se na něj usmál. “Jsi obchodník kadým coulem!” poznamenal čaroděj oviálně. “Mohu si tě tedy koupit tímhle?” Z jedné skříně vytáhl zvlátní koenou výstroj. Oliverovy oči se zaleskly, kdy si uvědomil, co to je. Mezi městskými zlodějskými komunitami se tomu obvykle říkalo “lupič”. Na článcích koených řemenů visely kapsy na úkryt lupu a koený opasek s malými váčky slouil pro úschovu zlodějského náčiní.

“A tohle je něco zvlátního,” řekl Brind’Amour Oliverovi. Otevřel vak, visící na jednom z ramenních řetězů a z něj, přestoe se zdálo, e se tam nemůe nic vejít, vytáhl podivně vypadající předmět: černý svratělý míček, připevněný k pevnému lanku. “Tohle lano je mnohem lepí ne to, které jsi ztratil v Baltazarově jeskyni,” vysvětlil čaroděj. “A tenhle “hák” se zachytí i na té nejhladí zdi.” Na ukázku Brind’Amour hodil míček proti nejblií stěně a silně za lano zatáhl. “Udrí váhu tří muů,” řekl Oliverovi.

“Tři rychlá trhnutí,” pokračoval Brind’Amour, “lano uvolní.” Po třetím kubnutí míček skutečně spadl ze zdi.

Brind’Amour vrátil předmět do otevřeného váčku. Pak výstroj podal Oliverovi.

Oliver zamrkal. Prostor vevnitř byl zjevně větí, ne jaký se zdál navenek.

“Stačí, kdy bude myslet na věc, kterou chce,” řekl Brind’Amour, “a ta ti sama skočí do dlaně.”

Oliver o čarodějových slovech nepochyboval, přesto se vak chtěl přesvědčit. Otevřel ruku a tie zaeptal: “Paklíč.” A pak málem vyskočil z pyama, kdy mu poadovaný předmět přistál v ruce.

Kdy se probral z leknutí, upřel Oliver na Brind’Amoura touebný pohled.

“Jsme dohodnuti?” zeptal se čaroděj s úsměvem.

“Nikdy mě ani nenapadlo, e bych Luthiena opustil,” ujistil ho Oliver.

Přítí ráno, jak slíbil, jim Brind’Amour připravil propustky do Montfortu. Kdy vstoupili do místnosti, kde byli ustájeni Herka s Lehkonohým, viděli, e Brind’Amourova magie u zapracovala. Ve zdi zářily dveře, které je dovedou a na cestu vedoucí do Montfortu. Rozloučili se krátce a přátelsky, i kdy Luthien vypadal, e není ve své kůi. Brind’Amour na Olivera vědoucně mrkl.

V křiálové kouli Brind’Amour viděl, jak oba přátelé vystoupili z magického tunelu a stanuli na cestě vedoucí do Montfortu. Čaroděj by rád nad oběma drel ochranný dohled. Podstatně zvýil jejich ance tím, e Luthienovi dal plá a luk.

Bohuel je vak musel nyní opustit. Nemohl nechat svou magii působit poblí Montfortu, nebo by se tak vystavoval nebezpečí, e ho některý z Greensparrowých čarodějných vévodů na dálku vycítí.

Kdyby král Greensparrow zjistil, e Brind’Amour je naivu, pak by čaroděje i oba jeho přátele stihla zkáza.

Brind’Amour mávl rukou a křiál potemněl. Pak se čaroděj odebral do lonice a s úlevou padl do postele. Dal sice události do pohybu, ale nyní mu nezbývalo, ne sedět a čekat.

Kapitola 13

Montfort

Z Lehkonohého vyzařovala radost z návratu pod iré nebe, Luthien v jeho sedle cítil, jak se mu chvějí vechny svaly. Kůň byl připraven se rozběhnout, ale Luthien mu to nepovolil - terén zde byl mnohem nerovnějí ne na severu. Dostali se do podhůří elezného Kříe, a přestoe u byli blízko Montfortu a vysokých hor, terén nebyl příli vhodný pro rychlou jízdu.

“Přál bych si, abychom se objevili blíe k městu,” poznamenal Luthien. “I kdy Lehkonohý by se rád proběhl.” Během řeči koně lehce pobídl a dovolil Lehkonohému zrychlit. Oliver a Herka s nimi okamitě vyrovnali krok.

“Čaroděj nás vysadil tak blízko, jak jen mohl,” odpověděl Oliver. Viml si Luthienova vzteklého pohledu, který ho vak nepřekvapil, nebo nyní u chápal Bedwyrovo rozpoloení. Oliver si vzpomněl na Brind’Amourovu prosbu a pokýval hlavou. “Ten, kdo přiměl čaroděje ukrývat se v jeskyni, ije v Montfortu,” vysvětlil.

Luthien chvíli přemýlel. “Určitě je to Morkney,” řekl nakonec. Brind’Amour je poučil, e král Greensparrow poskytl svým vévodům démonickou moc, take Luthienovy závěry se zdály být správné.

“Nebo jeden z jeho kapitánů,” přikývl Oliver.

“Take vlastně nemám ádný důvod se vztekat,” řekl Luthien. “Brind’Amour se ukázal jako skvělý přítel a jeho le o drakovi jsem mu u odpustil - koneckonců zachránil nás, kdy jsme byli v nouzi.”

Oliver souhlasil jen napůl. “Kdyby se byl objevil dřív, mohli jsme si odnést mnohem víc z dračího pokladu,” řekl půlčík přesvědčeně.

“Odměnu jsme přece dostali,” odpověděl Luthien a otevřel svou sedlovou branu. Pohlédl na plá a luk a poněkud hořce se usmál - tohle opravdu nevypadalo jako plnohodnotná odměna za vpád do dračího sídla. Ale Oliver u dále ve stínostech nepokračoval a Luthien byl překvapen, kdy pohlédl do půlčíkova cherubínského obličeje a zahlédl na něm váný výraz.

“Darovanému koni na zuby nekoukej,” řekl půlčík.

“Nikdy jsem takový luk neviděl,” začal Luthien.

“Nejde o luk,” přeruil ho Oliver. “Ten je bezpochyby velmi cenný, ale největí dar je ten arlatový plá.”

Luthien se na něj pochybovačně podíval a pak pohlédl do sedlové brany, jako by očekával, e plá vyskočí a sám se ohradí. Byl skutečně krásný - bohatá arlatová barva byla pozváním pro oči ponořit se do jejích hloubek a odlesky slábnoucího světla způsobovaly, e plá vypadal jako ivý.

“Stále pochybuje, e je to tak?” zeptal se Oliver a Luthienův výraz mu to potvrdil.

“Viml sis něčeho zvlátního na drakově chování, kdy jsme byli v jeskyni s pokladem?” zeptal se Oliver. “A na mém chování, kdy jsi proti mně vyskočil během toho zmatku, sis taky ničeho neviml?”

Luthien se snail dobrat k jádru půlčíkových otázek. Drak ho ignoroval - vypadal, e si ani neviml, e Oliver má společníka.

“Drak má lepí oči ne orel,” poznamenal Oliver.

“Neviml si mě,” řekl Luthien, který věděl, e to je odpověď, na jakou Oliver čeká. Nepřikládal vak tomuto faktu takovou váhu jako Oliver.

“Neviml si tě díky tomu pláti,” vysvětloval Oliver. Luthien místo odpovědi zavrtěl hlavou.

“Je to pravda,” řekl mu půlčík. “Já jsem tě také neviděl - a to jsem na tebe málem lápl.”

“To je pochopitelné, za zády jsi měl přece draka,” připomněl mu Luthien. “A Baltazar se tě snail dostat. Zvlátě, dokud jsi měl kapsy plné jeho zlata!”

“Ale já jsem tě neviděl ani předtím, ne se drak objevil,” protestoval Oliver. Luthien se na něj podíval se zvýeným zájmem.

“Kdy jsem nael tu hůl, otočil jsem se a zavolal jsem na tebe,” pokračoval Oliver. “Myslel jsem si, e jsi někam odeel, nebo e stojí za nějakým sloupem. Viml jsem si tě teprve, kdy jsi sundal z hlavy kápi.”

“Moná to bylo díky patnému osvětlení,” odpověděl Luthien, ale nyní zavrtěl hlavou půlčík.

“Ten plá je sytě červený a ty jsi stál na kamenné podlaze a za sebou jsi měl zlaté mince.”

Luthien se opět podíval do brany a mimoděk rukou přejel po měkké látce.

“U jsem o takových věcech slyel,” řekl Oliver. “Uvidí, e v ulicích Montfortu se ti plá bude hodit.”

“Hodí se tak leda pro zloděje,” řekl Luthien s nechutí.

“Ale ty přece jsi zloděj,” připomněl mu Oliver.

Luthien se zamyslel. Je opravdu zloděj? A pokud ne, čím přesně je a proč jede po boku Olivera z Morous do Montfortu? Mladý Bedwyr se tie usmál a rozhodl se to hodit za hlavu. Byl stren vírem událostí a neměl mnoho moností na výběr. Kdy ho Oliver z Morous nazval zlodějem, proč se proti tomu bránit?

Za zákrutem cesty se jim brzy objevil Montfort, obklopený skalisky a siluetou severního výběku elezného Kříe. Společníci uviděli mnoho budov, postavených na úbočí centrálního kopce a v údolích kolem něj. Hlavně vak uviděli Chrám.

Vypadal spí jako součást mohutných hor ne jako výtvor lidských rukou. Zdálo se, e jeho krása je dílem samotného Boha. Dvě čtvercové věe, z nich kadá se vypínala do výe více ne sta stop, byly umístěny vepředu a uprostřed zadní části byla dalí, mnohem vyí a mohutnějí.

Po stranách stály gigantické sloupy, nesoucí váhu malých kamenných víek, které byly ze vech stran ozdobeny chrliči a různobarevná skla oken byla sestavena do nejrůznějích výjevů.

I na tuto vzdálenost byl Luthien jako omráčen. Jeho úas vak poněkud vymizel, kdy si vzpomněl na rozhovor s Brind’Amourem o současném účelu katedrály. I tak vak cítil, e jeho ivot je ve srovnání se stavbou nepatrný.

Jako větina měst poblí divokého elezného Kříe, byl i Montfort obklopen dvěma kruhy hradeb, na nich postávalo mnoho kyklopů. Dva z nich vyli k bráně Oliverovi a Luthienovi naproti. Ruce měli poloeny na jílci zbraní, zvlátě kdy si vimli zachmuřeně se tvářícího půlčíka. Luthien předpokládal, e je přinejmením vyenou, a nijak by ho nepřekvapilo, kdyby kuníci na hradbách začali střílet.

Jeden z kyklopů doel k sedlovým branám na Lehkonohém a Luthien zadrel dech.

“Na to nemáte právo,” zaprotestoval ostře Oliver.

Luthien se na půlčíka nevěřícně podíval. On i Oliver by sice mohli mít problémy, kdyby kyklopové nali skládací luk, ale rozhodně nevyvaovaly monou odvetu za Oliverovu drzost.

Druhý kyklop se na půlčíka vztekle podíval a udělal krok směrem k němu. Střetl se s Oliverovou napřaenou paí, v ní byla listina, kterou jim dal Brind’Amour. Kyklop si pergamen pečlivě prohlédl. (Luthienovi bylo jasné, e ta bestie ho stejně nedokáe přečíst, zvlátě proto, e ho drela vzhůru nohama.) Kyklopův výraz se vak změnil a zavolal si k sobě svého kumpána. Druhý kyklop byl zřejmě o něco chytřejí, nebo po chvíli přemýlení listinu obrátil. I on vak byl zjevně na rozpacích. Posléze mávl na osazenstvo hradeb, které se vzápětí rozelo. Oba kyklopové se hluboce uklonili a pokynuli Luthienovi a Oliverovi směrem do města.

“Ten čaroděj je váně velmi dobrý!” smál se Oliver, kdy se za nimi brána zavřela. “Velmi dobrý!”

Luthien neodpověděl, protoe byl příli zaujat rozlehlostí Montfortu. Největí město, které zatím mladý Bedwyr viděl, byla Dun Varna a ta by se do Montfortu vměstnala dvacetkrát.

“Kolik tu můe ít lidí?” zeptal se s úasem Olivera.

“Řekl bych asi tak dvacet tisíc,” odpověděl půlčík a z jeho hlasu ádný zvlátní zájem nezazníval.

Dvacet tisíc lidí! Ostrov Bedwydrin, který měl rozlohu pět tisíc čtverečních mil, obývala sotva čtvrtina tohoto počtu. Rozlehlost města a to, e se na takovou plochu vejde tolik lidí, mladého mue překvapila a způsobila, e se začal cítit poněkud nesvůj.

“Na to si zvykne,” řekl mu Oliver, který si viml jeho vzezření.

Luthien si prohlíel vnitřní zeď, přeruenou na jednom místě Chrámem a obklopující vyvýenou část města. Montfort, v něm se křiovaly obchodní cesty, byl prosperujícím místem. Luthien si vak viml, e na rozdíl od bedwydrinských komunit, kde bylo bohatství spravedlivě rozdělováno, vypadal Montfort spí jako dvě oddělená města. Nií část sestávala z mnoha obchůdků a hospod, které leckdy nebyly větí ne chatrč. Kdy projíděli po hrubě dláděných ulicích, viděl Luthien děti hrající si s vlastnoručně vyrobenými hračkami. Obchodníci a řemeslníci, obývající tuto část města, museli těce pracovat, aby unesli těké břímě daní. Přesto vak byli přáteltí, a kdy kolem nich oba společníci projíděli, usmáli se nebo jim mávli na pozdrav.

Luthien ani nemusel projet vnitřní zdí, aby si představil, jaký druh lidí tam můe potkat. Stály tam veliké domy, z nich některé dokonce měly věe, tyčící se k nebi. Myslel na Aubreyho a Avonesu a náhle ho přela chu do výe poloené části jet. Nejvíce se ho vak dotklo, e na vnitřní zdi, chránící bohatou část města, je mnohem více stráí ne na té vnějí.

Oliver je vedl do jihovýchodní části města. Luthienovi se zdálo, e to tady velmi dobře zná. Kdy přijeli ke stájím, Oliver si přátelsky povídal s podkoním a vtiskl mu do ruky váček s mincemi. Oba počkali, dokud o jejich koně nebylo postaráno.

“Jdeme k Trelfovi,” řekl potom půlčík.

“K Trelfovi?”

Oliver se nezdroval vysvětlováním. Vedl je dál do hloubi temných uliček, kde na ulicích postávaly lehké eny a kde snad kadé dveře vedly do nějaké taverny nebo do nevěstince. Kdy Oliver jedny z nich otevřel, Luthien pochopil, e toto je jejich cíl, a kdy se podíval dovnitř, pochopil i jméno, které Oliver tomuto místu dal. Před dveřmi stál podsaditý svalnatý trpaslík spolu s fairbornským elfem. Oba se divoce smáli a v rukou měli poháry - pivo pro trpaslíka a medovina nebo moná víno pro elfa. “TRELF, SKVĚLÝ PITÍ A MÍSTO NA POKEC PRO TRPASLÍKY A ELFY” - hlásala slova nad vchodem a pod ně někdo připsal: “Kyklopové jen na vlastní riziko!”

“Proč jsme li zrovna sem?” zeptal se Luthien a uchopil Olivera za rameno.

Oliver kývl hlavou zpátky na ulici. “Čeho sis viml v ostatních hospodách?” zeptal se.

Luthien otázce nerozuměl. Zdálo se mu, e vude je stejný ruch. Pak vak pochopil smysl Oliverovy otázky: vyhazovači u ostatních putyk byli buď lidé nebo kyklopové.

“Ale my přece nejsme ani trpaslíci ani elfové,” řekl Luthien.

“U Trelfa se můe napít člověk i větina ostatních,” vysvětlil Oliver.

Luthien tomu stále jetě úplně nerozuměl. I kdy na Bedwydrinu bylo pár fairbornů i trpaslíků, v ádném případě se neoddělovali od ostatních obyvatel. Zejména ne v hospodě.

Zdálo se vak, e Oliver to tady zná, a tak u mladík neprotestoval a následoval ho dovnitř.

Kdy vstoupil, málem upadl, nebo do nosu ho udeřilo mnoství různých zápachů. Medovina a víno byly jetě ty nejlepí - v místnosti se jako mlha válela oblaka kouře. Spolu s Oliverem si klestili cestu mezi stoly, obklopenými skupinami opilých lidí, opilých trpaslíků nebo opilých elfů - zdálo se, e v tomto směru není mezi rasami ádný rozdíl. Pět kyklopů, oblečených ve stříbročerných uniformách praetoriánské gardy, sedělo u jednoho stolu a hlasitě se smálo a trousilo urálivé poznámky, kdykoliv kolem nich někdo procházel.

Luthienovi se zdálo, e celé místo je těsně před výbuchem. Byl rád, e s sebou má meč, a pevněji sevřel své brany, kdy si razili cestu k hlavnímu baru.

Luthien začal lépe oceňovat oblíbenost tohoto místa nelidmi, kdy si viml, e mnoho barových stoliček je vyích ne obvykle a mají schůdek, po kterém se na ně dalo vystoupit. Oliver se na jedné pohodlně usadil.

“Take tebe jetě nepověsili, Tasmane,” poznamenal půlčík. Barman, drsně vyhlíející postava, se otočil a podíval se na Olivera, který jeho pohled opětoval úsměvem a smeknutím klobouku.

“Oliver z Morous,” řekl Tasman a opřel se o bar před půlčíkem. “Tak brzo zpátky v Montfortu? Myslel jsem, e tvé předchozí chování tě přinutí alespoň přes zimu zůstat mimo město.”

“Zapomíná na mé osobní kouzlo,” odpověděl půlčík bez jakékoli známky znepokojení.

“A ty zapomíná na tu spoustu nepřátel, které jsi tady nechal,” řekl Tasman. Natáhl se pod bar, vytáhl láhev tmavého likéru a Oliver přikývl. “Doufejme tedy, e tví nepřátelé na tebe také zapomněli,” řekl barman a podával Oliverovi pití.

“Pokud ne, jejich smůla,” odpověděl Oliver a napil se. “Jinak pocítí ostří mého rapíru.”

Tasman zřejmě půlčíkovo přehnané sebevědomí neschvaloval. Znovu zavrtěl hlavou a postavil sklenici před Luthiena, který si postavil idli vedle Olivera.

Luthien přikryl dlaní sklenici dřív, ne mu Tasman mohl nalít. “Dal bych si vodu, kdybyste byl tak laskav,” řekl mladík zdvořile.

Tasmanovy edé oči překvapeně zamrkaly. “Vodu?” zeptal se a Luthien přikývl.

“Tak se na Bedwydrinu říká světlému pivu,” lhal Oliver, který se snail zachránit přítelovu čest.

“Aha,” přikývl Tasman, přestoe zřejmě nevěřil ani slovu. Naplnil Luthienovu sklenici a po okraj silným pivem. Luthien se podíval na sklenici a na Olivera a uvaoval o tom, e ve uvede na pravou míru.

“Budeme potřebovat pokoj,” řekl Oliver rychle. “Má nějaký?”

“Tvůj starý pokoj,” odpověděl Tasman sue.

Oliver se iroce usmál - měl to staré místo rád. Sáhl do kapsy a odpočítal hromádku stříbrných mincí.

“I kdy tam bude potřeba asi trochu uklidit,” doplnil Tasman a sáhl pro peníze, které ovem Oliver rychle schoval.

“Cena je pořád stejná,” řekl mu Tasman ostře. “Ale ta práce…” začal Oliver protestovat. “Je následkem tvých vlastních akáren!” dokončil Tasman.

Oliver chvíli uvaoval a nakonec přikývl. Znovu vytáhl peníze a podal je Tasmanovi.

“Ale bude to včetně dobrého pití pro mně a pro mého přítele,” řekl Oliver.

“Ujednáno, právě ho pijete,” přikývl Tasman. Vzal si peníze a odeel.

Kdy se Oliver podíval na Luthiena, viml si mladíkova zvědavého pohledu. Půlčík se pousmál.

“U jsem tady dříve byl,” vysvětloval.

“Myslel jsem si to,” odpověděl Luthien.

Oliver přikývl. “Přijel jsem sem koncem jara na lodi z Gaskonie,” začal Oliver. Následovalo vyprávění o malých “nedorozuměních” s některými místními obyvateli a vysvětlení, e odeel, aby si nael lepí práci.

Tasman stál poblí, čistil sklenice a také poslouchal. Luthien ani nemusel spatřit jeho pochybovačný výraz, aby mu bylo jasné, e Oliver bezpochyby vynechává některé důleité detaily a díry ve vyprávění zaplňuje svými výmysly.

Luthienovi to nijak zvlá nevadilo, nebo si byl schopen pravdu domyslet - Oliver byl zřejmě vyhnán z města rozzuřenými obchodníky a odeel loupit jinam. Jak půlčíka postupně poznával, pochopil, e mýtus o Oliverovi z Morous je jen báchorka a mladík si z útrků postupně poskládal mozaiku Oliverova ivota.

Oliverův příběh byl vak náhle přeruen, kdy k němu přistoupila urostlá ena s velkými ňadry, jen částečně zakrytými vyzývavým oděvem. Opětovala půlčíkův vroucí úsměv.

“Bude mě muset omluvit,” řekl Oliver Luthienovi, ani by od eny odtrhl zrak. “Potřebuji chvíli soukromí.” Seskočil se stoličky a oba se odebrali do rohu místnosti, kde se Oliver znovu vyvihl na jednu z vyvýených idlí, a hleděli si z očí do očí.

Z očí na prsa by byl výstinějí popis.

“Drahá paní,” začal Oliver dramaticky. “Mé buící srdce nutí jazyk, aby se rozhovořil. Jste určitě ta nejkrásnějí růe s těmi největími…” Oliver se odmlčel, hledal slova a stále hleděl eně na hruď. “Trny,” řekl nakonec poeticky, “které mi rozdírají srdce.”

Luthien i Tasman scénu se zájmem pozorovali. Mladík byl velmi překvapen, e ena, takřka dvakrát větí ne Oliver, vypadá velmi polichoceně půlčíkovými poklonami.

“enský na něj letěj,” prohlásil Tasman a Luthien si poviml, e v barmanově hlase se skrývá určitý obdiv.

Pochybovačně se na něj podíval a Tasman řekl: “Vdy se na to podívej.”

Luthien pohlédl na tie rozmlouvající dvojici a pak se otočil zpátky k pultu. Vzpomněl si na Kateřinu O’Haleovou a bavil se mylenkou, jak ta půlčíkovi po vyslechnutí několika jeho milostných frází otlouká hlavu o zem, aby ho naučila dobrým způsobům.

Tahle ena vak vypadala velmi potěena jeho pozorností. Luthien si tady připadal jako páté kolo u vozu. Přemýlel o Kateřině a o vech svých přátelích. Přál si být zpátky v Dun Varně (v poslední době to nebylo poprvé), vedle svých kamarádů a svého bratra - bratra, o něm byl Luthien stále více přesvědčen, e ho u nikdy neuvidí. Přál si, aby vikomt Aubrey nikdy nevtrhl do jeho světa.

Mladík zamyleně bloudil očima kolem a vypil pivo na jeden zátah. Tasman, který si toho viml, mu znovu dolil a přátelsky zavrtěl hlavou, kdy mu chtěl Luthien zaplatit.

Luthien to přijal s pokývnutím. Začal se rozhlíet po místnosti: zloději, ebráci, kyklopové vyhledávající boj a trpaslíci, zjevně připraveni jim ho poskytnout. Luthienovi se ruka instinktivně svezla na jílec meče.

Náhle ucítil, e se ho dotkla čísi ruka, a kdy se otočil, uviděl, e na Oliverovo uprázdněné místo se posadila jakási entina.

“Poprvé v Montfortu?” zeptala se.

Luthien přikývl. Připomínala mu lacinějí verzi Avonesy. Vznáela se kolem ní těká vůně parfému a její aty měly hluboký výstřih.

“Doufám, e má hodně peněz,” zasmála se, popadla Luthiena za ruku a chystala se ho odtáhnout pryč.

Mladík se náhle cítil jako v pasti, ale neměl představu, jak se z toho vyvléct, ani by vypadal jako hlupák.

Náhle se kolem rozlehl hlasitý pokřik, který přilákal pozornost celého osazenstva. Luthien tuil, e se to nějak týká Olivera. Rychle opustil svou společnici a začal si klestit cestu davem. Uviděl Olivera, stojícího před rozloitým darebákem se pinavým obličejem a roztrhanými aty. Pár dalích pobudů ho povzbuzovalo. Oliverova společnice stála za ním, prohlíela si nehty a zdálo se, e ona je důvodem celého incidentu.

“Tato dáma si přece můe dělat, co se jí zlíbí,” prohlásil Oliver. Luthien byl překvapen tím, e půlčíkovy zbraně stále bezpečně odpočívají v pochvách. Jestli na něj ten rozloitý svalovec skočí, jak se mu chce malý půlčík ubránit?

“Je moje,” prohlásil obr a odplivl si na podlahu k Oliverovým nohám. Oliver se podíval na plivanec a pak zpátky na chlapa.

“Je ti doufám, jasné, e jestli mi zasviní boty, bude je muset vyčistit,” upozornil ho Oliver.

Luthien si zakryl tvář dlaní, otřesený půlčíkovou hloupostí a tím, e Oliver, prohrávající ve výce tři ku jedné a ve váze alespoň deset ku jedné, vyhledává takovouhle rvačku.

“Mluví o ní, jako by to byl tvůj kůň,” pokračoval Oliver klidně.

K Luthienovu úasu se půlčík otočil k eně. “A vy přece určitě nejste kůň, drahá paní,” řekl půlčík a během řeči smekl klobouk.

Obrovitý mu náhle vystartoval, ale Oliver se okamitě otočil, rozběhl se, sklonil hlavu a vrazil temenem chlapíkovi přímo mezi nohy. Ten se v bolestech předklonil.

“Jetě pořád myslí na enský?” zeptal se Oliver.

Chlapík zasténal a svalil se na podlahu. Jeden z jeho kumpánů se rozběhl na Olivera s vytasenou dýkou. Zbraň vystřelila kupředu, ale Oliverovi těsně nad hlavou byla zastavena Luthienovým mečem. Mladíkova pěst zasáhla mue do obličeje a v kotrmelcích ho poslala na zem.

“U jsem ti představil svého přítele?” zeptal se Oliver leícího darebáka.

Poslední z trojice se k nim blíil s dýkou v ruce a Luthien se postavil do střehu. Oliver vytasil rapír a postavil se před něj.

Ostatní jim poněkud ustoupili z dosahu a Luthien si viml, e praetoriánská garda s velkým zájmem přihlíí. Bylo mu jasné, e pokud Oliver toho člověka zraní nebo zabije, hrozí jim vězení.

Mu znenadání mávl dýkou, ale Oliver lehce odskočil stranou a udeřil ho rapírem do zadku. Zloděj znovu zaútočil a Oliver opakoval svůj manévr.

Ten, kterého Luthien udeřil, se začal pomalu zvedat a Luthien se chystal mu postavit. ena, uchvácená Oliverovou pozorností, vak byla první - ví silou ho kopla do obličeje a sloila ho znovu na zem.

Ze strany přihlíejících to vyvolalo veselý pokřik.

Oliver si se svým protivníkem chvíli pohrával a jeho ostří přitom protínalo vzduch a opisovalo hypnotizující kruhy. Pak náhle zaútočil a vyrazil nepříteli zbraň z ruky.

“U by to snad stačilo,” řekl půlčík a viml si darebákova pohledu, který se upíral na leící dýku.

“Myslí si, e tu zbraň stihne zvednout,” řekl mu Oliver a upíral na něj pohled. “Moná má pravdu.” Půlčík zamyleně vihal rapírem. “Ale varuju tě - přítě, a tě odzbrojím, nezůstane jen u toho!”

Mu se naposledy podíval na dýku a pak se dal rychle na ústup. Mezi přihlíejícími se rozlehl hlasitý potlesk. Oliver se uklonil a zasunul zbraň zpátky do pochvy.

“Jsi tady pět minut a u dělá potíe!” poznamenal Tasman, kdy se půlčík s Luthienem vrátili na svá místa u baru. Luthienovi se vak zdálo, e mu to rozhodně nevadí.

“Ale Tasmane,” odpověděl Oliver a vypadal opravdu dotčeně. “Čest dámy byla přece v ohroení.”

“Jo,” přikývl Tasman. “Dámy s velkými… trny.”

“Teď ses mě opravdu dotkl,” řekl půlčík dramaticky. Pak se náhle rozesmál a podíval se na Luthiena, který tam seděl s otevřenými ústy.

“Bude se toho muset hodně naučit,” poznamenal Oliver.

Luthien si nebyl jist, jestli je to slib nebo hrozba.

Kapitola 14

První práce

Luthien nikdy neslyel bizarnějí jméno pro ulici ne Zapadlý konec - dokud Oliver, který je vedl mezi shluky dřevěných stavení, nezahnul za roh a neukázal na jejich nový domov. Zapadlý konec byla spíe pěinka ne ulice, byla iroká stěí osm stop a ukrytá ve stínu vysokých budov, tyčících se po obou stranách.

Oba dva se ponořili do stínů bezměsíčné noci a překračovali těla chrápajících opilců, kteří u se nedokázali dotáhnout ani k vlastním dveřím, nebo prostě ádné vlastní dveře neměli. Jediná pouliční lampa osvětlovala oprýskanou zeď a schody, které vedly k okovaným dveřím. Po chvíli si Luthien viml dalích světel, která se pohybovala ve stínech.

“Zlodějská gilda,” vysvětloval eptem Oliver.

“Byl jsi jejím členem?” Luthien předpokládal kladnou odpověď, ale pohled na Olivera mu prozradil, e půlčík jeho pocity nesdílí.

“Já?” zeptal se překvapeně Oliver, zavrtěl hlavou a poodeel z dosahu světla.

Luthien ho následoval. Minuli čtvery dveře a po chvíli se dostali ke schoditi směřujícímu dolů a zakončenému úzkými, bytelnými dveřmi. Oliver se na dlouhou chvíli zastavil a pozorně se kolem sebe rozhlíel.

“Tohle byl můj domov,” zaeptal koutkem úst.

Luthien neodpověděl, zaujat změnou v půlčíkově chování - Oliver byl nervózní, takřka vystraený.

“Nemůeme tam vejít,” řekl půlčík.

“Tyhle věci je třeba vycítit?” zeptal se Luthien a Oliver se usmál, vytáhl nů a hodil ho dolů. Zarazil se do dveří s hlasitým zazvoněním.

Luthien se chystal zeptat, co tím půlčík zamýlel, ale byl přeruen tuctem zvonivých zvuků kamene, naráejícího na kámen. Vydal se ke dveřím, ale rychle uskočil zpět, nebo z kamenných schodů vystřelilo několik ipek. Konec schoditě vybuchl v plamenech a veliký kamenný blok nad dveřmi se před Luthienovým nevěřícným pohledem s rachotem zřítil na zem.

Pak, jako by nějaký obr sfoukl svíčku, plameny náhle zhasly.

“Teď u tam můeme jít,” řekl Oliver. “Ale dej si pozor, kam lape. Ty ipky jsou otrávené.”

“Někdo tě nemá rád,” poznamenal Luthien a pomalu půlčíka následoval.

Oliver uchopil rukoje noe a zatáhl. Nepodařilo se mu ho vak ze dveří vytáhnout. “To proto, e nikdy nepoznal mou okouzlující osobnost,” vysvětloval. Stál s rukou na jílci a pohlíel na nů jako na svého nepřítele.

“Bylo by koda o něj přijít,” postavil se Luthien vedle něj. “Měl bys ty dveře odzbrojit.”

Oliver se na svého přítele zamračil. Luthien se chystal zbraň uchopit a zkusit svou sílu, ale Oliver jeho pai odstrčil. Ne stihl Luthien cokoli říct, Oliver uchopil jílec oběma rukama, zapřel se nohama proti dveřím a ví silou zatáhl.

Podařilo se mu nů vytrhnout a upadnout přitom na zem. Vstal, opráil si klobouk a vstrčil zbraň do pochvy.

“Mou velmi okouzlující osobnost,” řekl znovu, zjevně potěen svým výkonem.

Půlčík otevřel dveře a pokynul Luthienovi, aby vstoupil první. Mladý Bedwyr u to málem udělal, ale pak se zastavil.

“Byl to tvůj dům,” řekl a ustoupil stranou.

Oliver otevřel dveře dokořán. Zevnitř zavanul pach zatuchliny. I kdy tam bylo velmi málo světla, oba si vimli, e zevnitř byly dveře začerněny. Oliver udělal krok směrem dovnitř a pak se rychle stáhl. Oboustranně brouené kyvadlo s třeskem narazilo do dveřní zárubně, vrátilo se zpátky a toto se opakovalo několikrát. Nakonec se zastavilo ve vodorovné pozici přímo proti dveřím.

“Někdo tě váně nemá rád,” řekl Luthien.

“Ne tak docela,” odpověděl rychle Oliver a zasmál se. “Tuhle past jsem udělal já!” Oliver si sundal klobouk a proel pod kyvadlem. Luthien se ho chystal následovat, ale pak se zastavil, kdy si uvědomil, jakou hru to s ním Oliver hrál. Půlčík ho nabádal, aby el první, a přitom o kyvadle věděl! S opatrným nalapováním vstoupil Luthien dovnitř.

Oliver byl nalevo u stěny a právě zapaloval lampu. Dolil do ní trochu oleje a okolí zaplavilo slabé světlo.

Vevnitř byla veliká spou. Dřevěné obloení stěn bylo zčernalé a leelo na zemi, vude se válel těký smradlavý kouř, přestoe po nějakém áru u nebylo ani stopy.

“Kouzelný kulový blesk,” poznamenal Oliver. “Nebo elfské vařící víno.”

“Elfské vařící víno?”

“Lahve naplněné olejem,” vysvětloval půlčík a odkopl stranou zbytky idle. “Ucpané hadrem nasáklým hořlavinou. Jsou velmi účinné.”

Luthien byl překvapen, s jakou lehkostí Oliver bere tu zkázu. Přestoe světlo, které lampa vydávala, bylo slabé, bylo jasně vidět, e z vnitřního vybavení nezůstalo vůbec nic. Navíc zde mnoho věcí mělo kdysi nepochybně velikou cenu.

“Dneska v noci u nikde jinde nocleh nenajdeme,” řekl Oliver. Otevřel jednu ze svých sedlových braen a vytáhl z ní hadr.

“Hodlá tady začít uklízet?” zeptal se Luthien.

“Nechce se mi spát na ulici,” odpověděl Oliver tónem nepřipoutějícím diskusi. A tak se dali do práce.

Trvalo jim dva dny, ne se jim podařilo vechno vyčistit a vyvětrat vechen kouř. Chodili k Trelfovi na jídlo a pravidelně navtěvovali stáje, aby zkontrolovali koně. Pokadé potkávali skupinku dětí, které si hrály poblí jejich obydlí - měly roztrhané aty a byly velmi pinavé. Luthienovi neunikla skutečnost, e Oliver jim vdycky dává značnou část svého jídla.

Tasman jim umonil se u Trelfa vykoupat, a tak druhou noc, poté co skončili práci, si na sebe Luthien a Oliver oblékli své lepí aty a vydali se na místo, kterému nyní opravdu mohli říkat domov.

Uvítaly je holé zdi a hrubá dřevěná podlaha. Oliver zatím koupil jen novou lucernu, a tak si sundali se stolu své deky a začali je rozbalovat.

“Zítra v noci si začneme opatřovat nábytek,” řekl půlčík, kdy se zavinul do deky.

“Jak jsme na tom s prostředky?” zeptal se Luthien, nebo věděl, e půlčíkův měec je den ode dne tenčí.

“Nijak zvlá dobře,” připustil půlčík. “Proto musíme začít zítra v noci.”

Luthien porozuměl a jeho výraz vyjadřoval nesouhlas. Oliver rozhodně neuvaoval o tom, e by si něco koupil.

“Předtím, ne jsem pod tlakem okolností musel odjet z města, jsem měl v plánu nabourat se do domu jednomu obchodníkovi. Jsem si jist, e má pořád tu samou strá a e cennosti má pořád tam, kde byly předtím.”

Luthien se nepřestával mračit.

Oliver se odmlčel a zadíval se na něj. Půlčíkova ústa se roztáhla v úsměvu. “Má nějak patnou náladu.” Bylo to spí konstatování ne otázka. “Zdá se ti, e se zlodějským povoláním není něco v pořádku?”

Otázka zůstala nezodpovězena.

“Co ví o zákoně?” zeptal se Oliver.

Luthien zabručel, jako by odpověď byla zřejmá. “Vzít cokoli, co patří někomu jinému, je proti zákonu.”

“Aha!” zvolal půlčík. “V tom se právě plete. Někdy je to proti zákonu a někdy se tomu říká obchod.”

“A to, co se chystá dělat ty, je obchod?” zeptal se sarkasticky mladý Bedwyr.

Oliver se zasmál. “Obchod je to, co provádějí obchodníci,” odpověděl. “Já jen násilím uplatňuji zákon. Neple si zákon se spravedlností. Ne v časech krále Greensparrowa.” S těmito slovy se půlčík převalil na bok a rozmluva skončila. Luthien byl jetě nějakou dobu vzhůru, uvaoval o jeho slovech, ale k ničemu nedospěl.

Vydali se na cestu po střechách domů, stojících v bohaté části Montfortu. Luthien ve svém pláti a Oliver s výzbrojí, kterou mu daroval Brind’Amour. Kyklopové, zejména členové praetoriánské gardy, hlídkovali v kadé, ulici a pár jich bylo dokonce i na střechách, ale Oliver to tady velmi dobře znal a bezpečně vedl Luthiena dál.

Dostali se na plochou střechu třípatrového domu. Oliver se usmál a mrkl na Luthiena. Mladík byl celý rozechvělý a připadal si jako děcko páchající nepravost. Oliver z jednoho měce vytáhl svratělý míček, připevněný k lanu. Přitiskl ho na jeden z výstupků a zatáhl za lano.

“Měl bys být rád, příteli,” zaeptal Oliver. “Dnes v noci se bude učit od mistra.” Půlčík se přehoupl přes hranu a tie se spoutěl dolů. Luthien sledoval, jak se zastavil před oknem, otevřel dalí váček a vytáhl nějaký malý nástroj, který mladík nemohl rozeznat. Oliver ho přitiskl na okno, opsal jeho obvod a vyňal skleněnou výplň, pak se rychle rozhlédl a vlezl do místnosti. Luthien ho po chvíli následoval.

Půlčík měl v ruce malou lampu, která vydávala úzký paprsek světla. Luthienovi se překvapením rozířily oči, kdy Oliver přejíděl po vybavení místnosti. Přestoe jeho otec byl earl a stál si na bedwydrinské poměry velmi dobře, takovouhle sbírku Luthien nikdy neviděl! Nádherně tkané tapisérie visely na kadé zdi, vzácné koberce pokrývaly podlahu a mnohé umělecké předměty - vázy, sochy, ozdobné zbraně a brnění - byly rozestaveny po celé ploe.

Oliver postavil lampu na stůl a začal se rozhlíet. Rukou Luthienovi ukazoval, co je nejcennějí. Jak mu Oliver ji předtím vysvětlil, hlavní zásadou bylo dobře zváit poměr mezi cenou a velikostí. Ulicemi Montfortu se prchalo jen těko, zvlá kdy jste měli plné ruce ukradených cenností!

Po několika minutách vzal Oliver malou vázu z modrého porcelánu, vykládanou zlatem. S potěením si ji prohlíel a pak náhle ztuhl na místě.

Luthien tomu nejprve nerozuměl, ale pak i on uslyel těké kroky, blíící se ke dveřím.

Oba přátelé se společně vrhli k oknu a Luthien přitom lápl na skleněnou výplň, kterou tam Oliver odloil. Oba se při zvuku třítícího skla zachvěli a nervózně se podívali ke dveřím. S vázou pod paí skočil Oliver na lano a seplhal pod okno.

Luthienovi u na to nezbyl čas. Podíval se na dveře a viděl, e se klika pohnula - pak si vzpomněl, e na stole stále svítí lampa! Mladík se k ní vrhl a zhasl ji, pak se přitiskl zády ke zdi. V tom okamiku vstoupili do místnosti dva kyklopové.

Bestie nasály vzduch a vely dovnitř. Jen to, e s sebou měli lucernu, dovolovalo Luthienovi doufat, e nerozeznají zápach zhasnuté lampy. Jeden z kyklopů se posadil na stůl, stěí dvě stopy od Luthiena.

Mladík zadrel dech, uchopil jílec meče a málem ho vytáhl, kdy se kyklop otočil přímo na něj.

Meč nevytasil, protoe kyklop, dívající se přímo na Luthiena, si ho vůbec neviml.

“Zboňuju výjevy z kyklopských vítězství!” řekl jednooký svému kumpánovi a Luthien si uvědomil, e stojí přímo před tapisérií, která takovýto výjev zobrazuje.

“Tak u pojď,” řekl mu druhý kyklop o chvíli později. “Něco se ti zdálo, nikdo tady není.”

Kyklop na stole vyskočil na nohy. U u odcházel, ale pak se ohlédl a náhle se zastavil.

Luthienovi bylo jasné, e si viml rozbitého skla. Kyklop popadl svého společníka za rameno a oba se rozběhli k oknu.

“Na střee!” vykřikl jeden z nich, vyklonil se a pohlédl nahoru.

Luthien znovu sáhl po meči, ale jeho instinkt mu napovídal, e by se měl za kadou cenu vyvarovat boje.

Kyklopové vyběhli z místnosti a Luthien se rozběhl k oknu - málem přitom narazil do Olivera, který lezl zpátky. Půlčík se rozhlédl a pak třikrát zatáhl za lano a zachytil padající míček. Chtěl ho přilepit na okenní rám, aby jim délka lana umonila spustit se a na ulici, zvuk mnoha blíících se kroků ho vak zastavil.

“Nemáme čas,” poznamenal Luthien a uchopil Olivera za pai.

“Nenávidím noční boj,” odpověděl Oliver, klidný jako vdy.

Luthien se rozběhl zpátky ke zdi a táhl Olivera s sebou. Opřel se zády o tapisérii, rozevřel plá a gestem půlčíkovi pokynul, aby se pod něj ukryl. Oliver neměl na výběr, nebo dveře se začaly otvírat.

Do místnosti vstoupil malý obtloustlý mu v noční koili, pravděpodobně obchodník, a s ním několik kyklopů, nesoucích lucernu.

“K sakru,” řekl mu, kdy se rozhlédl a viml si lampy na stole, rozbitého okna a prázdného podstavce, na kterém stála váza. Doel ke stolu, vytáhl klíček, kterým otevřel horní zásuvku, a důkladně si prohlédl její obsah.

“No dobrá,” řekl mu uklidněně. “Alespoň e vzali jen tu bezcennou vázu.”

Luthien se podíval do svého plátě a půlčík něco zamumlal.

“Nevzali natěstí mou sochu,” pokračoval obchodník, který se zjevně uklidnil, a podíval se na malou figurku okřídleného člověka, postavenou na stole. Pak ponořil ruku do zásuvky a oba přátelé uslyeli cinkání zlata. “Ani tohle.” Obchodník zásuvku zavřel a zamkl.

“Vechno to tu prohledejte,” rozkázal obchodník kyklopům. Ohlédl se a zamračil. “A dohlédněte, a spraví to okno!” řekl zvýeným hlasem.

Pak spolu s kyklopy odeel a zamkl dveře. Oliver se vymotal z pod plátě a zamnul si ruce. Mířil přímo ke stolu - lampu jim tam obchodník nechal.

“Ta zásuvka je zamknutá,” zaeptal Luthien, stojící vedle půlčíka. Oliver vak vytáhl několik předmětů a poloil je na stůl.

“To se teda plete,” řekl o chvíli později a pyně se na Luthiena podíval, kdy zásuvku otevíral. Čekala tam na ně hromada zlata a drahoceností - mince, náhrdelníky a několik zlatých prstenů. Oliver zásuvku promptně vyprázdnil a nasypal poklad do malého vaku, který odněkud vytáhl. Půlčík teprve teď dokázal pořádně ocenit Brind’Amourův dar.

“Vezmi tu sochu,” řekl Luthienovi, přeel na druhou stranu místnosti a vrátil vázu na místo.

Pročekali u okna polovinu noci, dokud neumlkl dupot nohou kyklopů, pobíhajících kolem. Pak Luthien vyhodil míček zpátky na střechu a oba se odebrali domů.

Světlo v místnosti bylo poměrně slabé, a tak si oba přátelé nevimli, co tu po sobě zanechali. Ale obchodník, který divoce klel, kdy se druhý den vrátil a zjistil, e jeho nejcennějí předměty byly ukradeny, ano. Ve vzteku popadl vázu, kterou mu Oliver vrátil, a mrtil jí přes místnost, kde se roztřítila o zeď vedle stolu. Obchodník se zarazil a překvapeně zíral na zeď.

Na tapisérii, u které se Luthien skrýval před kyklopy, byla silueta mue v pláti - arlatově zbarvený stín. ádným způsobem se nedal smýt. Čaroděj, kterého o něco později obchodník povolal, na siluetu jen uasle zíral.

Tak se zrodil arlatový stín.

Kapitola 15

Dopis

Luthien se opřel na pohodlném křesle, nohy měl podloené drahým podnoníkem. Slastně se protáhl a zívl. Před nedávnem se s Oliverem vrátili ze své, tento týden třetí “exkurze” do obchodnické části města. Mladík se moc nevyspal, protoe brzy ráno ho vzbudilo hlasité chrápání jeho společníka.

Teď vak byl Luthien v jejich obydlí sám. Oliver se dnes vydal najít kupce pro vázu, kterou získali před třemi dny. Byla krásná, temně modrá, se zlatým lemováním a Oliver si ji chtěl původně ponechat. Luthien mu to vak rozmluvil a připomněl mu, e se rychle blíí zima a budou potřebovat hodně prostředků, pokud ji chtějí přečkat v pohodlí.

Pohodlí. To slovo znělo Luthienovi cize. Byl v Montfortu něco málo přes tři týdny a na začátku neměl o mnoho víc ne Lehkonohého. Přijel do vypálené díry v ulici, které Oliver říkal domov, a po prvních dvou dnech Luthien váně uvaoval, e z Montfortu odjede. Teď, kdy se díval na tapisérie na zdech, na koberce, dubový stůl a dalí skvělé zařízení, mohl jen stěí uvěřit, e je to ten samý byt.

Práce jim la od ruky a bohatí obchodníci byli skvělá kořist. Vude kolem něj byly výsledky jejich činnosti, získané buď přímo, nebo zprostředkovaně přes jiné zloděje.

Luthien se smutně usmál. Kdy se díval na vekerý přepych kolem sebe, měl by být astný, ale tento pocit z něj rychle vymizel, kdy si uvědomil, e je Luthien Bedwyr, syn earla z Bedwydrinu a jeden z nejlepích válečníků.

Teď u ne, usoudil nakonec. Nyní byl jen Luthien, zloděj v arlatovém pláti.

Luthien vzpomínal na dny své nevinnosti. Vzpomínal na dny, kdy jeho největí starostí byla díra v rybářské síti. Tehdy se mu zdálo, e budoucnost má jistou.

Nyní vak o své budoucnosti nevěděl zhola nic. Mohl být zabit v domě nějakého obchodníka? Nebo se mohla zlodějská gilda doslechnout o pověsti dvou nezávislých zlodějů a rozhodnout se něco s tím udělat? Nebo snad mohli být on i Oliver vyhnáni z Montfortu a vystaveni tak napospas tuhé zimě? Oliver souhlasil s tím, e právě kvůli zimě vázu prodají - a Luthien věděl, e půlčík dává stranou prostředky, které by jim umonily přeít zimu i na cestách. Jen tak pro případ.

S novým přílivem energie mladík vyskočil ze svého místa. Přeel přes malou místnost a k idli před dubovým stolem, na něm leel pergamen.

“Gahrisovi, earlovi z Bedwydrinu,” četl Luthien své vlastní písmo. Mladík se posadil a ze zásuvky vytáhl pero.

Drahý otče, napsal. Chvilku si oslovení zamyleně prohlíel. Tenhle dopis začal psát u před deseti dny, pokud se zamylenému posedávání u stolu ovem dá říkat začátek. A teď, stejně jako předtím, Luthien seděl na idli a přemýlel.

Co má Gahrisovi napsat? e je zloděj? Luthien si zhluboka povzdechl a namočil pero do kalamáře.

Jsem v Montfortu. Přijel jsem sem se svým velmi zvlátním přítelem, Gaskonijcem, který se jmenuje Oliver z Morous.

Luthien na chvíli přestal psát a s úsměvem ho napadlo, e teď by mohl čtyři stránky věnovat jen Oliverovu popisu. Podíval se na malou lahvičku, stojící vedle pergamenu a uvědomil si, e nemá tolik inkoustu.

Opravdu nevím, proč ti tohle píu. Vypadá to toti, e si my dva nemáme co říct. Chci jen, abys věděl, e jsem v pořádku a mám se dobře.

Ta poslední věta je pravdivá, uvědomil si Luthien a pijákem vysuoval inkoust. Skutečně chtěl, aby Gahris věděl, e se má dobře.

Znovu se smutně usmál.

Nebo se moná zas tak dobře nemám, psal Luthien. Je mi patně, otče. patně z toho, co jsem viděl a slyel. Ví vůbec, e ijeme ve li? Jak se vůbec můeme smířit s vládou dobyvačného krále a jeho armádou kyklopských psů?

Luthien se opět na chvíli zastavil. Nechtěl se zabývat politikou, které nerozuměl a do ní spadaly i Brind’Amourovy lekce. Dalí část dopisu byla v souladu s tímto rozhodnutím.

Měl bys vidět montfortské děti. Nemají co na sebe a iví se odpadky, zatímco bohatí obchodníci mají stále víc peněz, o které obrali jejich rodiče.

Jsem zloděj, otče. JSEM ZLODĚJ!

Luthien poloil pero na stůl a upřeně se zadíval na pergamen. Nechtěl svou profesi Gahrisovi prozradit. Určitě ne! Ta slova se na papíře objevila jen jako výsledek jeho rozčilení. Luthien pergamen uchopil a chystal se ho roztrhat. Pak se vak zarazil a znovu si přečetl poslední slova.

JSEM ZLODĚJ!

Mladému Bedwyrovi to připadalo jako zrcadlo nastavené jeho dui a problémům. Rozhodl se, e se za to stydět nebude, uchopil pero a pokračoval.

Poznal jsem, e v zemi je mnoho hrůzy. Můj přítel Brind’Amour tomu říká nákaza a tenhle popis se docela hodí na růi, kterou kdysi Eriador byl a která před naima očima uvadla. Nevím, jestli zdrojem nákazy je král Greensparrow a jeho vévodové, ale ve svém srdci cítím, e kadý, kdo má co do činění s kyklopy, ji roznáí dál.

Tento mor se pevně zachytil i za vnitřní zdi Montfortu, který ve stínech noci navtěvuji, abych si alespoň trochu naplnil kapsu!

Ponořil jsem své ostří do kyklopské krve, ale obávám se, e nákaza je u příli hluboko zakořeněná. Bojím se o Eriador. Bojím se o děti.

Luthien si po sobě vechno několikrát přečetl. Cítil v sobě prázdnotu a nechu. “Abych si alespoň trochu naplnil kapsu,” četl nahlas. A Luthienu Bedwyrovi, který byl přesvědčen, e takto by to ve světě chodit nemělo, se to zdálo směné.

Poloil pero na stůl a chystal se vstát. Pak, jakoby mimoděk, udělal v záhlaví dopisu tlustou čáru.

“Proklínám tě, Gahrisi,” zaeptal.

Kdy se Oliver vrátil do jejich malého obydlí, nael Luthiena spícího v křesle. Půlčík si ze zad shodil vak zlatých mincí. Uzavřel výhodný obchod a nyní se oddával příjemným mylenkám, jak peníze utratit.

Chystal se mladíka vzbudit, nebo bylo nutné vydat se na trh dřív, ne se nejlepí zboí rozprodá nebo ukradne, ale pak si poviml pergamenu leícího na stole, a tak se k němu po pičkách vydal.

Kdy si ho přečetl, na tváři se mu objevil úsměv a pohled, kterým se podíval na Luthiena, měl v sobě značnou dávku sympatií.

Půlčík vytáhl z kapsy hrst mincí a zacinkal jimi Luthienovi před obličejem.

“Probuď se!” zvolal zvesela. “Slunce u je vysoko a obchod čeká!”

Luthien něco zamumlal a chystal se obrátit na druhý bok, ale Oliver ho popadl za rameno a s překvapující silou na někoho tak malého ho otočil zpátky. “Tak u přece vstávej, lenochu,” řekl Oliver. “Severní vítr u s sebou přináí poselství zimy a my musíme vyřídit jetě spoustu věcí! Budu potřebovat jetě alespoň tucet teplých kabátů!”

Luthien se pokouel rozlepit spánkem zalepená víčka. Tucet kabátů? převalovalo se mu v mysli. O čem to Oliver mluví?

“Říkám tucet,” prohlásil půlčík. “Tak si alespoň budu moci vybrat, který z nich se nejlépe hodí pro někoho s mou pověstí. Ty ostatní vyhodím na ulici.”

V Luthienově tváři se objevil výraz údivu. Proč by měl Oliver vyhazovat dobré kabáty na ulici?

“Tak jdeme, jdeme,” pobízel ho znovu půlčík. “Musíme se dostat na tritě dřív, ne bude vechno pryč!”

Děti. Vyhodí kabáty na ulici! Vyhodí je tam, kde si je budou moci děti, z nich větina je stejně velká jako půlčík, vyzvednout. Luthienovi dala tato odpověď a pochopení pro Oliverův spěch sílu, aby vstal.

Kdy doli a do středu nií části města, do Olivera jako by se vlila nová síla. Čekal na ně velký otevřený prostor zaplněný stánky. Pouliční prodavači o překot nabízeli své zboí, vude kolem byla slyet hudba na různé exotické nástroje, zpěv a sem tam bylo vidět i ongléra nebo akrobata. Luthien si chránil kapsy, kdykoliv někoho z těchto lidí míjeli - první lekce, kterou mu Oliver o triti dal, se týkala toho, e větina z nich dělá takovéhle kousky jen proto, aby zakryla své skutečné zaměstnání.

Dnes bylo tritě plné ruchu. Minulé noci přijela z Avonu přes Malpuissantskou zeď poslední velká karavana v tomto roce.

Oba přátelé se nějakou dobu rozhlíeli. Oliver si na chvíli odskočil a koupil velký kornout cukrkandlu. Pak si vyhlédl stánek s oacením a začal si vybírat kabáty. Půlčík si nechal jeden ukázat a ádal poloviční slevu. Obchodník se na něj jen zamračil a trval na původní ceně.

Celé představení trvalo několik minut, pak půlčík v marném gestu rozhodil ruce, nazval obchodníka barbarem a odeel pryč.

“Ta cena byla sluná,” poznamenal Luthien, kdy kráčel vedle svého pestře oděného společníka.

“Nechtěl vůbec smlouvat,” odpověděl Oliver navztekaně.

“No ale ta cena byla váně sluná,” trval na svém Luthien.

“Já vím,” řekl Oliver netrpělivě a ohlédl se zpátky ke stánku. “Barbar jeden.”

Luthien se chystal odpovědět, ale pak si to rozmyslel. Co se týče tritě, měl jen omezené zkuenosti, ale u za krátkou dobu zjistil, e větina zboí se dala pořídit za padesát a sedmdesát pět procent původně poadované ceny. Byla to zkrátka hra mezi obchodníky a nakupujícími, ve které hlavní roli hrálo zuřivé smlouvání. Luthienovi se zdálo, e obě skupiny se snaí přechytračit jedna druhou.

Zastavili u dalího stánku a Oliver s obchodníkem se pustili do debaty ne nepodobné té předchozí. Nakonec si plácli a Oliver vytáhl peníze - zaplatil o pět stříbrňáků víc, ne by ho stál kabát u prvního stánku. Luthien se na to chystal Olivera upozornit, ale kdy viděl jeho spokojený úsměv, dospěl k závěru, e půlčík by to asi nepochopil.

A tak jim uběhlo celé dopoledne: nakupovali, smlouvali a rozdávali cukrkandl dětem, které pobíhaly kolem. Celé to pobíhání bylo poměrně únavné, ale Luthiena povzbuzovalo, e dělají alespoň něco dobrého.

V době, kdy byli připraveni odejít, měl u Luthien na zádech velký vak, naplněný a k prasknutí. Oliver el za ním a viml si nějakého chlapíka, který se k mladíkovi snail nenápadně přiblíit zprava. Půlčík se na něj ostře podíval, ale náhle narazil do stojícího Luthiena. Ani by ze zloděje spustil oči, zvedl Oliver ze země klobouk, který mu spadl z hlavy. Darebák, kdy viděl, e je odhalený, se rozesmál. Oliver dostal chu podepsat se mu na kůi.

“Chlapče,” zavrčel půlčík na Luthiena, “a bude přítě chtít zastavit, tak mě na to upozorni!” Chtěl pokračovat, ale uvědomil si, e Luthien ho neposlouchá.

Mladík civěl přímo před sebe. Oliver se ho chystal zeptat, co zajímavého tam vidí, ale kdy se tím směrem také podíval, pochopil.

Ta ena byla skutečně překrásná - to bylo Oliverovi jasné i přesto, e měla na sobě roztrhané a pinavé aty. Při chůzi skláněla hlavu a její dlouhé, bohaté světlé vlasy jí v kaskádách spadaly na ramena - Oliver si viml lehce zapičatělých uí. Veliké, sytě zelené oči vyzařovaly vnitřní sílu, která jí dozajista pomáhala překonat poniující postavení. la v čele obchodníkova průvodu a její drsně vyhlíející dozorce ji popoháněl. V jednu chvíli se její pohled střetl s Luthienovým.

Oliver se postavil vedle svého společníka a počastoval Luthiena tulcem.

Luthien ani nezamrkal a Oliver musel s politováním konstatovat, e jeho přítel je zcela konsternován.

“Je to otrokyně,” poznamenal Oliver a snail se tak získat Luthienovu pozornost. “Nejspí půlelfka. A ten obchodník ti ji neprodá ani za vechno zlato Eriadoru.”

“Otrokyně?” zeptal se Luthien a upřel na Olivera pohled, jako by mu to slovo bylo cizí.

Oliver přikývl. “Zapomeň na ni,” řekl mladíkovi.

Luthien se ohlédl a viděl, e dívka i s celým procesím pomalu mizí z dohledu.

“Zapomeň na ni,” zopakoval Oliver, ale Luthien pochyboval, e to kdy dokáe.

Oba přátelé se vrátili do svého malého obydlí, kde zanechali nákup, a pak se na Oliverův popud vydali k Trelfovi. Luthienovy mylenky se stále točily kolem dívky, a kdy seděli u známého baru, přemýlel o svých pocitech.

Vzpomněl si na Kateřinu, lásku svého mládí. “Mého mládí,” zamumlal a napadlo ho, jak hloupě to zní. Viděl se přece s Kateřinou O’Haleovou naposledy před několika týdny, ale jeho předchozí ivot na Bedwydrinu mu připadal nesmírně vzdálený, jako by se to odehrálo v jiném světě a v jiném čase, snad sladký sen, ztracený ve víru reality.

Jak to vlastně bylo s Kateřinou? Přemýlel. Určitě se mu líbila a moná ji i miloval. Ale ta láska postrádala ár a nikdy se mu nerozbuilo srdce tak, jako kdy spatřil krásnou otrokyni.

Rozhodl se nerozebírat u to, co je dávno pryč. Jediné, čemu rozuměl, bylo vzedmutí citů, kdy uviděl světlovlasou dívku, a to mu stačilo. Soustředil se na to, aby si ji znovu vybavil a vzpomněl si na pohled jejích velikých, zelených očí.

Nakonec představa zmizela a Luthien se vrátil do současnosti.

“Mnoho fairbornů ije jako otroci,” řekl mu Oliver. “Zvlátě míenci.”

Luthien se na něj ostře podíval, jako by půlčík jeho lásku urazil.

“Míenec,” vysvětloval půlčík. “Napůl elf a napůl člověk. Nejsou příli vzácní.”

“A ijí jako otroci?” ptal se nevěřícně Luthien.

Oliver se smutně usmál. “Čistokrevní fairbornové jimi pohrdají a lidé právě tak. Ale jestli chce nad osudem nějaké rasy plakat, můj naivní příteli, pak si raději vyber trpaslíky. To oni, a ne elfové nebo půlelfové, jsou nejvíce pohrdanou rasou Avonu.”

“A na jakém místě figurují půlčíci?” zeptal se Luthien.

Oliver si jednou rukou přihladil dlouhé, hnědé vlasy. “Pochopitelně tam, kde si vybereme,” řekl a pokynul Tasmanovi, aby jim dolil prázdné poháry.

Tím jejich rozhovor skončil a Luthien se v mylenkách vrátil k té dívce a k problému otroctví. Na Bedwydrinu ádní otroci nebyli - alespoň Luthien o ádném nevěděl. Vechny rasy byly vítány v míru, snad kromě kyklopů. A nyní, podle ediktu, který přiel z Carlisle, byli kyklopové naprosto rovnoprávní a nikdo je nesměl z ostrova vyhnat. Kyklopové na Bedwydrinu nebyli vítaní - i majitelé hospod byli známi tím, e jim lhali o zavírací době.

Ale otroctví? Luthiena zaplnila obrovská nechu a mylenku na to, e ena, kterou viděl, to překrásné a nevinné stvoření, které mu ukradlo srdce, byla otrokyní patřící nějakému obchodníkovi, musel okamitě spláchnout.

O několik skleniček později seděl Luthien stále u baru a otevřeně nadával na nespravedlnost a k Oliverově nechuti hovořil o pomstě.

Oliver se snail Luthiena ví mocí uklidnit a přitom se mu podařilo zvrhnout na něj korbel s pivem. Luthien na něj upřel vzteklý pohled, ale ne mu mohl vynadat, naznačil mu Oliver, aby zaměřil svou pozornost na rozhovor, probíhající mezi dvěma zlodějskými týpky, sedícími poblí u stolu.

“Říkam ti, e je to arlatovej stín,” prohlásil jeden z nich.

“Vrátil se a vévoda Morkney a jeho zlodějský vobchodníci to tvrdě vodnesou, to je jasný!”

“Jak si můe bejt tak jistej?” zeptal se druhý darebák. “Co myslí, Tasmane? Můj kámo si myslí, e arlatovej stín vstal z mrtvejch, aby odchytil Montforta.”

“Ten stín vidělo spousta lidí,” vstoupil do toho první chlapík. “A nedal se smejt ani odstranit kouzlem!”

“eptá se to,” přisvědčil Tasman, který se zapojil do hovoru. “Ale jestli je to pravda, myslí si, e je to v pořádku?”

“V pořádku?” zopakoval chlapík. “Jestli maj ty vobchodníci dostat, co jim patří, tak to teda sakra je v pořádku!”

“Ale copak na tom vichni neproděláme, kdy na ně arlatový stín udeří?” pokračoval Tasman. “Vévoda Morkney potom na ulicích rozmístí mnohem víc stráí.”

Oba stolovníci se na chvíli zamysleli a nakonec jeden z nich prohlásil: “Je to v pořádku. Jestli s nima někdo pořádně zamete, tak tuhle cenu zaplatím!” Postavil se na vratké nohy a pozvedl korbel. “Na arlatový stín!” zavolal hlasitě a k Luthienovu překvapení se pozvedlo minimálně jetě dalích tucet korbelů.

“Patřilo to nějakému zloději,” zamumlal Oliver, který si vzpomněl na Brind’Amourova slova, kdy dával Luthienovi plá a luk.

“O čem to mluví?” zeptal se Luthien, jeho smysly byly značně otupeny.

“Mluví o tobě, kamaráde,” řekl Oliver, dopil a vyskočil na nohy. “Tak pojď, musím tě odvést do postele.”

Luthien zamrkal a rozhlíel se kolem sebe. Stále mu nedocházelo, o čem Oliver a ostatní hovořili. Po celou cestu domů přemýlel o krásné otrokyni.

Druhý zloděj, ten, který v rozhovoru o arlatovém stínu pochyboval, s velkým zájmem sledoval, jak Oliver s Luthienem opoutějí Trelfa. Brzy poté opustil tavernu a doel a k tajné bráně ve zdi bohaté části města.

Kyklopské stráe sledovaly, jak se plíí na druhou stranu. Ukázal jim prsten s pečetí obchodníka a pokračoval dál.

Měl pro něj mnoho nových zpráv.

Kapitola 16

Nebezpečí slávy

“Měl bys myslet na úkol, který nás zanedlouho čeká,” poznamenal Oliver káravým tónem, kdy spolu s Luthienem mířili potemnělými ulicemi k montfortské vnitřní zdi.

“Nevěděl jsem, e něco chystáme,” odpověděl Luthien. “Peněz máme přece dost…”

Oliver se zastavil, uchopil mladíka za pai a otočil ho k sobě. “Nikdy,” řekl Oliver pomalu a jasně, “nikdy u takovou hloupost nevyslovuj.”

Luthien si toho příli nevímal a chystal se pokračovat dál, ale Oliver ho zadrel.

“Nikdy,” zopakoval Oliver.

“I kdy máme skutečně nadbytek?” zeptal se Luthien.

“Tfuj,” zamračil se půlčík. “Budu okrádat obchodníky, dokud se z nich nestanou ebráci a jejich bohatství dám chudým. Pak se vrhnu na chudáky, kteří u vlastně ádní chudáci nejsou, okradu je a vechno vrátím obchodníkům!”

“A jaký to má vechno smysl?” zeptal se Luthien.

“Kdybys byl opravdový zloděj, nikdy by ses takhle nezeptal,” řekl Oliver a lehce pleskl Luthiena přes tvář gestem, které u něj v několika minulých dnech zdomácnělo.

“Díky,” odpověděl Luthien, ani by se snail uhnout, a pobídl Olivera, aby pokračovali v cestě.

Půlčík jetě chvíli stál uprostřed ulice a zamyleně vrtěl hlavou. Luthien u nebyl ten samý Luthien, a to ode dne návtěvy tritě asi před týdnem. Měl zjevně radost, kdy Oliver rozdal dětem kabáty - vechny se kolem něj seběhly jako smečka hladových vlků - ale jinak pomalu přestal jevit zájem o okolí. Jedl málo, mluvil málo a takřka vdy si nael nějakou výmluvu, aby s Oliverem nemusel do vnitřní části města.

Tentokrát ho vak Oliver doslova vytáhl. Půlčík chápal, co vechno se přes mladého Bedwyra v poslední době převalilo a, popravdě řečeno, vzrůstající reputace arlatového stínu značně zvětovala nebezpečí při kadé akci. Pověsti, které kolovaly v ulicích přilehlých zapadlému konci, přinutily větinu montfortských zlodějů, aby omezili svou činnost alespoň do chvíle, kdy strach obchodníků z arlatového stínu částečně pomine.

Ale Oliver věděl, e Luthien se nedrí zpátky ze strachu. Mladík byl něčím zcela uchvácen - měl to napsáno třímetrovým písmem na tváři.

“Kdybych se ti podíval uchem dovnitř hlavy, uviděl bych tam obraz půlelfí otrokyně,” řekl. “S vlasy barvy penice a s těma nejzelenějíma očima.”

“Nejsi dost velký na to, aby ses mi podíval do ucha,” připomněl mu chladně Luthien.

“Jsem dost chytrý na to, abych to nedělal,” prohlásil Oliver. Půlčík shledával tuhle konverzaci do značné míry zničující. Navíc na ně čekala nebezpečná práce, a tak jetě jednou netrpělivého Luthiena zastavil.

“Jsem velmi chápavý k srdečním záleitostem,” řekl půlčík. “Vím, jak to bolí.”

Hráz kolem Luthiena se náhle zhroutila. “Bolí to,” zaeptal a zjistil, e tato slova dokonale popisují jeho stav. Luthien takovouhle lásku nikdy předtím nepoznal. Nemohl jíst, nemohl spát a po celou dobu byla jeho mysl zaplněna, jak Oliver správně řekl, představou půlelfky. Byl přesvědčen, e kdyby nahlédl do její due, uviděl by tam sebe. Byl ve své podstatě pragmatik a věděl, e takové představy jsou iracionální. Ale právě proto to mnohem víc bolelo.

“Jak krásná je divoká květina rostoucí za obdělaným polem,” řekl Oliver tie, “a vykukující na tebe ze stínů stromů. Je krásnějí ne jakýkoli květ, který jsi kdy drel v ruce, jak se zdá.”

“A co se stane, kdy přejde přes pole a ten divoký květ utrhne?” zeptal se Luthien.

Oliver se zamračil. “Jako půlčík - dentlmen bych to nikdy neudělal,” odpověděl. “Takovou krásu bych jen ocenil a vzpomínku na ni bych nesl v srdci po celý ivot.”

“Zbabělče,” řekl Luthien a moná poprvé od chvíle, kdy se děti seběhly k Oliverovým kabátům, se na tváři mladého Bedwyra objevil úsměv.

“Zbabělec?” odpověděl Oliver a předstíral, e je hluboce zraněn. “Já, Oliver z Morous, který se chystá vniknout do nejnebezpečnějí části Montfortu, aby si tam vzal, co chce?”

Luthienovi neunikla Oliverova skrytá připomínka, e dnes v noci je čeká úplně jiná práce ne rozmluva o mladíkově ztraceném srdci. Přikývl a oba dva pokračovali v cestě.

O hodinu později si oba přátelé vyhlédli chvíli, kdy budou kyklopské stráe z dosahu, a přehoupli se přes zeď. V tom okamiku se vak objevila dalí strá. Oliver se okamitě zachumlal Luthienovi pod arlatový plá a mladík si přehodil přes hlavu kápi.

“Takový skvělý plá,” poznamenal Oliver, kdy kolem nich kyklopové přeli, a chystal se vyrazit dál.

Luthien se na něj pochybovačně podíval. “Měli bychom počkat,” zaeptal, zřejmě zaskočen velkým počtem stráných.

“Měli bychom pokračovat,” opravil ho Oliver. “Obchodníci mají před arlatovým stínem opravdový respekt. Nemůeme je přece zklamat.”

Oliver začal plhat na střechu jednoho z domů. Luthien ho sledoval s mylenkou, e pro půlčíka je to celé jen hra.

Oliver přehodil zvlátní hák svého lana na dalí střechu a kubnutím se ujistil, e pevně drí. Pak ho přivázal na střee tam, kde stál. Počkal na Luthiena, rozhlédl se, jestli nejsou v dohledu dalí strání, a přeručkoval na druhou stranu. Luthien ho následoval a Oliverovi se po chvíli snaení podařilo lano uvolnit.

“Existují ípy, které se dokáí zarazit do kamene,” vykládal půlčík, kdy pokračovali v cestě. “Budeme muset nějaké pořídit pro ten tvůj luk.”

“Má nějakou představu, kam vlastně jdeme?” zeptal se Luthien.

Oliver ukázal severně, na shluk domů. Luthien se z půlčíka podíval na domy, pak zpátky na půlčíka a tvářil se přitom překvapeně. Před tím se vdy pohybovali v jiní části města, která se svými střeními byty a temnotou, ji způsobovaly nedaleké hory, byla ideálním místem na jejich práci. Přesto vak půlčíkovu plánu porozuměl. S tolika kyklopy kolem je lepí vydat se do méně přístupných domů, kde přece jen nebude tolik stráí.

Přesto se to Luthienovi zdálo nebezpečné. Méně přístupné domy byly obývány nejbohatími obchodníky, často členy vévodovy rozvětvené rodiny. Luthien doufal, e Oliver ví co dělá, a tak ho tie následoval, i kdy je půlčík za chvíli dovedl zpátky na ulici.

Ulice byly iroké a dláděné a domy byly nastavěny těsně vedle sebe. V průčelí ádné byty nebyly, nebo přednost se dávala pracovnám, společenským místnostem a altánům. Kolem byla spousta mládee a kyklopských stráných, ale s Luthienovým plátěm oba snadno unikli nevítané pozornosti.

Kdy doli k ústí dalí ulice, Oliver se zastavil. Tabulka na jednom z domů hlásala, e se jedná o třídu Řemeslníků. Oliver přiměl Luthiena, aby se podíval na skupinu kyklopů stojících v průchodu, kteří si jich sice vimli, ale nejevili ádné překvapení.

“Myslím, e dneska nebudeme pracně slézat ádnou střechu,” řekl půlčík s úsměvem a zamnul si ruce.

Luthien se překvapením málem zakuckal a upřel na půlčíka pochybovačný pohled. Jedno z prvních pravidel, které se mu Oliver snail vtípit, říkalo, e bohaté obchody ve vnitřní části města je lepí nechat být. Jejich majitelé si často najímali čaroděje, aby jim zajistili magickou ochranu. Zřejmý nezájem hlídkujících kyklopů jim sice dával nějakou naději, ale přesto se to Luthienovi zdálo příli nebezpečné.

Oliver ho uchopil za pai a pobídl ho směrem do ulice. Luthien ho následoval, spoléhaje na to, e jeho společník je příli zkuený, ne aby udělal nějakou chybu. O chvíli později se zastavili před dvěma obchody a Oliver obdivoval zboí vystavené za výlohou.

“Tohle jsou velmi cenné předměty,” řekl půlčík spí sám k sobě ne k Luthienovi a prohlíel si nádherné vázy a křiálové poháry. “Ale tohle,” otočil se a prohlíel si sochy a dalí umělecké předměty ve výloze druhého obchodu, “bude mnohem snazí ukrást. Navíc u dlouho touím po soe půlčíka - válečníka,” poznamenal. Bylo zřejmé, e Oliver přemýlí. Pak se rozhlédl kolem, aby se ujistil, e v dosahu není ádný kyklop, a vytáhl nástroj na řezání skla.

Luthien si prohlíel figurínu, která se Oliverovi tak zalíbila. Byla to pěkná ukázka půlčíka v bojovém postoji s vlajícím plátěm a mečem v ruce, přesto vak její hodnota značně pokulhávala za ostatními, drahokamy zdobenými výtvory stojícími vedle ní.

Luthien Olivera zadrel právě v okamiku, kdy půlčík přiloil nástroj na výlohu.

“Kdo ji tam dal?” zeptal se Luthien.

Oliver se na něj překvapeně podíval.

“Tu sochu,” vysvětloval Luthien. “Kdo ji dal na takové prominentní místo?”

Oliver se na něj udiveně podíval, pak obrátil svou pozornost zpátky k soe. “e by majitel?” zeptal se, zřetelně zaskočen faktem, e jeho společník se ptá na takovou jasnou věc.

“Ale proč?”

“Proč vlastně eptá?” zeptal se půlčík.

“Nemá to být náhodou past na půlčíka - zloděje?” pokračoval Luthien.

Oliver se na něj znovu s údivem podíval.

“Musí se naučit takové věci vycítit,” řekl Luthien s úsměvem a napodobil Oliverův tón.

Oliver si jetě jednou prohlédl sochu a teprve teď si viml, jak se k ostatním výrobkům nehodí. Otočil se a kývl na Luthiena. “Měli bychom vypadnout.”

Luthien cítil, jak mu po zádech běhá mráz. Opatrně se rozhlédl na obě strany, a kdy se otočil k Oliverovi, byl smrtelně bledý ve tváři.

“Kyklopové jsou na obou koncích ulice,” řekl.

“To je pochopitelné,” odpověděl Oliver. “Nemají, chudáci, kam jít, a tak…” půlčík se zarazil uprostřed věty, nebo mu náhle dolo, o čem Luthien mluví. “Čekají na nás,” řekl mladý Bedwyr sue.

“Take jsme v pasti?” zeptal se Oliver.

Místo odpovědi ukázal Luthien nahoru. “Nezkusíme střechy?”

Oliver vytáhl lano, roztočil ho a vyhodil vzhůru. Přesvědčil se, e pevně drí, a podal ho Luthienovi se slovy: “A po tobě.”

Luthien věděl, e důvod, proč má jít první, je ten, aby pak půlčíka, v případě nebezpečí, nahoru vytáhl.

“A pořádně se rozhlédni kolem sebe, ne mě začne tahat,” poznamenal půlčík.

Mladík se s rezignovaným pohledem začal plhat nahoru. Oliver si povzdychl, kdy si viml, e na výloze zůstal Luthienův arlatový obrys.

Luthien po chvíli Olivera vytáhl a viml si, e půlčík má vak naplněný porcelánovým nádobím a křiálovými poháry.

“Nechtěl jsem, aby vekerá nae práce přila nazmar,” vysvětlil půlčík.

Vydali se po střechách pryč. Na rozdíl od městské části blízko rozdělující zdi, byly zde vechny budovy spojeny a vytvářely tak celý blok. Luthien byl o něco napřed a jen díky těstí si viml eptajících stínů, které se objevily před ním.

Kyklopové byli i na střee.

Luthien děkoval bohu za svůj arlatový plá. Rozhlédl se kolem a doufal, e Oliver se k němu brzy připojí. Měl vak pocit, e půlčík tuhle střechu zdolával na druhé straně, po Luthienově levici. Mohl pouze doufat, e Oliver má stejné těstí jako on.

Tváří v tvář nebezpečí, Luthien vytáhl luk a sloil ho dohromady. Kyklop přímo před ním propátrával okolí a zjevně jetě nevycítil jeho přítomnost. Luthien si byl jist, e ho trefí, ale obával se, e pokud ho střela rychle a čistě nezabije, kyklop na něj přivolá půlku montfortské praetoriánské gardy.

Rozhodnutí přilo o chvíli později, kdy uslyel výkřiky a třesk, doprovázený nezaměnitelným zvukem půlčíkova hlasu.

Oliver nebyl přepadením zaskočen - u předtím si toti viml pohybu na vrcholcích střech. Nejprve si myslel, e je to Luthien, ale pak si uvědomil, e jeho společník není tak hloupý, aby přelézal přes otevřená prostranství.

Oliver se co nejvíce skrčil a hledal nejvhodnějí místo k obraně. Bylo mu jasné, e jakmile se k němu kyklopové dostanou, okamitě ho objeví. Chystal se rozběhnout doprava, ale viml si toho samého kyklopa, kterého viděl i Luthien. Kyklop ho natěstí nezpozoroval. Půlčík se rozhodl jednookou bestii obejít a vpadnout jí do zad.

Tento plán vak u nestihl uskutečnit.

Před ním se náhle vynořil dalí kyklop, který se k němu rozběhl s vytaseným mečem. Oliver odloil svůj vak, naplněný ukradenými věcmi, a vytasil rapír. Kdy se k němu kyklop dostal a bodl mečem, půlčík uskočil stranou a nechal ho proběhnout kolem sebe.

Kyklop, křečovitě drící zbraň, málem spadl se střechy dolů a snail se udret rovnováhu, kdy tu mu náhle na zadku přistál mohutný kopanec, který definitivně rozhodl o směru jeho cesty. Kyklop přepadl dolů, pustil zbraň, ale podařilo se mu zachytit se okapu. Kdy pohlédl dolů a uviděl pod sebou dvacet pět stop zakončených kamennou dlabou, tie zasténal.

“Neboj se, ty hloupá, jednooká zrůdo,” řekl Oliver.

Věděl, e by měl být potichu, ale prostě nemohl odolat. “Já ti ten tvůj meč přece nevezmu!”

Půlčík se rozhlédl - a uviděl tři dalí kyklopy, kteří se k němu rychle blíili. Věděl, e musí zachovávat styl, a tak z jednoho ze svých vaků vytáhl klobouk a nasadil si ho na hlavu.

Kyklop, který stál na střee před Luthienem, se chystal otočit, jako by něco tuil, kdy vtom se mu do zad zaryl mladíkův íp. Luthien se chtěl rozběhnout na pomoc Oliverovi, ale raději se honem přitiskl na střechu, nebo uslyel charakteristické drnčení kuí.

Stříleli naslepo, protoe nebyli schopni určit, kde přesně se arlatový stín nachází. Přibliný směr vak vystihli docela dobře, take bylo radno se krýt. Luthien stiskl zuby, kdy se mu několik palců vedle hlavy zarazily tři ípy.

Mladík vak siluety lučitniků viděl proti ednoucímu nebi docela přesně. Věděl, e jeho skládací luk musí být magický (nebo e má nutnou dávku těstí), nebo kdy se odkulil stranou a opětoval střelbu, íp přesně zasáhl cíl.

Jeden z kyklopů se s krátkým zachroptěním svalil dozadu - Luthien uviděl, e mu z čela trčí jeho íp.

Zbylí dva kyklopové okamitě zmizeli za vrcholkem střechy.

Oliverův rapír se míhal vzduchem, odrazil jeden z útoků a dýka, kterou drel v druhé ruce, mu pomohla vykrýt dalí. Půlčík se sehnul, kdy mu nad hlavou zasvitěl kyklopský meč.

Prudce se vymrtil kupředu a bodl jednu z bestií do nohy těsně nad koleno. Jednooký bolestně vykřikl.

“Ha, ha,” zvolal vítězoslavně Oliver a skryl své překvapení nad tím, e se mu v té zatracené tmě podařilo vůbec něco zasáhnout. Pozvedl rapír ve vítězném pozdravu - náhle se vak zapotácel, protoe zraněný kyklop se na něj vrhl a zasypal ho sérií úderů.

Půlčík měl co dělat, aby nespadl se střechy na zem. Začal zuřivě mávat rapírem, aby od sebe kyklopa udrel co nejdál. To mu umonilo znovu nabýt rovnováhu. Začínal si vak uvědomovat, e boj tři na jednoho není pro něj to pravé, zejména kdy za ním nebyla ádná opora, ale několik desítek stop volného pádu.

Oba kyklopové znovu nabili kue a přelezli na druhou stranu střechy. Rozhlíeli se kolem sebe a proklínali ikovného zloděje a jeho přesnou střelu. Vystřelili zhruba do míst, kde předpokládali, e by Luthien mohl být.

Mladík opatrně vzhlédl zpoza mrtvého kyklopa a díval se přímo do zad jeho kumpánům. Pozvedl luk a vypustil íp, který jednu z bestií okamitě zasáhl. Druhý kyklop se na svého společníka překvapeně podíval, pak se začal zděeně rozhlíet kolem. Chtěl ustoupit, ale Luthienův dalí íp ho trefil do krku.

Bestie s výkřikem spadla se střechy.

Luthien si připravil nový íp, nebo kyklop, kterého jako prvního zranil, se k němu rozběhl. Bestie vyvinula velikou rychlost a Luthien viděl, e se naprosto neovládá, oslepená bolestí a nenávistí. Kousek od Luthiena vak kyklop zakopl, padl na tvář a u nevstal.

Jediné, co dosud Oliverovi pomáhalo, byla skutečnost, e ti tři kyklopové se nikdy neučili bojovat jako kolektiv. Jejich zmatené útoky si navzájem odporovaly a Oliverovi to připadalo spí jako boj proti jedinému, silně ozbrojenému soupeři ne proti třem.

Přesto vak byl ve velmi nepříjemné situaci a jen díky. kyklopské stupiditě měl zatím výhodu. Jedna z bestií se vrhla kupředu, aby udeřila seshora, narazila vak do kyklopa vedle sebe, který rovně útočil seshora. Oba dva to značně rozladilo a jeden z nich upadl na střechu. Poslední kyklop znervózněl a na chvíli polevil ve své pozornosti.

Oliverova dýka mu vyrazila z ruky zbraň.

“Co udělá teď?” zeptal se půlčík svého odzbrojeného protivníka. Kyklop se podíval na své prázdné ruce, jako by ho zradily.

Vzteklá bestie sevřela ruku v pěst a udeřila. Překvapený Oliver se zapotácel. Zuřivě zamával rukama, aby získal ztracenou rovnováhu, pak udělal rychlý krok kupředu a sekl dýkou, čím kyklopa přinutil ustoupit.

“Musel jsem se zeptat,” zamumlal si Oliver pro sebe.

Vichni tři kyklopové u se vzpamatovali a ten, který přiel o meč, vytáhl dlouhou, zahnutou dýku.

“Nejsem na tom právě nejlíp,” připustil Oliver.

Jeden netvor se na něj s napřaenou zbraní vrhl a půlčík měl co dělat, aby jeho zbraň odrazil stranou. Kyklop se vak k Oliverovu překvapení nezastavil, pokračoval v cestě a spadl se střechy. Půlčík si viml ípu, trčícího mu ze zad.

Za zády kyklopů se vynořil Luthien s lukem v ruce a připravoval si nový íp.

“Toho hocha mám váně rád,” prohlásil Oliver.

Jeden z kyklopů se otočil a rozběhl se na Luthiena. Ten se usmál, poloil luk a vytáhl meč. Bestie stála o něco níe ne Luthien a do její zbraně s třeskem narazil Bedwyrův meč.

Luthien okamitě znovu pozvedl meč a jeho ostří namířilo kyklopovi na krk. Kyklop se pokusil bodnout zespodu, ale Luthien byl dostatečně rychlý a srazil zbraň stranou. Pak kyklopa sekl napříč přes břicho.

Jednooký ustoupil a pohlédl na své zranění, ze kterého kapala krev. Zavrávoral a padl na tvář.

Kyklop, který zbyl na Olivera sám, a navíc jen s dýkou, se rozzuřil. Nenávistně útočil a udroval půlčíka v defenzívě. Oliver zamrkal, kdy se mu ostří dýky mihlo těsně před obličejem. Nezbylo mu vak nic jiného, ne čekat na soupeřovu chybu.

“Vím, e jednooký není ten správný popis,” řekl půlčík a zasmál se. “Slyel jsem, e kyklopové mají oči dvě, a to, které mají na temeni, prý je mnohem hezčí!”

Kyklop se napřáhl a bodl dýkou, jako by chtěl Olivera ke střee připendlit. Oliver jeho ruku zachytil a málem pod váhou kyklopova těla upadl. Pak jím prudce trhl stranou a ustoupil - tím kyklopa poslal se střechy na zem. Bestie dopadla na tvrdou dlabu a zůstala nehybně leet.

“Nejsi na tom tak patně,” zavolal Oliver. “Kdy u jsi dole, aspoň si můe sebrat meč, který ti upadl!”

“Přicházejí dalí,” vykřikl Luthien. Oliver se sehnul ke svému vaku, vytáhl z něj kovový, zlatem zdobený talíř ze svého lupu a mrtil jím jako diskem. Talíř zasáhl kyklopa, který se právě vynořil, do kořene nosu.

Luthien se na Olivera překvapeně podíval.

“Tohle byla zatraceně drahá střela,” připustil půlčík a zamračil se.

Pak se oba rozběhli po svaující se střee a k místu, kde pohodlně seplhali na ulici. Ze vech stran slyeli dupot mnoha nohou a zjistili, e jsou obklíčeni.

Oliver se rozběhl k jednomu z průchodů, ale Luthien ho zadrel. “Budou to tady určitě pročesávat,” vysvětlil a přitiskl se ke zdi těsně vedle vchodu. Oliver se mu okamitě vtěsnal do záhybů plátě.

Jak Luthien předpokládal, jednoocí prohlíeli kadý průchod v okolí a mnoho z nich se rozběhlo do přilehlých ulic zkontrolovat domy a obchody. Trvalo velmi dlouho, ne Luthien s Oliverem usoudili, e mohou pokračovat v cestě. Proklínali svou smůlu, nebo začalo svítat.

Brzy za sebou spatřili smečku kyklopů, které vedl jeden zvlátě velký a silný. S vycházejícím sluncem u nemohli doufat, e se jim podaří tak snadno se skrýt. Jejich situace se zdála být na pováenou, protoe kyklop v čele vyřvával rozkazy na své podřízené a nutil je, aby ze sebe vydali maximum.

“Otoč se a zastřel ho! Otoč se a zastřel ho!” křičel Oliver, jako by se bál, e ho Luthien neuslyí. Ten vak neměl čas na to, aby se zastavil, vloil íp do tětivy a vystřelil.

Po chvíli se před nimi objevila rozdělující zeď. Stačilo jim jen přeběhnout Morkneyho náměstí s fontánou uprostřed, celé lemované bohatými obchody a drahými restauracemi. Takhle po ránu bylo náměstí tiché, byl tam jen trpaslík, který něco dokončoval na právě postavené fontáně, a pár prodavačů, kteří se pomalu trousili ke svým obchodům.

Oba přátelé minuli trpaslíka a Oliver si nael dost času na to, aby se na chvilku zastavil a smekl klobouk k pozdravu.

Kousek za ním u se hnal obrovitý kyklop, jen v úsměvu obnail zaloutlé tesáky - bylo u toti jisté, e toho mrňavce dostihne dřív, ne stihne doběhnout ke zdi.

Kyklop nikdy neviděl trpaslíkovo těké kladivo. Před okem se mu rozprskly hvězdičky, které vystřídala tma.

Oliver trpaslíkovi gestem poděkoval. Ten dělal jakoby nic a vrátil se ke své práci dřív, ne na náměstí stačili doběhnout ostatní kyklopové.

Za ranního světla se vrátili do svého obydlí. Luthien nadával, e to, co prováděli dnes v noci, bylo velmi nebezpečné. Oliver, který se prohraboval ve svém vaku, zase nadával, kolik cenností se mu při divokém útěku rozbilo.

Luthien se na něj s údivem podíval. “Jak můe zrovna teď myslet na svůj lup?”

Oliver mu věnoval malý úsměv. “Na co jiného bych měl podle tebe myslet?” zeptal se a vrátil se k prohlídce. Kdy vytáhl několik střepů, vrátil se mu zasmuilý výraz.

O chvíli později se vak půlčíkova ústa roztáhla v irokém, spokojeném úsměvu. Luthien k němu doel a podíval se do vaku.

Oliver na něj mrkl a vytáhl nepokozenou figurku půlčíka - válečníka.

Kapitola 17

Uráka

Oba přátelé strávili několik přítích dnů ve svém obydlí a jen tu a tam si vyrazili k Trelfovi, větinou poslechnout si historky o záhadě arlatového stínu. Poslední odváný úder, který zasáhl dva obchody a zlikvidoval několik kyklopských stráných přímo před nosem evidentně spolupracujících obchodníků, vzbudil velký rozruch. Oliver se k tomu stavěl opatrně a Luthien s ním souhlasil. Rozhodli se, e svůj podíl na událostech budou zatím tajit.

Oliver také ochotně souhlasil s tím, e si na nějaký čas dají přestávku. Rád si odpočinul a těilo ho, e se stává součástí legend. Luthien trávil větinu času zamyleným posedáváním na idli. Oliver si nejprve myslel, e mladík je ze veho toho rozruchu nervózní, nebo se zkrátka nudí. Pak si vak uvědomil, e Luthienův smutek má jiný původ.

“Neříkej mi, e na ni pořád myslí,” poznamenal Oliver jednoho vzácně slunečného dne. Půlčík pootevřel dveře, aby do jejich potemnělého bytu mohl vniknout neobvykle teplý zářijový vzduch.

Luthien se na Olivera překvapeně podíval, ale okamitě pochopil, e před bystrým půlčíkem nemá cenu se nijak přetvařovat.

Rychle odvrátil pohled a tato odpověď řekla Oliverovi víc ne mnoství slov.

“Tragédie! Je to tragédie!” zasténal půlčík, ztěka dopadl do idle a zvedl oči v sloup. “Tohle je vdycky tragédie!” Jeho pohyb idli poněkud odstrčil a ta narazila do podstavce. Oliver natěstí rychle zareagoval a zachytil soku půlčíka, která u u spadla na podlahu.

“O čem to mluví?” zeptal se Luthien, který na takovéhle řeči neměl náladu.

“Mluvím o tobě, drahý chlapče,” odpověděl Oliver. Na chvíli se odmlčel, opráil podstavec a vrátil na něj svou trofej.

“Donedávna jsi hledal smysl ivota,” konstatoval Oliver a Luthien se na něj nechápavě podíval. “Je mi jen líto, e jsi ho nael v eně.”

Luthienův výraz větil nebezpečí. Chystal se odpovědět, chystal se vztekle vyskočit ze idle, ale půlčík ho mávnutím ruky zarazil.

“Nic mi nezapírej,” řekl půlčík, “tyhle věci jsem viděl u mockrát. V Gaskonii tomu říkáme láska a za hrob.”

“Vůbec nechápu, o čem to mluví.” A aby svým slovům dodal důraz, raději se přitom Oliverovi nepodíval do očí, ale vyhlédl ven napůl otevřenými dveřmi.

“Láska,” zopakoval Oliver. “Viděl jsi tu krásku a od té doby na ni nemůe přestat myslet. Jsi rozčilený, protoe ví, e v nejblií době na tritě nepůjdeme a ty tak přichází o monost ji znovu spatřit.”

Luthien stiskl rty, protoe půlčík byl nepříjemné blízko pravdy.

“Stala se paní tvého srdce a ty pro ni bude bojovat, bude za vech okolností hájit čest jejího jména, svůj plá poloí do bláta, aby po něm mohla přejít jako po suché zemi, a hruď nastaví ípu, který je určený jí.”

“Asi nastavím svou pěst tvému obličeji,” odpověděl Luthien váně.

“Pochopitelně, e jsi rozčilený,” odpověděl Oliver, “protoe je ti jasné, jaké hlouposti říká.”

Luthien otevřel ústa, ale půlčík se nedal přeruit. “Ty tuhle enu, tu půlelfku, přece nezná. Je krásná, to nemohu popřít. Ale ty si jen můe domýlet, e je tím, čím chce, aby byla. Jediné, co vak ve skutečnosti zná, je její vzhled.”

Luthien si povzdechl. Věděl, e půlčík má pravdu. Z hlediska zdravého rozumu se Luthien skutečně choval hloupě. Své pocity vak nedokázal ignorovat - viděl tu zelenookou půlelfku stěí minutu a přesto ho její obraz pronásledoval ve dne v noci.

“Vypadá to, e má v tomhle směru hodně zkueností,” řekl Luthien a půlčík se usmál. “Osobních zkueností.”

“Moná,” byla Oliverova jediná odpověď.

Tím jejich rozmluva skončila a Luthien pokračoval ve smutném posedávání, zatímco Oliver se zaměstnával aranováním předmětů, které získali. Luthien si toho neviml, ale toho rána se mnohokrát stalo, e Oliverův výraz náhle zjihl, jako by půlčík na něco vzpomínal, a občas se jeho obličej stáhl v bolestivou grimasu, jako by některé vzpomínky nebyly právě veselé.

O něco později hodil Oliver Luthienovi k nohám svůj zimní kabát.

“Podívej, je zničený,” zakvílel a ukázal na trhlinu v rukávu.

Luthien si ji důkladně prohlédl. Byl to vlastně řez a byl proveden něčím ostrým, něčím na způsob Oliverovy dýky. Počasí bylo v posledních několika dnech neobvykle teplé. Pokud si Luthien vzpomínal, půlčík svůj kabát vůbec nenosil. Zvlátní bylo, e Oliver si pokození viml právě teď, kdy kabát vůbec nepotřeboval.

“No nic, dám ho dětem,” zavrčel půlčík. “Bohuel tohle teplé počasí nevydrí věčně. Tak pojď,” řekl a přehodil si přes sebe plá. “Musíme jít na tritě, protoe si potřebuji koupit nový.”

Luthienovi nemusel říkat dvakrát.

Na triti strávili celý den. Oliver si prohlíel zboí a Luthien se neustále rozhlíel kolem sebe. Zloděj, který mladíkovi ukradl srdce, se vak neukázal.

“Dneska tu neměli nic pro mne,” řekl Oliver na konci dne. “Ale zítra tu bude jeden obchodník, který prý má zboí, které mě uspokojí.”

Luthienovo zklamání zmizelo, a kdy svého přítele následoval domů, pohlíel na půlčíka s vděčností. Pokud kdy Luthien pochyboval, e Oliverovo poučování o lásce pochází z osobní zkuenosti, tyto pochyby nyní zmizely.

Jejich druhý den na triti měl podobný průběh. Udělali si přestávku na oběd u jednoho z mnoha stánků s jídlem a Oliver udroval lehkou konverzaci, která se točila zejména kolem hrabivosti obchodníků. Zima u byla blízko a jeho ve smlouvání o výhodné ceně za teplý kabát nepotkalo ádné těstí.

Půlčíkovi trvalo nějaký čas, ne si uvědomil, e Luthien ho stejně neposlouchá, a e dokonce přestal chroupat suenku, kterou měl v ruce. Půlčík sledoval mladíkův upřený pohled. Uprostřed tritě stála půlelfí otrokyně a u ní byl její majitel se svým doprovodem.

Oliver sebou trhl, kdy půlelfka zpod světlých kadeří opětovala Luthienův pohled a věnovala mu plachý úsměv. Zkuený půlčík pochopil důsledky této odpovědi a bylo mu jasné, co bude za chvíli následovat.

Oliver se znovu oil, kdy obchodník, který si viml, e otrokyně se odváila na někoho pohlédnout bez jeho dovolení, přistoupil k půlelfce a udeřil ji.

Půlčík na Luthiena skočil dřív, ne se mladík stihl zvednout, a horečným epotem mu vyjmenovával tucet důvodů, proč by bylo velmi hloupé na obchodníka právě teď zaútočit. Natěstí pro Olivera kolem postávalo několik lidí, kteří je znali z hospody u Trelfa a rychle mu přili na pomoc.

Teprve kdy k nim přistoupil oddíl praetoriánské gardy, mladý Bedwyr se trochu uklidnil.

“Vechno je v nejlepím pořádku,” řekl Oliver kyklopům. “Mému kamarádovi zaskočila suenka, ale u je to dobré.”

Praetoriántí strání pomalu odcházeli, ale na kadém kroku se podezíravě ohlíeli.

Kdy byli z dohledu, Luthien se vyprostil ze sevření mnoha rukou a vyskočil - jen aby zjistil, e obchodník se svou skupinou u je pryč.

Oliver poádal ostatní, aby mu Luthiena pomohli dotáhnout domů, co se jim po jistých obtíích podařilo.

Poté, co vichni odeli, vak dal mladý Bedwyr naplno průchod svému hněvu a začal se chovat jako rozzuřený lev v kleci. Kopat do idlí a mlátil pěstí do zdi.

“Myslel jsem, e z tohohle u jsi vyrostl,” poznamenal Oliver sue a vlastním tělem chránil podstavec se svou milovanou sokou půlčíka - válečníka.

Luthien se postavil těsně před něj a podíval se mu zpříma do očí. “Zjisti mi, kdo to je!” řekl mladý Bedwyr.

“Kdo?” zeptal se Oliver.

Luthienova ruka jako bleskem vyletěla vpřed, popadla soku a pak se napřáhla, jako by jí chtěl mrtit o protějí stěnu. Hrozivý výraz v Oliverově obličeji vak Luthienovi napověděl, e tohle by se půlčíkovi vůbec nelíbilo.

“Zjisti mi, jak se ten chlap jmenuje a kde bydlí,” řekl Luthien klidně.

“To by nebylo moc chytré,” odpověděl Oliver a snail se dosáhnout na soku. Luthien ji pozvedl jetě o něco vý, čím se figurka dostala zcela mimo půlčíkův dosah.

“Mohla by to být past,” řekl Oliver. “Hodně obchodníků se snaí nás dostat. Pokud předpokládají, e ty jsi arlatový stín, pak tohle by mohla být dokonalá léčka.”

“Léčka jako tohle?” odpověděl Luthien a ukázal na sochu.

“Přesně tak,” řekl Oliver radostně, ale pak posmutněl, kdy si uvědomil, kam tím Luthien míří. Ani to, e tehdy málem padli do pasti, přece Olivera neodradilo, aby si soku vzal.

Půlčík zvedl ruce na znamení, e se vzdává. “Panáček se nám zamiloval,” zamumlal a úmyslně za sebou práskl dveřmi. Ale Oliver byl ve skutečnosti romantik, a kdy vycházel po schodech nahoru na ulici, vrátil se mu jeho úsměv.

Kapitola 18

Nejen otrokyně

“Take ti to nevymluvím?” zeptal se Oliver, kdy se v pozdním odpoledni vrátil domů a nalezl Luthiena, jak nervózně přechází po bytě.

Luthien se zastavil a upřeně se na půlčíka díval.

“Krást peníze a zlato, to je jedna věc,” pokračoval půlčík. “Ukrást otroka je ale něco úplně jiného.”

Luthien ani nezamrkal.

“Jsi zkrátka hlupák,” nadával půlčík. “Tak tedy dobrá. Vypadá to, e máme těstí. Dům toho chlapa leí v severovýchodní části města, jině od cesty do Port Charley. Není tam tolik stráí a zeď kolem těchhle nových domů není jetě úplně hotová. Větinou tam ijí méně bohatí obchodníci. Pořád ale nějaké stráe mají a můe si být naprosto jistý, e kdy tu otrokyni uneseme, půjde po nás vévoda Morkney s celou svojí praetoriánskou gardou. Pokud tam půjdeme…”

“Dnes v noci,” prohlásil Luthien a nevímal si půlčíkova mračení.

“Dnení noc můe být nae poslední noc strávená v tomhle příjemném městě,” řekl Oliver. “Budeme muset vyrazit na cesty a v patách budeme mít zimu.”

“Tak dobrá.”

“Jsi umíněný hlupák,” zavrčel Oliver, odeel do své lonice a práskl za sebou dveřmi.

Do uličky vedle obchodníkova domu se dostali bez jakékoliv příhody. Byla to pěkná, do L postavená budova z otesaného kamene, s mnoha balkóny a okny. Oliver nepřestával dávat najevo své pochybnosti, ale Luthien si ho nevímal. Mladík nael smysl svého ivota, něco, co zcela překračovalo rozdávání zimních kabátů chudým dětem. Představoval si, e je lechetný rytíř v zářící zbroji, dokonalý hrdina, který jde osvobodit svou dámu od zlého obchodníka.

Nikdy ho nenapadlo poloit si otázku, zda ta dáma skutečně potřebuje osvobodit.

Dům i celé okolí bylo tiché. Na ulici hlídkovalo několik stráí, v jednom z oken na kratí straně domu zazářilo světlo svíčky. Luthien vedl Olivera k delí potemnělé části.

“Take ti to opravdu nevymluvím?” zeptal se Oliver naposledy. Kdy Luthien zavrtěl hlavou, vytáhl svůj kouzelný hák, který mrtil na balkón těsně pod střechu. Tentokrát el Oliver první. Nechtěl, aby byl nervózní Luthien, by i krátkou dobu, na balkóně sám. Při způsobu, jakým se mladík v poslední době choval, se Oliver obával, e by mohl vyrazit dveře, povradit vechny obyvatele domu a pak vrazit s enou v náručí do Chrámu a poádat vévodu Morkneyho, aby je oddal.

Oliver se dostal a na balkón a přitiskl se ke dveřím. Kdy se ujistil, e kolem nikdo není, vrátil se k zábradlí a dal Luthienovi znamení, e ho můe následovat.

Nebyl nikterak překvapen, kdy spatřil, e mladý Bedwyr je u na půl cesty nahoru.

Chtěl na něj vztekle zasyčet, ale jeho pozornost přitáhlo něco jiného. Kdy pohlédl do okna, kde svítila svíčka, uviděl Oliver enu - podle dlouhých kadeří poznal, e je to ona překrásná otrokyně. Půlčík zvědavě přihlíel, jak si dívka skrývá vlasy pod černou kápi, zhasíná svíčku a jde k oknu.

Luthienovy ruce dosáhly zábradlí a mladý Bedwyr se chystal přehoupnout na balkón. Smějící se půlčík ho vak přiměl, aby se podíval přes rameno.

Z okna viselo lano, svázané z prostěradel a po něm seplhávala jakási postava, oděná v edém a černém.

Luthienův výraz se změnil ve vzteklou grimasu. Nějaký zloděj se odváil vstoupit do domu jeho milované!

Oliverovi neunikl jeho výraz a bylo mu jasné, odkud ten vztek pochází. Obrátil Luthiena tváří k sobě a poloil si prst na ústa.

tíhlá postava seskočila na zem a zmizela ve stínech. “No?” zeptal se půlčík a významně ukázal na lano. Luthien nic nechápal.

“Byl bys tak laskav a slezl dolů?” pokračoval půlčík. “U tady nemáme co dělat.”

Luthien se na něj na chvíli překvapeně zadíval, pak uasle zamrkal a rozhlédl se kolem sebe. Kdy pohlédl na Olivera, půlčík se usmál a přikývl.

Luthien seplhal na zem a Oliver ho rychle následoval, nebo se obával, e mladík mu uteče někam do noci. Půlčíkovo pobavení nad nepředvídaným obratem událostí vak rychle zmizelo - uvědomil si toti, e vzhledem k tomu, e otrokyně zjevně není tím, čím se zdála být, je asi čeká dlouhá noc.

Půlčík seskočil na zem, třikrát kubl lanem, aby uvolnil hák, a rozběhl se za Luthienem, který u byl o dva bloky dál.

Luthien stál na rohu a opatrně vyhlíel do jedné z uliček. Oliver se mu protáhl mezi nohama a také pohlédl za roh.

Stála tam půlelfí otrokyně - o tom nemohlo být pochyb, nebo si sundala kápi a odhalila tak své dlouhé světlé vlasy. Byly tam s ní dalí dvě postavy, jedna vysoká jako Luthien, ale mnohem tíhlejí.

Luthien s Oliverem na sebe takřka současně pohlédli.

“Fairborn,” zaeptal tie půlčík a Luthien, přestoe neměl s elfy ádné zkuenosti, přikývl na souhlas.

Luthien a Oliver celou skupinku následovali do bohatí části Montfortu. Mladý Bedwyr nemohl pochybovat o tom, co bylo zřejmé, ale přesto byl překvapen, kdy ti tři elfové zamířili do temné ulice, vytáhli lano a tie se vyplhali do okna ve druhém patře jednoho domu.

“Nepotřebuje tvoji pomoc,” zaeptal Oliver. “Nech to být, prosím tě.”

Luthien neměl proti Oliverově logice ádný argument. Dívka zjevně jeho pomoc nepotřebovala, ale on si to nemohl ani nechtěl připustit.

Ti tři byli za chvíli zpátky - byli velmi úspění - jeden z nich nesl vak. Vydali se zpátky a půlelfka smotávala lano.

Oliver s Luthienem se skryli pod plátěm a mladík se přitiskl ke zdi. Celá trojice kolem nich prola ve vzdálenosti ani ne pěti stop. Luthien měl nutkání vyskočit, popadnout dívku a seznámit se s ní. Oliver, který tuil, co se mu odehrává v hlavě, mu přitiskl obě ruce k tělu. Jakmile byli tři elfí zloději v bezpečné vzdálenosti, vydali se Oliver s Luthienem za nimi.

Tříčlenná skupinka se rozdělila na tom samém místě, kde se sela. Oba dva elfové odnáeli vak a otrokyně zamířila zpátky do domu svého majitele.

“Nech to být, prosím tě,” zaeptal Oliver Luthienovi přestoe pochyboval, e by jeho slova dolehla k mladíkově sluchu. Luthien, který věděl, kam dívka směřuje, si zkrátil cestu přilehlou uličkou. Skryl se za posledním rohem poblí obchodníkova domu, dal si na hlavu kápi a čekal.

Dívka po chvíli v naprosté tichosti dola a k němu. Nalapovala jako zkuený zloděj, prola kolem Luthiena, opatrně se rozhlédla a chystala se přejít ulici.

“Nejsi tak úplně otrokyně,” poznamenal Luthien, který si sundal kápi z hlavy.

Málem vyskočil z bot úlekem nad půlelfčiným rychlým pohybem. Odněkud vytáhla meč a Luthien se jen tak tak sehnul, kdy kovové ostří vykřesalo jiskry v kamenech za ním. Luthien chtěl uskočit stranou, ale dívka ho snadno dostihlá a její meč se nebezpečně zablýskal.

Nestihl ani mrknout a u stál zády opřený ke zdi a na krku měl hrot meče.

“To není zrovna chytrý nápad,” ozval se Oliverův komentář odněkud zezadu.

“Moná ne,” zazněl melodický elfí hlas za půlčíkem.

Oliver se pomalu ohlédl. Za ním stál jeden z dívčiných společníků, v ruce drel meč a netvářil se nijak přátelsky. Kousek vedle stála druhá ena a lukem mířila Oliverovi na hlavu.

“Asi se mýlím,” připustil půlčík. Pomalu zasunul rapír do pochvy a pak jetě pomaleji sáhl do vaku, vytáhl klobouk a nasadil si ho na hlavu.

Dívčiny zelené oči studovaly Luthienův ztuhlý výraz.

“Kdo jsi, e mě sleduje?” zeptala se velmi nepřívětivě.

“Olivere,” vydal ze sebe Luthien, který nevěděl, co má říct.

“Je to umíněný hlupák,” prohlásil půlčík. Luthien zradu svého přítele odměnil vzteklým pohledem.

Tlak ostří poněkud zesílil. “Jmenuji se Luthien,” zaeptal.

“Proč se plete do mých věcí?” procedila skrze zuby.

“Viděl jsem tě na triti,” pokračoval mladík. “Chtěl jsem…”

“Přiel si pro tebe,” přeruil ho Oliver. “Snail jsem se mu to rozmluvit. Opravdu jsem se snail!”

enin výraz poněkud změkl a oči jí přestaly blýskat jako dýky. Nakonec odklonila meč. “Přiel sis pro mě?”

“Viděl jsem, jak tě udeřil,” vysvětloval Luthien. “Myslel jsem… nechtěl jsem… proč jsi mu to dovolila?”

“Jsem otrokyně,” odpověděla dívka sarkasticky. “Půlelfka. Méně ne člověk.” V jejím hlase zazněl smutný tón.

“Stojíme uprostřed ulice,” připomněl jí elf a pokynul Oliverovi, aby ho následoval do stínu. K půlčíkově úlevě zloděj schoval meč a elfka vyjmula íp z tětivy.

Půlelfka gestem pokynula Luthienovi, aby el za ní, ale zaváhala a zvědavě si prohlédla stínový obrys, který zůstal na zdi. Kdy pochopila, usmála se a pokračovala s Luthienem do úzké uličky.

“Vichni jste půlelfové,” poznamenal Oliver, kdy si ty tři prohlédl.

“Já jsem čistý fairborn,” odpověděla ena s lukem. Pohlédla na svého společníka. “Ale neopustila jsem své elfí bratry.”

“Sekáči,” řekl Oliver náhle a vichni tři elfí zloději na něj upřeli překvapený pohled.

“Známá zlodějská banda,” vysvětloval Luthienovi klidně Oliver. “Podle pověsti jsou to vechno fairbornové.”

“Zřejmě jsi o nás u slyel, půlčíku,” řekla ena.

“Kdo v Montfortu by o vás neslyel,” odpověděl Oliver a zdálo se, e to ty tři potěilo.

“Nejsme vichni elfové,” odpověděla půlelfka a podívala se na Luthiena pohledem, při kterém se mu málem zastavilo srdce.

“Sioban!” řekl mu zděeně.

“Víte, koho jsme chytili?” zeptala se dívka měkce a stále se dívala na Luthiena.

“Jsem Oliver z Morous,” představil se Oliver, který se domníval, e jeho sláva je veobecně rozířena. K půlčíkově zklamání vak o něm zřejmě ani jeden z elfů jetě neslyel.

“Zanechává za sebou zvlátní stín,” řekla Sioban Luthienovi. “arlatový stín.”

Luthien se ohlédl a rozpačitě zamručel.

“arlatový stín?” otázal se nevěřícně půlelf a málem se rozesmál.

“A Oliver z Morous!” připomněl se půlčík.

“Samozřejmě,” řekl půlelf nepřítomně a stále upíral pohled na Luthiena.

“Víme o tvojí práci,” řekla Sioban s plachým úsměvem. Luthienovi se rozbuilo srdce. “O tvé práci ví vlastně kadý v Montfortu. K potěení mnohých lidí jsi srazil obchodníky na kolena.”

Luthien si byl jistý, e jeho obličej je červenějí ne plá. “Oliver mi pomáhal,” zamumlal.

“Neříkej,” zavrčel půlčík tónem uraené hrdosti.

“Myslela jsem si, e musí být mnohem starí,” pokračovala Sioban. “Moná věkovitý elf.”

Luthien na ni zvědavě pohlédl. Pamatoval si Brind’Amourova slova, e plá kdysi patřil zloději s velkou pověstí, a zdálo se, e Sioban o předchozím vlastníkovi plátě slyela. Luthien se usmál, kdy si představil, jaký poprask musel první arlatový stín v Montfortu způsobit.

“Brzo bude svítat,” poznamenala elfí ena. “Budeme muset jít a ty,” řekla směrem k Sioban, “by ses měla vrátit do domu svého majitele.”

Sioban přikývla. “Nejsme vichni fairbornové,” řekla znovu Luthienovi.

“Má to být pozvání?” zeptal se Oliver.

Sioban pohlédla na své společníky a po chvíli přikývla. “Berte to tak,” řekla a pohlédla přímo na Luthiena, který ve skrytu due doufal, e v tom pozvání se skrývá víc ne jen spojení dvou zlodějských band.

“Platí pro tebe a pro váeného Olivera z Morous,” doplnila. Toto rozíření, i kdy řečené milým hlasem, vak znělo poněkud bezmylenkovitě.

Luthien se na Olivera podíval a ten pokrčil rameny.

“Uva to,” řekla Sioban Luthienovi. “Pokud bychom se spojili, můeme z toho mít vichni prospěch.” Jetě jednou se usmála, jako by chtěla dát najevo, e neměla na mysli jen prospěch zlodějský. Pak, po krátkém rozloučení se svými společníky, se vydala k majitelově domu.

Luthien s obdivem sledoval, s jakou grácií se pohybuje, a Oliver si zhluboka povzdychl.

Kapitola 19

V posvátných síních

S předstíraným zájmem se vévoda Morkney nahnul na svém dřevěném křesle kupředu, ruce si vytáhl ze záhybů červené róby a opřel se o stůl. Před ním stálo několik obchodníků a hovořili jeden přes druhého. V jejich slovníku se objevovala slova jako “zlodějina” a “arlatový stín.”

Vévoda Morkney to od těch samých lidí slyel v minulých týdnech u mnohokrát a začínalo ho to unavovat.

“A nejhorí na tom je,” vykřikl jeden obchodník a ostatní se utiili, “e ten prokletý stín nemůu dostat z okna! Vichni, kdo to viděli, se mi posmívají! Je to jako cejch, to vám tedy řeknu!”

“Má pravdu,” přisvědčilo několik ostatních.

Morkney pozvedl své sukovité ruce na znamení, e chce promluvit, a snail se potlačit smích. “Je to jen zloděj, nic víc,” řekl vévoda obchodníkům. “Zloději tu přece působí u příli dlouho na to, aby nás rozruil příchod dalího - i kdy za sebou zanechává znamení.”

“Vy tomu nerozumíte!” zvolal jeden obchodník, ale kdy na něj vévoda upřel své krvavě jantarové oči, zářící v seschlém obličeji, a zamračil se, zmlkl a smrtelně zbledl.

“Mohou mu pomáhat obyčejní lidé,” varoval dalí obchodník, který se snail odvrátit vévodův hněv.

“Pomáhat mu v čem?” odpověděl Morkney skepticky.

“Ukrást pár cetek? Podle toho, co mi tu říkáte, nedělá ten zloděj nic jiného, ne e vás okrádá stejně jako ostatní lupiči. Nebo se snad ten stínový obraz, který za sebou zanechává, dotýká vaí pýchy?”

“Ten trpaslík na náměstí…” začal obchodník.

“Bude patřičně potrestán,” dokončil za něj Morkney. Jeho pohled se stočil z obchodníka na stůl. “Trpasličích horníků je nedostatek nebo se snad mýlím?” zeptal se sue.

“Vrate se do svých obchodů,” řekl jim vem nakonec. “Král Greensparrow není příli potěen tím, e ná obrat není tak vysoký, jak by měl být. To je mnohem závanějí problém ne nějaký zloděj, který za sebou zanechává neodstranitelný stín.”

“Unikl z pasti, kterou jsme mu přichystali,” pokouel se mu vysvětlit jeden obchodník.

“Tak připravte dalí past, pokud si myslíte, e vám to pomůe!” řekl vévoda Morkney a zablýskal očima, čím celou skupinu přinutil o krok ustoupit.

Delegace obchodníků s mručením opustila vévodovu kancelář.

“arlatový stín, jetě to tak,” zamumlal starý čaroděj a zahleděl se do dopisu krále Greensparrowa, aby pokračoval tam, kde skončil, ne byl vyruen. Morkney byl kdysi dávno členem bratrstva čarodějů a pamatoval doby, kdy původní arlatový stín vháněl strach do srdcí obchodníků v celém Eriadoru a Avonu. O tom mui se tehdy hodně mluvilo, ale nikdy ho nikdo nechytil.

A teď e by se vrátil? Morkneymu ta mylenka připadala absurdní. arlatový stín byl člověk - nyní u dávno mrtvý člověk. Daleko pravděpodobnějí je, e se nějaký zlodějíček snaí proslavit díky kouzelnému pláti. Vnějí znaky mohou být stejné, ale ta osoba je bezpochyby někdo jiný.

“Zlodějíček,” zamumlal Morkney a uklíbl se, kdy si představil, jaká muka tento nový arlatový stín čekají, a ho obchodníci jednou dopadnou.

“Pracuji sám,” prohlásil Oliver.

Luthien na něj upřel ublíený pohled.

“Sám s tebou!” dodal Oliver vysvětlujícím tónem. Půlčík měl na sobě své nejlepí aty. “Být členem gildy, to je něco úplně jiného,” pokračoval se zachmuřeným obličejem. “Občas musí odevzdat víc ne polovinu toho, co jsi získal - a smí chodit jenom tam, kam ti řeknou. A já nesnáím, kdy mi někdo říká, kam mám chodit!”

Luthien neměl ádný argument, kterým by půlčíkovo tvrzení mohl vyvrátit. Ani on si nebyl jistý, jestli se skutečně chce k Sekáčům připojit. Alespoň co se týče práce. Věděl vak, e chce znovu spatřit Sioban - a pokud spojení se zlodějskou bandou k tomuto cíli povede, byl mladý Bedwyr připraven tuto obě podstoupit.

“Nad čím zase přemýlí?” zeptal se Oliver podezíravým tónem.

Luthien si zhluboka povzdychl. “Můeme toho získat hodně na oplátku, Olivere. Mnohem víc ne jen hmotný zisk. Nepopírám, e nae spojení se Sioban a jejími přáteli omezí nai svobodu, ale mohlo by to naopak zvýit nai bezpečnost. Ví přece, jakou past na nás obchodníci připravili.”

“To je přesně to, proč se nesmí spojit s ádnou bandou,” odvětil Oliver. Luthien nerozuměl.

“Proč chce tak zklamat své obdivovatele?” zeptal se Oliver.

“Obdivovatele?”

“Slyels je přece,” odpověděl půlčík. “Kadý, kdo hovoří o arlatovém stínu, vyslovuje to jméno s úctou. Pochopitelně kromě obchodníků.”

Luthien nechápavě zavrtěl hlavou. “Budu ten plá přece nosit pořád,” řekl. “A to znamení…”

“Ale odkryje tajemství, které tě obklopuje,” vysvětloval Oliver. “Kadý v Montfortu se dozví, e jsi se spojil se Sekáči, a tím svou pověst sníí na úroveň té bandy. Říkám ne! Musí zůstat nezávislý a dělat jen to, co chce a co ti vyhovuje. Budeme z těch obchodníků dělat hlupáky, dokud se nerozzuří doběla, a pak zmizíme - arlatový stín u se v ulicích Montfortu neukáe. Tak bude legenda existovat dál.”

“A potom?”

Oliver se nad tak hloupou otázkou zamračil. “Najdeme si jiné město - třeba Princetown v Avonu. A za pár let se můeme zase vrátit do Montfortu a legendu posílit. Zanechal jsi tady po sobě nesmazatelný otisk, přestoe jetě nejsi dost starý na to, abys to pochopil,” řekl půlčík. “Ty jako arlatový stín jsi ten, který dělá z obchodníků tupce a krade jim cennosti přímo před jejich rozpláclými nosy. Dal jsi lidem ijícím v chudích částech Montfortu něco, co neměli u mnoho, mnoho let.”

“A to je co?” zeptal se Luthien bez jakéhokoliv náznaku ironie.

“Naději,” odpověděl Oliver. “Dal jsi jim naději. Teď jdu na tritě. Jde se mnou?”

Luthien přikývl, ale po tom, co Oliver odeel, stál jetě několik minut v místnosti v hlubokém zamylení. Uvědomil si, e v tom, co mu půlčík řekl, bylo hodně pravdy. Nějakým zvlátním řízením osudu se po útěku z Dun Varny, po setkání s excentrickým čarodějem a díky spojení s jetě excentričtějím půlčíkem ukázalo, e on, Luthien Bedwyr, vytváří legendu, o jaké se mu nikdy ani nesnilo. Připadal si jako ochránce obyčejných lidí před těmi, kteří stojí na straně krále Greensparrowa.

“e bych se stal hrdinou z lidu?” řekl si potomek dlouhé linie lechticů. Ironie, která se v tom skrývala, Luthiena málem rozesmála. Veselí ho neopustilo, ani kdy rychlým krokem vyrazil za Oliverem.

Den byl studený a edivý - běný pro toto období - a tritě nebylo nijak zvlá zaplněno. Větina zboí se u rozprodala nebo je někdo ukradl a ádná nová karavana nepřijela a mnoho měsíců ani nepřijede.

Luthien a Oliver si začali přát, aby na náměstí bylo víc lidí. Oba dva, zvlátě Oliver, byli poměrně nápadní. Dost kyklopů, včetně jednoho, který měl zavázanou hlavu, si jich vimlo.

Zastavili se u jednoho stánku s občerstvením a koupili si něco k jídlu. Chvilku s prodejcem hovořili o počasí a o vem ostatním, co jim přilo na mysl.

“Neměli byste se tu ukazovat,” zazněl za nimi epot, kdy se prodavač obrátil k dalímu zákazníkovi.

Luthien a Oliver se podívali jeden na druhého a pak na tíhlou postavu, stojící vedle stánku. Postava si poněkud poodhrnula kápi a oni poznali půlelfa z předchozí noci.

“Vědí o nás?” zeptal se Oliver tie.

“Podezírají vás,” odpověděl půlelf. “Samozřejmě, e vás teď otevřeně nenapadnou, zvlá kdy jsou tu svědci.”

“Samozřejmě,” odpověděl Oliver. Luthien bloudil pohledem kolem, nebo nechtěl dát najevo jejich tajnou rozmluvu. Nebylo mu vak příli jasné, o čem vlastně Oliver s půlelfem hovoří. Pokud je kyklopové z něčeho podezírají, proč k nim tedy nedojdou a nezatknou je? Luthien byl v Montfortu dost dlouho na to, aby poznal, jakým způsobem se zde prosazuje zákon - skupiny praetoriánských stráných navtěvovaly oblast kolem Zapadlého konce velmi často a vdy s sebou odváděly alespoň jednoho neastného zloděje.

“Máme novinky,” pokračoval půlelf.

“Mluv,” řekl Oliver, ale umlkl a rychle změnil směr pohledu, nebo se k nim přiblíila skupina kyklopů.

“Teď ne,” zaeptal půlelf, jakmile kyklopové poněkud odeli. “A se na obloze objeví měsíc, bude Sioban čekat u Trelfa.”

“Budeme tam,” ujistil ho Oliver.

“A přijde jenom on,” zazněla odpověď a Oliver pohlédl na Luthiena. Kdy se půlčík podíval zpátky na půlelfa, byl u zloděj pryč.

Půlčík se rozhlédl po celém náměstí a pochopil, proč půlelf náhle zmizel. Skupina kyklopů se vrátila a tentokrát pohlíela na oba přátele s mnohem větím zájmem.

“Můj otec vdycky říkával,” zaeptal Oliver Luthienovi, “e chytrý zloděj si vdycky prosadí svou, a chytřejí zloděj se přitom nenechá chytit.” Uchopil Luthiena za pai a chystal se vyrazit, ale musel zastavit, nebo kyklopové je náhle obklopili.

“Dnes je poměrně chladno,” poznamenal jeden z nich.

“Kupujete poslední zásoby na zimu?” zeptal se dalí.

Oliver se chystal odpovědět, ale náhle se ozval Luthien a díval se přitom přímo na kyklopa.

“Přesně tak,” odpověděl. “Montfortská zima není pro vechny stejně chladná.”

Zdálo se, e kyklop této poznámce nerozuměl - ani Oliver si nebyl jist, zda ji správně pochopil. Přestoe to půlčík nevěděl, slova, která pronesl k mladému Bedwyrovi v jejich bytě, Luthiena zasáhla a rozechvěla skrytý tón v jeho srdci. Cítil se nyní mladíkem zcela zastíněn - cítil přítomnost arlatového stínu, mluvčího vech utlačovaných, ruku, která trestá zbohatlíky.

“Jak dlouho u jste v Montfortu?” zeptal se kyklop, hledící na Luthiena.

Oliver nyní pokročil vpřed a majetnicky popadl Luthiena za ruku. “Ode dne, kdy se můj syn narodil,” prohlásil půlčík a s otcovskou pýchou se díval na mladíka. “Chudák jeho matka. Nelíbilo se jí, jak je velký.”

Kyklopové se uasle podívali jeden na druhého. “On je tvůj otec?” zeptal se jeden Luthiena.

Luthien poloil pai Oliverovi kolem ramen. “Můj tatínek půlčík,” odpověděl a napodobil Oliverův přízvuk.

“A co vlastně děláte…” chystal se zeptat jeden kyklop, ale jeho kamarád ho přeruil.

Kyklopové se opatrně ohlédli. Tucty lidí, několik trpaslíků a hrstka elfů je upřeně sledovaly. Vichni měli zamračené tváře a větina z nich měla za pasem tesáky nebo krátké meče.

Kyklopové v miku zmizeli.

“O co lo?” zeptal se Luthien.

“Tihle lidé nemají kyklopy právě v lásce,” odpověděl Oliver. “Pojď, rychle odsud vypadneme. Ten Sekáč měl pravdu, dneska bychom se neměli ukazovat.”

“Polib mě.” Její melodický hlas a neočekávaná ádost rozechvěla mladíkovi kolena. Luthien přimrzl na místě, zíral na Sioban a nevěděl, jak se má zachovat.

“Chce to přece,” konstatovala dívka.

“Přiel jsem, protoe prý pro nás má nějaké novinky,” řekl Luthien. V okamiku, kdy to vyslovil, si přál, aby se tak nestalo. Hloupějí čas na změnu předmětu hovoru si opravdu nemohl vybrat!

Půlelfka se mu ve stříbrném svitu měsíce zdála jetě krásnějí. Usmála se a odhrnula si vlasy z tváře. Luthien se ohlédl přes rameno, jako kdyby očekával, e za ním bude stát Oliver. Půlčík veel do hospody a řekl Luthienovi, aby za ním přiel, a se se Sioban domluví.

Luthien se podíval zpátky na půlelfku a viděl, e její úsměv náhle zmizel.

“Ten trpaslík…” začala smutně, ale náhle se odmlčela, nebo Luthien ji políbil na rty. Mladík okamitě ustoupil zpátky a snail se ze Siobanina výrazu vyčíst její reakci.

Ale byl to Luthien a ne Sioban, kdo nakonec promluvil. Půlelfka se jen usmála a vypadala poměrně vyrovnaně. “Proč jsi mě poádala, abych to udělal?” zeptal se Luthien.

“Protoe jsi to chtěl,” odpověděla Sioban.

Luthienovi znatelně poklesla ramena.

“A já jsem také chtěla, abys to udělal,” připustila Sioban. “Chtěla jsem, abychom to měli za sebou.”

“Abychom to měli za sebou?” ozval se Luthien. Tohle neznělo příli slibně.

Sioban se zhluboka nadechla. “Myslela jsem, e byste ty a Oliver měli vědět…” začala vysvětlovat. Odmlčela se, jako by slova, která chtěla vyslovit, byla příli těká.

Luthien začal být znepokojen.

“Vědět co?” zeptal se a udělal krok směrem k Sioban. Ta vak s rukama zdvienýma v obranném gestu ustoupila zpátky.

“Ten trpaslík,” pokračovala. “Ten, který vám pomohl na Morkneyho náměstí. Praetoriánská garda ho zatkla a uvěznila v jedné kobce, kde čeká na proces.”

Luthienův výraz zkameněl. “Kde?” zeptal se hlue.

Sioban nepochybovala, e se chystá okamitě rozběhnout trpaslíka osvobodit.

Její beznadějný výraz vak mladíka přesvědčil, e to nebude tak jednoduché. “Praetoriánská garda má hodně kobek,” řekla a potřásla hlavou. “Hodně kobek. Ten trpaslík bude spolu s mnoha ostatními vyslýchán zítra v Chrámu,” doplnila rychle. “Polou ho do dolů, o tom není pochyb.”

Luthien nerozuměl. Chvíli stál v tichém zamylení, pak zvědavě pohlédl na Sioban. Jak se vůbec o trpaslíkovi na Morkneyho náměstí dozvěděla? Vypadalo to, e mu čte mylenky, nebo na její tvář se vrátil plachý úsměv.

“Říkala jsem ti, e z naí spolupráce bychom mohli mít velký prospěch.”

Luthien přikývl. Takřka vzápětí Sioban dodala: “Ten trpaslík, jmenuje se aglin, samozřejmě věděl, e ho moná chytí.”

“Je to člen vaí bandy?”

Sioban zavrtěla hlavou. “Je to jen řemeslník, nic víc.”

Luthien přikývl, e je mu to jasné, ale ve skutečnosti mu nebylo jasné vůbec nic. Proč jim tedy ten trpaslík pomáhal, kdy navíc jetě věděl, e ho moná chytnou a potrestají?

“Musím u jít,” řekla Sioban a pohlédla na měsíc.

“Kdy tě znovu uvidím?” zeptal se Luthien nervózně.

“Uvidí,” slíbila Sioban a chystala se zmizet ve stínech.

“Sioban!” zvolal Luthien hlasitěji, ne původně zamýlel a v hlase mu zaznívala touha. Dívka se k němu vrátila a pohlédla mu do tváře.

Při pohledu do hlubin jejích zelených očí nemohl Luthien nalézt slova. Jeho výraz hovořil za ve.

“Dá mi jetě jeden polibek?” poádala ho. Sotva to vyřkla, přitiskl Luthien měkce své rty na její.

“Brzy se uvidíme,” slíbila znovu. A pak byla pryč, jako by splynula se stíny.

“Je to vechno hra,” prohlásil Oliver, kdy v pozdní noci s Luthienem kráčeli domů. “Nevím, jak můe být tak hloupý a nechápat to.”

“Tohle tedy nikdy nepochopím.”

“Trpaslíci jsou běně posíláni do dolů,” pokračoval Oliver mírně znechuceně. “Je to takové legální otroctví. Tímto způsobem Montfort zbohatl, je ti to jasné?”

“To tedy není.”

Oliver se bál, e právě tohle Luthien řekne.

Těsně před svítáním se u oba společníci plíili ke zdi, která oddělovala katedrálu od zbytku města. Dostali se přes ni poměrně snadno a brzy byli u Chrámu. Oliver vybral postavení ve stínech severního křídla katedrály. Seshora měl Chrám tvar kříe. Několik budov kolem prostor uzavíralo a vytvořilo tak vevnitř otevřené náměstí. “Musíme se dostat k západnímu konci,” vysvětloval Oliver, prohlíel si masivní zeď a pokynul Luthienovi, aby si sundal plá.

Luthien konal příkazy, ale byl velmi nervózní. Před Chrámem se cítil nesmírně malý.

Brzy poté, co vylo slunce, bylo náměstí zaplněno mnoha lidmi, obchodníky a řemeslníky. Bylo tam také několik praetoriánských stráných. Luthien si viml, e mnoho lidí má s sebou děti.

“Poslední den týdne,” vysvětloval Oliver a Luthien přikývl. Uvědomil si, e u je konec září. “Den placení daní. Berou s sebou děti, protoe doufají ve slitování.” Oliver se utěpačně usmál a dával najevo, e nikdo z nich si slitování nezaslouí.

Čekali u zdi, dokud se brány Chrámu na západním konci neotevřely a celé shromádění se po skupinkách vydalo dovnitř. Po obou stranách stáli kyklopové a počítali mue a jejich rodiny, jako by to byly ovce.

Oliver přitiskl Luthiena jetě více do stínu u zdi. Kolem nich přejela kolona elezem kovaných vozů a projela branou uprostřed severní zdi. Z katedrály vyběhlo mnoho praetoriánských stráných, aby zajistili přivezené vězně - čtyři mue, tři eny a dva trpaslíky. Vichni měli dlouhé edivé, vepředu otevřené hábity. Luthien s Oliverem okamitě poznali toho, který jim pomohl, podle dlouhého modročerného vousu a koené tuniky, která mu vykukovala zpod hábitu. Stejnou měl na sobě i onoho rána na Morkneyho náměstí.

“aglin,” řekl mladý Bedwyr tie.

Pobídl Olivera, aby vyrazili, ale půlčík ho zadrel.

“Je jich moc,” řekl Oliver a ukázal na nedalekou budovu, stojící přes náměstí naproti vězňům. Luthien si viml několika postav, které se kolem ní pohybovaly. Pár dalích jich sedělo na dládění jako ebráci, kteří vak byli běně ke spatření spíe v nií části města. Byli zahaleni do svých atů a nebylo jim vidět do obličeje. Kdy si je vak pečlivěji prohlédl, porozuměl Luthien úvaze svého partnera.

Kadý z nich byl rozloitý válečník nebo moná kyklop.

“Očekávají nás?” zaeptal Luthien Oliverovi do ucha.

“To by byla velmi jednoduchá past,” odpověděl půlčík. “Snadný způsob, jak problém z jejich pohledu vyřeit. Moná vědí, jak hloupý doopravdy jsi.” Luthien se na něj vztekle podíval, ale kdy pohlédl na obrovskou stavbu a mnoství praetoriánských stráí, uvědomil si, e vlastně neví, co teď.

Po chvíli si viml, e půlčík si podkasal svůj tmavý kabát, černé boty a klobouk schoval do vaku a byl na nejlepí cestě změnit své oblečení v oděv malého děvčátka. Kdy své dílo dokončil, vytáhl dlouhou paruku z koňských íní (kde ji vzal, neměl Luthien představu) a pak si kolem hlavy omotal závoj, čím strategicky zakryl svůj knír a bradku.

Dobrý starý Oliver, pomyslel si Luthien a měl co dělat, aby se nahlas nerozesmál.

“Jsem tvoje malá dceruka, obchodníku,” vysvětlil půlčík a podal Luthienovi měec, ve kterém cinkaly mince. Luthien ho otevřel a překvapením se mu rozířily oči, nebo to byly samé zlaáky.

Oliver ho vzal za ruku a vedl ho podél rohu chrámové lodi. Kyklopům u vozu s vězni věnovali iroké úsměvy a mířili do středu náměstí, jako by chtěli do Chrámu vstoupit západními dveřmi.

Západní zeď upoutala Luthienovu pozornost. Byla zaplněná výklenky, na kterých stály překrásné sochy. Zobrazovaly postavy Luthienovy víry: dávné hrdiny, kteří kdysi jako světlo zářili nad Eriadorem. Poviml si, e je nikdo neudruje a e je na nich ptačí trus.

Mladý Bedwyr od nich nemohl odtrhnout oči, ale Oliver ho náhle vytrhl ze zamylení.

“Říkala jsem ti, e bychom mohli přijít pozdě, tatínku!” zvolal půlčík vysokým hlasem.

Luthien se na půlčíka podíval a viml si dvou kyklopských stráných, kteří kolem nich právě procházeli.

“Jdeme hodně pozdě?” zeptal se.

“Bojí se, e poputuje do dolů, kdy včas nezaplatí,” poznamenal jeden z kyklopů a zamrkal na Olivera.

“Nebo e mu Morkney vezme jeho malou dcerku.” Smích, který následoval, Luthiena málem přiměl vytáhnout meč, ale ovládl se.

Oliver mu dal silný tulec pod ebra, a kdy se mladík na půlčíka podíval, Oliver pokynul směrem k měci.

Luthien přikývl a vytáhl několik zlatých mincí. Opravdu tento Oliverův dar oceňoval. Věděl, jak těko se půlčík se svými zlaáky loučí.

“Jste si jisti, e jdu pozdě?” zeptal se Luthien kyklopů.

Se zájmem se po něm ohlédli.

Luthien se rozhlédl po téměř prázdném náměstí a pak směrem k nim natáhl ruku plnou zlatých mincí.

“Pozdě?” zeptal se jeden. “Ne, nejdete pozdě.” Otevřel jedno křídlo dveří, zatímco jeho kumpán přijal úplatek.

Luthien a Oliver vstoupili do malého foyeru s vysokým stropem. Byl to čtverec o hraně pěti stop a vedly z něj dveře podobné těm, kterými vstoupili. Oba si ulehčením vydechli, kdy za nimi kyklopové zabouchli domovní dveře a nechali je o samotě.

Luthien se chystal sáhnout na kliku vnitřních dveří, ale Oliver ho zadrel a poloil si prst na ústa. Oba nejprve přitiskli ui na dřevo a slyeli silný hlas vyvolávající jména - daňový úředník, pomyslel si Luthien.

Dostali se sice a sem, ale co dál? přemýlel mladík.

Pohlédl na Olivera a ten ukázal Luthienovi přes rameno. Kdy se mladík podíval naznačeným směrem, uviděl asi deset stop nad podlahou průchod ve zdi - tento tunel zřejmě vedl podél celé stěny stavby.

Ke slovu přiel magický hák a oba se vyplhali nahoru. Minuli několik průchodů, které vedly do hlavní haly, a domysleli si, e tuto cestu pouívali správci budovy k čitění mnoha soch a oken.

Vyli po úzkém schoditi a dostali se k chodbě vedoucí do obloukovitého průchodu, který byl padesát stop vysoko nad podlahou hlavní lodi.

“Triforium,” řekl Oliver, zjevně přesvědčený o tom, e odsud budou moci sledovat události v relativním bezpečí. Luthien pohlédl na strop a na mohutné trámy, které ho podpíraly. Znovu ho přepadl pocit jeho vlastní bezvýznamnosti.

Oliver byl pár kroků před ním a po chvíli se otočil, kdy si uvědomil, e Luthien za ním nejde.

“Rychle,” zaeptal půlčík a vrátil Luthiena zpátky do přítomnosti.

Přitiskli se k zadní straně triforia. Pod kadým obloukem na přední straně byly poměrně nové doplňky katedrály, okřídlené chrliče v lidské velikosti. Jejich groteskní rohaté hlavy shlíely dolů na shromádění. Oliver si sochy prohlíel se zjevnou nechutí a také Luthien se nemohl ubránit pocitu, e něco takového tohle svaté místo znesvěcuje.

Opatrně se doplíili a k rohu triforia, kde se celý průchod stáčel doprava. ikmo před sebou uviděl Luthien píaly obrovských varhan a pod nimi prostor, kde kdysi stával sbor, zpívající písně k oslavě Boha. Nyní tam postávali kyklopové.

Prostor s oltářem byl stále jetě sto stop daleko a stál uprostřed vyvýeného pódia. Vnějek byl součástí nií části montfortské zdi, která město rozdělovala.

Luthienovi se poprvé naskytl pohled na vévodu Morkneyho z Montfortu. Ten starý ničema seděl v pohodlné idli za oltářem, na sobě měl červenou róbu a tvářil se znuděně.

V rohu seděl daňový úředník, obklopený dvěma největími kyklopy, jaké kdy Luthien spatřil. Přečetl nahlas jméno a počkal na odezvu - přistoupil k němu majitel hospody v nií části, kterého si Luthien pamatoval.

Luthienovi se zkřivila ústa odporem, kdy vyvolaný mu podal jednomu z kyklopů váček plný mincí. Obchodník čekal, dokud mince nebyly vysypány na oltář a rychle přepočítány. Výsledek byl sdělen Morkneymu, který chvilku počkal - zřejmě jen proto, aby se obchodníkovi patřičně roztřásla kolena - a pak pokynul rukou na znamení své spokojenosti. Obchodník se okamitě vrátil do zástupu čekajících, popadl za ruce dvě děti a opustil Chrám.

Celý proces se znovu a znovu opakoval. Větina plátců mohla po zaplacení okamitě odejít, ale jeden neastník, starý prodavač ze stánku na triti, zřejmě nedal dost, aby vévodu uspokojil. Morkney něco zaeptal poblí stojícímu kyklopovi a mu byl vzápětí odvlečen pryč. Stará ena - jeho manelka - vystoupila na pódium a hlasitě protestovala.

Vzápětí ji odvlekli také.

“Opravdu skvělá zábava,” zamumlal Oliver.

Zhruba v polovině celého programu, dvě hodiny poté, co Luthien s Oliverem dosáhli svého místa, pozvedl Morkney ruku. Mu za stolkem vstal a jeho místo zaujal někdo jiný.

“Vězni!” zavolal nový mu a skupina kyklopů přivedla spoutané mue, eny a trpaslíky.

“Támhle je ná zachránce,” poznamenal Oliver sue a ukázal na jednoho trpaslíka. “Má nějaký nápad, jak se k němu dostat?”

Zjevný sarkasmus v Oliverově hlase Luthiena rozzlobil, ale neměl co odpovědět. Zdálo se, e půlčík má pravdu. Nemohl udělat vůbec nic. V katedrále bylo nejméně čtyřicet kyklopů a dalích čtyřicet jich bezpochyby bylo někde poblí. K tomu bylo jetě třeba připočítat ty, kteří hlídali vozy a vstupní brány. To, spolu se skutečností, e Morkney byl údajně nesmírně mocný čaroděj, dělalo z kadého plánu na aglinovo osvobození sebevraedné ílenství.

Rozsudky byly vyřčeny a devět vězňů dostalo různé tresty. Čtyři mui byli posláni s karavanou do Princetownu - jakmile se dostanou do města, půjdou do armády, sdělil Luthienovi Oliver. Tři eny byly poslány jako sluebnice k různým obchodníkům, vévodovým přátelům - jejich smutný úděl byl zřejmý. A trpaslíci byli podle předpokladů posláni na dlouhou dobu do dolů.

Luthien Bedwyr beznadějně sledoval, jak aglina spolu s ostatními odvádějí pryč.

Po chvíli začalo nanovo vybírání daní a Oliver s Luthienem se vrátili zpátky do foyeru.

Kykloptí stráci trousili urálivé poznámky o obchodníkovi a jeho panenské dcerce, ale Luthien je stěí slyel. Celou cestu k Zapadlému konci neřekl ani slovo.

Oliver, stále jetě ve svém dětském převlečku, poznamenal, e u se smráká a brzy otevřou u Trelfa, ale Luthien nejevil ádné známky toho, e by poslouchal.

“Nemohl jsi dělat vůbec nic!” prohlásil Oliver, kdy se vrátili do jejich bytu. “Vůbec nic!”

“Poslali je do dolů,” řekl sklesle mladík a nevímal si poskakujícího půlčíka. “Ale kdy aglina poslali do dolů, půjdu tam i já.”

“U vech Avonských panen,” zamumlal Oliver, posadil se na idli a rukama si zakryl oči.

Kapitola 20

Cena polibku

Oliver a Luthien čekali u úpatí skalnatých kopců více ne hodinu. Nacházeli se asi čtvrt míle od montfortské jiní zdi a pozorně sledovali úzkou cestu, která vedla do dolů. Lehkonohý a Herka byli rádi, e jsou venku z města a skotačili na malé loučce. Oliver Luthienovi vysvětlil, e vůz s otroky neopustí město, dokud neskončí vybírání daní - pro případ, e by Morkney nalezl dalí “zájemce”, kteří preferovali práci v dolech před zaplacením tučných daní.

Luthien plánoval zaútočit na vůz zde, daleko od dolů. Oliver byl upřímně zvědavý, jak svůj plán hodlá provést.

Později se ukázalo, e je to neproveditelné, nebo vůz, který kolem nich prokodrcal, doprovázelo dvacet kyklopů na prasečích koních.

“Co kdybychom se vrátili k Trelfovi?” zeptal se půlčík, ale Luthien místo odpovědi pobídl koně.

Pohybovali se po cestě ve velké vzdálenosti za vozem, ale občas zachytili znamení jeho přítomnosti. Vůz u se dostal na skaliska.

“Tohle není zrovna nejchytřejí,” zopakoval Oliver snad u posté, ale Luthien neodpověděl. Nakonec, po více ne třech mílích jízdy, půlčík Herku zastavil. Luthien pokračoval jetě asi dvacet metrů, pak Lehkonohého otočil a pohlédl na svého přítele.

“Ten trpaslík…” začal, ale zmlkl, kdy Oliver pozvedl ruku. Půlčík s hlavou nakloněnou na stranu a se zavřenýma očima pozorně naslouchal a Luthienovi to připadalo, jako by nasával vzduch.

Herka na Oliverův příkaz přeskočila kámen stojící u cesty a ztratila se. Vzápětí Luthien zaslechl rachot kol a dusot kopyt.

U mu vak nezbýval čas následovat Olivera. Sklonil hlavu k hřívě a pobídl Lehkonohého k trysku směrem zpátky k Montfortu. Urazil míli, ne nalezl místo, kde mohl sjet z cesty, a jeho kůň na jezdcův pokyn rychle zajel za skálu. Luthien seskočil se sedla a snail se nervózního koně uklidnit.

Nebyl vak důvod se strachovat, protoe banda kyklopů, za kterou se kodrcal prázdný vůz, ho minula bez povimnutí.

Po chvíli Luthien vyvedl Lehkonohého zpátky na cestu, ujistil se, e vichni jednoocí u odjeli, a začal se vracet zpátky. Olivera nalezl právě tam, kde ho opustil.

“U je na čase,” řekl půlčík. “Musíme se k trpaslíkovi dostat dřív, ne ho odvedou do hlubokých dolů. Jakmile jednou bude v té hloubce…” Oliver nemusel ani dokončit větu a Luthien u vyrazil vpřed.

Důlní vchod nebyl nic jiného ne díra v kopci, na jeho úpatí se vrily hromady kamení. Oba přátelé sjeli z cesty a blíili se k němu oklikou. Kolem neviděli ádné kyklopy, ani ádný pohyb.

“Moc to tady nehlídají,” poznamenal Luthien.

“Proč by měli?” zeptal se Oliver.

Luthien pokrčil rameny a chystal se vyrazit z úkrytu. Oliver ho zadrel a ukázal napravo, kde byl dalí vchod.

“Támhleto budou asi kasárna,” zaeptal půlčík. “Anebo je to místo, kde drí vězně, ne je polou dolů.”

Luthien se díval z jednoho vchodu na druhý. “Tak kam?” zeptal se nakonec Olivera.

Oliver se zamyslel a ukázal na hlavní důl. “I kdy tam ten trpaslík nebude, dolů ho stejně polou tudy.”

Luthien začal plhat po úpatí nahoru a Oliver se drel hned za ním. Kdy dorazili nahoru ke vchodu, Luthien se zastavil a trochu si rozepnul arlatový plá. Chodba byla velmi tmavá a Luthien musel nejprve nechat v té tmě zvyknout oči. I poté vak mohl terén před sebou jen stěí rozeznat. Nadzdvihl plá a půlčík si pod něj vlezl. Proli kolem odbočky vedoucí doprava, která se patrně napojovala na chodbu za druhým vchodem. Po dalím úseku cesty uviděli blikání pochodní a slyeli kroky kyklopů.

Přitiskli se ke zdi a vybrali si takové postavení, aby neustále mohli sledovat chodbu před sebou.

Světlo zesílilo. Zpoza zatáčky se vynořili dva kyklopové, kteří spolu rozmlouvali. Luthien si připravil luk a vloil íp do tětivy. Těké kroky kyklopů se k nim stále blíily. Luthien vykročil doprostřed chodby a natáhl tětivu.

Kyklopové byli vzdáleni asi dvacet stop a strnuli překvapením.

Luthien chybil.

Mohl tomu sice jen stěí uvěřit, ale jeho íp narazil do hrudního plátu jednoho z kyklopů, prorazil ho, ale nezpůsobil mu ádné zranění.

Luthien překvapeně zíral na svůj luk, jako by ho zradil. Kyklopové se k němu vrhli, a kdyby v té chvíli nezasáhl Oliver, vypadalo by to s Luthienem velmi zle.

Rapír a dýka se roztočily v divokém tanci a Oliver se podepsal jedné zrůdě na ebra dřív, ne si kyklopové stačili uvědomit, e tam jetě někdo je.

Zraněný kyklop si přitiskl pai k boku a zaútočil na půlčíka pochodní. Jeho společník ustoupil o krok zpátky, zaklel a vytáhl těký kyj. Luthien vytasil meč a ustoupil ke stěně. Bestie s kyjem se soustředila na Olivera a Luthien jí proto bez nesnází proklál krk mečem.

Oliver udělal kotoul vpřed a vyhnul se útoku pochodně. Rapír několikrát zasvitěl a kyklop, s překvapeným pohledem upřeným na Olivera, strnul.

Nakonec padl mrtev k zemi.

Zastavili se jen na chvilku, aby sebrali pochodeň (a Oliver, aby se zeptal: “Jak jsi mohl chybit?”), a hned nato rychle pokračovali v cestě. Zanedlouho se před nimi vynořilo mnoho světel.

Tunel končil u úpatí srázu a pokračoval čtyřicet stop dolů, a do rozlehlé okrouhlé místnosti. Bylo tam pět kyklopů a k ulehčení obou přátel i dva trpaslíci, z nich jeden měl modročerné vousy a koenou tuniku bez rukávů. Oba měli spoutaná zápěstí a kotníky a byli obklopeni svými kyklopskými stráci. Celá skupina stála u protějího konce místnosti, přímo před velkou dírou v podlaze. Nad dírou byla kladka a vratidlo s jedním lanem vedoucím do otáčecího mechanismu s klikou, umístěného na podlaze místnosti a s dalími dvěma lany vedoucími do díry.

Jeden kyklop se nad achtu nahnul a dalí začal otáčet klikou.

Luthien si připravil dalí íp, ale Oliver odmítavě zavrtěl hlavou a ukázal na stěny místnosti. Na úrovni podlahy do ní vedly minimálně tři dalí tunely.

Luthien pochopil, co se mu půlčík snaí naznačit. V tomto povrchovém komplexu jsou zřejmě umístěny stráe a tunely, včetně toho, ve kterém právě byli Luthien a Oliver, se mohou při prvních zvucích bitvy zaplnit kyklopy.

Ale Luthienovi neuniklo ani vrzání otáčejícího se mechanismu. Ta dvě lana bezpochyby vytahovala ploinu, a jakmile se jednou aglin i ten druhý trpaslík dostanou dolů, budou navdy ztraceni.

Kyklop, naklánějící se nad achtou, něco zavolal. Odpověděl mu hlas jiného kyklopa a hned nato se ozval dalí, nedaleko od okraje jámy.

První kyklop náhle vyjekl a padl hlavou napřed přímo do achty. Čtyři ostatní kyklopové, kteří viděli íp trčící jejich kumpánovi ze zad, se rozhlédli po místnosti a podívali se i nahoru, kde spatřili Luthiena, jak vystřeluje dalí íp. íp se nekodně odrazil od rumpálu, ale kyklop, který jím otáčel, uskočil a zděeně vykřikl.

Oliver vrhl svůj přísavný hák ke stropu, a jakmile Luthien odhodil luk a uchopil lano, vyskočil mu na záda. Oba dva se zhoupli dolů a za nimi vlál arlatový plá.

Oliverovy výpočty byly takřka přesné a půlčík se pustil, kdy dosáhli nejniího bodu. Seskočil na zem, udělal kotoul a postavil se na nohy.

Luthien se zhoupl jetě dál, přímo ke kyklopovi poblí rumpálu. Během letu vykopl nohou, nebo se chtěl pokusit srazit kyklopa na zem, ale netrefil. Přesto vak upoutal kyklopovu pozornost, a to bestii přilo draho. Kdy se otočila, spatřila Olivera - nebo spíe hrot blíícího se rapíru. Ostří projelo kyklopovi břichem a ten padl na zem a snail se popadnout dech.

Luthien na laně opisoval kruh. Kdy přeletěl nad achtou, uviděl ploinu, na které stálo půl tuctu pokřikujících kyklopů. Ploina byla natěstí jetě patnáct stop pod okrajem. Lano se vak začalo vracet - přímo k místu, kde čekali tři ozbrojení kyklopové.

Luthien seskočil na zem, přímo k okraji jámy a divoce zamával rukama. Málem spadl dolů, podařilo se mu vak natěstí udret rovnováhu. Vytasil meč a rozběhl se podél okraje přímo na kyklopy. Jeden z nich vyrazil směrem k půlčíkovi, zbylí čekali na Luthiena.

A vichni volali o pomoc a křičeli, e je tu arlatový stín.

“Koukám, e na mě zbyl ten největí,” poznamenal Oliver a nebyl daleko od pravdy. Bestie, která mu stála tváří v tvář, byla jedním z největích a nejsilnějích kyklopů, které kdy Oliver spatřil. A co bylo jetě horí, kyklop měl na sobě těkou upinovou zbroj - Oliver pochyboval, e ji jeho rapír prorazí - a v rukou svíral obrovskou bitevní sekeru s dvojitým ostřím.

Zbraň se začala snáet Oliverovi přímo na hlavu a půlčík udělal rychlý kotoul vpřed, kyklopovi mezi nohama. Ohlédl se a uviděl, jak z kamenné podlahy, do které zbraň narazila, odletují úlomky kamene.

Oliver se rychle překulil zpátky, rychleji, ne se kyklop stihl otočit a opět zaútočit. Znovu stáli proti sobě tváří v tvář.

Luthien, který u dospěl k oběma kyklopům, zaútočil z rozběhu. Oba jeho protivníci byli také velmi dobře ozbrojeni a jejich meče Bedwyrův první útok odrazily.

Luthienovo ostří bylo sraeno stranou a narazilo do kamene. Luthiena zabrněly ruce, ale přesto zareagoval dostatečně rychle, aby odrazil útok jedné z bestií. Odrazil kyklopův meč a kontroval irokým sekem.

Jeho útok vak znovu vyel naprázdno.

Hrot Oliverova rapíru třikrát po sobě zasáhl kyklopovu zbroj, ale ostří se od ní jen odrazilo. Půlčík doufal, e svého nepřítele unaví, ale byl to on, kdo po chvíli začal ztěka dýchat a byl nucen přejít do obrany.

Rozhlédl se kolem a hledal nějaký způsob, jak kyklopa přelstít. Místo toho si vak viml svazku klíčů, visících na jeho opasku. Instinktivně se podíval na Luthiena a koutkem oka ho od té chvíle neustále pozoroval, čekaje na ten správný okamik.

Luthien byl zle tísněn, ale dařilo se mu úspěně se ubránit kadému útoku, čím na sebe oba kyklopy upoutal. Kdy pohlédl za své protivníky, viděl, e oběma trpaslíkům se podařilo zbavit se pout na nohách. Luthienův meč zasvitěl zleva doprava v klasické obraně a stále se mu dařilo odlákávat pozornost svých protivníků od vězňů.

Trpaslíci se rozběhli a kadý zezadu narazil ví silou do jednoho kyklopa. Ti ztratili rovnováhu a náraz je mrtil vpřed.

Luthien odrazil napřaený meč jedné z bestií, pak se rychle otočil doleva a vrazil do kyklopa, který kolem něj právě probíhal. Ten se pokusil o protiútok, ale jeho zbraň s třeskem narazila do Luthienova meče.

Mladík zaslechl Olivera, který ho volal. Jen tak mimochodem skopl jednoho z neastných kyklopů na osu rumpálu a otočil se k místu, kde stál půlčík.

Oliverův rapír se mihl vzduchem a proel skrz krouek, na kterém byly zavěeny klíče. Pak půlčík trhl mečem a utrhl klíče svému protivníkovi z opasku. Potom vihl doleva, čím klíče vyletěly do vzduchu a spadly přímo do Luthienovy čekající dlaně.

Luthien se vrhl k oběma trpaslíkům a začal aglinovi osvobozovat spoutané ruce. Měl těstí - do zámku pasoval hned druhý klíč a zámek se s cvaknutím otevřel. Pak se mladík s mečem v ruce otočil a vrhl se na zbývající kyklopy.

Přes vechny výhody, které oba přátelé momentálně získali, nebyla situace právě nejrůovějí. Ve dvou postranních tunelech začala probleskovat světla pochodní a z jejich hlubin se ozývaly těké kroky. Také vojáci na ploině neseděli a nečekali na výsledek. Nad okrajem se vynořily dvě hlavy jednookých. Oba viseli na lanech zajiujících ploinu.

alářník, kdy viděl, jak jeho klíče letí vzduchem, vztekle zařval. Zeiroka se rozmáchl a udeřil sekerou proti Oliverovi. Půlčík uskočil, nebo si nedělal ádné iluze, e by jeho lehká zbraň mohla sekeru odrazit. Sekera se zaduněním dopadla na zem a Oliver vyskočil na rumpál. Odrazil se a zachytil se na jednom z lan, které drelo ploinu. V okamiku, kdy se kyklop rozmáchl k dalí ráně, se půlčík pustil a dopadl na okraj jámy. Sekera zasvitěla a přesekla lano v místě, kde půlčík před chvílí visel. Zbývající lano ploinu neudrelo a ta se i s tuctem kyklopů zřítila do hlubin.

“Děkuji pěkně,” poznamenal Oliver.

Rozzuřený alářník se znovu rozmáchl, ale ve vzteku se zapomněl dostatečně krýt. Hrot Oliverova rapíru se mu zabořil do oka.

Oslepený alářník vykřikl bolestí a začal kolem sebe mlátit sekerou hlava nehlava. Oliver k němu přiskočil z boku a ví silou ho postrčil k okraji jámy.

Tam u na něj čekal aglin, který mu nastavil nohu. Nestvůra zakopla a spadla dovnitř.

“Neměl by tu sekeru poutět,” zabručel trpaslík, který zahlédl, e padající alářník pustil svou zbraň.

Luthien se snadno bránil poslednímu zbývajícímu kyklopovi. Nechal rozzuřeného kyklopa, aby zaútočil, a rutinně jeho útok odrazil.

Kdy nestvůra pochopila, e nemůe vyhrát, s typickým kyklopským hrdinstvím se otočila a prchla - naproti svým kumpánům, kteří do místnosti vbíhali z postranních tunelů.

Obě strany se na chvilku zarazily a navzájem se měřily. Kyklopů bylo asi tucet. Oliver se snail odhadnout, zda se jim podaří doběhnout k jejich lanu dřív, ne se kyklopové k něčemu odhodlají. Luthien rychle osvobodil druhého trpaslíka a aglin zvedl ze země meč, který patřil jednomu z mrtvých kyklopů.

Jednoocí u ústí tunelu se vak zatím nepohnuli a jemu bylo jasné, e čekají na posily.

“Musíme něco udělat,” prohlásil Oliver, jeho mylenky se zjevně ubíraly stejným směrem.

Luthien zasunul meč, zvedl svůj luk a vloil íp do tětivy. Kyklopům bylo jasné, co se chystá, a snaili se schovat jeden za druhého.

Luthien zasáhl jednoho z nich do krku a ten se s výkřikem skácel na zem. Ostatní se k mladíkovi rozběhli, aby ho znekodnili dřív, ne znovu stihne vystřelit.

“Úplně takhle jsem to nemyslel,” poznamenal Oliver sue.

V hluku dusajících nohou nikdo neslyel zvuk napínaných tětiv a vechny čtyři proto překvapilo, e několik z útočících kyklopů padlo na zem. Ohlédli se a nad sebou uviděli tíhlé lučitníky - nejspí elfy, jejich ruce se bleskurychle míhaly a rozsévaly smrt mezi kyklopy.

Jednoocí zděeně vykřikli a začali ustupovat. Z tunelů se vak ozval dupot přibíhajících posil.

“Rychle!” zazněl seshora hlas, který Luthien znal.

“To je Sioban,” řekl Oliverovi a oba se rozběhli ke stěně.

Luthien popadl Oliverovo lano a třikrát s ním trhl, čím osvobodil magický hák. Siobanina skupina jim shodila jiné lano a agtinův společník po něm začal plhat nahoru. Do ramene se mu zabodl íp, ale trpaslík se jen zaklebil a plhal dál.

Luthien vrhnul Oliverovým hákem tak, aby se zachytil těsně nad hranou zdi. Pak lano podal aglinovi. Trpaslík pokynul Oliverovi, aby mu vylezl na záda, a oba se začali plhat nahoru. Luthien udiveně zavrtěl hlavou nad tím, jak rychle je trpaslík schopen lézt.

Do zdi těsně vedle mladíka narazil otěp. Ze vech tří tunelů vybíhali kyklopové a první vlna nesla veliké títy, ktere je měly chránit před lučitníky.

Luthien chtěl počkat, dokud aglin s Oliverem nevyplhají a nahoru, nebo nevěděl, jakou váhu je lano schopno unést. Pod tlakem okolností vak vyskočil jak nejvýe mohl a začal plhat.

Nebylo to tak jednoduché, jak se z pohledu na silného trpaslíka mohlo zdát. Luthien dělal, co mohl, ale byl by určitě sestřelen nebo zasaen otěpem, kdyby aglin, který u dosáhl cíle, nezačal s druhým trpaslíkem lano táhnout nahoru.

Luthienovi kolem hlavy hvízdaly ípy a do zdi kolem něj naráely otěpy. Ucítil náraz do nohy, a kdy pohlédl dolů, uviděl, e mu z podráky trčí íp.

Pak ho vak za ramena popadly mozolnaté ruce a přetáhly ho přes hranu zdi. Celá skupina se rozběhla pryč. Minuli několik mrtvých kyklopů, včetně těch dvou, které zabili Luthien s Oliverem. Vyběhli z tunelu a za zády zaslechli kyklopy, kteří u také vyplhali nahoru a pokračovali v pronásledování.

“Koně máme támhle!” vysvětlil Luthien Sioban. Dívka přikývla, rychle ho políbila a mladík se rozběhl za Oliverem. Ona, spolu se svými Sekáči, aglinem a druhým trpaslíkem, se rozběhla jinudy a vichni zmizeli v mlází.

“Nemůu uvěřit, e nám přili na pomoc,” poznamenal Luthien, kdy dostihl půlčíka, který u měl jednu nohu ve třmeni.

“Asi umí dobře líbat,” odpověděl půlčík. Pak oba vyskočili na koně a Herka s Lehkonohým se cvalem rozběhli pryč.

Kyklopové vyběhli z dolu, ale slyeli u jen vzdalující se dusot kopyt.

Kapitola 21

Neádoucí pozornost

Luthien veel k Trelfovi přesně podle půlčíkových instrukcí, o něco později ne Oliver sám. Po celý týden od chvíle, kdy zaútočili na doly, se pohybovali kadý zvlá a snaili se, aby je nikdo neviděl pohromadě. Luthien nechápal, k čemu je to dobré. V okolí Montfortu bylo tolik půlčíků - zlodějů, e by se mohli klidně ztratit v davu. Pokud praetoriánská garda pátrala po člověku a půlčíkovi, nabízely se jim tucty moností.

Luthien se o tom zatím vak raději nezmínil, nebo se obával, e mu Oliver zase vynadá.

U Trelfa bylo, jako kadou noc tento týden, plno. Elfové, trpaslíci, půlčíci a lidé obsadili kadý stůl - kromě jednoho. V rohu seděla skupina kyklopů, vechno členové praetoriánské gardy, po zuby ozbrojení a s podmračenými výrazy.

Luthien si proklestil cestu davem a posadil se na prázdnou stoličku u baru, vedle Olivera.

“Olivere!” zavolal vesele. “Moc rád tě zase vidím! Jak u je to dlouho? Měsíc?”

Oliver upřel na bujarého mladíka skeptický pohled.

“Byli jste tu přece oba předminulou noc,” poznamenal sue Tasman, který se k nim připojil.

“Jasně,” souhlasil Luthien a usmál se. Rozhlédl se po celé místnosti. “Dneska u je tu zase nacpáno,” podotkl.

“Přivedly je sem klepy,” odpověděl Tasman, nalil Luthienovi pivo a odeel obsluhovat dalí íznivé zákazníky.

Luthien zachytil několik srdečných úsměvů, které se chystal opětovat, viml si vak, e Oliver vedle něj sedí a mlčí. Půlčík měl na tváři výraz soustředěného pozorování.

“Klepy…” začal Luthien. Chystal se zeptat, co tak zajímavého ostatní návtěvníci rozebírají, poviml si vak, e vekerá konverzace je poměrně tichá a hluk, který zde obvykle vládl, se kamsi vytratil. Odpověď na jeho otázku byla zřejmá. Vichni hovořili o arlatovém stínu - jeden drsně vyhlíející opilec se připotácel a ke stolu, kde seděli kyklopové, zaermoval jim rukou před obličeji a prohlásil: “Stín ije!” Jedna z bestií vyskočila, aby darebáka ztrestala, ale kamarád ji uchopil za pai a zadrel.

“Dneska se schyluje k pořádné rvačce,” řekl Luthien.

“Tento týden to nebude poprvé,” odpověděl Oliver zamyleně.

Zůstali u Trelfa víc ne hodinu. Luthien se docela dobře bavil, ale Oliver celou dobu upíjel z jediného dbánku a netvářil se nijak vesele. Z kadého příběhu, který kolem nich zazníval, byla slyet nespokojenost se současným stavem věcí. Luthienovi se zdálo, e legenda, kterou se stal, dala montfortským chudým petku naděje a navrátila jim jejich hrdost.

Kdy Oliver opustil Trelfa a naznačil Luthienovi, aby ho následoval, vykročil mladík lehkým krokem.

“Moná jsme mohli jetě chvíli zůstat,” řekl Luthien, kdy vyli na čerstvý noční vzduch. “Asi se strhne rvačka s kyklopy a ty bestie jsou mnohem lépe ozbrojeny ne ostatní návtěvníci.”

“Aspoň se návtěvníci naučí, s kým se rvát a s kým ne,” prohlásil Oliver.

Luthien se zastavil, podíval se na půlčíka, ale Oliver pokračoval v cestě. Mladíkovi nebylo jasné, co Olivera tak tve, ale cítil, e to má něco společného se vzrůstající pozorností ostatních.

Ve skutečnosti měl Oliver strach z toho, e se jim brzy celá ta věc s “arlatovým stínem” vymkne z rukou. Půlčíkovi nevadilo, e vichni nadávají na tyranii Morkneyho a obchodníků - takové řeči jsou zcela běné - Oliver měl strach z něčeho zcela jiného: e on a Luthien na sebe přitáhnou příli mnoho neádoucí pozornosti mocných protivníků. Půlčík byl rád středem pozornosti a často dělal ve proto, aby se jím stal, ale byly tady určité hranice.

Luthien ho rychle dohonil. “Plánoval jsi dneska výpravu do bohaté části?” zeptal se mladík a z jeho tónu bylo jasné, e doufá v zápornou odpověď.

Půlčík se na Luthiena upřeně podíval a pozdvihl obočí na znamení, e tohle je dost hloupá otázka. Neprováděli ádnou akci u od doby, kdy osvobodili aglina, a Oliver mladíkovi vysvětlil, e by se do bohaté části města neměli vydávat aspoň měsíc. Bylo mu vak jasné, proč se Luthien ptá.

“Má něco v plánu.” Bylo to spí konstatování ne otázka. Oliver si mohl stejně dobře odpovědět sám - Luthien se chtěl setkat se Sioban.

“Mám schůzku se Sekáči,” odpověděl Luthien. “Abych se podíval, jak se daří aglinovi a jeho příteli.”

“Trpaslíkům se daří dobře,” řekl Oliver. “Elfové a trpaslíci spolu vycházejí velmi dobře u od doby, kdy začali být společně utiskováni lidmi.”

“Chci se jen přesvědčit,” poznamenal Luthien.

“Samozřejmě,” řekl Oliver s úsměvem. “Ale moná bys měl jít spí domů. Venku je zima a u Trelfa bude naopak horko dřív, ne vyjde měsíc.”

Pohlédl na Luthiena takovým způsobem, e se mladík neubránil smíchu nad jeho váným výrazem. Oliver Luthiena od setkání neodrazoval. Chtěl jen, aby mladík byl opatrný. Podle půlčíkova názoru by láska neměla být snadná záleitost: zakázané ovoce chutná nejlépe.

“Tak dobrá,” řekl půlčík nakonec. “Ale nebuď tam moc dlouho!”

Luthien se okamitě rozběhl pryč a Oliver se usmál. Smál se celou cestu domů a vechny jeho starosti zmizely pod návalem romantiky.

Svíce v soukromých komnatách paláce vévody Morkneyho hořely dlouho do noci. Skupina obchodníků ho poádala o audienci a vévoda, který byl příli zaměstnán koncem obchodní sezóny, si na ně nemohl najít čas dříve.

Morkneymu bylo jasné, co se za tímto setkáním skrývá - celý Montfort nehovořil o ničem jiném ne o útoku na doly. Morkneyho tato zpráva příli nezaujala - koneckonců to nebylo poprvé, kdy někdo osvobodil vězně, a určitě ne ani naposled. Ale tihle obchodníci, kteří stáli před vévodovým mohutným stolem, tím byli zjevně velmi rozčileni.

Vévoda se pohodlně opřel na idli a poslouchal, jak si obchodníci stěují a jak vechny jejich zprávy spojuje tajemná postava arlatového stínu.

“Nechal po sobě červené stíny v celém mém skladiti!” řekl jeden mu.

“V mém také,” řekli současně dva dalí.

“A takřka v kadé ulici Montfortu jsou nápisy, e arlatový stín ije!” připojil dalí.

Morkney přikývl na znamení, e rozumí. I on u viděl objevující se graffiti. Bylo mu také jasné, e zdaleka ne vechny obrazy arlatového stínu pocházejí od něj. Daleko pravděpodobněji tímto způsobem mnoho lidí dávalo najevo, e s arlatovým stínem sympatizují. Vévoda Morkney byl dost moudrý na to, aby si uvědomil, e tohle je velmi nebezpečné.

Poslouchal trpělivě stínosti obchodníků dalí hodinu, přestoe to samé slyel u mnohokrát. Slíbil, e celý případ uváí, ale tajně doufal, e se tato nepříjemnost vyřeí sama od sebe.

Král Greensparrow poslal novou stínost na malé daně, které mu Montfort odvedl, a navíc měla nastat tuhá zima.

A tak vévoda z Montfortu přijal s velikým ulehčením, kdy ho kapitán jeho praetoriánské gardy vyruil přítí ráno od snídaně, aby ho informoval, e kolona vozů, která byla vyslána do Avonu - kolona, ve které byli čtyři mui odsouzení ve stejný den jako trpaslík aglin - byla během cesty přepadena.

Kapitán mu ukázal červený plá, potřísněný na mnoha místech krví.

“Dostali jsme je,” řekl kyklop. “S arlatovým stínem je konec. A spolu s ním sedm dalích,” a zvedl est prstů.

“A karavana?”

“Pokračuje v cestě,” odpověděl kyklop astně. “Ztratil jsem čtyři mue, ale získali jsme dva zajatce navíc a arlatový stín i ten půlčík jsou mrtví a houpají se na stromech.”

Morkney převzal plá a slíbil veliteli i jeho vojákům tědrou odměnu. Pak kyklopa propustil a zjistil, e po této příjemné zprávě mu snídaně chutná o mnoho lépe.

Přesto se vak později i s plátěm odebral do své studovny. Vybral si jednu z knih, poloil ji na stůl a v zásuvkách hledal komponenty pro jedno ze svých kouzel. arlatový stín za sebou nechával znamení v podobě magického obrysu na zdech a oknech. Bylo jasné, e za to můe ten plá.

Poloil na plá několik exotických bylin a přečetl z knihy zaříkání. Vzduch kolem plátě náhle temně zmodral a pak modrý nádech zmizel.

Morkney několik minut tie čekal. Nic se nestalo. Zkrvavený plá nebyl magický a nikdy nebyl očarován.

Stejně jako vandalové kreslící po zdech na ulicích, i nositel tohoto plátě byl jen obdivovatelem pravého arlatového stínu a tímto způsobem dával najevo svůj obdiv.

Vévoda Morkney se zhroutil na idli a zakryl si tvář dlaněmi. arlatový stín rychle vyrůstal v opravdový problém.

Trelf byl ve dne v noci nacpaný k prasknutí a bzučel novinkami, e půlčík, zvaný Tloutík Billy, a lidský zloděj, jménem pinavý Abner, byli zabiti na cestě východně od Montfortu. ířila se i povídačka, e arlatový stín je mrtev - povídačka, která Olivera z Morous potěila hned, jak ji při vstupu do hospody zaslechl.

“No, říká se, e je po arlatovém stínu,” poznamenal Tasman a naplnil jim poháry.

Luthienovi se zdálo, e barmanův veselý výraz byl v podivném nesouladu s jeho předstíraně smutnými slovy. A kdy naposledy, uvědomil si Luthien, chtěl Tasman po něm nebo po Oliverovi zaplatit za pití?

Tasman odeel obslouit dalího zákazníka, ale nespustil pohled - vědoucí pohled, napadlo Luthiena - z něj ani z půlčíka, sedícího vedle.

“Připijme si na Tloutíka,” řekl Oliver. “Byl to dobrej půlčík a měl nádherně tlustý břicho.” Stejně jako u Tasmana, ani Oliverův výraz nebyl v souladu s tím, co právě řekl.

“Nezdá se, e by tě to nějak rozesmutnilo,” řekl mladík. “Nějaký člověk - a ten tvůj dobrej půlčík - jsou mrtví.”

“Zloději umírají kadý den,” poznamenal Oliver a podíval se Luthienovi do skořicově zbarvených očí. “Z tohohle nám navíc plynou výhody.”

“Výhody?” zeptal se Luthien, jako by nevěřil vlastním uím.

“Budeme si moct vydělat jetě nějaké peníze na zimu,” vysvětlil Oliver. “A já se aspoň zbavím té hrozné představy, e cestuji někde po pláních a přitom mě zasypávají sněhové vločky.”

Luthien se se zamyleným výrazem napil. Celá tahle událost mu způsobila hořko v ústech.

“Teď u jen stačí, abychom nějak přemluvili ten tvůj plá, aby za sebou přestal zanechávat znamení,” doplnil Oliver.

Luthien smutně přikývl. Tohle je cena za to, co dělají, usoudil nakonec. Lidé umírají ve jménu arlatového stínu, chovají se jako arlatový stín, a teď on a Oliver této skutečnosti vyuijí ve svůj prospěch. Luthien vyprázdnil pohár a pokynul Tasmanovi, aby mu dolil.

Oliver mu poklepal na rameno a ukázal ke dveřím.

Dovnitř vstoupila skupina členů praetoriánské gardy a zamračeně se rozhlíela kolem.

Brzy poté, co se Luthien a Oliver vrátili do svého obydlí, vypukl u Trelfa boj. Byli zabiti tři lidé a dva kyklopové, mnoho dalích bylo zraněno a praetoriáni museli utéct.

I této noci byl vévoda vzhůru. Půlnoc byla pro jeho plán nejlepí, nebo v této době byla magická energie nejsilnějí.

Přistoupil k jedné ze zdí své soukromé studovny a odsunul ji stranou. Za ní se objevilo veliké zrcadlo ve zlatém rámu. Posadil se před ním na idli, začal cosi číst z dalí ze svých magických knih a hodil na sklo hrst křiálových kamínků. Zrcadlo téměř okamitě přestalo odráet okolní předměty a začala se v něm převalovat edá mlha.

Morkney pokračoval v zaříkání a vysílal své mylenky - mylenky na arlatový stín - do zrcadla. edá mlha začala získávat tvar a Morkney se dychtivě naklonil kupředu, nebo věděl, e brzy zjistí, kdo vlastně ten nebezpečný zloděj je.

Náhle se vak zrcadlo zbarvilo červeně a kouzelný obraz zmizel.

Morkneyho oči se rozířily úasem. Pokračoval v zaklínání téměř hodinu, ale nepodařilo se mu bariéru zničit.

Vévoda se vrátil ke stolu a k hromadě knih a pergamenů, které shromaďoval celý den. Nael několik zmínek o legendárním arlatovém stínu, zloději, který terorizoval Gaskonii ve dnech okupace. Vesměs to vak byla nicneříkající slova. Jedna zmínka vak hovořila o arlatovém pláti a říkalo se v ní, e jeho magická síla je schopná skrýt majitele před zvědavýma očima.

Morkney pohlédl na zčervenalé zrcadlo - plá zjevně skrýval svého majitele i před kouzly.

Vévoda vak nebyl nijak zklamán. Této noci zjistil mnohé, včetně toho, e zloději na cestě byli jen dvojníci a skutečný arlatový stín je stále naivu. A moudrý Morkney, který il ji celá staletí, věděl, jak magickou bariéru kolem plátě obejít. Nedokázal ve svém zrcadle získat obraz arlatového stínu, ale moná by dokázal lokalizovat někoho jiného, slabinu v ikovném převleku tohoto zloděje.

Kapitola 22

Léčka

O několik dní později si Oliver zael k Trelfovi. Jako obvykle tam bylo plno a jako obvykle se hovor točil kolem arlatového stínu. Skupina trpaslíků u stolu poblí Olivera si eptala, e arlatový stín byl zabit, kdy se pokouel osvobodit čtyři vězně. Svalnatí, zarostlí trpaslíci pozvedli číe na památku lechetného zloděje.

“On není mrtev!” prohlásil s přesvědčením člověk u jednoho stolu. “Minulou noc byl zase v ulicích! Zabil jednoho obchodníka.” Otočil se ke svým společníkům, kteří přikyvovali na souhlas.

“Pěkně mu podřízl krk,” doplnil dalí a zamáchal pěstí ve vzduchu.

Olivera takovéhle řeči nikterak nepřekvapovaly. I v Gaskonii se stávalo, e legendární zloděj nael spousty svých imitátorů. Existoval k tomu celkem prozaický důvod - obyčejným zlodějům ulehčovalo práci, kdy své oběti zastraili napodobováním svého slavnějího kolegy. Přesto se vak Oliverovi mylenka, e kdosi zemřel, kdy si někdo hrál na arlatový stín, pranic nelíbila. Navíc tu byla monost, e pokud jeho a Luthiena chytí, obviní je z vrady obchodníka, kterou spáchal někdo jiný. Pokud se vak na to podíval pragmaticky, byly to vechno dobré zprávy. Imitátoři zamlovali stopu za Oliverem a Luthienem. A pokud navíc obchodníci dojdou k přesvědčení, e arlatový stín je mrtev, určitě poleví v pozornosti.

Půlčík přestal věnovat pozornost rozhovorům a začal se rozhlíet po nějaké dámě. enská návtěvnost vak byla dnes v noci velmi hubená, a tak se Oliver zas vrátil ke svému pivu. Poviml si Tasmana, který stál nedaleko od něj za barem, čistil sklenice a díval se na něj. Kdy mu Oliver pohled opětoval, barman k němu přistoupil.

“Přiel jsi sám,” poznamenal Tasman.

“Mladého Luthiena ovládá srdce a ne mozek,” odpověděl. “U zase má dneska v noci sraz se svou láskou - budou na sebe cvrlikat za komínem při svitu měsíce.” Půlčík hovořil vesele a zdálo se, e lásku obou mladých začíná schvalovat. Byl zaloením romantik a vzpomínal na blaené dny v Gaskonii, kdy za sebou v kadém městě zanechal (alespoň) jedno zlomené srdce.

Tasman vak zjevně půlčíkovu veselou náladu nesdílel. “Tak to se asi vrátí brzo domů,” řekl.

“Ale kdepak,” začal Oliver, kterému uniklo, kam tím Tasman míří. Kdy vak pohlédl do barmanovy zamračené tváře, dolo mu, e něco není v pořádku.

“Co jsi tím myslel?” zeptal se půlčík.

Tasman se k Oliverovi naklonil. “Sioban, ta půlelfka,” vysvětloval barman, “byla dnes zatčena a zítra ji čeká soud.”

Oliver málem spadl ze idle.

“Byla obviněna z účasti na přepadení dolů,” pokračoval Tasman. “Její majitel ji odpoledne odvedl do vévodova paláce - vůbec netuila, e ji tam uvězní.”

Oliver se pokouel vechno utřídit. Uvěznili Sioban? Proč zrovna teď? Půlčík si nemohl pomoci, ale měl dojem, e půlelfčin profesionální vztah s arlatovým stínem v tom hraje svou roli. Nejspí v tom hraje roli i její osobní vztah s Luthienem. Znal tedy čarodějný vévoda Luthienovu pravou totonost?

“Někteří lidé říkají, e arlatový stín je ona,” pokračoval Tasman. “Je jisté, e ji ohledně toho budou zítra ráno v Chrámu vyslýchat.”

“Jak to vechno vlastně ví?” zeptal se půlčík a uvědomil si, e Tasman má bystré ui a ví o montfortském podsvětí mnoho věcí. To, e Oliver a Luthien jedli a pili v jeho hospodě zadarmo, mělo určitě důvod. Důvod mělo jistě i to, e Tasman měl z historek o napodobitelích arlatového stínu stejnou radost jako Oliver.

“Nedělají s tím ádné tajnosti,” odpověděl barman. “V hospodách se nehovoří o ničem jiném ne o půlelfčině uvěznění. Překvapuje mě, e ty ses o tom doslechl a teď.”

Oliver věděl, e podezřelí zloději byli v Montfortu uvězňováni takřka kadodenně. Tak proč dělají z tohohle zatčení takovou veřejnou záleitost?

Odpověď byla zřejmá. Slovo léčka se půlčíkovi uhnízdilo v mysli a setrvalo tam po celou cestu domů.

Oliver si přestal hrát na děvčátko okamitě poté, co s Luthienem proli praetoriánskou stráí, stojící u hlavní brány do Chrámu. Kdy se dostali do foyeru, dával půlčík zřetelně najevo svou nechu a přemýlel, proč tohle místo vlastně nemá rád. Oliver pochopitelně u předelé noci, kdy řekl Luthienovi o Siobanině uvěznění, věděl, e ho návtěva Chrámu nemine. Neměl z toho vak ádnou radost.

“Můeme jí tím jenom ublíit,” prohlásil u poněkolikáté Oliver a hodil svůj magický hák do tunelu nad místností. Luthien uchopil lano a vyplhal nahoru s Oliverem v závěsu.

“Morkney zatím jenom tuí, e mezi ní a arlatovým stínem existuje nějaké spojení,” pokračoval Oliver, kdy procházeli chodbou. “Pokud nás tu dneska chytí, pak na to tvoje milovaná těce doplatí.” Raději si nechal pro sebe, jak těce na to doplatí oni dva. Půlčík si přihladil své dlouhé vlasy a upravil si oděv, který se mu při plhání vykasal.

“Já vím,” odpověděl Luthien.

“U jsem viděl hodně léček podobných téhle,” řekl Oliver.

“A u jsi někdy nechal svoji milovanou v nesnázích?” zeptal se Luthien.

Oliver neodpověděl a od té chvíle se zdrel vech dalích poznámek. Půlčík toti kdysi milovanou v nesnázích nechal - byla to osmnáctiletá půlčice. Oliver byl tehdy velmi mladý a il v malé vesnici, kde právě začínal se svou zlodějskou kariérou. Místní lechtic (a první člověk, kterého tehdy Oliver okradl), toti nemohl Olivera chytit, ale zjistil půlčíkův vztah k této dívce. Proto jeho lásku zatkl a Oliver uprchl. Ospravedlňoval svůj útěk tím, e jednal v jejím nejlepím zájmu.

Oliver nikdy nezjistil, co se s ní stalo, a častokrát se sám sebe v duchu ptal, zda jeho “taktický ústup” bylo to nejlepí, co mohl udělat.

A tak následoval Luthiena na místo, které u jednou navtívili. Oliver si poviml, e dnes je tu mnohem víc kyklopů ne minule, a také toho, e je zde víc návtěvníků. Vévoda z toho zjevně hodlal udělat společenskou událost.

Oliver poklepal Luthienovi na rameno a naznačil mu, aby přes sebe přehodil arlatový plá - i Oliver si vzal svůj fialový převlečník a nasadil si klobouk - jetě dřív, ne dojdou do triforia lemovaného chrliči.

V tichosti doli a do rohu, kde se přitiskli za jednu sochu.

Scéna pod nimi se podobala té, kterou viděli při své předchozí návtěvě. Rudě oděný vévoda Morkney seděl v křesle za oltářem a vypadal poněkud znuděně. Zdálo se, e vyvolávání daňového úředníka nevěnuje pozornost.

Luthien ho pozoroval jen chvíli a pak obrátil svou pozornost na první řadu lavic. Sedělo tam několik lidí, kteří na sobě měli edé hábity vězňů a byli stráeni skupinou kyklopů. Jen jediný z nich byl trpaslík a Luthien s ulehčením zjistil, e to není aglin. Dalí tři byli zřejmě lidé, ale zbývající vypadali jako mladí chlapci nebo dívky.

“Kde jsi?” zaeptal mladý Bedwyr a pečlivě si postavy prohlíel. Jedna z nich se trochu pohnula a Luthien si poviml pramínku peničných vlasů. Mladík se instinktivně nahnul kupředu, jako by chtěl skočit dolů.

Oliver uchopil Luthiena za pai a zadrel ho.

“Je to stejné jako tehdy s tím trpaslíkem,” zaeptal půlčík. “Nevím, co tady vůbec děláme.”

“Ale já vím,” prohlásil Luthien.

Odvádění daní pokračovalo dalí půlhodinu a zdálo se, e vechno jde hladce. Oliver se vak stále nemohl zbavit pocitu, e něco není v pořádku. Sioban byla zatčena z nějakého důvodu a zpráva o jejím zatčení byla dozajista ířena uměle. Pokud aglina uvěznili jako varování, pak případ se Sioban měl slouit bezpochyby jako návnada.

Daňový úředník shrnul své dokumenty na jednu hromadu a vstal ze idle. Jeho místo zaujal někdo jiný, který praetoriánské gardě rozkázal, aby připravila vězně. Sedm edě oděných postav bylo přinuceno vstát a mu sedící za stolem začal vyvolávat jejich jména.

Starí mu, který vypadal zhruba na padesát let, byl hrubě postrčen před oltář. Několikrát klopýtl a byl by upadl na obličej, kdyby ho dva kyklopové nepřidreli.

Byl to klasický případ: ukradený kabát ze stánku. Pokozený obchodník byl přivolán jako svědek.

“Tohle nevypadá dobře,” poznamenal Oliver. Půlčík kývl směrem k obchodníkovi. “Je to boháč a vévodův přítel. S tím uboákem to vypadá opravdu zle.”

Luthienovy rty se zkřivily v smutném úsměku.

“U někoho, kdo stál před tímhle soudem, shledali nevinným?” zeptal se.

Oliver odpověděl přesně, jak předpokládal. “Ne.”

Obalovaný byl po chvíli shledán vinným. Vekerý jeho majetek, včetně domu v montfortské nií sekci, připadl obchodníkovi, který také získal právo osobně odsouzenému useknout levou ruku a připevnit si ji ke stánku pro výstrahu budoucím zlodějům.

Starý mu chabě protestoval a kyklopové ho odvlekli pryč.

Dalí přiel na řadu trpaslík, ale Luthien se u na to nemohl dívat. “Kde jsou Sekáči?” zaeptal. “Proč tady nejsou?”

“Moná, e tu jsou,” odpověděl Oliver. “Ale ani jim nezbývá nic jiného, ne se dívat,” doplnil po chvíli. “Kdy chytnou nějakého zloděje, zůstává sám. To je pravidlo, které vichni dodrují.”

Luthien pohlédl zpět k oltáři, kde byl právě trpaslík odsouzen ke dvěma letům práce v dolech. Mladík Oliverovo vysvětlení chápal. Kdyby vévoda věřil, e se zlodějské bandy budou pokouet osvobodit své kamarády, pak by měl s vyčitěním města snadnou práci.

Luthien uznal, e to má svou logiku - ale pokud to byla pravda, proč se on právě teď nacházel padesát stop nad podlahou Chrámu?

Podle předpokladů předvolali Sioban a jako poslední. Vstala z lavice, a přestoe měla spoutané ruce, setřásla kyklopy, kteří ji uchopili, a vykročila sama.

“Otrokyně Sioban!” zavolal soudce hlasitě a krátce pohlédl na vévodu. Morkneymu vak zůstal na tváři znuděný výraz.

“Byla jedna z těch, kteří přepadli důl,” doplnil mu.

“A kdo to říká?” zeptala se půlelfka pohrdavě. Kyklop, stojící za ní, ji zezadu udeřil násadou kopí a Sioban se po něm vztekle ohlédla.

“Je opravdu nezlomná,” zaeptal Oliver obdivným tónem. Přidroval Luthiena za arlatový plá, nebo se obával, e mladík kadou chvíli skočí dolů.

“Vězni hovoří, jen kdy jsou tázáni!” řekl vztekle mu na pódiu.

“Tvé vásty mě nezajímají,” odpověděla Sioban a vyslouila si dalí ránu.

Luthien temně zavrčel a Oliver rezignovaně zavrtěl hlavou. Půlčíkův pocit, e je v nesprávný čas na nesprávném místě, jen zesílil.

“Zaútočila na důl!” vykřikl mu vztekle a podíval se na vévodu. “Navíc je to přítelkyně arlat…”

Morkney se prudce naklonil, dopředu a pohybem ruky ho umlčel. Oliverovi se zdálo, e Morkney nechce, aby toto jméno bylo vysloveno nahlas.

Morkney se upřeně podíval na Sioban. Jeho oči jako by svítily magickým árem.

“Kde jsou ti trpaslíci?” zeptal se.

“Jací trpaslíci?” odpověděla Sioban.

“Ti dva, které jste ty a tví… společníci odvedli z dolů,” vysvětlil Morkney a jeho odmlka znovu utvrdila Olivera v přesvědčení, e celý proces byl připraven kvůli němu a Luthienovi.

Sioban zavrtěla hlavou. “Jsem jen sluebnice,” řekla klidně. “Nic víc.”

“Kdo je majitelem této otrokyně?” zeptal se vévoda. Siobanin pán povstal a zvedl ruku.

“Ty jsi bez viny,” vysvětlil mu vévoda. “Take bys měl dostat náhradu za tuhle ztrátu.” Majitel ulehčením vydechl a posadil se.

“Ale ne,” zamumlal Oliver. Luthien, který se díval střídavě z obchodníka na vévodu a z vévody na Sioban, ničemu nerozuměl.

“Ale ty,” zavrčel Morkney a poprvé za celou dobu vstal ze idle. “Ty jsi vinna,” řekl vévoda a znovu se posadil. “Přítích pět dní stráví v mých kobkách.”

Pět dní? přemítal Luthien. Tohle e měl být rozsudek? Uslyel Oliverův povzdech a pochopil, e Morkney jetě neskončil.

“A bude to tvých posledních pět dní!” doplnil vévoda. “Pak bude pověena za krk - na náměstí, které nese mé jméno!”

V celém shromádění se začal vzmáhat nespokojený hluk. Kyklopské stráe pevněji sevřely své zbraně a rozhlíely se kolem, jako by čekaly potíe. Takovýhle rozsudek nikdo nepředpokládal. Během Morkneyho vlády se rozsudek smrti vynáel pouze nad vrahy lidí, a pokud zavradění nebyli nijak zvlá důleití, často se změnil v pouhé doivotní otroctví.

Olivera v mylenkách znovu napadlo slovo léčka. Přemýlel, co bude následovat. Bylo mu jasné, e Luthien takovou nespravedlnost nedovolí a alespoň se pokusí dívku osvobodit. Bylo mu jasné, e následujících pět dní bude pěkně zaměstnán. Bylo mu jasné, e bude obstarávat spojení mezi Sekáči a kýmkoli dalím, kdo by jim mohl pomoci.

Půlčík vak změnil názor, kdy pohlédl na Luthiena a uviděl ho stát s napjatým lukem v ruce.

Se vzteklým výkřikem vypustil mladý Bedwyr íp, který mířil přímo na vévodu. Ten se překvapeně podíval na triforium. Objevil se stříbrný záblesk a ne jeden, ale pět ípů náhle letělo vzduchem. Pak se zablesklo znovu a počet ípů se znovu zpětinásobil. Po třetím záblesku bylo ve vzduchu sto pětadvacet ípů. Vechny mířily na vévodu a Oliver s Luthienem tomu nevěřícně přihlíeli.

Čekalo je vak zklamání. Tucty ípů nebyly nic jiného ne stíny toho prvního a vechny se rozplynuly v nicotu nebo prostě proletěly skrz vévodu, který stále seděl na idli a usmíval se.

Luthien se cítil jako nebetyčný hlupák, v čem ho jen utvrdila Oliverova následující poznámka.

“Tohle nebyla ta nejchytřejí věc, kterou jsi mohl udělat.”

Kapitola 23

Řekni jim!

Luthien odskočil od okraje v okamiku, kdy socha vedle něj začala oívat. vihl lukem a rozbil ho o tvrdou hlavu nestvůry. Začal se rozhlíet po Oliverovi. Viml si, e půlčík je zle tísněn ostatními sochami, které se díky volání svého čarodějného mistra také probudily k ivotu.

“Proč se vdycky přistihnu, jak bojuju někde nad propastí?” zavrčel půlčík a bodl - jen aby zjistil, e jeho rapír nedokáe prorazit tvrdou kůi chrliče.

Celé shromádění dole v katedrále propadlo zmatku. Kyklopové vykřikovali rozkazy. Vévodův soudce volal: “Smrt psancům!” A pak udělal zásadní chybu, nebo svůj pokřik změnil na: “Smrt arlatovému stínu!”

“arlatový stín!” Mnoho lidí povstalo z kostelních lavic a ukazovalo směrem, kde stál Luthien. Právě v tom okamiku mladý Bedwyr zaútočil na chrlič a jeho meč se svezl po jeho krku a zasekl se hluboko do křídla. Stvůra se sesula dolů, a přestoe se pokouela zraněnými křídly pád zastavit, zřítila se ve spirále na podlahu.

“arlatový stín!” Zvedl se znovu pokřik a mnoho lidí v hrůze vykřiklo, kdy zblízka pohlédlo na oivlý chrlič.

Oliver, tísněný dvěma oivlými monstry, ustoupil do rohu těsně vedle Luthiena. Mladý Bedwyr vztekle sekal mečem a zanechal na tváři jedné ze zrůd dlouhý rám.

Bylo mu vak jasné, e přestoe se jim zatím daří dret si nestvůry od těla, je jich na ně příli mnoho.

Kyklopové se rychle dávali dohromady a pokoueli se zvládnout vzmáhající se nevoli mezi lidmi. Mnoho návtěvníků s dětmi utíkalo k západním dveřím. Jeden kyklop se vrhl k Sioban a dostal kopanec do břicha. Dalí, který se k ní přiblíil, měl jetě větí smůlu, nebo ho do předloktí zasáhl íp (střela vyletěla odněkud z davu).

Dalí a dalí lidé ukazovali na tajemného zloděje v arlatovém pláti. Oliver s lanem a hákem v ruce si toho poviml.

“Ano!” vykřikl tak hlasitě, jak jen dokázal. “Přiel arlatový stín! Hodina svobody přichází, dobří lidé z Montfortu.”

“Za Eriador!” vykřikl Luthien, který okamitě pochopil půlčíkův plán. “Za Bruce Mac Donalda!” A pak podstatně tiím tónem dodal: “Pozor, Olivere!” kdy jeden z chrličů zaútočil:

“Do zbraně, stateční lidé z Montfortu!” zařval půlčík, roztočil hák nad hlavou a mrtil jím mezi trámy, podepírající střechu. “Svoboda čeká. Do zbraně! Přichází čas hrdinství. Stateční lidé z Montfortu, do zbraně!”

Luthien zasykl bolestí, kdy ho pařát jednoho z chrličů zasáhl do ramene. Zapotácel se a narazil do Olivera. Pak uchopil lano a on i Oliver začali plhat dolů.

Pohled na Luthiena s Oliverem, za nimi vlál arlatový a fialový plá, jak se spoutějí dolů k oltáři a tyranskému vévodovi, způsobil, e paniku vystřídala odvaha, která zotročeným montfortským obyvatelům vstoupila do srdcí. Jeden obchodník s vakem mincí, které dnes přinesl jako daň, se náhle rozmáchl a udeřil jím nejbliího praetoriánského gardistu do obličeje. Kyklop upadl a přes něj se převalila kupa těl.

Nedaleko zdi byl dalí kyklop zavalen útočící hordou.

A vzadu náhle Siobanini spojenci Sekáči vytáhli ukryté zbraně a luky a postavili se vlně útočících kyklopů.

Siobanin soudce s dýkou v ruce seběhl z pódia, se zjevným úmyslem půlelfku zabít. Změnil vak názor, kdy se před ni postavil rozloitý trpasličí vězeň. Mu se rozběhl pryč a volal praetoriánskou gardu.

Sioban a trpaslík se rozhlédli kolem sebe a uviděli, e jejich alářník klesl na zem zasaen ípem. Sebrali mu od opasku klíče a hledali ty, které patřily do zámků na jejich poutech.

Oliver a Luthien byli u v půli cesty na zem, kdy na ně náhle zaútočil jeden chrlič. Luthien se jednou rukou pustil a vytasil meč.

Oliver se obával, e k zatím osamocenému chrliči se brzy přidají dalí. Jetě horí byla skutečnost, e viseli ve vzduchu a představovali snadný cíl pro rozvztekleného čarodějného vévodu. Půlčík pohlédl na zem pod nimi, povzdechl si a třikrát po sobě kubl lanem.

Luthien, půlčík i chrlič, který skočil mladíkovi na záda, se zřítili patnáct stop na podlahu. Oliver při cestě dolů vytasil dýku a její hrot opřel o chrličovu hlavu. Náraz byl natolik silný, e ostří projelo hluboko dovnitř.

Luthien byl na nohou první a mečem drel nejblií kyklopy v uctivé vzdálenosti. Chrliče zatím zaměřili svou pozornost na dav. Jeden se snesl dolů, uchopil nejbliího člověka a vyletěl s ním na triforium.

Kadý bojoval tím, co mu přilo pod ruku a znovu a znovu se ozýval pokřik: “arlatový stín!”

Vévoda Morkney vztekle zaal pěsti. Přeruil zaříkávání, které by na Olivera a Luthiena vyslalo záleh energie. Kdy se rozhlédl kolem, uvědomil si, e zaměřit se na ty dva by nebylo právě nejmoudřejí. Lidé v katedrále vysoko převyovali jeho kyklopy počtem a k vévodovu překvapení měli někteří z nich zbraně. Morkneyho chrliče byly sice působivé, ale bylo jich málo a zabíjely pomalu.

Kolem vévody zasvitěl dalí íp, který vak, stejně jako ty předchozí, narazil na jeho magickou bariéru.

Morkneyho celá situace nijak neznepokojovala. U dávno počítal s tím, e se něco takovéhleho můe stát, a dobře se na to připravil. Chrám stál u stovky let a během této doby pod ním bylo pohřbeno mnoho těch, kteří ho pomáhali stavět anebo mu věnovali velké dary.

Mylenky vévody Morkneyho nyní zamířily do duchovního světa, dosáhly a k pohřbeným tělům a zavolaly je zpět. Podlaha a zdi se zatřásly. Celé kamenné bloky se vyvalily ven a pod nimi se objevily ruce se zahnívajícími zbytky kůe.

“Co jsme to vlastně udělali?” zeptal se Luthien, kdy se jim podařilo na chvíli se uvolnit z boje a popadnout dech.

“Nevím!” řekl půlčík. Pak náhle oba v hrůze ustoupili, nebo ze země povstala kostra, na ní visely rozkládající se zbytky masa a jí v hloubi prázdných očních důlků zářilo rudé světlo.

Vzduchem se mihl Luthienův meč a oddělil lebku od zbytku těla.

“Tohle jsou Morkneyho zrůdy!” vykřikl Oliver.

Luthien skočil před půlčíka. Vrhli se na ně dva kyklopové. Bedwyrův meč zasvitěl kupředu, pak nahoru a do strany a srazil protivníkovu zbraň stranou. Luthien prudce udeřil odkrytého kyklopa pěstí. Pak se mladík instinktivně sehnul a nad hlavou mu zasvitělo ostří druhé bestie. Otočil se a sekl překvapeného kyklopa přes břicho.

Oliver udělal salto a během něj nějakým záhadným způsobem vrhl svou dýku. Ta se zabodla dalímu praetoriánovi, který právě přibíhal, do krku. Zasaený vykřikl a zachroptěl. Oliverův rapír mu projel srdcem a kyklop klesl na zem.

Luthien mrtvolu přeskočil a vrhl se na kyklopa s těkým mečem, který drel v obranné pozici.

Luthien byl na něj příli rychlý. Z otočky kyklopův meč odrazil a poranil ho na pai. Přestoe nebyl nějak váně zraněn, kyklop raději ustoupil a el si vyhledat nějakého snadnějího soupeře.

Oba přátelé se dostali k oltáři a mezi nimi a vévodou Morkneym, který stál před svým pohodlným křeslem, u nebyl ádný nepřítel.

Luthien začal obíhat oltář zleva a Oliver ho následoval. Vévoda náhle rozpřáhl ruce a hodil po nich hrst malých kuliček. Dopadly na podlahu vude kolem oltáře a začaly vybuchovat. Zasypaly oba přátele jiskrami a zahalily je kouřem. Oliver vykřikl a vytřepával si jiskry z atů. Oba dva se po chvíli probojovali dýmem a k místu, kde vévoda Morkney před chvílí stál - jen aby zjistili, e u tam není.

Oliver ukázal na vlnící se tapisérii na protějí zdi. Luthien se tam vrhl a odhrnul ji stranou. Objevil dřevěné dveře a za nimi úzké kamenné schoditě, vedoucí do nejvyí věe Chrámu.

Sioban a osm Sekáčů se rozběhli různými směry, aby se pokusili uklidnit a zorganizovat bojující dav. Jeden ze Sekáčů dal půlelfce luk a toulec a sám vytáhl meč a vydal se vstříc dvěma blíícím se kyklopům. Jeden z kyklopů náhle padl a Sioban s úsměvem sklonila luk.

Kyklopové si nevedli právě nejlépe, ale jejich nemrtví spojenci a oivlé chrliče vháněli děs do srdcí těch, kdo stáli proti nim.

Jedna ena, pouívající svou vycházkovou hůl jako kyj, s její pomocí srazila hlavu jednomu kostlivci a její oči se rozířily okem, kdy se po ní ta nechutná bezhlavá věc začala sápat. Byla by určitě mrtvá, kdyby se trpasličí vězeň, který se u také osvobodil z pout, na kostlivce nevrhl a nesrazil ho na zem.

Sioban se rozhlédla kolem a uviděla enu s třemi malými dětmi, jak se snaí dostat z dosahu jednoho chrliče, cvakajícího tesáky. Půlelfka do něj vystřelila íp, pak jetě jeden, a kdy se k ni nestvůra obrátila, vrhla se na ni skupina muů, kteří ji pohřbili pod svojí váhou.

Sioban si uvědomila, e je úplně jedno kam půjde, protoe bitva zuřila po celé chrámové lodi. Zamířila k oltáři a doufala, e tam najde Luthiena s Oliverem. Dola tam právě včas, aby viděla jak se za jejím milým a za půlčíkem zavřely dveře.

Schoditě bylo úzké a točité a Luthien s Oliverem viděli jen pár stop před sebe. Minuli několik malých okének zdobených sochami a Luthien si je s obavou prohlíel, jakoby se bál, e také obivnou.

Asi po sedmdesáti schodech se Luthien zastavil a otočil se na Olivera, který byl zaujat smotáváním svého magického lana. Luthien mu naznačil, aby se zaposlouchal.

Nedaleko před nimi bylo slyet zaklínání.

Luthien se přitiskl ke zdi a pobídl Olivera, aby udělal to samé. Ne vak mohl překvapený půlčík jakkoli zareagovat, přiletělo seshora několik blesků, které proletěly kolem Luthiena. Mladík se podíval po Oliverovi a předpokládal, e najde jen zuhelnatělé zbytky.

Půlčík vak stál a pokouel si upravit propálený kloubouk.

“Ví,” řekl nonalantně, “být malý má občas svoje výhody.”

Vyrazili dál a Luthien bral schody po dvou, aby se stihl dostat k vévodovi dřív, ne na ně sele nějaké dalí kouzlo.

Mladík nezapoměl na ár, který pocítil, kdy se kolem něj přehnaly blesky, a přemýlel, co tady vlastně sakra dělá. Jak to, e syn earla z Bedwydrinu bojuje s čarodějným vévodou v nejvyí věi nejmonumentálnějí eriadorské budovy?

Zavrtěl hlavou a zaplail tyto mylenky.

Kdy mladík po chvíli obeel dalí okruh spirály, rozířily se jeho oči překvapením a úlekem. Do zdi těsně nad jeho hlavou narazila těká sekyra. Nad ním za sebou stáli dva kyklopové a bránili schody.

Luthien se prvního pokusil zasáhnout mečem, ale kyklop měl veliký tít a navíc výhodu v tom, e stál výe. Mladý Bedwyr neměl kam udeřit. Těká sekera se znovu začala snáet Luthienovi na hlavu a mladík jen taktak stihl ráně nastavit meč.

“Rychle se probojuj!” vykřikl za ním Oliver. “Musíme toho čarodějníka dostat dřív, ne nám stihne připravit dalí překvapení!”

To se snadněji řeklo, ne udělalo, protoe Luthien nemohl na svého silného a dobře chráněného protivníka pořádně zaútočit. Na rovné zemi by se mladík a Oliver s oběma kyklopy bezpochyby vypořádali, ale takhle na schodech to Luthienovi připadalo beznadějné.

Uvaoval o tom, e se vrátí zpátky do kostelní lodi, kde oba mohli alespoň přispět k boji.

Zezadu přiletěl íp, prosvitěl Luthienovi kolem hlavy a narazil do zdi. Kyklop, který títem blokoval ránu mladíkova meče, ho instinktivně pozvedl před sebe. Luthien nezaváhal a sekl kyklopa do odkrytého kolena. Bestie upadla na schody a druhý kyklop se otočil a začal utíkat.

Oliverova vrená dýka ho zasáhla do zad dřív, ne stihl udělat dva kroky.

Luthien dorazil prvního kyklopa, ten druhý s dýkou v zádech se zapotácel - a zabodl se do něj dalí íp.

Oba přátelé uviděli dole na schodech siluetu Sioban.

“Rychle nahoru!” pobídl Oliver Luthiena. Obával se, e zamilovaný mladík se zastaví a bude na jejich zachránkyni dělat celou věčnost sladké oči. Luthien vak u byl v pohybu a překračoval těla padlých kyklopů. “Musíme toho čarodějníka dostat…”

“Ne nám připraví dalí překvapení!” dokončil Luthien za půlčíka.

Spěchali nahoru a Luthiena začaly brnět nohy. Na chvilku se zastavil a ohlédl se po svém příteli.

“Pokud se zastavíme, tak na nás ten čaroděj nachystá něco odporného, to se vsaď,” řekl Oliver a odhrnul si z obličeje rozcuchané vlasy.

Luthien se chvilku vydýchal a rozběhl se dál.

Vystoupali jetě asi sto schodů nahoru a před sebou uviděli denní světlo. Dostali se a na vrchol věe, co byl kruhový prostor s průměrem zhruba dvacet pět stop, chráněný silnou zdí.

Napříč od nich stál vévoda Morkney. Divoce se smál a jeho hlas se podobal skřeku dravé elmy. Luthien doběhl na ploinu, ale prudce se zastavil a s hrůzou sledoval, jak se vévodovo tělo mění a začíná se kroutit a vydouvat.

A růst.

Morkneyho kůe potemněla a kolem paí a krku se mu začaly tvořit upiny. Z úst mu vyrazil dlouhý rozeklaný jazyk. Morkneyho obličej začal vypadat jako hlava obřího hada a z jejího vrcholku vyrazily obrovské zahnuté rohy. Jeho tělo se zvětilo přinejmením dvojnásobně a napínalo červenou róbu a k prasknutí. Pařáty na dlouhých a mocných paích krájely vzduch a vévoda dokončoval svou zjevně bolestivou proměnu.

Z koutku úst mu ukápla slina, a kdy dopadla na kámen, zasyčela jako kyselina. Netvor se se zavrčením zbavil atů a roztáhl dlouhá konatá křídla. Jeho černé tělo bylo cítit árem Pekla.

“Morkney,” zaeptal Luthien.

“Nemyslím,” odpověděl Oliver. “Moná bychom se měli vrátit.”

Kapitola 24

Démon

“Nejsem Morkney,” prohlásil netvor. “Pohlédněte ve strachu na nejmocnějího z Prastarých!”

“Prastarý?” zaeptal Luthien se strachem v hlase.

“Démon,” vysvětlil mu Oliver a snail se po dlouhé cestě nahoru popadnout dech. “Ten čaroděj se změnil v démona.”

“Určitě není horí ne drak,” zaeptal Luthien a snail se tak Olivera i sám sebe uklidnit.

“My jsme přece draka nepřemohli,” připomněl mu okamitě Oliver.

Démon se rozhlédl a jeho dech mrazil jako říjnový vzduch. “Ach,” povzdychl si. “Je krásné být znovu na světě! Ne mě Morkney bude schopen vrátit zpátky do Propasti, budu hodovat na vás dvou a na stovkách dalích lidí!”

Luthien o tomto prohláení ani na okamik nepochyboval. Viděl obry, kteří byli stejně velcí jako démon, ale ani oni, a dokonce ani Baltazar, nevyzařovali takovou auru moci a nepochopitelného zla. Kolik lidí u měl tento démon na svědomí? přemýlel Luthien, ale zjistil, e vlastně ani nechce znát odpověď.

Na schodech za sebou uslyel kroky. Ohlédl se a uviděl Sioban, jak s lukem v ruce přichází na spodní odpočívadlo.

Luthien se zhluboka nadechl a snail se uklidnit. Bylo mu, jako by mu do srdce vráeli kůl.

“Jdeme, Olivere,” procedil skrze zuby a pevněji sevřel meč. Chystal se na ztělesnění zkázy, které stálo před ním, zaútočit.

Ne stihl půlčík na svého vyího přítele upřít nevěřícný pohled, Prastarý zdvihl ruku a sevřel ji v pěst.

Náhle se zvedl stralivý vítr, při kterém se oba společníci jen stěí udreli na nohou. V té chvíli Sioban vypustila íp, ale vichr ho srazil nekodně stranou.

Luthien se zapotácel a pozvedl pai, jako by se tím chtěl chránit před větrem. Jeho plá a aty za ním divoce vlály. Půlčíkovi uletěl klobouk z hlavy. Oliver se po něm instinktivně natáhl, ale vznesl se také a přeletěl přes zeď, chránící vrcholek. Oliver byl od ní vzdálen asi tucet stop, kdy tu se na hadí tváři démona objevil úklebek a vítr náhle utichl.

Oliver ze sebe vydal krátký výkřik a zmizel z dohledu.

Se vzteklým výkřikem Luthien zaútočil a jeho meč se zablýskal. Siobaniny ípy se míhaly vzduchem, i kdy Luthien mohl jen těko odhadnout, zda dokáí Prastarému ublíit.

Pokusil se netvora bodnout, ale ten jeho ostří hravě odrazil. Luthien klesl na jedno koleno a vyhnul se tak zahnutým pařátům, pak se postavil a uskočil zpět.

Démonovi se do krku zabodl íp a netvor vztekle zasyčel.

Luthien ho sekl do stehna a jeho meč v něm zanechal krvácející ránu. Mladý Bedwyr uskočil stranou, ale démon ho pařáty zasáhl do ramene a srazil ho na zem.

Mladík pohotově vyskočil a vyhnul se dalímu úderu. Věděl, e rána musí démona bolet, a kdy se k němu Prastarý otočil, v jeho hadích očích hnuly plamínky nenávisti.

Zahlédl vak v jeho očích i něco jiného - malé zaváhání, a viděl také, e koutky netvorovy tlamy sebou nepatrně kubají.

Do démonova krku se zaryl íp.

Zákuby pokračovaly a Luthien získal dojem, e Prastarý se v hmotném těle necítí dvakrát jistý.

Démon udělal krok kupředu a čněl nad Luthienem jako vě. Z jeho očí vyrazily dva rudé paprsky, které se několik palců před démonovým obličejem spojily. Zasáhly Sioban a mrtily jí dolů ze schodů.

Luthienovi se téměř zastavilo srdce.

Oliver, visící na zdi, si pořádně narazil klobouk na hlavu. Dlouhé vlasy mu visely přes tvář a zabraňovaly mu ve výhledu. Nohama se zapíral o kameny a rukama se pevně drel lana.

Půlčík věděl, e tady nemůe viset věčně, a tak nakonec sebral vechnu odvahu a odhrnul si vlasy z tváře. Jeho hák - ten skvělý magický hák! - se zachytil na zdi, i kdy bohuel dost daleko od vrcholku věe. Oliver neměl ani dost lana na to, aby seplhal na ulici pod sebou.

Kousek nad sebou, po levé straně, uviděl okno.

“Jsi velmi statečný,” zaeptal sám k sobě a odrazil se nohama ode zdi. Pomalu se rozhoupával ze strany na stranu, pak se jednou rukou pustil a zachytil se za okenní výklenek. Po chvíli námahy se mu na něj podařilo vlézt.

Oliver posmutněl, kdy uviděl, e okno je zamříované. Pohlédl dolů a spatřil, e pod ním se shromádil veliký dav, který ho pozoruje. Viděl také oddíl praetoriánské gardy, která si klestila cestu směrem ke vchodu do Chrámu. Půlčík s povzdychem zavrtěl hlavou a třikrát kubl lanem, aby ho uvolnil. Uvědomil si, e nyní by byl schopen upevnit hák tak, aby mohl seplhat dolů a zmizet. Ke svému vlastnímu úasu vak zjistil, e ho hází nahoru, poblí dalího okna.

Za chvíli k němu Oliver, za vydatného povzbuzování shromáděných přihlíejících, doplhal.

“Občas se mi zdá, e mít přítele je jen na obtí,” zamumlal půlčík, ale pokračoval v cestě.

Boj v katedrále pokračoval. Větina kyklopů byla mrtvá a zbývající se bránili z posledních sil. Povstalci vak nemohli bojovat proti nemrtvým a oivlým chrličům. Sekáči se snaili směrovat lid k východu.

Kadý se snail co nejrychleji opustit Chrám. Kyklopové to pochopili a házeli jim do cesty kostelní lavice.

V patách měli nemrtvé, kteří srazili kadého, kdo nebyl dost rychlý, aby unikl jejich kostnatým pařátům.

Luthien se s nenávistným výkřikem vrhl do útoku. Mladý Bedwyr chtěl bestii za kadou cenu zabít a nemyslel přitom na vlastní bezpečí. Proti němu se vztáhly dvě pařátovité ruce, ale mladík jen vztekle máchl mečem a zanechal na nich krvavé rámy.

Luthien do netvora vrazil a sekal a kopal do jeho těla.

Démon zjevně pochopil nebezpečí plynoucí z této zuřivosti a jeho konatá křídla se roztáhla a Prastarý se vznesl do vzduchu. Poodletěl kousek od Luthiena.

“Ne!” vykřikl Luthien. Nemyslel na nebezpečí, které plynulo z toho, e se Prastarý dostal z dosahu jeho meče. Myslel jen na to, e vraedné monstrum můe utéct. Vrhl se na netvora a bylo mu úplně jedno, e ho pařáty zasáhly do zad.

Necítil bolest, i kdy věděl, e krvácí. Jediné, co cítil, byl vztek a vechnu svou sílu a soustředění vloil do rány mečem. Zbraň se zabořila hluboko do netvorova břicha. Z rány se vyvalil zelený kouř. Mladý Bedwyr zařval a snail se démona rozpárat. Pohlédl Prastarému do očí a znovu si viml zaváhání, které znamenalo, e démon není v čarodějově těle pevně usazen.

Démonovy silné pae ho popadly za ramena a srazily na zem. Nestvůra se s mocným pleskotem křídel vznesla do vzduchu.

Odněkud zdaleka uslyel Luthien hlas - Siobanin hlas.

“Ty odpornej bastarde!” vykřikla půlelfka a vystřelila íp.

Střela se zabodla přímo do netvorova hadího oka. Sioban! uvědomil si Luthien a instinktivně se zvedl a napřáhl meč.

Prastarý, který se vrhl střemhlav dolů, se na něj nabodl. Démon se překvapeně podíval na Luthiena a Luthien pohlédl na meč, otřásající se v rytmu netvorova srdce, které proklál.

S řevem, při kterém praskaly kameny, se Prastarý prudce otřásl a ustoupil - a čepel Luthienova meče se v ráně zlomila.

Sioban ho zasáhla dalím ípem, ale ani si toho neviml. Démon se znovu otřásl. Z rány mu prýtila rudozelená krev.

Luthien zapomněl na rány a bolest a pohlédl do očí monstra, o kterém si myslel, e je poraeno.

O chvíli později si uvědomil, e se mýlil, nebo z démonových očí opět vylehly dva paprsky energie, které se mu spojily před tváří.

Luthien se vrhl stranou a těce dopadl na zem. Paprsky znovu zasáhly Sioban, která se zřítila ze schodů na odpočívadlo, kde zůstala nehybně leet.

Luthien potřásl hlavou a snail se vzpomenout si, kde vlastně je. Ohlédl se a uviděl stojícího Prastarého, který se divoce smál.

“Ty si myslí, e mi tvé směné zbraně mohou ublíit?” zavrčel netvor. Znovu se rozesmál a vytáhl si z rány zbytek čepele Luthienova meče. “Já jsem Prastarý. Ten, který ije ji celá staletí!”

Luthien u neměl sílu bojovat. Byl poraen. Věděl to a věděl také, e pokud má Greensparrow víc takových spojenců, jako je Prastarý, pak se brzy na celý Eriador snese noc.

Luthienovi se roztřásly nohy slabostí. Sebral vak vechny síly a zůstal stát. Kdy u měl zemřít, chtěl zemřít se ctí.

“Ne!” zavrčel Prastarý. Démon se nedíval na Luthiena, ale do prázdna. “Patří mně! Poslouí mi jako potrava!”

“Ne,” odpověděl hlas vévody Morkneyho. “Je můj!”

Démonův hadí obličej se náhle změnil v Morkneyho tvář. Pak se vrátil do hadí podoby Prastarého a znovu se změnil ve vévodu.

Souboj pokračoval a Luthien věděl, e teď má příleitost zaútočit. Ztěka vykročil, snail se najít nějakou zbraň a sebrat sílu k útoku.

Kdy se podíval na svého nepřítele, neviděl Prastarého, ale vyhublé tělo vévody Morkneyho, který se právě shýbal pro svou róbu.

“U bys měl být mrtvý,” řekl Morkney a pohlédl na vrávorajícího Luthiena. “Omezený hlupáku! Buď hrdý na to, e jsi dokázal bojovat s Prastarým tak dlouho a přeít. Buď hrdý, ale nyní poklekni na kolena a zemři.”

Luthien téměř poslechl. Jetě nikdy nebyl tak unavený a věděl, e smrt je blízko. Sklonil hlavu a poviml si něčeho, co mu dodalo sílu zůstat stát a co mu připomnělo ztrátu, kterou utrpěl.

Oliverův rapír.

Mladý Bedwyr se k vévodovu pobavení shýbl a pozdvihl malé úzké ostří. Snail se neupadnout a roztřesenou rukou zbraň pozdvihl. Pak vykročil ke svému nepříteli.

Morkney se nepřestal smát, ani kdy k němu Luthien doel a napřáhl zbraň k ráně.

“Ty opravdu věří, e si s tebou nedokáu poradit?” zeptal se vévoda. “Myslí, e k tomu, abych zničil ubohého ermíře, potřebuji Prastarého, nebo nějakého jiného démona? Poslal jsem ho pryč jen proto, abych si vychutnal poitek z tvé smrti osobně.” S povýeným úsměvem rozpřáhl vévoda ruce a začal čarovat.

Luthiena zamrazilo v zádech a mladík s okovaným výrazem přimrzl na místě. Ucítil prudkou bolest. Obklopilo ho světlo, které začalo plynout k čaroději. K jeho nezměrné hrůze se mu zdálo, e temný čaroděj mu upíjí jeho vlastní ivotní energii.

“Ne,” zaeptal, ale věděl, e proti čarodějnému vévodovi nemá anci. Morkney, jako skutečný parazit, se zvrhlým potěením pokračoval v mučení.

“Jak sis jen mohl myslet, e mě dokáe porazit?” zeptal se vévoda. “Copak neví, kdo jsem? Chápe vůbec sílu Greensparrowova bratrstva?”

Vévoda se opět rozesmál. Umírající Luthien nemohl udělat vůbec nic. Srdce mu tlouklo tak, e se bál, e vybuchne.

Náhle se vévodovi kolem hlavy omotala smyčka na konci lana a strhla ho stranou. Morkney se zapotácel, otočil se a uviděl Olivera z Morous, sedícího na zdi.

Půlčík věnoval vévodovi milý úsměv. Morkney zavrčel a chystal se na něj obrátit svůj hněv. S tím mladíkem můe tak jako tak skoncovat později.

Luthien vyuil okamiku, kdy byl volný, a ví silou bodl. Ostří rapíru se zabodlo vévodovi do prsou.

Dlouhou chvíli stáli proti sobě tváří v tvář. Morkney překvapeně zíral na toho zvlátního mladíka, který ho právě zabil. Vévoda se naposledy sípavě rozesmál a padl mrtev Luthienovi do náručí.

Dole v chrámové lodi znehybněly oivlé chrliče a kostlivci se vrátili ke svému věčnému spánku.

Oliver pohlédl dolů na obrovský dav a na značný počet praetoriánů, kteří si klestili cestu do Chrámu.

“Uka jim ho!” zvolal rychle myslící půlčík na Luthiena.

Luthien se na něj překvapeně podíval.

“Pověs ho dolů!” řekl půlčík. “A se podívají, jak se houpá za krk!”

Tato představa Luthiena vyděsila.

Oliver ke svému příteli doběhl a odstrčil Luthiena od mrtvého vévody. “Copak nerozumí?” zeptal se půlčík. “Musí ho vidět!”

“Kdo?”

“Tví lidé!” vykřikl Oliver a ví silou strčil Morkneyho přes okraj. Smyčka kolem vévodova krku se pevně utáhla a jeho tělo se začalo houpat sto stop nad zemí.

Ale chudí lidé z Montfortu, kteří mnoho let trpěli pod jeho vládou, ho poznali i na takovou dálku.

Z katedrály vyběhl vítězný dav a zazněly vzruené a radostné výkřiky.

“Co jsme to udělali?” zeptal se omráčeně mladík a sledoval boj, který proti praetoriánům rozpoutal dole na ulici.

Oliver pokrčil rameny. “Kdo ví? Jediné, co mohu říct jistě, je to, e teď, kdy je vévoda z cesty, se nám bude lépe pracovat.”

Luthien jen potřásl hlavou a přemýlel, jakou lavinu to uvolnilo. Přemýlel, jak se to vechno mohlo stát.

“Luthiene?” zaznělo za ním a on se otočil. Uviděl Sioban, která k němu potácivě přicházela a její edý hábit byl na mnoha místech potrhán.

Ale smála se.

Epilog

Na tichých ulicích Montfortu leel sníh, který milosrdně zakrýval prolitou krev. Luthien seděl na střee vysoké budovy v nií části a přehlíel město a země na severu.

Obyvatelé Montfortu se vzbouřili a on, arlatový stín, byl zvolen jejich vůdcem. Mnoho jich zemřelo a v Luthienově srdci byl smutek. Čerpal sílu z těch, kteří odváně bojovali za svobodu. Ze statečných lidí, kteří tak dlouho ili pod tyranií a nyní se rozhodli bojovat, by za cenu vlastního ivota.

A k Luthienovu překvapení vyhráli. Silná a dobře vyzbrojená armáda kyklopů stále jetě ovládala vnitřní část města za rozdělovací zdí a chránila bohaté obchodníky, kteří za vévody Morkneyho prosperovali. Říkalo se, e jim velí vikomt Aubrey.

Luthien si toho člověka pamatoval. Doufal, e to, co se říká, je pravda.

Nejtěí boje byly v prvním týdnu po vévodově smrti. Kadý den tehdy umíraly stovky muů, en a kyklopů. Pak náhle přila zima a boj se postupně zastavil - kadý se raději chtěl zajistit před mrazem. Nejprve se zdálo, e na tom jsou lépe obchodníci a kyklopové v lepích čtvrtích vyí části města. Postupem doby ale Luthienovi lidé zjistili, e je to naopak. Povstalci kontrolovali vnějí zeď - kontrolovali vekeré zboí, které do města přicházelo.

Siobanina skupina, doplněna trpaslíky, osvobozovala zajatce. Nyní měli připravený plán k útoku na doly a k osvobození zbytku Saglinových zotročených lidí.

Přesto se Luthien nemohl zbavit pochybností. Mělo to, co udělal, nějakou cenu, nebo se choval jako hlupák? Kolik lidí muselo zemřít kvůli té události v Chrámu, kdy se arlatový stín objevil a lidé ho následovali? A přestoe vyhráli, jaká je čekala budoucnost? Vypadalo to, e bude krutá zima - a s nástupem jara se určitě objeví armáda z Avonu, jednotky krále Greensparrowa, přicházející město dobýt.

A ztrestat povstalce.

Luthien si zhluboka povzdechl a viml si jezdce, přijídějícího severní branou. Přiváel novinky a, jak Luthien doufal, také slib pomoci - alespoň od nejbliích vesnic. Říkalo se, e se bojuje v Port Charley na jihu, ale Luthien tomu příli nevěřil.

“Myslel jsem si, e tě tu najdu,” zazněl za ním hlas a Luthien se otočil. Uviděl Olivera, který k němu právě plhal.

“Přehlíí své království?”

Luthienův výraz napovídal, e na tom neshledává nic zábavného.

“No nic,” pokračoval půlčík. “Přiel jsem ti jen říct, e má návtěvu.”

Luthien překvapeně pozdvihl obočí, nebo na střechu se vyplhala ena. Mladý Bedwyr si uvědomil, e má zelené oči, stejně jako Sioban, a poněkud ho to překvapilo. Měla vak ohnivě rudé vlasy. Stála před ním a v rukou nesla cosi zabaleného v přehozu. S láskou se na svého starého přítele podívala.

“Kateřino,” zaeptal Luthien, stěí schopen přes vyschlé rty vypravit slovo.

Kateřina dola a k němu a podala mu předmět.

Luthien, který ničemu nerozuměl, ho převzal.

Rozířily se mu oči, kdy rozbalil látku a uviděl Oslepující zá, drahocenný rodinný meč.

“Od Gahrise, tvého otce a právoplatného earla z Bedwydrinu,” řekla Kateřina O’Haleová.

Luthien se zkoumavě podíval do jejích zelených očí a přemýlel, co se stalo.

“Avonesa je v řetězech,” řekla Kateřina. “A na ostrově Bedwydrinu ji není ádný ivý kyklop.”

Luthien zalapal po dechu. Gahris následoval jeho příkladu a zahájil válku! Mladík se podíval z usmívající se Kateřiny na rozesmátého Olivera a pak zabloudil pohledem na sněhem pokryté střechy tichého města.

Stál před rozhodnutím a na rozdíl od minulých událostí, které ho dovedly a sem, ho dělal uválivě.

“Jdi, Olivere,” řekl mladík. “Jdi a řekni lidem, aby se připravili. Řekni jim, e válka, válka za jejich svobodu, právě začala.” Luthien se podíval na hrdou enu z Hale.

“Jdi, Olivere,” řekl znovu. “Řekni jim, e nejsou sami.”

Příběh pokračuje v knize

LUTHIENOVA HRA

??

??

??

??

- 1 -