Aby přemohl zlého vévodu z Montfortu, stává se mladý lechtic Luthien Bedwyr, tajemným bojovníkem, nazývaným arlatový stín. Nyní se arlatový stín vrací a začíná bitva o svobodný Eriador.

Opevněné město Montfort bylo osvobozeno a bylo mu navráceno jeho původní jméno Caer MacDonald. Ale na jak dlouho? Luthien Bedwyr a jeho druhové - nezkrotný půlčík Oliver z Morous, krásná rebelka Kateřina O’Haleová, neohroená elfka Sioban a vůdce trpaslíků aglin se jetě nemají proč radovat. Lidé, elfové a trpaslíci, vichni, kdo se účastnili vzpoury, ovládli město. Ale zosobnění pomsty, čarodějný král Greensparrow, jetě drí ve své moci celou říi.

LUTHIEN’S GAMBLE

Copyright (c) 1996 by R. A. Salvatore

All rights reserved, which includes to reproduce this book

or portions any form whatsoever.

AND CLASSIC, 1997

Translation (c) Petra Poislová, 1996

Cover Art (c) by Oliviero Berni / via Agentur Schlück

ISBN: 80-85782-88-X

Distribuce - LA, spol. s.r.o.

Čestmírova 27, Praha 4 140 00

tel: (02) 691 33 57

Vytiskla BBS Tiskárna Vimperk s. r. o.

LUTHIENOVA

HRA

R. A. SALVATORE

Dianě a Bryanovi, Gertovi a Caitlin.

Prolog

Stalo se v Eriadoru v době temnoty, kdy král Greensparrow a jeho čarodějní rádci vládli nad vemi ostrovy v Avonském moři. Tehdy se nenávidění kyklopové slouící v praetoriánské gardě spojili s vládou proti prostému lidu. Byla to doba, kdy osm mohutných katedrál v Avonu, vybudovaných jako blahoslavené monumenty duchovního světa a úcty k vyím mocnostem, slouilo jako hlásné věe.

Byla to vak také doba naděje. V severozápadním výběku hor elezného kříe, v největím městě Eriadoru jménem Montfort, byl slyet pláč po svobodě a zde vzplála vzpoura. Zlý vévoda Morkney, pravá ruka krále Greensparrowa, byl zabit. Jeho nahé vyzáblé tělo viselo dolů z nejvyí věe velké katedrály v Montfortu, z Chrámu Zasvěcení. Královi spojenci, bohatí obchodníci a jejich ochránci - kyklopové, byli tvrdě potlačeni a zahnáni do horní části města. V té dolní ili v meních domcích hrdí obyvatelé Eriadoru. Ti, kteří pamatovali dřívějí krále, volali po Bruce Mac Donaldovi, který zvítězil nad kyklopy v kruté válce před několika staletími.

Byla to jen malá útěcha, záblesk světla v temnotě, osamocená hvězdička na temném nebi. Vévoda - čaroděj byl mrtev, ale místo něj přiel král - čaroděj. Montfort se zmítal v krutých bitvách. Rebelové se postavili proti vládnoucí vrstvě a proti jejich ochráncům. Zima byla na krku a rozsáhlá vojska Avonu jetě nepostoupila vpřed. Kdy se jim to podařilo, zatlačila Greensparrowa k severu. Vichni, kteří se postavili proti králi čarodějů, poznali pravou temnotu.

Ale rebelové nepropadali malomyslnosti, v bitvách bojovali svorně a s nadějí. Tak začínají vechny revoluce.

Pro hrdý lid Eriadoru, který nenáviděl jakýkoliv útlak ze strany jiního království Avonu, nebylo slovo bitva maličkost. Pro hrdý lid Eriadoru jméno Bruce Mac Donald nebylo maličkost, stejně jako volání po novém hrdinovi: po tom, kdo zabil Morkneyho. Pro nenadálého vůdce nadějného povstání.

Volání po arlatovém stínu.

Kapitola 1

Chrám Zasvěcení

Revoluce začala tady, v obrovské lodi Chrámu Zasvěcení. Jetě byla vidět zaschlá krev těch, kteří padli v první bitvě. Krev zabarvila dřevěné lavice a kamennou podlahu, potřísnila stěny a sochy.

Katedrála se tyčila podél zdi, která oddělovala vrstvu kupců od prostého lidu a zaujímala tak strategickou polohu. Od začátku bojů si dobyvatelé a obránci několikrát vyměnili strany, ale kyklopové doposud neměli katedrálu ve svých rukou dostatečně dlouho na to, aby stačili vylézt na vě a odříznout tělo vévody Morkneyho.

Tentokrát jednooké bestie přitáhly v přesile. Vyrazily dveře na západní straně katedrály a mení vchod do severního křídla. Kyklopové se hrnuli dovnitř po tuctech, jen aby se u setkali se zarytými obránci. Dřevěné lavice a kamennou podlahu zbarvila čerstvá krev.

Za pár sekund u nebyly vidět bitevní řady, jen horda krutých nepřátel, kteří kolem sebe s vervou divoce sekali. Vude jen zabíjení a smrt.

Bitvu bylo slyet v dolní časti města, v ulicích, které patřily povstalcům. Sioban, napůl elf a napůl člověk, a její druina, která čítala víc ne třetinu elfů z Montfortu, zaslechla volání o pomoc. Ve stěně katedrály, která sousedila s dolní částí města, byl tajný vchod - vykopali jej pilní trpaslíci ve vzácných chvílích klidu. Sioban a její druhové se teď spustili po lanech do spojovací chodby.

Kdy se plazili chodbou, slyeli bojový křik. Chodba vedla vnitřkem zdi, která dělila město na dvě části, a pak se zakřivila podle tvaru oltářního výklenku katedrály. Pro trpaslíky nebylo těké vykopat tunel navzdory tomu, e masivní zeď nebyla v ádném místě tenčí ne deset stop.

Elfové li stále na západ, a se dostali na konec tunelu. Po provazovém ebříku vystoupili o patro vý. Pokračovali na jih, znovu na západ a nakonec na sever. Tak podzemní chodbou obeli celou chrámovou loď. Konečně Sioban odvalila kámen a vplíila se do jiní části katedrály. Vyplhala se na výklenek, který tvořil otevřený ochoz, táhnoucí se asi padesát stop nad zemí podél stěny od západního vchodu a k příčné lodi. Krásná elfí ena vzdychla, kdy si odhrnula dlouhé zlaté kadeře z tváře a uviděla dole hroznou scénu.

“Miřte přesně,” radila Sioban svým druhům, kteří se mezitím vyplhali za ní. Povel nebyl zbytečný, stačilo podívat se dolů na houf zmítajících se těl. Nebylo příli terčů, které by se jim nabízely. V celém Avonu bylo jen málo lučitníků, kteří se ve střelbě vyrovnali elfům. Tětivy velkých luků se rozdrnčely. ípy zasvitěly vzduchem a neomylně zasáhly kyklopy.

Čtvrtina elfů v čele se Sioban postupovala po ochozu na západní straně lodi. Tady, vysoko nad zemí, začínala malá chodba, která přetínala celou loď a ústila v severním výběku. Elfové spěchali mezi stíny, které vrhaly sochy, do severní části. Kyklopové se sem hrnuli dveřmi. Obránců, kteří je mohli zastavit, bylo málo. Deset elfů napnulo tětivy á vystřelilo ípy, které jeden po druhém kosily kyklopy, jejich těla zaplnila severní chrámovou loď.

Zdálo se, e nápor kyklopů je odraen a jejich síly značně oslabeny.

Ale pak přila exploze. Doráející beranidlo vyrazilo dveře na konci severní lodi a porazilo barikády, které do této chvíle bránily vstupu. Dovnitř proudila nová vlna kyklopů. Lučitníci na ochozech ani mui bránící loď dole nebyli schopni je zpomalit.

“To se snad na nás sesypali vichni jednoocí z Montfortu,” vykřikl elf, který stál za Sioban.

Sioban přikývla. Vikomt Aubrey, který byl jmenován vůdcem královského vojska, se očividně rozhodl, e Chrám Zasvěcení získá. Aubrey byl aek, jeden z mnoha mocichtivých vikomtů a baronů v Eriadoru, kteří tvrdili, e jim v ilách koluje královská krev, jeden ze sluhů samozvaného krále. aek kadým coulem. Aubrey nicméně převzal moc nad montfortskými gardami a teď vekeré síly soustředil na povstalce v katedrále.

“Luthien to předpověděl,” lamentovala Sioban. Mluvila o svém milém, z něho se řízením osudu stal vůdce rebelů zvaný arlatový stín. Opravdu, před týdnem řekl Luthien Sioban, e povstalci katedrálu do jara neudrí.

“Nemůeme je zastavit,” řekl elf, který stál za Sioban. Nejprve chtěla elfa okřiknout a pořádně mu vynadat za jeho malomyslnost, ale nemohla nesouhlasit. Vikomt Aubrey chtěl Chrám Zasvěcení zpátky a měl ho mít. Obrana této velké stavby u nebyla jejich starost. Jediné, v co teď mohli doufat, bylo, e naivu zůstane co nejvíc povstalců. A e kyklopové utrí co nejvíc ran.

Sioban napnula tětivu svého luku a vystřelila. íp se zabodl do hrudi jednooké bestie těsně předtím, ne stačila vrazit obrovský meč do těla mue sraeného k zemi. Kyklop zůstal stát jako přimraen, velké oko vytřetil na chvějící se íp, jako by nechápal, co se to stalo. Jeho soupeř byl v miku na nohou. Roztočil svůj kyj, jen dopadl na skomírající bestii a urychlil její pád na zem.

Mu se otočil, rozhlédl se po ochoze a zadíval se na Sioban. Sevřel pěst na znamení vítězství a díků. Dva skoky jej přenesly doprostřed dalí vřavy.

Kyklopové se shromádili v řadě podél hemícího se davu a napadli obránce zezadu.

“Zpátky do jiního křídla!” zavelela Sioban své druině. Elfové na ni zírali. Kdy se pokusí přejít ke svým spojencům, ztratí výhodnou pozici.

“Zpátky!” zavelela znovu, přestoe pochopila jejich údiv. Loď bude za chvíli ztracena a pozornost kyklopů se obrátí na ochozy. Jediný moný způsob, jak uniknout, byla stejná cesta, kterou sem přili. Tajná chodba, která spojovala dalekou východní zeď s jiním křídlem chrámu. Elfí ena věděla, e je čeká dlouhá cesta a e pokud kyklopové uzavřeli malou chodbu pod západním vchodem, zůstanou úplně odříznuti.

“Poběme!” zvolala Sioban. Přestoe někteří z druiny stále nerozuměli příkazu, nikdo ji nezdroval otázkami.

Sioban vyčkávala u severního ochozu a dívala se zpátky přes loď na svou druinu, která spěchala za ní. Byla přesvědčená, e její elfí skupina, která si říkala Sekáči, unikne, ale bála se, e nikdo z těch, kteří teď bojovali o chrámovou loď, nevyjde ven ivý.

Elfové ji minuli a spoutěli se do chodby. Sioban se otočila a chtěla pokračovat v cestě. Pak se ale podívala zpátky a její tvář zaplavila vlna radosti.

Na zadním konci katedrály, přímo pod chodbou, kterou veli dovnitř, vypadl malý kousek zdi. Sioban očekávala rachot padajícího zdiva. Jaké bylo její překvapení, kdy zeď nespadla na zem, ale vyklopila se jako padací most, protoe byla drena řetězy. Na ploinu vystoupil mu a za ním vlál rudý plá. Stačily dva krůčky a ocitl se uprostřed oltářního výklenku. Svůj kouzelný meč drel vysoko nad hlavou. Sioban se usmála při představě, e zruční trpaslíci nepracovali jen na tajném vchodu - postavili také padací můstek, pravděpodobně na Luthienův příkaz. Moudrý mladý mu samozřejmě předvídal tak nebezpečný den.

Obránci katedrály bojovali z posledních sil, ale kdy se kyklopové podívali zpátky, byli zděeni. Přiel arlatový stín.

“Drahý Luthien,” zaeptala Sioban. Zasmála se, kdy Luthienův společník, fintivý půlčík Oliver z Morous, spěchal, aby mladého mue dohonil. Oliver drel svůj obrovský klobouk v jedné ruce a kord v druhé. Za ním vlál purpurový sametový plá. Dorazil k oltáři a vyskočil co mohl nejvý. Znovu vyskočil a krábal se nahoru. Tři stopy vysoký Oliver se zoufale pokouel vyplhat po bok Luthiena. Dalí Luthienův společník, který za ním spěchal, zkueně popadl půlčíka a vyzvedl ho nahoru.

Úsměv Sioban pohasl, kdy si vimla nově příchozího, ačkoli byla určitě potěena, e vidí Luthiena v tak dobré společnosti. Byla to ena, bojovnice z Luthienova rodného ostrova Bedwydrinu. Byla tíhlá, energická a nepopiratelně krásná. Rozputěné rudé vlasy zářily stejně jako její zelené oči.

“Přichází jako na zavolanou, Kateřino O’Haleová,” zaeptala Sioban. Odehnala stín árlivosti a uvědomila si, e ti tři a ostatní bojovníci, kteří proudili za nimi přes padací můstek, mohou být spásou pro obránce chrámové lodi, chycené v pasti.

Projít chodbou v západní zdi nebyl pro elfy právě snadný úkol. Bylo jasné, e kyklopové jim mohou kdekoliv odříznout cestu. Jednooké bestie na ně čekaly nad západní chrámovou předsíní. Elfové se s pomocí svých spojenců ze severní chodby probojovali do jiního výklenku jen s několika krábanci.

Znovu se ocitli na ochoze. Sioban viděla, e bitva dole se poněkud změnila. Obránci se postupně valili směrem k východní časti cestou, kterou uvolnil Luthien.

“Budeme bojovat do posledního ípu,” řekla Sioban svým druhům. “A připravte lana, a se můeme spustit do jiního křídla a připojit se k naim.”

Elfové přikývli, jejich tváře se zachmuřily, ale jiný rozkaz nemohli očekávat. Sekáči rozdávali rány nepřátelům rychle: obvykle jen pomocí luků, dřív, ne se nepřátelé stačili pomstít. Vypadalo to, e Chrám Zasvěcení bude brzy ztracen, spolu s mnoha ivoty. Sioban jim spěně vyloila plán. Tentokrát zavrhla jejich obvyklou taktiku útoku a odvety, protoe tato bitva byla příli důleitá.

Luthien byl teď uprostřed bitevní vřavy. Jeho velký meč zvaný Slepá zá kosil nepřátele a razil cestu obráncům. Oliver a Kateřina ho chránili z boku. Půlčík, jemu velikánský klobouk zakrýval dlouhé kudrnaté kadeře, se bil kordem a levoručkou. ena obratně vládla lehkým kopím. Oliver a Kateřina byli bojovníci, které nebylo radno podceňovat, stejně jako mue, kteří se seskupili za nimi do řad, odráeli nepřátele a obklopili spojence jako ochranný tít.

Pro kyklopy byl středem zájmu Luthien, arlatový stín, přemoitel Morkneyho. Jednoocí znali jeho plá a poznali u také pozoruhodný meč, jeho velkou zlatou rukoje posázenou drahými kameny, která byla tvarovaná tak, e připomínala tělo draka. Luthien byl nebezpečný. Byl to jeden z obyvatel Eriadoru, na které lid drel. Kdy ho kyklopové zabijí, povstání v Montfortu bude rychle potlačeno. Mnohé kyklopy děsil přízrak mladého silného Bedwyra. Měli ale dost kuráe na to, aby se pokusili porazit jej a získat tak přízeň vévody Aubreye.

“Měl bys pouívat také levoručku,” poznamenal Oliver, kdy viděl Luthiena, jak bojuje s dvěma bestiemi. Aby zdůraznil to, co právě řekl, půlčík napřáhl dýku s velkou čepelí proti zbrani nepřítele. Oliver zlomil kyklopův otěp rychlým pohybem zdánlivě křehkého zápěstí. Půlčík překročil zlomený otěp a vrazil kord do hrudi bestie.

“Levou ruku bys měl pouívat nejen pro udrení rovnováhy,” dokončil Oliver.

Zaujal hrdinskou pózu, pičku kordu na zemi, ruku s dýkou na koleně. Stál tak jen chvíli, ne se k nim ze strany nahrnuli dalí kyklopové.

Luthien se zasmál, navzdory tlaku kyklopů a faktu, e je sám proti dvěma. Cítil potřebu popřít Oliverovu logiku, trumfnout svého maličkého přítele.

“Ale kdy budu bojovat dvěma zbraněmi…” začal a vyrazil mečem proti nepříteli. Pak jej stáhl zpátky a rozmáchl se kolem sebe, aby udrel protivníky v patřičné vzdálenosti, “…jak můu dělat tohle?” pokračoval. Drel meč v obou rukách a krouil jím vysoko nad hlavou jako před chvílí. Meč zvaný Slepá zá se otáčel na vechny strany a sekal ostré hroty na kopích kyklopů.

Kolem Luthienovy hlavy se blýskaly čepele a kyklopové se u něj kupili, znovu a znovu se ho pokoueli napadnout.

Slepá zá pokračovala ve svém zběsilém tanci stejným způsobem, ale tentokrát musel mladík obrátit směr, aby odrazil výpad odněkud zleva. Z kyklopova ramene vytryskl pramínek jasně zbarvené krve. Dalí bestie se otočila čelem k blýskavé čepeli a před svou hrudí pevně drela kopí.

Slepá zá přerazila kyklopovu zbraň, pronikla jeho brněním a zabodla se mu hluboko do hrudi. Kyklop se zapotácel dozadu. Byl by upadl, ale Luthien drel meč s nabodnutým kyklopem pevně.

Druhý kyklop, který si otíral krev, se otočil a prchal pryč. Rozhodně nebylo jeho vroucím přáním ocitnout se tváří v tvář mladému bojovníkovi.

Luthien uvolnil meč jedním kubnutím. Kyklop padl k zemi. Chvíli trvalo, ne se přiblíil dalí soupeř. Neodolal pokuení a otočil se, aby viděl, jestli Oliverovi neztuhl úsměv.

Oliverův kord zakrouil kolem kyklopova otěpu. Ten pohyb zabedněnou bestii očividně zmátl.

“Finta!” odfrkl si půlčík s výrazným gaskonijským přízvukem. “Kdy bojuje dvěma zbraněmi, zabije i dvě potvory. Teď abych toho, co jsi ztratil, dohonil a zabil sám!”

Luthien si neastně vzdychl a otočil se právě včas, aby mečem zachytil hrozivé seknutí. Dřív ne mohl půlčíkovi odporovat, zahlédl koutkem oka pohyb po své levici. Kyklop dole sebou náhle kubl a zaúpěl, kdy se mu kopí Kateřiny O’Haleové zabodlo do břicha.

“Kdybys víc bojoval a méně mluvil, u bychom byli vichni odsud,” láteřila. Vytrhla kopí a otočila se stranou, odkud přicházely dalí výzvy.

Luthien chápal její vztek. Znal se s Kateřinou mnoho let a spolu se také cvičili v boji. Nejene teď bravurně ovládala zbraň, ale jetě si s protivníkem pohrávala. Bezprostředně si oblíbila Olivera i s jeho chvástáním. Náklonost byla ostatně vzájemná. A teď, navzdory hrozné bitvě a navzdory tomu, e Chrám u byl skoro v Aubreyových spárech, Kateřina měla z boje zábavu. Stejně jako Oliver.

V tu chvíli si Luthien uvědomil, e kolem sebe nemůe mít lepí přátele.

Kyklop hulákal a poskakoval kolem něj. Potvora sebou podivně kubla a padla tváří k zemi. Luthien uviděl íp, zabodnutý hluboko do lebky. Podíval se směrem, odkud přila střela, nahoru, asi padesát stop nad zemí na ochoz a na Sioban, která ho upřeně sledovala. Měl nejasný pocit, e ji příli netěí vidět ho vedle Kateřiny O’Haleové.

Ale teď nebyl čas na plané úvahy. Luthien zpozoroval, e se k němu blíí bestie a za ní hned několik dalích. Horda kyklopů přela oltářní výklenek a dostala se do otevřeného prostoru příčné chrámové lodi. Dál v tomhle útvaru nemohli jít, protoe Luthien a jeho druhové teď bojovali na třech stranách. Větina obránců u se k nim připojila, ale jetě asi půl tuctu muů bylo mimo dosah, asi třicet stop před Luthienem.

Pouhých třicet stop, ale mezi nimi byl aspoň tucet kyklopů.

“Zorganizuj ústup!” křikl Luthien na Kateřinu. Podívala se na něj co mohla nejdřív a hned věděla, co má udělat. Zdálo se to příli smělé, dokonce sebezničující, ale její instinkty a láska k Luthienovi jí velely zakusit ten ílený útok po jeho boku. Koneckonců byla bojovnice. Byla si vědoma své role a toho, e je vázána povinnostmi. Jen Luthien, Oliver a ona mohli dovést hlavní skupinu spojenců zpátky přes příčnou chrámovou loď do tajné chodby ve východní zdi, která by je dovedla do ulic jiní části města, kde by se uchýlili do bezpečí.

“Olivere!” vykřikl Luthien. Vzápětí po něm chňapl odporný statný kyklop. Kdy za sebou uslyel známý zvuk zbraně, věděl, e Oliver slyel jeho volání. Luthien odmrtil s velkou námahou kyklopa a jeho zbraň. V tu chvíli vyskočil na nohy a iroce se rozkročil. Oliver se s napřaeným kordem blíil směrem k protivníkovi. Kyklop byl příli vysoký, take maličký Oliver nemohl provést výpad tak, jak původně plánoval: zabodnout kord přes bránici do plic. Místo toho zabodl jemnou čepel bestii do břicha tak hluboko, a se zastavila o páteř.

Luthien odhodil umírající kreaturu stranou.

“Cítí se na to?” zeptal se Oliver, kdy viděl, jak daleko od nich jsou obklíčení mui. Otázka byla spí řečnická a víceméně pro efekt. Půlčík nečekal na odpověď a vrhl se mezi kyklopy. Oháněl se kordem tak, e nejblií protivníky udrel v bezpečné vzdálenosti.

“Potkal jsi mé milé přátele?” ptal se půlčík, zatímco mu Slepá zá zasvitěla nad hlavou a usekla hlavy dvěma bestiím. Oliver nevěřícně zakroutil hlavou nad tupostí kyklopů. On a Luthien pouili tenhle trik aspoň dvacetkrát předtím, a ani teď nezklamal.

I Kateřina zakroutila hlavou. Jako u několikrát, i teď byla uchvácena tím, jak byli Oliver a Luthien v boji sehraní. Dokonale doplňovali jeden druhého, kadým pohybem. Teď, navzdory ví převaze, postoupili mezi lavicemi o krůček vpřed k boční chrámové lodi.

Nahoře na ochozu si Sioban a její druina uvědomili, co se Luthien a Oliver snaí udělat. Pochopili, e mladý bojovník, půlčík a est obklíčených muů mohou uniknout jen tehdy, kdy dostanou pomoc od lučitníků. Kateřina organizovala ústup hlavní skupiny, která se rychle probojovala z příčné lodi k oltářnímu výklenku. Sioban a její přátelé tedy soustředili své síly přímo před a za Olivera a Luthiena.

Časem se dva mui probojovali k vysokým lavicím, kde pokračoval boj - zbyli u jen čtyři mui. Jeden byl mrtev a druhý se plazil kolem dřevěných lavic s probodnutým břichem a alostně naříkal.

Kyklop seskočil z lavice za ním a chystal se s napřaeným kordem dokončit to, co začal. Luthien tu vak byl dřív a meč zvaný Slepá zá, věrný svému jménu, usekl potvoře hlavu.

“Poběme! K tajné chodbě!” Oliver rozdával pokyny. Tři ze čtyř muů ho následovali a klopýtali za ním. Čtvrtý se otočil a pokusil se vstát, ale dostal ránu kordem do zad.

“Musí ho tu nechat!” zvolal Oliver, kdy se k nim přiblíili kyklopové. “Ale oveme nemůe,” zamumlal půlčík, protoe znal svého přítele. Oliver si povzdechl. Byla to daň přátelství, kdy Luthien znekodnil dalí bestii, klekl na kolena a odvlekl zraněného mue na volném rameni.

Dva mui, kteří bojovali u lavic, se snadno dostali zpátky, ale boční loď byla tak zaplněná kyklopy, e stěí viděli tři mue, kteří přili před nimi.

“Aspoň bude slouit jako tít,” poznamenal Oliver. Myslel tím mue, který Luthienovi visel přes rameno.

Luthien jeho vtip neocenil. Zamručel a vyrazil kupředu, ohromen tím, e skolil kyklopa jediným úderem.

Uvědomil si, e se raduje předčasně, kdy se k němu přiblíil dalí kyklop a tvrdě na něj doráel. Luthien stěí drel rovnováhu, a tak byl jeho boj čistě obranný. Jeho kord taktak odrazil kadý výpad. Luthien si uvědomoval nebezpečí prodlení. Věděl, e čas je proti němu. Kyklopové seskákali z lavic na obě strany a zaplnili boční chrámovou loď za ním. Náhle si uvědomil, e transport zraněného mue ho málem stál ivot. Luthien Bedwyr rozhodnutí nezměnil. I kdy si byl vědom následků, snail se ho zachránit.

Sotva přes něj viděl na cestu, a tak si neviml jednooké bestie, která uskočila vlevo od něj. Kdyby byl kyklop dostatečně zručný a zaútočil z této strany, jistě by byl Luthiena zasáhl. Obeel ho vak a a znovu se ocitl vpravo od něj. Luthien zahlédl to, co kyklop vidět nemohl: tíhlou čepel Oliverova kordu. Kyklop se zastavil a sekl po něm.

Smrtící ostří kordu zamířilo dolů z důvodu, který Luthien nechápal. Otočil se na Olivera a uviděl, jak půlčík balancuje na opěradle lavice.

“Pojď za mnou!” křikl Oliver a skočil dopředu na dalí lavici.

“Za tebou!” zakřičel Luthien, ale Oliver se pohnul o něco dřív a na úzké desce udělal dokonalou otočku. Půlčík sekl kordem stranou, opět bez potíí s rovnováhou a zabodl kord do kyklopova oka.

Bestie odhodila zbraň, lehla si na lavici na záda a oběma rukama si drela poraněné oko.

“Je mi to moc líto, ale nemám čas tě zabít,” zakřičel na ni Oliver, zamával Luthienovi a místo do boční lodi spěchal mezi lavice.

Luthien chtěl jít za ním, ale byl teď v pěkné bryndě. Obklopila jej horda kyklopů a on cítil jejich odporný dech. Zařval a divoce zaermoval mečem, protoe čekal, e kadou chvíli ucítí ostří kordu. Rozruch, který kolem něj náhle vznikl, připomínal rojení rozzuřených včel. Luthien okolo sebe bezhlavě sekal a snail se tak dostat z hrozné situace.

A pak to bylo najednou pryč, stejně neočekávaně, jako to začalo. Vichni kyklopové leeli blízko mladého mue mrtví nebo umírali, skoleni elfími ípy. Luthien neztrácel čas přebíháním zpátky do hlavní lodi. Přeskákal přes lavice a pustil se za Oliverem.

Dorazili na druhý konec, a k severní zdi katedrály. Byli rádi, e tři mui, kteří se zachránili, se dostali na padací můstek, kde čekala Kateřina s ostatními.

Luthien a Oliver z ochozu pozorovali, jak Kateřina chrání prostor okolo nich, protoe kyklopové se snaili odříznout jim ústupovou cestu.

Pár kyklopů obsadilo cestu k oltářnímu výklenku, ale kdy jednoho z nich zasáhl Siobanin poslední íp, zbaběle se rozutekli. Co se týká naich dvou společníků, Luthien stále vlekl zraněného mue.

Okolo oltáře se hemily jednooké bestie. Spojenci, kteří nesli hlavní tíhu boje, byli zdrceni a zatlačeni na ústup.

“Není ádná cesta zpátky,” poznamenal Oliver. Luthien zabručel a běel za půlčíkem směrem k oltáři. Po schodech se dostal nahoru k půlkruhovému výklenku. Neel vak přímo k oltáři, ale zahnul doleva, k severní zdi vyklenuté do oblouku. “Sklopte ho,” zakřičel na přátele, kteří stáli u padacího můstku.

Po chvíli oku se Oliver uklidnil natolik, e pochopil Luthienovu úvahu. Půlčík se rychle probojoval před přítele, který byl teď přetíen. Přiel ke zdi a strhl gobelín, který zakrýval dřevěné dveře.

Dalí smr ípů z ochozu udrela cestu volnou jen na okamik, kdy Oliver zůstal stranou a nechal Luthiena, aby ostatní vedl k úzké chodbě po točitém schoditi, které vedlo do nejvyí věe Chrámu Zasvěcení. Tudy oba přátelé pronásledovali Morkneyho, ne dolo k osudnému střetu. Oliver za sebou přibouchl dveře, ale kyklopové je brzy vyrazili a začali je pronásledovat. Po dvaceti schodech začal chápat, proč kyklopové neodřízli tělo svého mrtvého vůdce ve chvílích, kdy se zmocnili katedrály. Zrádné schody a klikaté stěny byly hladké jako sklo, pokryté ledem a sněhem. Voda se sem dostala nepochybně otevřeným odpočívadlem v horní části věe.

Luthien el ve tmě popaměti. Kadý krůček nalapoval opatrně a zároveň co moná nejrychleji. Často se musel zastavit a s námahou opřel mue, kterého nesl, o zmrzlou zeď.

Pak Luthien uklouzl a narazil si koleno o tvrdý kámen. Vycítil za sebou pohyb a uviděl siluetu půlčíka. Oliver zdolával schoditě tak, e pouíval největí levoručku jako improvizovaný cepín. Zasekl ji do ledu, chytil se a vyplhal o kousek vý.

“Dalí důvod, proč se bít oběma rukama,” poznamenal půlčík bohorovně.

Luthien uchopil Oliverův plá a pomáhal mu udret rovnováhu.

Uslyel kyklopy těsně za nimi. Probíjeli se s námahou, ale odhodlaně.

“Opatrně!” upozornil Oliver, kdy se z jednoho schodu uvolnil kus ledu a sklouzl dolů těsně kolem Luthiena.

Luthien za sebou uslyel rozruch, hned na ohybu schoditě. Věděl, e dorazil nejblií kyklop.

“Přiva se ke mně,” radil mladý bojovník, kdy přiel k obnaenému schodu.

Oliver vytrhl hedvábné vlákno z opasku a přivázal konec k Luthienovi. Pak se plnou rychlostí přehnal vlee přes schody.

Luthien si netroufal nechat mue v bezvědomí leet na zemi. Bál se vydat ho napospas smrti. Vyskočil na obnaený schod, pevně se opřel a připravil si meč.

ivě si představoval, jak se bude tvářit první kreatura, a se vynoří zpoza rohu a zjistí, e Luthien u není tvaná zvěř!

Slepá zá se činila a kyklop klesl k zemi. Luthien zavrávoral a narazil do zdi. Trhl sebou, kdy uslyel mučivé sténání zraněného mue.

Umírající kyklop padal dolů a strhával s sebou dalí, a se vichni jeden přes druhého valili dolů.

Luthien obrátil mue do bezpečnějí polohy na záda. Vzal provaz, počkal, a Oliver uváe druhý konec na výstupek ve stěně, a pak se odhodlaně vydal nahoru. Jemu i společníkům trvalo dobrou půlhodinu, ne zdolali tři sta schodů a přili k malému odpočívadlu. Dál nemohli, cesta byla zatarasená sněhovou zdí. Za sebou slyeli, blí a blí, dusot kyklopů.

Oliver kopal do sněhu levoručkou a kousek po kousku odlamoval namrzlý sníh. Ruce mu skoro omrzly a ztuhly námahou, ale konečně uviděli světlo. V Montfortu začalo svítat.

“Co teď budeme dělat?” křičel Oliver a zuby mu cvakaly zimou. Jak vystupovali na vrchol věe, do obličeje je lehal rezavý vítr.

Luthien poloil mue v bezvědomí do sněhu a snail se oetřit oklivou klikatou ránu na břie.

“Ze veho nejdřív se zbavíme těch otravných jednookých potvor,” odpověděl sám sobě Oliver. Bloudil očima po vrcholu věe, a nael největí a nejpevnějí kus ledu. Dalo mu dost práce, ne ho uvolnil a donesl ke schoditi. Odtud ho poslal po schodech dolů. Křik překvapených kyklopů, který uslyel o chvíli později, byl pro něj dostatečnou odměnou za vynaloené úsilí.

“Vrátí se,” řekl Luthien ponuře.

“Můj mladičký, poetilý příteli,” odpověděl Oliver, “zmrzneme dřív, ne přijdou!”

Zdálo se, e u není jiná monost. Zima v Montfortu byla studená. V sněhem pokryté věi, tři sta stop nad zemí, nebyla ádná ochrana proti stranému severnímu větru.

Luthien přeel k boční straně věe a nael zmrzlý provaz, který tu Oliver natáhl před několika týdny. Chránil si oči před ostrým větrem a zadíval se podél věe na nahé tělo mrtvého vévody Morkneyho, zjevně zmrzlé na kost.

“Má kotvu?” zeptal se náhle Luthien. Myslel tím kouzelný vynález, který půlčíkovi daroval čaroděj Brandir, známý i jako Brind’Amour. Byla to zvrásněná koule připevněná k provazu, který byl teď zmrzlý.

“Tady ji nenechám,” odsekl Oliver. “U jsem tu nechal svoje skvělé lano, na kterém teď visí mrtvý vévoda. Samozřejmě, lano můu postrádat, proč ne, ale moje kotvička…”

“Spus ji dolů!” zařval Luthien. Neměl trpělivost poslouchat jeden z legendárních Oliverových proslovů.

Oliver se zarazil a zůstal na mladého mue zírat. Pak nevěřícně povytáhl obočí. “Ten provaz není dost dlouhý, abychom mohli seplhat z věe dolů,” vysvětlil půlčík. “Nedostali bychom se ani do poloviny!”

Uslyeli mručení blíících se kyklopů.

“Připrav kotvu,” vydal pokyn Luthien. Sám vzal provaz, na kterém viselo Morkneyho tělo, a třel jej o hranu věe, aby odstranil led.

“To nemyslí váně,” reptal Oliver.

Luthien běel zpátky a opatrně přenesl zraněného mue. Slyeli jetě jiný rachot, který vycházel z křivolaké chodby nedaleko pod nimi.

Oliver pokrčil rameny. “Moná se mýlím.”

Půlčík se pustil dolů jako první. Chvíli si usilovně třel ruce. Dýchal na ně a také do zelených rukavic, ne si je znovu nasadil.

Pak vzal levoručku do jedné ruky a provaz do druhé. plhal dolů bez sebemeního zaváhání. Sestupoval jak nejrychleji mohl a osekával led dýkou s dlouhou čepelí. Věděl, e Luthien s tak těkým nákladem bude potřebovat bezpečný úchop.

Oliver se zaklebil, kdy se dostal na konec provazu. Stál teď na zmrzlé hlavě vévody Morkneyho. Bezpečně se zaklesl a hledal místo, kam by upevnil svou kouzelnou kotvu a odkud by mohl bezpečně pokračovat dolů.

Nebylo vidět nic ne jedno okénko dole. Co bylo horí, Oliver a Luthien lezli po severní stěně Chrámu Zasvěcení. Nádvoří dole bylo na patné straně zdi, která dělila město. Rychle se zaplnilo kyklopy, kteří se dívali nahoru a mířili na ně.

“U jsem byl na horích místech,” řekl Oliver utěpačně, kdy k němu Luthien s velkou námahou seplhal. Zraněný mu se chvílemi probral z bezvědomí a při kadém kubnutí zasténal. Luthien se zapřel a lápl jednou nohou na Morkneyho zmrzlé rameno. Otočil se tak, e mohl uchopit provaz stejnou rukou, kterou drel mue, a druhou si nechat volnou.

“Jednou jsme ty a já viseli nad jezerem,” pokračoval Oliver. “Pod námi ta hnusná obrovská elva, vlevo od nás drak, vpravo rozzuřený čaroděj…”

Oliverův příběh se rozplynul v milé “Och”, kdy Luthien zvedl ruku, aby ukázal, jak mu provaz prodřel rukavici a na kůi.

Kyklopové dorazili na vrchol věe. Nakláněli se přes okraj zdiva a mlsně civěli na Olivera a Luthiena.

“Nemáme kam jít!” vykřikl náhle zoufalý Oliver. Luthien si uvědomil zřejmou pravdivost jeho slov. “Hoď kotvu podél zdi, směrem na východ,” rozkázal.

Oliver pochopil záměr. Podél východní zdi se mohou dostat na správnou stranu montfortské zdi, ale stejně se mu pokyn nezdál rozumný. I kdyby se přemístili tímto způsobem, budou viset víc ne dvě stě stop nad ulicemi města, bez sebemení ance dostat se dolů.

Oliver otočil hlavu a oba přátelé viděli, jak z věe visí kopí a pak letí směrem k nim.

Luthien vytasil Slepou zá (málem se při tom zřítil) a nastavil její pevnou čepel právě včas, aby letící zbraň odrazil.

Kyklopové pokřikovali jak nad nimi, tak dole. Luthien věděl, e teď měl těstí a e dřív nebo později ho některé z padajících kopí nabodne.

Otočil se na Olivera, aby mu vyhuboval a zopakoval mu pokyn. Půlčík vak u chytil kotvičku a připravil lano. Pak se natáhl a ví silou vrhl tu věc pryč od severozápadní zdi. Jak mu lano klouzalo mezi prsty, půlčík se jetě naklonil. Po několika pokusech koule zmizela za ohybem zdi.

Oliverův druh skoro zapomněl dýchat, představoval si, jak se koule zachytí někde na východní zdi. Lano nezklamalo.

Oliver opatrně trhl, aby vyzkouel pevnost uchycení. Nemohli ale zjistit, jak pevně je kotva uchycena a zda se neuvolní, a budou plhat po laně. Pak by se snesli rovnou do náruče smrti.

Kolem nich proletělo dalí kopí, taktak e netrefilo pičku Luthienova nosu.

“Půjde?” zeptal se půlčík. Drel lano, take Luthien se mohl zachytit.

Vzal je a pevně sevřel. Zajistil sebe i zraněného mue a udělal smyčku pod jednou nohou. Zhluboka se nadechl a Oliver také.

“Nikdy jsi nebyl na horím místě,” trval na svém Luthien.

Oliver otevřel ústa a u u se chystal k odpovědi. Zmohl se ale jen na výkřik, to jak jej Luthien strhl stranou.

O chvíli později se kopí nějakého kyklopa zabodlo hluboko do zmrzlé hlavy vévody Morkneyho.

Ti tři se zatím sunuli podél zdi hladké jako sklo. Nebylo kde zapřít se nohama. Dole uviděli dalí shromádění, ale tentokrát to byli spojenci. Viděli, jak poslední ze Sekáčů vyel ven tajnými dveřmi na východní straně, seplhal po provaze asi dvacet stop a přeběhl po padacím mostu. Ten se pak za ním zavřel. Pro Kateřinu a její druinu neexistoval způsob, jak jim pomoci. Dokonce ani elfové nemohli zdolat ledem pokrytou stěnu věe a dostat se k nim.

“Tohle je lepí místo,” sarkasticky rozhodl Oliver. “Nai přátelé nás aspoň uvidí umírat.”

“Teď ne, Olivere,” řekl Luthien hrozivě.

“Aspoň nemáme v hlavách vraená kopí,” pokračoval půlčík. “Těm jednookým tupcům to bude trvat hodinu, moná i víc, ne zjistí, na které jsme straně.”

“Teď ne, Olivere,” zopakoval Luthien. Chtěl se soustředit na tu zapeklitou situaci a pokusit se najít řeení. Neviděl sebemení anci. Po chvíli zoufalství a beznaděje se rozhodl jít dál a nechat vechno osudu.

Kolem nich zasvitělo kopí. Oba se podívali nahoru a uviděli několik kyklopů, kteří se na ně klebili.

“Mohl ses mýlit,” řekl Luthien dřív, ne se stačil Oliver nadechnout.

“Tři trhnutí a kotva se uvolni,” uvaoval půlčík nahlas. “Kdy budu dostatečně rychlý - a to já jsem vdycky - mohl bych ji zaseknout mnohem ní.”

Luthien tím nebyl nijak nadený. I chlubivý Oliver uznal, e jeho plán má trhliny. Pokud kotvu uvolní, zbydou z nich tam dole na ulici jen mastné skvrny.

Oliver neříkal nic a Luthien také ne. U nebylo o čem mluvit. Zdálo se, e legenda o arlatovém stínu bude mít trpký konec.

Kotvička čaroděje Brandira byla úasná věc. Přilnula k jakékoliv stěně, bez ohledu na to, jak byla strmá. Teď byla uchycená ikmo, na druhé straně provazu byla smyčka a zatíené lano viselo dolů.

Najednou se kotva pod jejich váhou uvolnila a posunula se tak, e byla přímo pod lanem. Ucítili silné kubnutí.

A pak, náhle a neočekávaně, kotva sklouzla po zmrzlé stěně a oni klesali dolů. Oba zděeně vykřikli. Půlčík byl natolik duchapřítomný, e svou levoručku zaryl do stěny. Hrot dýky pronikl do ledu, a jak klesali, zůstávala po ní v ledu rýha.

Nad sebou slyeli kletby kyklopů. Kolem Oliverovy hlavy proletělo dalí kopí. Jen tak tak ho odrazil levoručkou. Dole slyeli výkřiky: “Chyte je!”

Luthien kopal do zdi a snail se zarýt paty do ledu. U ani nevěděl, jak byl vysoko a jak daleko to jetě bylo dolů. Koule se zbrzdila na místě, na kterém nebyl led. Klesání teď nebylo tak rychlé, ale jetě nebyl konec. Stačil si vimnout tajných dveří asi čtyřicet stop od něj. O chvíli později ucítil něčí ruce, které ho chytily za nohy. Uslyel hekání kamarádů, kteří se snaili zachytit jej.

Najednou byli dole, vichni tři na hromadě.

Oliver vstal a ohrnul rty. “Říkal jsem ti, e u jsi byl na horích místech!” Třikrát kubl a uvolnil kotvu.

Zpoza uzavřeného padacího můstku se ozvalo zlověsné buení. Kyklopové pochopili, e ztratili poslední anci. Bestie rozbily jednu ze soch. Dolů padaly kusy kamene.

Mue v bezvědomí se ujali přátelé a Luthienovi se konečně ulehčilo.

“Je čas jít,” řekla Kateřina O’Haleová, která stála po Luthienově boku a podpírala ho. Luthien pohlédl na ni a na Sioban. Pak se nechal odvést pryč.

Obyvatelé Eriadoru zmizeli kyklopům z očí a ztratili se v ulicích jiního Montfortu. Kyklopové zůstali bezradní. Luthiena a Olivera se neodváili následovat.

O kus dál se vzpamatovával Oliver. On a jeho společníci se na odchodu otočili a zadívali se na vě Chrámu Zasvěcení. Ledem pokrytá východní stěna se třpytila v ranním slunci.

Dvě stě stop nad zemí se vznáela rudá silueta jako karmínový stín. Luthienův skvostný plá zůstal na věi jako poselství arlatového stínu prostému lidu Montfortu.

Kapitola 2

K hořkému konci

“Tady bys jetě neměl být u konce,” poznamenal Oliver. Z úst mu vycházela pára a zaplňovala prostor před ním. Chytil okraj ploché střechy a přetáhl se přes něj. Vyskočil a hned si třel ruce, aby v nich rozproudil krev.

Luthien neodpověděl. Během cesty vdy jen kývl hlavou směrem k Chrámu Zasvěcení. Oliver kráčel vedle svého přítele. Viml si, jak se občas v jeho skořicových očích zablesklo. Půlčík zaměřil pohled na severozápad, na masivní stavbu, která dominovala na obzoru. Viděl tělo vévody Morkneyho. Stále bylo přimrzlé ke stěně katedrály, z hlavy mrtvého mue trčelo kopí. Provaz, který měl kolem krku, teď vak visel z výčnělku, na kterém byl uvázán.

“Uřízli provaz,” zařičel půlčík. Ta křiklavá scéna mu přila odporná. “Ale mrtvý vévoda tu zůstal!” Kyklopové doufali, e uvolní Morkneyho tělo. Jene provaz byl pořád zmrzlý, a tak se kyklopům podařilo vytvořit něco, co se podobalo tykadlu, které trčelo z vévodovy hlavy. Vypadal jako obrovský hmyz.

Luthien ukázal bradou směrem k vrcholu věe. Oliver nahoře uviděl kyklopy. Bzučeli jako včely, tlačili se a strkali jeden do druhého. Těsně pod okrajem se vě leskla, protoe byla vlhká. Z některých míst odpadly kusy ledu. Půlčík stačil zaznamenat, co se stalo o chvíli později. Kyklopové zvedli obrovský kotel, ze kterého se valila pára, a nahnuli jej přes okraj věe. Vařící voda stékala po stěně dolů.

Jeden z kyklopů uklouzl, pak zařval bolestí a uskočil stranou. Horký kotel přepadl dolů. Zůstal přitom těsně u stěny věe a narazil na rukově kopí v Morkneyho hlavě. Kotel odskočil a kopí se ohnulo. Ti, kteří stáli na střee jako hlídky, strnuli. Hlava se kubnutím pohnula, skoro a k hrudi. Kopí se konečně uvolnilo a spolu s kotlem dopadlo dolů na nádvoří, těsně vedle shluku vyděených kyklopů. Prostí obyvatelé Eriadoru, kteří to divadlo sledovali z jiní části města, řvali smíchy.

Tlačenice nahoře na věi přerostla v otevřený boj. Kyklopa, který si spálil ruku o kotel a který byl pro ostatní skvrnou, shodili z věe dolů. Z dolní části města se teď ozýval posměch hlasitěji ne předtím.

“Hrozně se mi líbí představa, jak se tady zahrabou!” poznamenal Oliver.

Luthien nesdílel půlčíkův optimismus. Chrám Zasvěcení drel Aubrey. Luthien se rozhodl, e mu ho ponechá. Aspoň prozatím. Moná by se jim podařilo vypudit kyklopy a znovu získat katedrálu, ale za cenu mnoha zmařených ivotů.

Luthien stále hloubal nad tím, zda je jeho rozhodnutí správné. Ne e by katedrálu potřeboval ke strategickým účelům - obrovskou stavbu sice bylo moné uhájit, ale otevřená nádvoří byla pro útočné operace nepouitelná. Chtěl ji spí kvůli jejímu symbolickému významu. Chrám Zasvěcení byla gigantická a impozantní svatyně, nejmohutnějí a nejrozlehlejí stavba v celém Eriadoru. Měla patřit prostému lidu, který ji stavěl, a ne odporným jednookým a samozvanému králi Avonu. Tato katedrála symbolizovala duch Montfortu a celého Eriadoru. Kadá vesnice, i ta sebemení a sebevzdálenějí, se pynila někým, kdo Chrám Zasvěcení pomáhal stavět.

Kyklopové vychrstli dalí kotel vřelé vody. Tentokrát nespadl dolů. Horká tekutina si nala k vévodovi cestu, provaz se osvobodil z ledového sevření a visel dolů. O několik sekund později se uvolnila horní polovina zmrzlého torza a mrtvola se ohnula v pase.

Dva přátelé toho nahoře moc neviděli - a samozřejmě ani nemohli. Ale kdy se ani po dlouhé době neobjevil na ochozu ádný kyklop, Luthien a Oliver usoudili, e se bestie schvátily.

“Vylézt nahoru s plným kotlem, to u dá nějakou práci,” zachechtal se půlčík. Vzpomněl si na točité schoditě, po kterém by bylo obtíné jít, i kdyby nebylo pokryto ledem.

“Aubrey věří, e jeho úsilí má cenu,” řekl Luthien. Pochmurný tón v jeho řeči Oliver přičítal vyčerpanosti.

Oliver potáhl za zmrzlé vousy elegantně střiené bradky a ohlédl se zpátky k Chrámu.

“Mohli bychom vybojovat katedrálu zpátky,” navrhl, nebo dobře znal příčinu Luthienova rozpoloení.

Luthien zavrtěl hlavou. “Ne za cenu ztrát.”

“Tuhle bitvu vyhrajeme,” řekl Oliver. “Obchodníci jsou zavření ve svých domech a mnoho kyklopů u nezbylo.” Podíval se na stěnu a představil si scénu na severním nádvoří. “A teď jich je jetě méně ne před chvílí,” řekl pohrdavě.

Luthien nemohl ne souhlasit. Lidé z Eriadoru byli blízko tomu získat zpět své město - Caer Mac Donald - z rukou Greensparrowa. Jene jak dlouho jej mohou udret? U probleskly zprávy o tom, e se blíí vojska z Avonu, aby zlomila odpor. Tyto zvěsti byly sice nepotvrzené a moná nebyly ničím jiným ne jen obavami. Ale přesto Luthien takovou monost nemohl vyloučit. Král Greensparrow nebude vzpouru tolerovat. Neodtáhne z Eriadoru jen tak, ačkoli ve skutečnosti si zemi nikdy úplně nepodrobí.

Luthien přemýlel o pohromě, která zpustoila Eriador před nějakými dvaceti lety, v roce, kdy se narodil. Tehdy zemřela jeho matka a mnozí jiní, skoro třetina vech obyvatel Eriadoru. Hrdý lid u nemohl dál vést válku s Greensparrowovu armádou - její hlavní silou byli kyklopové - a tak se vzdali.

A pak přila na Eriador dalí rána: doba duchovní temnoty. Luthien ji viděl u vlastního otce, ve kterém zůstalo jen pramálo z jeho bojovnosti. Poznal ji i u muů, jako byl Aubrey. Byli to ti, kteří přijali Greensparrowa celým srdcem - a ten těil z bídy prostých lidí.

Co tedy vlastně začal s Oliverem v Chrámu Zasvěcení v den, kdy zabil Morkneyho? Luthien teď myslel na bitvu, na to, jak Morkney vyvolal ze svého těla démona. Bylo to potvrzení ohavnosti Greensparrowa a jeho kumpánů. Otřásl se při vzpomínce na ďábelské zvíře, kterému se říkalo Skřehot. Nebýval by toti tuhle bitvu vyhrál a nevrazil by Oliverův kord do chlupaté vévodovy hrudi, kdyby Morkney neudělal chybu a neposlal démona do pekel, aby mohl zle zřízeného Luthiena zabít sám.

Kdy se podíval zpátky na události posledních pár týdnů, bylo to tak trochu těstí a řízení osudu. Luthien pocítil směs údivu a posvátné úcty, kterou ale vystřídal hněv. Kolik nevinných lidí, kteří podlehli ílenství jménem legenda o arlatovém stínu, bude ztrestáno ďábelským králem? Přeene se přes zemi dalí netěstí, podobné tomu, co zlomilo srdce a vůli Eriadoru, kdy se Greensparrow poprvé stal králem Avonu? Nebo Greensparrowova armáda kyklopů jednodue vpochoduje do Montfortu a zabije kadého, kdo nebude loajální trůnu?

Luthien věděl, e by nelo jen o Montfort. Kateřina přila z ostrova Bedwydrin, který byl jejím domovem. Přinesla meč Luthienova otce a novinu, e povstání se rozířilo po celém ostrově. Gahris, Luthienův otec, byl očividně pyný, kdy slyel zvěsti o hrdinských činech svého syna. Dřívějí Aubreyho manelka Avonesa, kterou pak Aubrey podsouval Gahrisovi za manelku, byla v okovech.

Pomylení na tu nafoukanou zmalovanou děvku Luthienovi zvedalo luč. Skutečně, Avonesa to vechno začala. Luthien bezděčně přijal její áteček, symbol toho, e za ni bojuje v zápasnické aréně. Kdy přemohl svého přítele, Gartha Rogara, zlomyslná Avonesa volala po smrti poraeného.

A tak Garth Rogar zemřel - zabil jej kyklop, kterého Luthien později odrovnal. Pradávné zákony moná Avonese dávaly právo mít takové poadavky, ale morálně na ně nárok neměla.

Avonesa, která ukázala palcem dolů a ádala tím smrt pro Gartha Rogara, určila Luthienovu budoucí dráhu. Ironií bylo, e Aubrey, který přivedl tu děvku na Bedwydrin, byl v zápasu o Montfort Luthienovým úhlavním nepřítelem.

Luthien chtěl Aubreyho hlavu a mínil ji získat. Bál se ale, e král Greensparrow pak bude chtít hlavu jeho a ostatních přátel, aby se jednou provdy pomstil.

“Tak proč jsi smutný, příteli?” zeptal se Oliver. Ostrý vítr ho připravil takřka o vechnu trpělivost. Kyklopové se nahoře na věi u neobjevili. Oliver odhadoval, e jim bude trvat aspoň hodinu, ne se dostanou dolů, naplní dalí kotel a vyvlečou ho nahoru. Půlčík, který miloval pohodlí, neměl sebemení chu čekat hodinu v mrazivém větru.

Luthien stál a rychle si třel dlaně a pae. “Pojď,” řekl a Oliverovi se ulevilo. “U Trelfa se mám setkat se Sioban. Její poslové se vrátili ze západu a z východu.”

Oliver skočil před Luthiena, ale pak se zarazil. Vrátili se poslové?

Oliver si myslel, e teď ví, co Luthienovi dělá starosti.

U Trelfa se jmenovala hospoda, která patřila trpaslíkům a elfům. Bylo příli chladno na jakoukoliv bitvu. Větina rebelů toho vyuila k doplnění zásob potravin a k odpočinku. Hospoda se nacházela v jedné z nejchudích čtvrtí Montfortu. Nikdy nebyla příli oblíbená, ale teď sem často chodil arlatový stín, hrdina povstání, a tak tam bylo skoro vdycky plno.

Výčepní byl hubený, ale silný mu. Trochu naháněl hrůzu a působil poněkud divným dojmem, mimo jiné i proto, e u skoro týden nenael čas oholit si černé tětinaté strnitě. Otřel si ruce do zástěry se skvrnami od piva a hrnul se k Oliverovi a Luthienovi, aby je uvedl na jejich místa.

“Hledáme Sioban,” řekl krátce na to Luthien.

Ne Tasman stačil odpovědět, mladý Bedwyr ucítil jemný dotyk na uním lalůčku. Zavřel oči, kdy ruka sjela ní. Tak jemně se ho na krku dotýkala jedině Sioban.

“Máme teď něco důleitého,” řekl Oliver Tasmanovi a pak se podíval na pár. “Ačkoliv nemám ponětí, co je teď pro mého přítele nejdůleitějí.”

Luthien otevřel své skořicové oči. Otočil se a vzal ruku Sioban poté, co ji sundal ze svého krku. Byl v rozpacích, kdy zjistil, e elfí ena není sama, e jeden z jejich společníků je zachmuřená Kateřina O’Haleová.

Mladík si uvědomil, e ten jemný dotyk na krku byl určen hlavně Kateřině.

Oliver to věděl také. “Myslím, e válka se blíí i k mému domovu,” zaeptal Tasmanovi. Výčepní se zařehtal, postavil před ně korbely piva a odběhl. Tasmanovy ui zachytily vechny důleité rozhovory, které se tu vedly. Vdycky si dal záleet, aby diskutující neměli pocit, e ho příli zavlekli do hovoru.

Luthien se dlouze a upřeně zadíval na Kateřinu a znovu si bezděky sáhl na krk. “Jaké jsou zprávy z Avonu?” zeptal se Sioban.

Sioban se ohlédla přes rameno na dalího společníka. Byl to elf oblečený do teplého oděvu s koeinou. Měl růové tváře a dlouhé řasy se mu leskly, jak na nich tály krystalky ledu.

“Není to moc slibné, dobrý mui,” řekl elf Luthienovi se zjevnou úctou.

Luthien byl trochu v rozpacích, necítil se dobře při takových formalitách. Byl vůdce rebelů a získal si pověst hrdiny Eriadoru. Ti, kdo mu nebyli nejblí, ho oslovovali “dobrý mui” nebo “můj pane”.

“Podle nejnovějích zpráv je na cestě nějaká armáda z Avonu,” pokračoval elf. “V Princetownu se seskupují kykloptí bojovníci, řekl bych, e to bude praetoriánská garda.”

Luthienovi to dávalo smysl. Princetown leel na diagonále, která vedla z hor elezného Kříe k jihovýchodu. Nebyl nejblí k Montfortu, který byl nejdůleitějím městem Avonu, ale byl nejblí k Malpuisantské zdi. Byla to jediná cesta přes pohoří i v létě, nato teď v zimě.

Pochod z Princetownu do Montfortu přes pevnost Dun Caryth, která upínala Malpuisantskou zeď k horám elezného Kříe, by trval několik týdnů a krutá zima by si jistě vybrala svou daň. Luthiena ty zvěsti trochu uklidnily. Zdálo se nepravděpodobné, e by Greensparrow vyrazil z Princetownu dřív, ne začne jarní tání.

“Je tu dalí monost,” řekl elf pochmurně. V očích mladého Bedwyra zahlédl záblesk naděje.

“Port Charley,” hádala Kateřina. Myslela na přístav západně od Montfortu.

Elf přisvědčil.

“Jsou ty zprávy něčím podloeny, nebo jsou to spí dohady?” zeptal se Oliver.

“Nevím, jestli jsou to vůbec zprávy,” odpověděl elf.

“Dohady,” rozhodl Oliver. “A pečlivě roziřované,” dodal potichu. I kdy se boje odehrávaly v Montfortu, rebelové sledovali, co se děje mimo opevněné město. Stále se mluvilo o tom, e se válečná flotila Avonu plaví do Port Charley. Ze strany Greensparrowa se to zdálo logické - úiny mezi Barandinem a Avonem byly v zimě zrádné. Ledové kry nebyly ádnou vzácností, ale pro plavbu to nebylo tak daleko. Navíc na velké lodě Avonu se velo mnoho, mnoho kyklopů.

“Co spojenci…” začal Luthien, ale elf jej přeruil, protoe tu otázku čekal.

“Lidé z Port Charley rozhodně nejsou přátelé kyklopů,” řekl. “Určitě jsou rádi, e jednoocí dostali v Montfortu na frak a e Morkney je mrtev.”

“Ale…” připomenul Oliver a přesně napodobil elfův tón.

“Ale oni prohlásili, e nae záleitost je nezajímá,” dokončil elf.

“A ani nebude,” vloila se do hovoru Kateřina. Zraky vech se obrátily k ní, vichni byli zvědaví, co o tom ví. Luthien to chápal, často byl v Hale, Kateřinině domově. Bylo to svobodné a nezávislé město, které se příli neliilo od Port Charley. Stejně si ale nebyl jistý, zda je Kateřinino prohláení správné. Dávného hrdinu Bruce Mac Donalda, který byl pro celý Eriador zosobněním hrdosti a smyslu pro odpovědnost, lid Port Charley přijal za svého.

“Pokud flotila opravdu vypluje, musí být zastavena u pobřeí,” řekl Luthien rozhodně.

Kateřina zavrtěla hlavou. “Kdy se pokusí přivést armádu do Port Charley, bude bojovat,” řekla. “Ale ne se spojenci Greensparrowa.”

“Nechají kyklopy projít?” zeptal se Oliver. “Pokud se k nám nepřipojí, pak pravděpodobně nepůjdou proti Greensparrowovi,” ozvala se Sioban.

Luthien probíral jejich monosti. Mohl by zapojit Port Charley do povstání? A pokud ne, mohl by počítat s tím, e on a rebelové vydrí vzdorovat armádě Avonu?

“Moná bychom si měli jetě jednou ujasnit postup,” nabídl Oliver o chvíli později.

“Ujasnit postup?” řekly současně Kateřina a Sioban.

“Zase se schováme,” odpověděl půlčík. “Zima je příli krutá na to, abychom bojovali za kadou cenu. Take zastavíme boje. A ty a já,” řekl Luthienovi a ouchl do něj loktem, “zmizíme jako duchové.”

Otevřené prohláení nebylo ničím jiným ne rozmařilým chováním, které se vymklo z ruky. Vichni kolem i ti, co nebyli přímo zapojeni do hovoru, ochladli.

Sioban se podívala na elfa, který jen bezradně pokrčil rameny.

“Neili jsme si patně před tím, ne jsme začali bojovat,” poznamenal Tasman a přeel od Olivera a Luthiena na druhou stranu výčepu.

“Je tu monost diplomacie,” řekla Sioban. “Zvlá teď. Aubrey ví, e povstání nezdolá bez pomoci z Avonu a z celého srdce touí být vévodou. Moná věří, e kdy udeří a dobude Montfort, pak ho Greensparrow odmění titulem.”

Luthien se zadíval do očí Kateřiny O’Haleové, ve kterých hořely ohníčky hněvu. Nápad s diplomacií nebo mylenka, e by se vzdali, se hrdé bojovné eně příčila.

Za Kateřinou se strkalo několik stálých návtěvníků hospody a pak byli vytlačeni stranou. Kateřinu někdo postrčil dopředu. Uviděla zavalitou, ale statnou postavu, vysokou asi čtyři stopy. Trpaslík si razil cestu k Luthienovi a vystavoval přitom na odiv modré vousy.

“Co se to tu vede za hloupé řeči?” zeptal se aglin. Sevřel své drsné pěsti, jako by chtěl kadou chvíli chytit Luthiena a ukrtit ho.

“Diskutujeme o dalím postupu,” vloil se do toho Oliver. Půlčík viděl ohníčky v aglinových očích - byly to ohníčky zloby. Trpaslík nael určitou naději a ochutnal svobodu, kterou vdycky proklamoval. Raději zvolí smrt, ne aby se vrátil k porobě.

aglin si odfrkl. “O dalím postupu jste rozhodli ten den v Chrámu Zasvěcení,” zaburácel. “Myslíte, e teď můete couvnout?”

“Já ani Luthien nemůeme,” odvětil půlčík. “Ale zbylí…”

aglin neposlouchal. Protlačil se mezi Luthiena a Olivera, chytil se okraje výčepu a vydrápal se nahoru, aby stál na vyvýeném místě.

“Hej!” zahulákal a hospoda utichla. I Tasman, kterému se zcela jistě nelíbily lápoty na vyletěném stole, zpozorněl. “Kdo z vás se chce vzdát?” zvolal aglin. V hospodě bylo stále ticho.

“agline,” začal Luthien a pokusil se prchlivého přítele uklidnit.

Trpaslík ho ignoroval. “Kdo z vás je pro to, abychom zabili Aubreye a vztyčili vlajku Caer Mac Donald?”

Hospoda zaburácela. Rebelové vytasili meče a mávali jimi nad hlavou. Volání po Aubreyho hlavě se ozývalo z kadého rohu.

aglin seskočil dolů mezi Olivera a Luthiena. “Tady je odpověď,” zavrčel a vydal se za Kateřinou a Sioban. Luthienovi neuniklo, e se Kateřina na trpaslíka usmála a poplácala ho po rameni. Nejdůleitějí z trpaslíkovy řeči bylo dávné jméno Montfortu, Caer Mac Donald, na počest hrdiny Eriadoru.

“To bylo hezky řečeno, příteli,” začal Oliver. “Ale…” Dál se půlčík nedostal.

“Bruce Mac Donald je víc ne pouhé jméno,” řekl Luthien.

“Stejně tak arlatový stín,” dodala neočekávaně Sioban.

Luthien na chvíli zmlkl a věnoval elfí eně zvědavý a zároveň vděčný pohled. “Bruce Mac Donald je legenda,” pokračoval. “Pro lid Eriadoru je to symbol. A víte proč?”

“Zabil spoustu kyklopů,” zkusil to Oliver, který nebyl z Eriadoru, ale z Gaskonie.

“Vybojoval svobodu,” opravila ho Kateřina. “Svobodu kadému mui a kadé eně.” Pohlédla na Sioban a na aglina. “Kadému elfovi i trpaslíkovi. A pro kadého půlčíka, Olivere,” řekla a upřela na něj pohled. “Svobodu pro Eriador a pro kadého, kdo tu il.”

“Mluvíme tu o zastavení něčeho, co se zastavit nedá,” vmísil se do hovoru Luthien. “Kolik jsme zabili obchodníků a jejich kyklopích ochránců? A kolik z praetoriánské gardy? A co Morkney? Vy opravdu věříte, e se Greensparrow jen tak lehce vzdá?”

Luthien se postavil. “Něco jsme začali a je to příli důleité, ne abychom to zmařili hloupým strachem. Začali jsme bitvu o svobodný Eriador.”

“Nenechme se unést,” přeruil ho půlčík. “To by nás pak mohli roznést na kopytech.”

Luthien mrkl na svého maličkého přítele. Uvědomil si, e on a mnoho ostatních váhali víc, ne se mu zamlouvalo. “Byl jsi to ty, kdo mi radil, abych na sebe tehdy v Chrámu Zasvěcení upozornil,” připomněl půlčíkovi. “Byl jsi to ty, kdo chtěl, abych začal vzpouru.”

“Já?” zarazil se Oliver. “Chtěl jsem nás jen uchránit od těch bestií po tom, co jsi tak poetile vyskočil a vystřelil íp na vévodu.”

“Musel jsem chránit Sioban!” prohlásil Luthien.

“A já jsem musel chránit tebe!” zařval na něj na oplátku Oliver. Půlčík si povzdechl a odmlčel se. Pak poloil Luthienovi ruku na rameno. “Ale couvnout nemůeme, v ádném případě.”

Luthiena to ani trochu neuklidnilo. Přemýlel o osudu, o Bruce Mac Donaldovi a o tom, co tento mu znamenal. V mylenkách se přenesl zpátky na Bedwydrin. Kateřina, aglin a jeho otec tam byli s ním. Pohlédl na Sioban, ale z jejích zelených očí nedokázal nic vyčíst. Podivil se tomu, protoe během posledních týdnů se stala jedním z jeho nejbliích rádců.

“Nemůeme couvnout,” zvolal Luthien natolik hlasitě, e ho slyel kadý. “Začali jsme válku, kterou musíme vyhrát.”

“Lodě připlují z Avonu,” varoval Oliver.

“Tak je zastavíme,” řekl Luthien a ve skořicových očích se mu zablýsklo. “V Port Charley.” Podíval se směrem k houfu, na Sioban. Zdálo se mu, e jiskření v jejích očích bylo silnějí, jako by právě proel nějakou zkoukou, o které věděla jen ona. “Protoe lidé z tohoto města se k nám připojí,” pokračoval Luthien a nabíral síly. “A připojí se celý Eriador.” Luthien se odmlčel, ale jeho ibalský úsměv řekl vechno. “Připojí se k nám, a bude nad Montfortem vlát vlajka Caer Mac Donald,” pokračoval. “Zkrátka a budou vědět, e jsme u konce.”

Oliver přemýlel o tom, jak hořký můe být konec toho veho. Nikdy se nebál smrti, ivot bral jako dobrodruství, které jednou skončí. A teď mu otevřel oči mladý, naivní kluk, kterého půlčík nael na ulici.

aglin zaermoval pěstí. “Puste mě do dolů!” zahulákal. “Dám dohromady armádu!”

Luthien uvaoval o svém nadeném příteli. aglin dlouho naléhal, aby se zkusili dostat do montfortských podzemních chodeb, které byly mimo město. Byla tu uvězněna větina jeho příbuzných. Sioban mnohokrát naeptávala Luthienovi toté. Teď se rozhodl, e jde o víc ne jen o vzpouru, byla to otevřená válka proti Greensparrowovi. Vycítil, e takovou akci by museli provést rychle.

“Tak tedy do dolů,” souhlasil. aglin zavýskl, poskočil a zamával pěstí.

Mnozí pak opustili hospodu U Trelfa, aby rozířili tu zprávu. Oliver měl podezření, e někteří byli pehové Aubreye a běeli mu hned za tepla vyloit plán rebelů.

Půlčík se rozhodl, e na tom nezáleí.

“Jsi blázen,” řekla Sioban Luthienovi kádlivě, ale ne posměně. Přiblíila se těsně k němu a přitiskla mu rty na ucho. “A tak vzruující,” zaeptala natolik nahlas, e to slyeli vichni okolo. Kousla ho do uního lalůčku a tie zavrčela.

Luthien se ohlédl přes rameno a zahlédl, jak se Kateřina mračí. Poznal, e Sioban se k němu přitulila hlavně kvůli ní. Toto poznání Luthiena příli nenadchlo. To poslední, co mladý Bedwyr chtěl, bylo způsobit Kateřině bolest. Kdy byl jetě na Bedwydrinu, byli milenci. A nejen to, Kateřina pro něj byla nejlepí přítel.

Sioban a její druina pak odeli. Ale jetě před tím se elfí ena otočila na Luthiena a pak věnovala Kateřině triumfální pohled. Kateřina ani nemrkla a nedala na sobě cokoliv znát. To Luthiena znervóznilo.

Chvíli po tom Luthien, Oliver a Kateřina stáli sami u dveří. Venku zase sněilo, a tak se vichni postupně vytratili, aby si doma zatopili.

Ti tři se snaili mluvit spolu nenuceně, ale očividně mezi nimi bylo napětí. Oliver pak jetě plánoval podrobnosti útoku na montfortské doly.

Napětí mezi Luthienem a Kateřinou nepovolilo, a tak se Luthienovi zdálo, e by měl něco říct.

“Není to tak, jak to vypadá,” zakoktal. Přeruil Olivera v půlce věty. Kateřina se na něj tázavě podívala.

“Myslím se Sioban,” vysvětlil mladík. “Jsme nějakou dobu přátelé. Myslím tím…”

Luthien nevěděl, jak pokračovat. Uvědomil si, jak hloupě to vechno vyznělo. Kateřina - a pochopitelně vichni kolem - věděla, e on a Sioban jsou milenci.

“Nebyla jsi tady,” zajíkl se. “Toti…”

Oliver zaúpěl. Luthien věděl, e vechno zkazil a situaci jetě zhoril. Nemohl ale přestat, nemohl se jen tak smířit s tím, co teď bylo mezi ním a Kateřinou.

“Není to tak, jak si myslí,” řekl znovu. Oliver uviděl v Kateřiných očích stín a zaúpěl znovu.

“Sioban a já… jsme přátelé,” řekl Luthien. Věděl, e je neuvěřitelně oviální, zvlá kdy předtím vedli tak důleitou debatu. Ale city mu v tu chvíli zastřely zdravý rozum a on nemohl přestat. “Ne, tak to není. Jsme…”

“Ty si opravdu myslí, e jsi pro mě důleitějí ne svoboda Eriadoru?” zeptala se Kateřina odměřeně.

“Vím, e tě to bolí,” odpověděl Luthien dřív, ne si stačil uvědomit, jak hloupá byla jeho slova.

Kateřina se k němu přiblíila, vzala Luthiena za ramena a vrazila mu koleno do slabin. Srazila ho k zemi a pak se nadechla, jako by chtěla něco říct. Zachvěla se a la pryč.

Oliverovi neunikly slzy v jejích očích. Věděl, jak ji mladíkova slova zasáhla.

“V tomhle u se nikdy neple,” procedila Kateřina skrz zuby a rychle opustila hospodu.

Luthien se pomalu sbíral, tvář zkřivenou bolestí a díval se za Kateřinou. Kdy zmizela ve tmě, podíval se bezmocně na Olivera.

Půlčík zavrtěl hlavou. Drel se, aby se nesmál. “Myslím, e ji miluji,” řekl Luthien a sotva popadal dech. Mluvení ho zjevně stálo značné úsilí.

“Ji?” zeptal se Oliver a ukázal ke dveřím. “Ano, ji,” potvrdil Luthien.

Oliver si potahoval za bradku. “To mi vysvětli,” začal zamyleně. “Jedna ti vrazí koleno mezi nohy a druhá ti mejdí jazykem v uchu. A ty dá přednost té první?”

Luthien pokrčil rameny. Opravdu nevěděl, co odpovědět.

Oliver zase zavrtěl hlavou. “Dělá mi starosti.”

Luthienovi to dělalo starosti také. Nevěděl pořádně, co cítí ke Kateřině a co k Sioban. Záleelo mu na obou. Lepí přítelkyni a milenku si ádný mu snad nemohl přát, to platilo pro obě. Byl z toho zmatený. Snail se přijít na kloub pocitům, kterým nerozuměl. Byl to nezkuený mladík, ale zároveň arlatový stín, vůdce povstání… ve svých rukou měl tisíce ivotů.

Oliver se pohnul ke dveřím a postrčil Luthiena, aby ho následoval. Mladík se zhluboka nadechl a poslechl Olivera.

Bylo příjemné nechat se zase jednou vést.

Kapitola 3

Průlom

Půl tuctu kyklopů, kteří řídili operaci v montfortských dolech, zíralo na dveře postranní jeskyně. Mysleli, e jsou zavřené. Mu a půlčík si vykračovali s úsměvem a veli dovnitř tak samozřejmě, jako by byli pozváni. Ti dva za sebou zavřeli dveře. Půlčík strčil paklíč do zámku a rychle jím otočil.

Nejblií bestie vykročila ke stěně, na které viselo kopí. Mu přiskočil, tasil kouzelný meč a přeal zbraň vejpůl. Kyklop se přiblíil a chtěl ho srazit k zemi. Pak se ale zastavil, jako by ho něco zmátlo. Stál klidně, ruce měl zvednuté na znamení, e nechce bojovat.

Ne stačil zareagovat jiný kyklop, půlčík vyskočil na stůl s kordem v ruce. ádný kyklop ho neohrooval, ale stejně zaujal hrdinskou pózu.

Největí z kyklopů si stoupl na idli. Vypadal teď jetě větí a hrozivějí.

“Zdravíčko,” řekl půlčík. “Jsem půlčík Oliver z Morous, zvaný lapka, a tady můj přítel, to je Luthien Bedwyr, syn Gahrise z Bedwydrinu.”

Kyklopové obvykle nevěděli, jak reagovat. Nechápali, co se kolem nich děje. Montfortské podzemní chodby byly kus od města, skryté hluboko pod horami. Toto místo bylo odlehlé, a tak kyklopové dokonce ani nevěděli, e se vede bitva o Montfort, protoe od prvního sněhu neslyeli ádné noviny z města. Kromě karavan s vězni sem nikdo nechodil, a ty nepřijdou dřív ne s prvním táním.

“Ovem asi ho budete znát spí pod přezdívkou arlatový stín,” pokračoval Oliver.

Velký kyklop hrozivě zamrkal. Před pár měsíci sem vpadli dva, půlčík a člověk. Zabili spoustu kyklopů a osvobodili tři uvězněné trpaslíky. Jejich popis se shodoval s tím, jak vypadali tihle dva. Kyklopové a jejich spojenci si u nebyli ničím jisti. Nečekali takovou návtěvu, bylo to příli rychlé a vůbec podivné.

“Přiel jsem kvůli sobě a mému příteli a také kvůli těm dvěma stům dalích, kteří jsou tady. Chtěl jsem vás do jednoho zabít,” vysvětlil Oliver. “Ale můj milý přítel vám chce dát anci vzdát se.”

Trvalo chvíli, ne si bestie srovnaly v hlavě, co právě slyely. Velkému kyklopovi to dolo nejdřív. Zařval a přelezl stůl.

Oliver se otáčel dokola na patě, protoe čekal pozdviení. Přelapoval, podupával a přehazoval kord z pravé ruky do levé a zase naopak. vihl přitom dva kyklopy, kteří stáli nejblí, přes tváře.

“Beru to tak, e ne,” řekl půlčík sue, udělal přemet a zase se postavil.

Kyklop, který byl nejblí Luthienovi, zavrčel a chystal se zaútočit. “Podívej!” zakřičel Luthien.

Hloupá bestie naletěla a otočila se. Uviděla Luthienův meč, jak rychle stoupá nahoru. Ostrá čepel Slepé záti se zasekla do kyklopova zátylku.

Luthien přeskočil mrtvolu.

“Říkal jsem ti, e se nevzdají!” křičel Oliver, který se bil s dvěma kyklopy. Jeden z nich měl na tváři krábanec od kordu. Podruhé mířil půlčík lépe - zasáhl obludu přímo do oka. Kyklop klopýtl, svalil se na zem, pae do iroka roztaené.

Luthien se přikrčil za převráceným stolem. Uvaoval, e ho vrhne na kyklopa, který stál na druhé straně. Tenhle jednooký byl očividně silnějí a chtivý vyřídit si účty. V poslední chvíli Luthien sekl stranou za převrácený stůl a bestie narazila do stolu a ztratila rovnováhu a uklouzla. Luthien mu vrazil Slepou zá mezi ebra.

Mladý Bedwyr se ocitl tváří v tvář největímu z kyklopů, který třímal obrovskou sekyru.

“Jeden na jednoho,” zabručel. Odhadl, e kyklop měří asi sedm stop a váí aspoň čtyři sta liber. Ve skutečnosti stál jeden proti jednomu a půl.

Dva kyklopové v blízkosti Olivera neměli ádnou zbraň. Ustraeně kolem něj poskakovali a hledali způsob, jak by chytili tu mizernou krysu i s její naostřenou dýkou.

Oliver se nedbale otáčel a strkal pičkou kordu do chamtivých rukou. Vypadalo to, e tahle hra ho opravdu baví.

“Ani nepotřebuji druhou čepel,” vysmíval se Oliver. Jeden z kyklopů se pro něj natáhl, a Oliver odpověděl tím, e mu vrazil kord do dlaně. Ostří projelo a k zápěstí.

Kyklop zavyl a popadl se za zápěstí. Padl na kolena a zachytil přitom kord. Olivera to nevyvedlo z míry a vytáhl dýku. Nebylo třeba, viděl, e druhý kyklop si pro něj nepůjde. Bestie rychle uskočila stranou a hledala ohromnou sekyru.

To ji plně zaměstnalo a Oliver vyskočil na ramena kyklopovi s poraněnou dlaní, který byl na kolenou. Byl připraven na útok, z očí do očí.

Nicméně půlčík seskočil dolů, protoe kyklop po něm hrábl a chtěl ho stáhnout dolů. Bestie, která nala sekyru, se rozmáchla a sekla.

Dopadající sekyra Olivera minula - ale minula ho o fous - a dopadla na hlavu kyklopa, který klečel.

“Ach, vsadím se, e to zabolelo,” poznamenal půlčík a prchal pryč.

Luthien se otočil na patě, aby mohl odrazit útok ze strany. Klekl na pravé koleno, naklonil se dopředu a vyslal ránu. Zasáhl vystrčené kyklopovo stehno.

Bylo to jen krábnutí, které kyklopa nezastavilo. Luthien udělal přemet, aby se vyhnul ráně.

Vyskočil, oběhl kyklopa a zasadil mu dalí ránu, tentokrát do zadku. Obluda zařvala a těká sekyra strhla Slepou zá stranou.

“Vzpomeň si, neodráet útok,” řekl sám sobě. Ruka ho po úderu pálila, cítil její váhu. Uchopil meč oběma rukama a zvedl ho nad hlavu. Postavil se do obranné pozice.

“Říkali jsme, e se máte vzdát,” drádil je Luthien. Velký kyklop mu jen těko mohl oponovat, zvlá kdy se podíval na krveprolití okolo. Tři jeho kamarádi byli mrtví nebo umírali a čtvrtý byl slepý. Pokouel se dostat na nohy a divoce kolem sebe mlátil.

Přes varovný řev velkého kyklopa Oliver nakopl slepého jednookého do zadku.

Slepá potvora se motala kolem dokola a Oliver ji srazil k zemi. Kyklop se sekyrou zakopl o svého druha. Byl to vlastně improvizovaný útok.

Oliver uskočil stranou a sekyra se zasekla do převráceného stolu.

Rozzuřený kyklop byl na kolenou, jeho kamarád se ho drel kolem pasu. Nemohl nijak ovlivnit tuhle zapeklitou situaci.

“Tak mě přece nechte, a vám pomůu,” nabídl Oliver. Spěchal k nim, dýku měl zastrčenou za opaskem. Natáhl se pro sekyru, ale pak udělal nenadálý pohyb a probodl kyklopovi krk kordem.

“Rozhodl jsem se jinak,” oznámil Oliver a pustil chroptícího kyklopa na zem.

Luthienův meč se zvedl do výe, kdy se jeho monstrózní protivník rozmáchl sekyrou. Mladík udělal krok vpřed, věděl, e mu nesmí dát anci. Udeřil na soupeře. Slepá zá vyrazila proti ruce, která drela sekyru, a usekla z ní prst. Útok skončil jetě dřív, ne doopravdy začal.

Luthien stále drel svůj meč oběma rukama. Otáčel se dokola a snail se, aby neměl nikoho za zády. Věděl, e mu to můe přinést buď vítězství, nebo potáku, nic mezi tím. Mávl mečem přes pravé rameno a přikrčil se. Pak náhle vyskočil a máchl mečem zprava doleva.

Slepá zá zasáhla jednookého pod levou pai, kterou měl zdvienou, roztrhla sval a obnaila kost.

Kyklop pustil sekyru a ta mu při pádu na zem poranila rameno. Bestie chvíli stála a tupě zírala střídavě na ránu a pak na Luthiena. Zavrávorala a narazila na zeď. Z rány jí prýtila krev. Luthien se ohlédl a uviděl Olivera, jak mučí slepého kyklopa.

“Olivere!” zanadával Luthien.

“No dobře,” zareptal půlčík. Skočil před bestii a počkal, a roztáhne ruce. Pak zabodl kord kyklopovi mezi ebra a levoručku do krku.

“Měli byste mít jetě jedno oko,” poznamenal Oliver. Uskočil zpátky, bestie zvrátila hlavu a byla mrtvá, jetě ne dopadla na zem.

Oliver se podíval na Luthiena skoro omluvně. “Opravdu by měli.”

Dvě stě stop podél stěny na východ od postranní jeskyně, kudy veel Oliver a Luthien, spěchala ven z chodby Kateřina O’Haleová, za zády tucet uslintaných kyklopů. ena, z jejího meče jetě kapala krev, nejprve běela směrem k Montfortu. Pak se otočila a skočila do závěje. Kopí ji těsně minulo a zabodlo se do sněhu. Kateřina byla ráda, e kyklopové s jedním okem a nepříli bystrým vnímáním neovládali zbraně. Elfové byli mnohem lepí. Brodila se závějí, a kdy se ohlédla, uviděla kyklopy jen několik desítek stop za sebou.

Nastal hrozný zmatek, kdy se ze závěje vynořila Sioban a zbytek Sekáčů. Elfí ípy se hemily kolem kyklopů jako bodavé včely. Jeden kyklop se skácel s osmi ípy zabodnutými v mohutné hrudi. Hrstka kyklopů se snaila vrátit zpátky k hlavnímu vchodu, ale ípy je dostihly.

Jen jeden kyklop se odbelhal s ípy zabodnutými v zádech a ve stehnech. Jiný dostal zásah do ramene, kdy byl blízko vchodu do jeskyně, a tvrdoíjně se prodral dovnitř.

aglin a houf rebelů, mezi nimi byli hlavně lidé a pár trpaslíků, byli v pronásledování hbití. Brzy po tom, co aglin vnikl do jeskyně, byli zranění kyklopové v posledním taení.

V závěji Kateřina mhouřila oči před oslnivou září bílého sněhu. Pohlédla na západ. Dveře do postranní achty byly zase otevřeny, ale jen natolik, aby bylo vidět ruku, která mává nahoru a dolů Oliverovým kloboukem.

“Kdy jsou ti dva spolu, není třeba se o ně bát,” poznamenala Sioban, která stála Kateřině po boku. Kateřina se podívala na elfí enu, která byla její sokyní v boji o Luthienovu přízeň. Byla krásná, měla dlouhé zářivé vlasy barvy obilí. Kvůli nim vnímala Kateřina svou rudou ktici jako nedostatek.

“Sdílí spolu víc ne jen obratnost a trochu těstí,” dokončila Sioban a vyslala odzbrojující úsměv. Bylo na ní něco výjimečného, něco nadpozemského a ulechtilého. Přesto Kateřina necítila od Sioban blahosklonnost nebo něco podobného. Vem elfům a půlelfům bylo společné chladné vystupování. Sioban se vymykala větině. Dokonce i jejich obvyklá rivalita se teď zdála méně hořká, ne mohla být nebo ne byla.

Sioban se svými druhy opustila závěj a la za ostatními ke vchodu do podzemí. Zastavila se a počkala na Kateřinu.

“Dobrá práce,” řekla elfí ena, kdy stála mezi mrtvolami kyklopů. Tahle slova Kateřinu odzbrojila. “Nalákala jsi ty bestie perfektně.”

Kateřina přikývla a přelezla ohrazení. I kdy velice nerada, musela si připustit, e má Sioban ráda. Pak veli do chodby.

O kus dál v chodbě se aglin a jeho společníci setkali s tvrdým odporem. Kyklopové postavili barikádu tak, aby mohli střílet z kuí. Byli hrozní střelci, ale chodba nebyla ani iroká ani vysoká a jakékoliv přiblíení k barikádě bylo zrádné.

aglin a ostatní se přikrčili u nejbliího rohu. Měli vztek, e je protivníci zahnali do úzkých.

“Musíme počkat na elfí lukostřelce,” naléhal jeden mu. aglin v tom neviděl ádný smysl, nebylo mu jasné, co pro ně můe Siobanina druina udělat. Kyklopové byli barikádou dobře chráněni. Sem tam se objevil jeden nebo dva střelci, ale kvůli nim by soupeři moc kody neutrpěli.

“Zaútočíme,” zavrčel trpaslík. Vichni okolo něj se zachmuřili, jak ostatně předpokládal.

aglin vyhlédl zpoza úkrytu a střela z kue mu málem ustřelila nos. Podle krátkých intervalů mezi výstřely a podle počtu hádek trpaslík usoudil, e na druhé straně barikády je nejméně tucet kyklopů. Po boku trpaslíka stálo třikrát víc bojovníků a nejméně dvacetkrát tolik brzy pronikne dovnitř. Ale pomylení na to, e by ztratil by jen pár z nich, mu nesedělo. Trpaslík se stáhl zpátky za roh a přistoupil k mui, který drel velký tít. “Dej mi ho!” poručil aglin. Mu se na něj udiveně podíval a pak mu vyhověl. tít kryl trpaslíka prakticky od hlavy k patě. aglin vystoupil z úkrytu. Nějaký kyklop zaúpěl zpoza barikády a pak dalí.

aglin a jeho druhové se po sobě dívali. Nerozuměli tomu. Pak uslyeli jemné brnknutí tětivy před nimi v chodbě a za barikádou vykřikl dalí jednooký.

aglin dal pokyn k útoku. Jeho společníci vyráeli bojový pokřik.

“Jednoocí hlupáci,” ozval se za barikádou hlas s gaskonijským přízvukem. “Jedno bodnutí jemňoučkého ostří mého kordu a vy nevidíte!”

Hádka pronikla za aglinův tít. Mu, který ho kryl, dostal zásah do nohy a spadl na zem. Kdy uslyel řinčení zbraní, neváhal ani chvíli. Přikrčil se a plíil se k barikádě. Kamení a dřevo místy chybělo. aglin se nemohl dostat skrz, ale spojenci jej vyuili jako schod a brzy vnikli za barikádu. Trpaslík se narovnal a přelezl hromadu. Bitva byla u konce. Kyklopové nikoho z rebelů nezabili ani váně nezranili.

Luthien je zavedl na rozcestí chodeb. “Kdy se dáte doleva, dostanete se na nií poschodí, kde jsou vai zotročení příbuzní.”

aglin zamručel. Luthien věděl, kam se chce trpaslík dostat. aglin u v podzemí byl, ale jen krátce. Trpaslíka chytili na jednom z jeho útěků a jako pomocníka Luthiena a Olivera ho odsoudili, jetě se dvěma dalími, na těké galeje, ale Oliver, Luthien a Sekáči je vysvobodili dřív, ne měli kyklopové anci vzít je hlouběji dolů do podzemí.

“A kudy se dostanete ven?” chtěl vědět aglin, kdy viděl, e ti dva nepůjdou s nimi.

Luthien pokrčil rameny a usmál se. Pak se otočil a odcházel. Oliver si nasadil klobouk. “Je tady hodně malých postranních chodeb,” vysvětlil půlčík. “Kdybys nás potřeboval, ví, kde nás najde!”

Oliver vykročil za Luthienem. Ti dva li doprava na křiovatku a zpátky do úzké chodby, která vedla do strání místnosti. Nali několik chodeb, které odsud vedly. Některé se prudce svaovaly dolů. Hlavní vchod na nií patra, kde byli trpaslíci dreni jako otroci, byl nalevo od křiovatky, jak aglinovi řekl Luthien. Luthien a Oliver uvaovali, e pokud se dostanou do podzemí v tajnosti, budou moci vyburcovat uvězněné trpaslíky a zaútočit na stráe.

Seli dolů a po cestě narazili na dvě desítky pinavých trpaslíků, které suovala kadá hlídka kyklopů. Byli zle zřízení a polomrtví hladem. Tenhle národ byl dychtivý připojit se k rebelům a lačný po svobodě. Krumpáče a lopaty, které předtím slouily jako pracovní nástroje, teď byly smrtonosné zbraně, které jim razily cestu.

aglinova skupina se spojila se zbytkem rebelů, mezi nimi byla Kateřina a Sekáči. Dali se přesně opačným směrem ne ti dva. Hlavní vchod do niích podlaí se hemil kyklopy. Svedli tvrdou bitvu v poslední místnosti niího poschodí. Jak se dalo předpokládat, kyklopové zničili velkou ploinu, která slouila jako výtah.

Za pomoci kusu kamene, nářadí a provazů trpaslíci zřídili nové dopravní zařízení. Dostat se dolů bylo obtíné. Mnozí nepřeili první útok, i přes dobrou práci elfích luků. I kdy nějaká skupina zajistila místnost, na cestě do dalí potkala po zuby ozbrojené kyklopy, kterých bylo nejméně tolik jako rebelů.

Ale trpaslíků bylo nejméně tolik, kolik bylo povstalců a kyklopů dohromady. A kdy se Oliver s Luthienem a s jejich armádou objevili před kyklopy, obrana dolů poněkud pokulhávala.

Tu noc se montfortské doly hemily trpaslíky. Někteří znovu uviděli hvězdy na nebi po více ne deseti letech. Skoro bez výjimky padli vichni na kolena. Zlořečili králi Greensparrowovi a zpívali chvalozpěvy na vůdce povstalců zvaného arlatový stín.

aglin plácl Luthiena po rameni. “Teď má svou armádu,” řekl modrovousý trpaslík pochmurně.

V tu chvíli o tom Luthien nepochyboval, měl kolem sebe pět set bojechtivých trpaslíků.

Oliver stál stranou, ale v jeho výrazu se zračily pochybnosti. U předtím navrhoval Luthienovi, e trpaslíci by moná měli prchnout do hor. Oliver, Luthien a kdokoliv dalí by pak li na sever, do nejdivočejích krajů Eriadoru, kde by se rozptýlili do krajiny. Navzdory vítězné náladě a scéně, která zahřála u srdce, se zdálo, e Oliver v sobě pořád iví tuhle mylenku. Pragmatický půlčík chápal velké národy, mezi ně patřil i Avon. Nemohl se zbavit představy, jak armáda krále Greensparrowa putuje k severu a kosí jednoho rebela po druhém. V několika posledních týdnech se Oliver dohadoval, zda se v Avonu popravuje sekyrou nebo gilotinou.

Oliver, půlčík řečený lapka, trávil svůj ivot na cestách jako psanec mimo zákon. Ale ne úplně mimo zákon, aby ho hledala celá armáda!

“Nemůeme prchnout,” řekl mu Luthien. Poznal toti jeho výraz i odkud pochází. “Blíí se zánik Montfortu.”

“A znovuzrození Caer Mac Donald,” dodala rychle Kateřina.

Kapitola 4

Čarodějovy oči

Čaroděj měl na krku hezkých pár kříků. Vějířky vrásek kolem očí byly daň za hodiny studia a za spoustu starostí. Teď jeho starosti nebyly o nic mení. Věděl, e Eriador - jeho milovaná země - proívá těké časy. Ale v obavách se neutápěl a kdokoli mu pohlédl do tváře, pravděpodobně si spí ne vrásek viml hlubokých modrých očí.

Čarodějovy oči teď jiskřily. Seděl v křesle s vysokým opěradlem v jeskyni kulatého půdorysu. Dokonale hladká podlaha nasvědčovala tomu, e místnost není přírodního původu. Prostor osvětlovaly záblesky ostrého světla, které vycházely ze skleněné koule, umístěné na stole mezi lebkou člověka a rozvětveným svícnem.

Brandir se zase opřel v křesle, kdy světlo začalo mizet. Přemýlel nad obrazy, které mu koule ukázala.

Trpaslíci z montfortských dolů byli volní a spolu s Oliverem a Luthienem se dostali do města.

Trpaslíci byli volní!

Brandir se potahoval za sněhobílé vousy a projíděl rukama bílé vlasy. Věřil vemu, co viděl, protoe viděl věci jak byly, ne jak by mohly být.

U dřív se díval do budoucnosti. Byla to riskantní záleitost - a dost unavující. Ze vech kouzel, které čaroděj mohl provádět, bylo větění snad nejobtínějí a nejvíc nebezpečné. Umoňovalo spoutání několika forem energie, například záblesků světla. Mohl také poslat něčí mylenku jinam, jako předtuchu. Pohled do budoucnosti znamenal soustředění prvků přítomnosti do jednoho místa, do skleněné koule nebo do zrcadla. Pak to znamenalo vyvodit závěry a předvídat přítí události. Takové větění bylo ve skutečnosti zkoukou čarodějovy inteligence a intuice.

Brandir si zřídka troufl na takové větění, navzdory jeho zvlátnosti. Věděl, e taková předpověď není spolehlivá. Prostřednictvím koule mohl studovat ivé obrazy - a byly opravdu ivé, ale nemohl říct, které se uskuteční a které jsou jen dalí monosti. To celé znamenalo, e zvědavý čaroděj spíe nahlédl do budoucnosti, ne e by mohl ovlivnit přítí události.

Brandir se neubránil letmému pohledu na události dneního dne. Utkvěl mu jeden obraz, který se zdál přijatelný: mu, který stojí na nejvyí věi Montfortu. Brandir měl přehled o hlavních událostech ve městě. Navtěvoval Montfort v mylenkách a díval se očima elfí eny. Ačkoliv mue na věi nepoznal, podle drahých atů a perků usoudil, e to bude jeden ze slouhů čaroděje Greensparrowa.

Čaroděj se zaklonil. Mu na věi, pomyslel si. Výsměch zdejímu obyvatelstvu. Ztělesnění toho, co v Montfortu zbylo po Greensparrowovi. Brandir dumal o tom, e by se s tím mělo něco udělat. Věděl, e při tom můe pomoci, bez větí námahy a rizika. Jeho návtěva v budoucnosti teď měla velkou cenu.

Cenu… Dobře si pamatoval varování svých učitelů před několika sty lety. To riziko…

Tenkrát to Brandir pustil z hlavy. Teď to bylo jiné. Nedíval se na to, co by mohlo být, ale na to, co je. Povstání v Montfortu mohlo přerůst v revoluci po celém Eriadoru. Kdy se to tak vezme kolem a kolem, Brandir ji začal. Byl to on, kdo dal Luthienovi arlatový plá, a byl to on, kdo poslal mladíka zvaného arlatový stín a půlčíka na cestu do Montfortu. Brandir jen čekal, kdy Luthien provede nějakou hloupost, pravděpodobně aby oivil legendu o arlatovém stínu.

Osud tomu chtěl, e události se vyvíjely rychleji, ne čaroděj předvídal. Ale Brandir z toho nebyl zarmoucený. Byl plný očekávání a naděje. Přes to vechno věřil v Eriador a jeho houevnatý lid, v jeho čele stál Luthien Bedwyr.

Větba mu ukázala několik vesnic, mezi nimi i rodnou vesnici Dun Varna na ostrově Bedwydrinu, jak se připojují k rebelům. To ráno vyplula z Dun Varny flotila. Byly to hlavně přestavěné rybářské lodě. Brázdily ledové vody Ploutvového moře cestou na sousední ostrov Marvis. Na palubách byly posily pro guvernéra Marvisu, který se stejně jako Gahris, svého času guvernér Bedwydrinu, snail vyčistit ostrov od nenáviděných kyklopů.

Brandir zaeptal několik slov a třikrát luskl prsty. Svícen se rozzářil. Vstal z křesla a narovnal si splývavý modrý oděv. el ke stolku, na kterém leela hromada pergamenů. Vechny je zpřeházel a konečně nael mapu Avonských ostrovů, na nich byly tisíce barevných teček, zelených, červených a lutých. Značily hustotu osídlení a příslunost k povstání. Tečky na jihu pohoří, které patřilo Avonu, byly zelené nebo luté. Zelené znamenaly loajálnost trůnu a luté pak neutrální postoj. Sever hor se přímo zelenal, ale ostatní oblasti stále jetě zůstávaly luté. Červené body, které symbolizovaly povstání, se rozrůstaly.

Čaroděj drel mapu před sebou, zavřel oči a odříkal dalí zaklínadlo. Vyvolal vechno, co mu ukázala skleněná koule, nové události v Montfortu a flotilu na severu. Kdy otevřel oči, na mapě byly změny. Kolem ostrova Marvis se objevila červená vlna. Také čtvr bohatých kupců byla obklopena červenou barvou.

“Co jsem to začal?” mudroval starý čaroděj a smál se pod vousy. Neplánoval to ani na přítích sto let, ale pak přila chvíle, o které si myslel, e je to ta pravá jak pro něj, tak pro Eriador. Luthien vytáhl z doupěte draka Baltazara Brandirovu kouzelnickou hůlku. Teď spolu s Oliverem a stále se rozrůstající druinou udělali významný pokrok.

Brandir poloil mapu na stůl a zatíil rohy těítky, která připomínala chrliče vody. Zhluboka si povzdechl a ohlédl se zpátky na ohromnou desku stolu a na tančící plamínky svícnu. Svíčky na něm vydávaly víc světla ne obyčejně. Mnoho týdnů se díval křiálovou koulí na události v Eriadoru a teď chtěl prozkoumat, co se děje v krajích kolem Avonu.

Brandir si znovu povzdechl a uvědomil si, e není připraven na tak riskantní čin. Jetě ne. Potřeboval si odpočinout, nabrat síly a nechat povstání propuknout v plné síle.

Litoval, e se do budoucnosti nepodíval dřív, protoe teď jeho mysl zaměstnávala přítomnost a on byl příli unavený na to, aby si obrazy správně vyloil. Pohled do budoucnosti byl nejen vysilující. Pro Brandira, který vysílal magickou energii na míle daleko, aby viděl přítomnost, to bylo prostě nebezpečné. Takovou energii mohl zachytit Greensparrow a jeho rádci. V celé říi bylo jen málo čarodějů, a tak jakýkoliv Brind’Amourův pokus o větění byla stopa do tajné jeskyně v horách elezného kříe.

Čaroděj odříkal zaklínací formulku a lehce foukl. Ohníčky, které zářily na svícnu, se zatřepotaly a zhasly. Brandir vstal a otevřel dveře. el úzkou chodbou, vedoucí do lonice. Ne ulehl k zaslouenému odpočinku, musel udělat jetě jednu věc. Přemýlel o vizi toho, co by se v Montfortu mohlo stát, o Greensparrowově mui na věi. Věděl, co dělat.

Zastavil se v chodbě v malé komoře. Chvíli hledal mezi věcmi, které tam leely bez ladu a skladu, a nael zvlátní kouzelný íp. Pak ho pomocí jednoduchého zaklínadla poslal jedné krásné elfí eně v Montfortu, která, jak se zdálo, byla vdycky v centru dění. Čaroděj si el lehnout.

Luthien se probudil. Trvalo hodnou chvíli, ne se v eru rozkoukal a rozhlédl se po malé místnosti, aby zjistil, e je vechno v pořádku. Krb stále doutnal, nemohlo být tak pozdě. Hromada polínek se proměnila v řeřavé uhlíky, které připomínaly oči střeící místnost.

Luthien slezl z postele a sedl si na okraj krbu. Vzal pohrabáč a prohraboval popel. Dělal to bezděky, byl příli naplněn mnoha city, kterým nerozuměl. Jemně foukal, a se oheň v krbu rozhořel.

Chvíli se díval do plamenů a pozoroval jejich drádivý tanec. V mylenkách se přenesl zpátky na Bedwydrin, do Dun Varny. Připomněl si, jak se s Kateřinou poprvé milovali na vysokém kopci, který čněl nad zálivem a nad městem.

Luthienovi ztuhl úsměv. Uvědomil si, e potřebuje spát, stejně jako ostatní. Čeká je útok a bitva. Bude muset učinit rozhodnutí, která zasáhnou do osudu mnoha lidí.

Luthien vrátil pohrabáč do stojanu vedle krbu a zamířil k posteli. Kdy tam doel, oheň zaplápolal a místnost ozářilo jasné světlo. Zastavil se.

Pokrývky byly rozházené a prostěradlo zmuchlané. Sioban leela nahá a pravidelně oddychovala. Mladík se opatrně posadil na kraj postele. Poloil jí ruku na koleno a lehounce kopíroval křivku jejího těla, a se dostal na krk.

Pak zabořil prsty do jejích zářivých vlasů. Sioban se zavrtěla, ale neotevřela oči.

Byla tak hebká, tak krásná a hřejivá. Luthien nemohl popřít ohromnou přitalivost elfí eny. Uchvátila jeho srdce na první pohled.

Proč tedy myslel na Kateřinu?

Kdy vklouzl zpátky do postele a přitulil se k Sioban, přemýlel, proč se cítí tak provinile.

V době, kdy byla Kateřina v Montfortu, nedala na sobě znát, e by chtěla být zase s Luthienem. Nepadlo jediné slovo nelibosti o citech, které Luthien choval k Sioban.

I kdy to Kateřina nikdy nevyslovila, Luthien to cítil.

Viděl před sebou její krásné zelené oči, které ho zdravily za rozbřesku. Tu noc na kopci v Dun Varně se stal muem. Zdálo se mu, e to bylo v kraji vzdáleném milion mil, před milionem let.

Dámy, které slouily u dvora, byly zmalované, samá krajka a volánek. Obraz, který se objevil v křiálové kouli, zvedal Brandirovi aludek, ale zároveň mu dával naději. Carlis na Strattonu, nacházející se v Avonu daleko na sever od Eriadoru, byl postaven za války a pro válku před staletími. Bylo to mohutné město, které se hemilo obránci. Greensparrow se bezohledně prodral na trůn po krvavé bitvě. První léta jeho vlády byla krutá a něco podobného zaily Avonské ostrovy před několika sty lety při vpádu Huegota.

Ale teď byl Carlis samá krajka a volán, sladkosti a tělesné poitky.

Brandirovo kouzelné oko bloudilo po paláci. Čaroděj nebyl nikdy předtím tak bezstarostný, kdy vysílal mysl tak blízko úhlavnímu nepříteli. Jestli Greensparrow zachytí magické vyzařování…

Masivní stěny Brandirovy skrýe byly jen malou ochranou před spojenci Greensparrowa, kteří byli vysláni z pekelných hlubin.

Pouhé hemení v paláci čaroděje ohromilo. Stovky lidí proudily z patra do patra, vichni pili a cpali se dorty. Mnozí se odplíili do tmavého kouta, pokud nějaký nali. V kadé místnosti postávali u stěny statní kyklopové. Jak ironické, pomyslel si čaroděj. Mnoho jednookých stálo před tapisériemi znázorňujícími dávné bitvy, ve kterých mui z Avonu porazili jejich předky!

Obrazy v křiálové kouli se rychle míhaly. Pak Brandir pocítil magickou sílu. Chvíli si myslel, e Greensparrow ucítil energii vetřelce, a málem spojení přeruil. Pak si ale uvědomil, e je to něco jiného, něco jako pasivní energie. Pravděpodobně to byla síla samotného Greensparrowa.

Brandir se usadil do křesla a uvaoval. Znovu si vybavil bitvu vedenou Luthienem a Morkneyovo tělo, které viselo dolů z věe Chrámu Zasvěcení. Morkney ve svém těle přechovával démona jménem Skřehot. Kdy si Brandir vybavil tuto bitvu, cítil stejnou sílu jako před chvílí, ale mnohem silněji.

Čaroděj tomu rozuměl. Snail se nápor energie odvést.

S lehkým zamručením zvrátil hlavu dozadu. Soustředil mylenky do křiálové koule a nechal se vést energií Greensparrowa. Ocitl se na zadním schoditi paláce, ve druhém poschodí, kde nebylo tolik lidí. Jednookých z praetoriánské gardy tu bylo víc. Schody vedly dolů k labyrintu chodeb. Na konci jedné z nich byly zavřené dveře.

Kdy oko dorazilo ke dveřím, Brandir ucítil náraz. Zkusil skrz ně proniknout, ale byla to pro něj velká překáka. Místnost byla zapečetěná kouzlem.

Za těmi dveřmi byl Greensparrow. Brandir to věděl, ale věděl také, e pokud vyle dost energie na to, aby poruil zámek, čarodějný král to určitě zaznamená.

Náhle obraz v křiálové kouli potemněl, protoe skrz nehmotné oko proel ohromný kyklop. Brandir toho vyuil a rychle bestii následoval dovnitř.

Místnost byla na první pohled poloprázdná, oproti jiným komnatám paláce. Uprostřed stupínku dva kroky nad zemí byl trůn.

Křeslo bylo ozdobené zelenými, červenými a fialovými drahokamy. Podlaha byla holá, jen k trůnu ode vech čtyř dveří vedly úzké červené koberce.

Shnilé pičáky mu vyčnívaly zpod horního rtu, který se křivě táhl pod irokým, rozpláclým nosem. Bestie měla obrovské oko podlité krví, nad ním se klenulo husté obočí. Tváře a krk, silný jako dětská hruď, měl Belzenrik zbrázděné jizvami. Černá a stříbrná uniforma přísluníka praetoriánské gardy s nárameníky se zlatého brokátu byla dokonale upravená. Díky medailím a řádům se Belzenrikova hruď zdála jetě mohutnějí.

“Nemáme ádné zprávy z Montfortu, můj králi,” zahuhlal kyklop. Způsob vyjadřování odpovídal jeho rase, ale přes neustálé pofrkávání mu bylo těko rozumět.

“Morkneyho druhý se do města vrátit nemůe,” řekl Greensparrow spí pro sebe ne pro Belzenrika.

“Morkneyho druhý?” zaeptal Brandir a uvaoval o jednotlivých slovech. Znamenalo to, e vichni královi rádci měli vztah s více démony?

“Take kdy to shrneme, ten hlupák Morkney je mrtev,” pokračoval Greensparrow.

“Mení komplikace,” odtuil Belzenrik.

“Je má loď připravena pro plavbu?” zeptal se Greensparrow a Brandir zatajil dech. Hodlá snad král přijet do Eriadoru osobně, aby potlačil vzpouru? Starý čaroděj věděl, e pokud se tak stane, Luthien a jeho přátelé nemají anci.

“A k amadoru není voda zamrzlá,” oznámil Belzenrik.

Gaskonie? Greensparrow pojede do Gaskonie!

“A na severu?” zeptal se král a Brandir znovu zatajil dech.

“Tam u je to horí, podle vech zpráv,” odpověděl kyklop.

“Ale dá se tudy projet,” opáčil Greensparrow. Byl to spí rozkaz ne otázka.

“Ano, můj králi.”

“Takový hloupý podnik,” Greensparrow zavrtěl hlavou. Celá ta záleitost se mu zdála nechutná. “Musíme jim ukázat, jak jsou poetilí,” pokračoval a vstal z křesla. “Zabijte kadého mue, enu i dítě, kteří budou mít cokoliv společného s rebely. Dejte jim příklad toho, na co se nezapomíná ani za sto let.”

Řekl to tak nenuceně a bezstarostně…

“Ano, můj králi,” ozvala se dychtivá odpověď.

“A varuji tě,” dodal jetě Greensparrow, ne opustil místnost zadními dveřmi, “pokud budu muset přeruit odpočinek, bude se mi zodpovídat.”

“Ano, můj králi,” odpověděl Belzenrik nevzrueně.

Starému čaroději, který vechno sledoval z dálky více ne pěti set mil, se zdálo, e kyklop je potěen.

Brandir přeruil spojení a usedl zpátky do křesla. Křiálová koule a s ní i celá místnost potemněla.

Čaroděj nezapálil svíčky. Seděl ve tmě a uvaoval o tom, jaké spojení udrují nepřátelé s démony. Zjevně bylo pořád velice silné.

Brandir myslel na osudné rozhodnutí bratrstva před mnoha, mnoha lety. Na ostrovech se u tyčily katedrály, vude byl klid a málokdo se staral o čaroděje. Bratrstvo čarodějů rozhodlo, e jejich zlatý věk u pominul. Čarodějové se zaslouili o to, e velcí draci byli zabiti nebo uvězněni v hlubokých jeskyních. Brandir a jeho společníci zdolali draka Baltazara, ale čaroděj při tom ztratil větinu svých druhů.

Vichni z bratrstva usnuli, někteří věčným spánkem. Vichni kromě Greensparrowa. V té době to byl nevýznammný čaroděj, ale před několika lety začal spřádat plány, jak oivit zlatý věk čarodějů.

Brandir věřil, e jednou jetě bude uitečný. Kdy se uchýlil do ústraní, stanovil zaříkadlo, které ho přivolá, a bude zle. A tak se před několika lety probudil a zjistil, e na trůnu sedí Greensparrow.

Brandir seděl ve tmě a přemýlel o nepřátelích, o lidech i démonech. V duchu se divil, e nasměroval Luthiena a celý Eriador ke sráce s takovým nepřítelem, jako byl tento.

Kapitola 5

Píď po pídi

“Není to tak hluboko,” zavrčel aglin. V modrých vousech měl rampouchy. “Nejsem tak dlouhý,” odsekl Oliver.

Nazlobený trpaslík se podíval na Luthiena. Ten okamitě popadl půlčíka, který si v jednom kuse stěoval, pod paí a strkal ho přes bláto a led.

“Olivere z Morous, do kanálu pochodem vchod!” zahuhlal Oliver. “Kdybych aspoň věděl, jak nízko vedle vás klesnu…”

Stínost přela v tlumený povzdech.

Jeden po druhém vystoupili nahoru. Oliver oplácával bahno z modrých kalhot a vykřikoval: “Hnus! Hnus! Hnus!”

“Nad námi jsou kupci,” vloil se do toho aglin. V hlubokém hlase zazněl sarkasmus. “Asi by nekodilo ztiit se.”

Oliver vrhl na Luthiena pohled plný beznaděje. Věděl, e jeho přítel se tím dobře baví. Věděl také, e jeho stínosti jsou ve srovnání s důleitostí toho dne nicotné. Ani sám Oliver je nemyslel váně. Jen týden po otevření dolů ukázali osvobození trpaslíci co v nich je - opravili staré zbraně, vybavili se novými a pak otevřeli kanály pod obklíčenou čtvrtí kupců. Teď se Oliver, Luthien, aglin a tři sta jeho kumpánů plazili několika směry, těmito cestami se měli dostat přímo mezi nepřátele.

Půlčík vypadal, e nemá velkou radost z cesty. Pochodně dobře osvětlovaly chodby, ale nezmírnily stralivou zimu. Stěny kanálu pokrýval led a na dně byly čerstvé splaky, díky nim se tu ířil odporný puch.

“Zabarikádovali ústí, ale víc ne tucet se nás dostalo skrz a pobili jsme čtyři kyklopy, kteří u toho byli.”

“Nikdo se nesnail přivolat posily?” zeptal se Luthien podesáté, protoe tahle výprava začala v nií části města.

“Nikdo,” ujistil ho aglin, také podesáté.

“Opravdu se nemohu dočkat, a se přebrodím přes tohle svinstvo a narazím na nepřátele, kteří na mě budou čekat,” dodal Oliver sarkasticky.

aglin ho ignoroval a dál pochodoval tunelem. O chvíli později se trpaslík zastavil a pokynul ostatním, aby udělali toté.

“Nějaké jsme nali,” řekl půlčík zachmuřeně.

aglin si od jiného trpaslíka vzal lucernu a drel ji vysoko nad sebou. Kývl hlavou směrem ke křiovatce, odkud přicházely zvuky. Zvedl pahýl palce nahoru. “Ve je, jak má být,” poznamenal trpaslík a pokynul ostatním, aby pokračovali v cestě.

Přili k malé místnůstce po straně chodby. ebřík - nově zhotovený trpaslíky - byl upevněn na jedné ze stěn a vedl asi tucet stop k dřevěnému poklopu.

Luthien se přiblíil k Oliverovi. Souhlasil, aby je tajnůstkářský půlčík vyvedl ven z kanálu. Oliver se toho rád zhostil. Byl astný, e bude pryč z té píny, i kdy nahoře na něj čekali kyklopové v plné síle. Mrtně a zároveň tie vylezl na ebřík. Jetě ne dorazil nahoru, dvířka se s vrzáním otevřela. Oliver ztuhl a ti dole byli tie jako pěna.

“Ale ne,” zaúpěl půlčík, kdy se v otvoru objevil nahý zadek kyklopa. Oliver si zakryl ruce a tvář. Doufal, e ho klobouk s irokou krempou ochrání. “Ksakru, rychle ho zastřelte,” zaeptal. Vůbec nebyl nadený z představy, co bude následovat.

Oddechl si, kdy se tětiva Luthienova luku zachvěla. Střela se zabodla do kyklopova tlustého zadku. Bestie zařvala a otočila se. Dalí střela od trpaslíka ho zasáhla přímo do obličeje, který hloupě strčil do otvoru. Řev utichl a vichni slyeli, e kyklop na podlaze malé místnůstky nad nimi je v posledním taení.

Oliver si opráil klobouk a podíval se dolů. “Hej!” zavolal potichu, “ti jednoocí vypadají na obou koncích stejně!”

“Vyráíme!” zvolal Luthien.

Oliver pokrčil rameny a vyplhal po ebříku. Ocitl se v malé, čtvercové místnosti. Byl tu skoro takový zápach jako dole. Nějaký kyklop buil na dveře.

“Bergusi?” zavolal.

Oliver strčil hlavu do otvoru. Dal si prst na ústa a naznačil vem, co stáli dole, aby udělali místo. Pak se přikrčil za dveřmi. Bestie strčila do dveří.

“Bergusi?” zařvala znovu. Oliver musel přiznat, e měla čím dál víc netrpělivějí hlas.

Dvířka se otřásla, jak do nich kyklop vrazil. Oliver se podíval na mrtvého kyklopa a uvaoval o triku.

“V pořádku?” ozvalo se a dveře se znovu otřásly. Oliver se přitiskl ke straně a vytáhl kord. Tři hlasité rány. “Bergusi?”

“Pomoz mi,” zachrochtal potichu půlčík a snail se napodobit hluboký hlas kyklopa. Znělo to, jako by byl v tísni. Sotva to dořekl, nastavil kord a uvolnil západku u dvířek. O chvilku později se kyklop vřítil dovnitř. Oliver zabodl pičku kordu do kyklopova kolena a pak do druhé nohy.

Kyklop se natáhl jak iroký tak dlouhý přes svého mrtvého kumpána. Pokusil se vstát, zanaříkal a pak ztichl. Půlčík přiskočil ke dveřím a zavřel je. Pak se přesvědčil, e dole nikdo nestojí, a hodil potvoru dolů.

“Dobrý zásah,” řekl Luthienovi, který kopl do těla, aby si uvolnil cestu k ebříku. “Ale ví ty vůbec, na kterém konci jsi ho pratil?”

Luthien po tom nepátral. Nechtěl půlčíkovi nahrávat na smeč. Nestál o to, vidět jeho pobavený úsměv.

V dolní části města byl klid. Útočníci se stáhli do kůlen a dřevěných přístřeků nad záchody, které stály mimo kupecká obydlí. Bylo před svítáním a chladno. U zdi kousek od Chrámu Zasvěcení se ozýval bojový křik.

“Jdeme právě včas,” řekl Oliver. Útok z jiní části města byl manévr na zmatení nepřítele.

Luthien ponuře přikývl. Právě včas. Vechno jde podle plánu. Rozhlédl se kolem a upřel pohled do matného světla. Viděl zachmuřené trpaslíky, kteří roky ili jako otroci pod nadvládou Greensparrowa.

Mladý Bedwyr vyrazil a Oliver za ním. li směrem, odkud slyeli bitvu. Prodírali se uličkami a náhle se zastavili. Zpoza rohu uslyeli těké kroky.

Kyklop na rohu zabrzdil a jeho velké oko se rozířilo úasem.

“Tohle je moc snadné,” postěoval si půlčík a zabodl kord do hrudi toho monstra. O vteřinu později Slepá zá rozpůlila lebku bestie vejpůl.

Luthien se chystal odpovědět, ale jak on, tak Oliver skočili stranou a obrátili se. Za nimi se rozpoutal boj. Skupina kyklopů se vyřítila z postranní ulice a hledala nepřítele. Ohnisko boje nali dřív, ne čekali, protoe dvě bandy trpaslíků, mezi nimi i aglin, je obklíčily na ulici - a tam je také rozdrtily.

arvátky vypukaly po celé kupecké čtvrti. Bitva dostoupila vrcholu, kdy se slunce vyplhalo na horizont a jeho ikmé paprsky dopadly na bitevní vřavu. Po cestě podél zdi blízko Chrámu Zasvěcení narazili Luthien a Oliver na minimální odpor - byli to dva kyklopové, které rychle přemohli. Zjistili, e mnoství trpaslíků kyklopům zasadilo citelnou ránu.

“Buď opatrný,” varoval Luthien půlčíka. Mladík vytáhl luk a jednoduchým pohybem natáhl tětivu. Zatímco mu Oliver kryl záda, vyslal střely, jednu po druhé.

Kyklopové se nemohli ubránit trpaslíkům, kteří se bili u zdi i v ulicích. Elfové i lidé pronikli za zeď a vmísili se do bijící se hordy.

Luthien se pokusil rychle vystřelit íp, viděl mue a nad ním kyklopa, jak napřahuje meč.

“Proklatě!” zvolal mladý Bedwyr, protoe věděl, e se mu nepodaří vystřelit dost rychle.

Kyklop náhle strnul. Luthien nechápal proč, ale nepochyboval o tom, e je to těstí.

Bestie se natáhla na zem. Ze zad jí trčely dva ípy. Luthien se podíval tam, odkud pravděpodobně vylétly, a spatřil známou postavu. Krásnou a prunou, s elfími rysy v obličeji.

“Sioban,” předeel ho Oliver. Byl očividně potěen, a jak stála na zdi v zářícím ranním světle, mohl na ní oči nechat.

Ne se Luthien upamatoval, e má vlastní luk, elfí ena skolila dalího kyklopa.

“Bude se dívat, nebo se přidá?” křikl Oliver, který proběhl kolem mladíka. Luthien se podíval zpátky na hlavní bitvu, která teď vrcholila, na zeď a nádvoří pod věí. Přehodil si luk přes rameno a vytasil Slepou zá. Rozběhl se, aby přítele dohonil.

Oba uviděli Kateřinu, která seskočila ze zdi přímo doprostřed shluku, mezi dva kyklopy.

Oliver zaúpěl, ale Luthien znal udatnou enu z Hale natolik, e se o ni nemusel bát.

ermovala kolem sebe s kopím dopředu a dozadu, odráela útoky překvapených bestií a tvrdě si razila cestu. Zabodla kopí do břicha nějaké obludy, vytrhla jej ven, rozhlédla se a stanula tváří v tvář dalímu kyklopovi. Kateřina otočila zbraní v ruce a sekla bestii do krku. Pak se znovu otočila a vrátila se k první bestii, která si drela vyhřezlá střeva.

Luthien, zjevně potěen, mrkl na Olivera. “Dva na dva,” poznamenal.

“Řekni to rychle pětkrát za sebou,” odpověděl půlčík.

Jetě ne Luthien stačil odpovědět, Oliver ukázal prstem zpátky ke zdi. Luthien se otočil právě ve chvíli, kdy smrtící íp Sioban sejmul dalí bestii ze zdi.

“Trumfla nás,” řekl Oliver kodolibě.

“Tak ne!” rychle zvolal Luthien. Oliver se otočil a uviděl Kateřinu v plné práci. Dřepla si a přikrčila se, vrhla kopím a zasáhla kyklopa zezadu přímo do krku. Pak s ním smýkla tak, e si rozbil svou odpornou tvář o kameny.

“Zdá se, e spolu dokonce zápasí,” řekl Oliver. Podle jedovatého tónu Luthien usoudil, e půlčík nemluví jen o boji.

Luthien komentář neocenil. Oliver věděl, e slova vyřkl dřív, ne měl. Odběhl pryč, kord drel vysoko nad hlavou. “Bude se jen dívat, nebo bude také něco dělat?” křikl znovu.

Luthien ovládl hněv, zmatek a potlačil mylenky na obě úasné eny. Teď nebyl čas na přemýlení. Dohonil Olivera a oba spěchali k ohnisku bitvy.

To osudné ráno trpaslíci přepadli kupecké domy v Montfortu a osvobodili několik desítek otroků. Větina z nich se zapojila do boje a vichni dohromady pobili stovky kyklopů.

Kupci zůstali naivu, kromě několika, kteří se tvrdě bili s povstalci a nechtěli se vzdát. Luthien jim dal jetě před útokem monost vzdát se. Necítil se příli pohodlně v roli vůdce, ale v podstatě kadému, kdo ho viděl, imponoval, protoe mladík věřil ve spravedlnost. Věděl, e ne vichni montforttí kupci jsou patní, e ne vichni, kteří díky Greensparrowovi prosperovali, k němu přilnuli nebo souhlasili s jeho nestydatými výnosy.

Závěrečná bitva byla hořká, ale nakonec byli kyklopí obránci, jak z města, tak z praetoriánské gardy, přemoeni. Rebelové dreli město ve svých rukách.

Kromě Chrámu Zasvěcení. Vzbouřenci se vyhýbali útoku na toto místo, protoe zde byla obrana silná. Pět vchodů do katedrály, včetně tajného, který trpaslíci vykopali ve východní stěně, kyklopové bedlivě střeili a byli připraveni odolávat nemilosrdnému útoku.

Teď byl Chrám Zasvěcení vechno, co zůstalo těm, kteří byli loajální králi Avonu. A co se týče dolů, bestie, které tu byly zavřeny, nemohly počítat s nějakou pomocí.

Luthien a Oliver se poté, co obeli dobytou kupeckou čtvr, vrátili zpátky. Luthien doufal, e najde ivého Aubreye, ale nikde po něm nebylo ani památky. Ani ho to nepřekvapilo, ničema jako Aubrey znal trik jak přeít. Luthien předpokládal, e si ho Aubrey najde.

Dva společníci se připojili k větině své armády, která se shromádila na nádvořích okolo obrovské stavby Chrámu Zasvěcení. Rebelové neetřili posměky a občas vyslali íp, kdy se nějaký kyklop objevil v okně nebo na některé z malých věiček.

“Můeme se dostat dovnitř!” prohlásil trpaslík aglin. Popadl Luthiena za ruku a hrnul se vpřed.

“Nemají kudy uniknout,” ujistil ho Luthien. V hlase zaznělo pevné přesvědčení. “Je po bitvě.”

“Můe jich tam být tak pět set,” vloila se do toho Kateřina pochybovačně.

“O důvod víc, proč zůstat venku a vyčkat,” odpověděl rychle Luthien. “Nemůeme si dovolit ztráty.”

Přátelé se přesunuli na nádvoří. Pomáhali s oetřením raněných a snaili se uspořádat bojovníky do skupin. Teď, kdy hrozba kyklopů pominula, vyrojila se spousta dalích problémů. Prostý lid, který il dlouho v bídě, drancoval a zapálil nejeden kupecký dům. Vypukaly arvátky mezi lidmi a trpaslíky. Byly to dvě rasy, které nebyly zvyklé ít spolu, protoe Morkney větinu trpaslíků poslal do dolů. Vynořila se otázka co se zajatými kupci.

Brzy odpoledne Luthien konečně uviděl Sioban, která k němu rázně kráčela.

“Pojď se mnou,” řekla a Luthienovi neunikla naléhavost v jejím hlase.

Z druhého konce nádvoří je pozorovali Oliver a Kateřina. Dívali se, jak odchází.

“Asi má něco naléhavého,” řekl Oliver Kateřině.

Kateřina k němu přiskočila. “Ty si myslí, e mě to zajímá?” zeptala se a odběhla.

Oliver zavrtěl hlavou a v tu chvíli obdivoval Luthiena, jako nikdy předtím.

“Tohle je nejnebezpečnějí doba,” řekla Sioban Luthienovi, kdy ho odvedla stranou od davu. Začala mluvit o drancování a nespokojeném reptání mezi vzbouřenci.

Luthien nechápal zdánlivě nelogické reakce. Ale viděl, co se kolem něj děje, a nemohl Sioban upřít její obavy. Teď byla ta pravá chvíle pro radost a někteří ji moná měli. Radost ale doprovázely zmatené emoce. Teď, kdy hlavní bitva skončila, rebelové zmateně pobíhali nebo se bezcílně potulovali.

“Snad se boj oddálí o několik týdnů,” řekla Sioban. “Nae jediná síla je jednota,” odpověděl Luthien a snail se pochopit její stanovisko. Jejich cíle se střetly, Chrám Zasvěcení stejně bude odolávat jen tak dlouho, dokud uvnitř nedojdou zásoby jídla. Kyklopové uvěznění uvnitř masivní katedrály je nemohli nijak zvlá ohrozit. Povstalci dreli stráe a na náměstích okolo Chrámu Zasvěcení. Pokud se kyklopové vyhrnou ven, lučitníci je v krátké době zdecimují.

Povstalci se tedy zmocnili Montfortu, ale co to znamenalo? Několik týdnů před rozhodující bitvou Luthien a ostatní vůdci jasně stanovili cíl. Ale nesestavili ádný plán, kterého by se teď dreli.

Luthien přehlédl otevřené náměstí a zadíval se na kupeckou čtvr. Po té co zapochyboval o tom, e teď je nejnebezpečnějí doba, zpozoroval oblak černého dýmu, který vycházel z hořícího domu. Uvědomoval si svou zodpovědnost i to, e musí jednat rychle. Dobyli Montfort, ale to neznamenalo, e ve městě teď bude nepořádek a anarchie.

Mladý Bedwyr zaznamenal pach kanálu a krve. Pečlivě se prohlédl. Kouzelný plá přesto nenesl jedinou skvrnu, jako kdyby jeho kouzlo nesneslo ádný kaz.

“Musím se umýt,” řekl Luthien Sioban.

Přikývla. “Umyvadlo a čisté prádlo je u připraveno.”

Luthien na ni udiveně pohlédl. Byl trochu překvapen.

Po nějaké době, která byla kratí, ne by si přál, se Luthien Bedwyr vydal na náměstí před Chrámem Zasvěcení. Uvaoval o shromádění diváků: kadý rebel kadý aglinův příbuzný, Sekáči a tisíce jiných naslouchali arlatovému stínu. Vichni přili, aby se dozvěděli svůj dalí osud, protoe Luthien byl pro ně posel Boha.

Snail se nedívat se jim do tváří, do očí, které hořely touhou. Necítil se příjemně v této roli a neměl nejmení potuchy jak nebo proč mu byla přisouzena. Měl by poádat Olivera, aby se k nim obrátil, napadlo ho náhle. Oliver umí mluvit a umí vycítit potřeby posluchačů.

Nebo Sioban. Luthien se na ni podíval, kdy ho vedla ke schůdkům od ibenice. Byla připravena pro kyklopy a kupce, kteří byli zodpovědní za situaci, která nastala. Moná e by k nim mohla promluvit Sioban.

Luthien tu mylenku zavrhl. Sioban byla půlelf, příbuzná spí elfům ne lidem. Jetě teď se sem hrnuly davy, deset tisíc lidí zaplnilo náměstí, nahlíeli z ulic, stáli na zdi a nepochybně i u zdi v dolní části města, odkud sice nemohli nic vidět, ale mohli slyet zvěsti ířící se davem.

Kráčel nahoru vedle Sioban. Známé tváře Olivera, Kateřiny a aglina, kteří stáli v přední řadě, mu dodaly odvahy. Byli plni očekávání a pohlíeli na něj s důvěrou. Věřili mu.

“Nezapomeň pravé jméno města,” zaeptala Sioban a ustoupila stranou. Luthien, zvaný arlatový stín, osaměl.

Připravil si krátkou řeč, ale teď si nemohl vybavit první slova. Viděl kyklopy v oknech Chrámu a dav, který se tísnil pod ním. Cítil, e jejich osud i osud Eriadoru a vůbec celého Avonu závisí na tomto okamiku.

Tato představa mladíka nijak neuklidnila.

Pohlédl na své přátele dole. Oliver svíral svůj obrovský klobouk, Kateřina na něj mrkla a energicky kývla. Zato aglin trpělivě vyčkával, stál skoro nehybně, pae sloené na hrudi.

Neprojevil ádnou emoci. To Luthien potřeboval. aglin, jeho lid tak straně strádal v otroctví a tyranii vévody Morkneye, nezdolný aglin, který vedl výpravu do dolů a který neposlouchal řeči o konci bitvy, dokud opravdu neskončila. Dokud neskončila.

Skořicové oči ztvrdly, Luthien pohlédl na dav.

U se nepokouel vzpomenout si na první slova své řeči. Raději se snail vyjádřit to, co cítil v srdci.

“Spojenci!” zvolal. “Přátelé! Nevidím před sebou dobyté město.”

Následovala dlouhá pauza. V davu se neozval ani hlásek.

“Ale osvobozené město!” vyhlásil Luthien. Ozval se ohromný řev. Zatímco čekal, a se dav ztií, sklouzl pohledem na Sioban, která se zdála naprosto vyrovnaná.

“Získali jsme zpátky kousek toho, co nám právoplatně patří,” pokračoval mladý Bedwyr. Zvedl ruku a prsty naznačil, jak malý je kousek. “Kousek,” zdůraznil pomalu a rozzlobeně.

“Montfort!” vykřikl někdo.

“Ne,” přeruil ho rychle Luthien, ne mohlo začít skandování.

“Ne,” pokračoval mladý Bedwyr. “Montfort je jen místo na mapě. Na mapě, která visí v síni Greensparrowova paláce.” Jméno vyvolalo syčení. “To je místo, které musíme dobýt a zapálit.” Luthien ukázal na sloup dýmu za ním, který sice slábl, ale stále stoupal vzhůru.

“Jaký je uitek z toho dobýt Montfort a zapálit?” Vyvolal zmatené reakce. “Jaký je uitek z toho, e vlastníme budovy a vechno ostatní? Jsou to věci, nic ne věci. A ty nám můe Greensparrow vzít, pokud se sem vrátí.”

“ádný uitek, říkám,” pokračoval Luthien. “Pokud to byl Montfort, co jsme dobyli, pak jsme nezískali nic!”

Luthien viděl krčení ramen, dolehl k němu epot a udivené otázky, protoe na chvíli přestal mluvit a vyvolal v davu znepokojení.

“Ale to nebyl Montfort!” zvolal konečně. epot se ztrácel, ale zmatené reakce nikoli. “To nebylo nic, co nám vzal král Greensparrow - ne, pouze Greensparrow, protoe to není ádný můj král! Nebyl to Montfort, říkám. Byl to Caer Mac Donald, který jsme si vydobili zpátky!”

Na náměstí vybuchlo skandování a provolávání slávy - Luthienovi a městu Caer Mac Donald. Mladý Bedwyr se podíval na Sioban. Radila mu, aby nezapomněl pravé jméno města, a teď, kdy jej vyslovil, zdála se mu Sioban jiná. Zdálo se, e jí z tváře zmizel mrak. e se jí ulevilo a e je plná důvěry. Ne, víc ne plná důvěry, uvědomil si. Zdálo se, e se cítí bezpečně.

Sioban, která byla otrokyní kupce, která léta tajně bojovala proti vládnoucí vrstvě a která stanula po boku Luthiena, kdy začal vést hnutí, se podle veho konečně cítila svobodná.

“Caer Mac Donald,” zvolal Luthien, kdy se shromádění ztiilo. “A co to znamená? Za co bojoval Bruce Mac Donald, který pobil kyklopy?”

“Za svobodu!” ozvalo se dole na náměstí. Luthien se ani nemusel podívat dolů, poznal hlas Kateřiny O’Haleové.

Provolání znělo na kadém rohu náměstí, kolem zdi, která půlila město i v ulicích jiní části. Dolehlo k uím těch, kteří vydrancovali nejbohatí kupecké domy a pak je spálili na popel.

“Nezískali jsme zpátky město, ale ideál,” vysvětlil Luthien. “V Caer Mac Donald jsme nali srdce naeho pradávného hrdiny, ale to je teprve začátek, je to plamínek světla v temnotě. A tím, e jsme jej vydobili a spustíme vlajku Caer Mac Donald z Chrámu Zasvěcení…” Přestal a dal shromádění chvilku na to, aby obrátilo pohled na nejvyí vě ohromné stavby, kde se míhaly postavy.

“A my ji vztyčíme!” slíbil Luthien, kdy se otočili zpátky. Musel chvíli počkat, ne se dav ztiil.

“Tím, e jsme si vydobili tento kousek naí hrdosti, jsme na sebe vzali zodpovědnost,” pokračoval. “Zapálili jsme oheň a teď ho musíme rozfoukat, aby se jeho světlo rozířilo. K Port Charley, na západ. Na ostrovy Bedwydrin, Marvis a Caryth, na sever. Na Brungan, na jih severního masivu, na Rolwyn a dál na sever. Do Kalmer a na Eradoská pole na východě a na Dun Caryth, do vech míst, která jsou za závojem temnoty Greensparrowa. Dokud hory elezného kříe a Malpuisantská zeď budou rozdělovat nejenom zemi. Dokud Eriador nebude svobodný!”

Bylo to skvělé zakončení, pomyslel si Luthien, vhodně zvolené a zdůrazněné. Byl vyčerpaný, ale nadený. Byl tak unavený, jako by bojoval jednou rukou proti stovce kyklopů. Byl tak spokojený, jako by tuhle bitvu vyhrál.

Mezi rebely se vrátilo nadení a pocit vzájemnosti. Luthien věděl, a Sioban také, e nebezpečí alespoň na chvíli pominulo.

Přijdou Greensparrowova vojska, ale kdy se Luthien a jeho přátelé budou dret vyího zájmu a nedovolí, aby le vytlačila z jejich srdcí pravdu, pak nemohou prohrát.

Jakkoli bude Greensparrow ádat zemi zpět a jeho vojska zatratí mnoho ivotů, nemohou prohrát.

Minuty plynuly a shromádění neztratilo nic ze své hybnosti. Zdálo se, e by vydrelo celý den a dlouho do noci. Z věe Chrámu Zasvěcení se ozval hlas - jako odpověď na Luthienova prohláení.

“Jste hlupáci, vichni!” zakřičela postava, která stála na vrku cimbuří. I z téhle vzdálenosti nějakých čtyř set stop Luthien poznal, e je to Aubrey. “Co víc jste získali ne jen kus země? Co víc jste vybojovali ne chvilkový odklad a příslib rychlé a stralivé pomsty?”

To jim vzalo nemálo radosti a naděje.

Luthien sledoval mue, který byl jeho nepřítel. Přesto vechno, co se přihodilo, Aubrey se objevil neotřesený, stále pečlivě upravený a v plné síle.

Předstíraná síla, řekl si nakonec Luthien. Ačkoliv Aubrey nosil zbraně a řády bojovníka, raději řídil bitvu, ne by se jí sám účastnil.

Luthien ho nenáviděl, ale nemohl popřít vliv tohoto mue na dav, který nerozpoznal lest.

“Vy si myslíte, e můete zvítězit?” odplivl si Aubrey a pohrdavě se zasmál. “Vy si myslíte, e král Greensparrow, který dobyl země a teď vede válku v zemích jině od Gaskonie a který vládne dvacet let, se bojí? Jste blázni, vichni! Ty vae sněhové vánice v zimě vás neochrání! Oslavujete vítězství, ale vězte, e tohle vítězství je pomíjivé, a vězte, e kadý z vás zaplatí za svou troufalost!”

Oliver zavolal na Luthiena. “Řekni mu, e je hloupý, kdy nedal líp chránit kanály,” řekl půlčík.

Luthien sice chápal Oliverovu pohnutku, ale pochyboval o hodnotě jeho metody. Aubrey měl mocnou zbraň - strach, který se ířil mezi rebely. Zdálo se jim, e začali něco, co nemohou nikdy dokončit. Montfort - Caer Mac Donald - byl svobodný, ale zbytek říe nikoliv. Vojsko, které pobili ve městě, bylo jen zlomek toho, co na ně mohl Greensparrow potvat.

Vichni to věděli, a tak věřili Aubreymu, který stál na vrku nepřístupné věe, zcela mimo jejich dosah.

Kdy se Luthien neměl k odpovědi, Oliver převzal slovo. “Mluví tak udatně, ale bojuje tak hloupě!” vykřikl půlčík. Ozvalo se pár vlaných provolání, ale nezdálo se, e by vikomta nějak vyvedly z konceptu.

“Ani nezablokovali kanály,” vysvětlil pomalu půlčík. “Pokud jeho král bojuje se stejnou moudrostí, pak budeme v paláci Avonu hodovat u koncem léta!”

To vyvolalo skandování, ale Aubrey je okamitě zdusil. “Je to ten samý král, který dobyl Eriador!” připomněl shromáděným.

Takhle by to dál nelo, uvědomil si Luthien. Tím, e si budou Aubreye dobírat, nic nezískají a on je pořád bude přesvědčovat o ohavnosti úkolu, který je čeká. Oliver, jindy duchaplný, neměl proti Aubreymu ádnou slovní munici, ádný osten, kterým by ho popíchl. Nevěděl ani, jak utiit obavy, které Aubrey vyvolal.

Luthien si pak viml, e Sioban stojí vedle něj.

“Skonči řeč,” řekla mu elfí ena a vytáhla z toulce zvlátní íp. Násada měla jasně červenou barvu, opeření nebylo z pírek, ale z nějakého neznámého materiálu. Objevila íp dnes ráno, a kdy se ho dotkla, sdělil jí různé telepatické pokyny. Z nepochopitelného důvodu jí telepatický hlas připadal důvěrně známý.

Sioban, v jejích ilách proudila elfí krev, rozuměla znamením a cestám čarodějů, a tak ji přítomnost ípu a jeho poselství neudivila, ačkoliv byla pořád zvědavá, kdo jej poslal. Jediní známí čarodějové z celých Avonských ostrovů určitě nebyli spojenci rebelů!

Sioban nosila íp s sebou. Teď, kdy viděla celou situaci, věřila ípu, protoe tuhle scénu u před sebou viděla prostřednictvím ípu a telepatických vln. Kdy si jej od ní Luthien vzal, hlavou jí blesklo jméno, které neznala.

Luthien si prohlíel střelu. Násada byla jasně červená, opeření mělo lutou barvu s nádechem do běla. Násada, zdánlivě křehká, se jemně chvěla. Luthien si jemné vibrace nedokázal vysvětlit. Pohlédl na Sioban. Kdy viděl její zlostný pohled, který upírala na vě, pochopil, co má dělat.

Pak na Luthiena zapůsobilo, jaký vliv má tahle tichá elfí ena, jak na něj, tak na jejich velkou věc. Sioban bojovala proti kupcům a kyklopům, proti vládě Greensparrowa mnohem déle ne Luthien. Se Sekáči, které převzala, vybudovala sí, z ní vzela Luthienova armáda. Sioban Luthiena chápala a podporovala jej. Byla to ona, vybavil si Luthien, kdo mu přinesl zprávu, e aglina zajali poté, co trpaslík pomohl Oliverovi a Luthienovi uniknout po nezdařené loupei. Byla to Sioban, která ho přivedla do Chrámu Zasvěcení a pak do dolů. Sekáči přili za nimi, kdy se Luthien a Oliver snaili vysvobodit aglina.

Byl to zkouka odvahy pro Sioban, kdy ho do Chrámu přivedla podruhé. Byl to ten osudný den, kdy zabil vévodu Morkneyho. Sioban byla s ním, kdy pronásledoval toho ďábla.

A teď mu Sioban dala íp, který mu dával nějaké znamení. Sioban ho přiměla k tomu, aby promluvil na náměstí, a teď ho nabádala, aby svou řeč ukončil. Jetě nesla na rameni luk, který byl větí ne Luthienův. A ona byla lepí střelec. Ten luk byl zhotovený zvlátní technikou a Sioban mohla střílet snadněji ne on.

To nebylo to nejdůleitějí. V sázce bylo víc ne ivot idiotského vikomta. Sioban ířila legendu. Udrovala ho v povědomí jako neomylného hrdinu bitvy o Caer Mac Donald.

Luthien si uvědomoval, jak významnou roli v tom vem Sioban hraje. Přemýlel také o vztahu k elfí eně. Bylo to něco, co ho děsilo.

Ale teď na to neměl čas a ona by mu na to těko odpověděla, i kdyby se jí přímo zeptal. Otočil se zpátky k davu a na Aubreye. Sledoval Olivera, jak si dál Aubreye dobírá.

Oliver občas vyvolal smích u těch, kteří stáli okolo něj, ale po pravdě neměl ádnou odpověď na obavy, které se Aubreymu podařilo rozsít. Srdce rebelů si mohl udret jen ukázkou síly.

Luthien rozloil skládací luk, který byl darem od Brandira, a připravil íp. Zamířil na Aubreye a napnul tětivu, jak jen mohl nejvíc.

Čtyři sta stop bylo příli daleko pro střelbu. Jak odhadnout stoupání na takovou vzdálenost a z tak strmého úhlu? A co vítr? A co kdy mine?

“Do srdce.” Sioban odpověděla na jeho obavy vyrovnaným hlasem. “Přímo do srdce.”

Luthien zamířil íp na dlouholetého nepřítele. “Aubrey!” zakřičel a konečně získal pozornost shromáděných. “V Caer Mac Donald není místo na Greensparrowovy li a výhrůky!”

“Výhrůky, na které bys měl brát zřetel, hloupý synu Gahrise Bedwyra!”

Aubrey mu ostře odpověděl a Luthien sebou trhl při pomylení, e mui je známa jeho pravá identita.

Chvíli měl smíené pocity, jednu chvíli váhal, zda má mue zabít. Zapochyboval o roli, kterou přijal.

“Mluvím pravdu!” zavolal na shromádění. “Nemůete vyhrát, ale můete si moná zachránit ivoty.”

Okamik pochyb. Byl to Aubrey, který přiel na ostrov Bedwydrin s tou odpornou Avonesou. Byl to Aubrey, který přivedl enu, je ádala smrt pro Gartha Rogara a která tak dramaticky změnila Luthienův ivot. A teď to byl Aubrey, symbol Greensparrowa, sluha samozvaného krále, který se zařadil mezi tyrany, kteří suovali dobrý lid Montfortu.

“Skonči řeč,” trvala na svém Sioban. Luthien vyslal íp.

Střela vyletěla bleskově nahoru. Aubrey mávl rukou a vysmál se beznadějnému pokusu.

Asi v půli vzdálenosti k věi se zdálo, e se íp zachvěl a zpomalil. Aubrey to viděl a hlasitě se smál. Kyklopové, kteří stáli za ním, sdíleli jeho veselí.

Kouzlo čaroděje Brandira zapůsobilo na íp uprostřed letu.

Aubrey se otočil zpátky a viděl, jak íp nabírá rychlost a blíí se neomylně k cíli, který Luthien vybral.

Vikomtovy oči se rozířily hrůzou, kdy si uvědomil nebezpečí. Zoufale a bezmocně zamával rukama.

íp ho zasáhl silou bleskového úderu a srazil ho z cimbuří. Střela mu roztřítila hrudní kost a on ucítil, jak mu roztrhla srdce. Dovrávoral k okraji cimbuří. Podíval se dolů na Luthiena, který stál na pódiu pod ibenicí.

Popravčí.

Aubrey zkusil popřít existenci mue, zkusil popřít monost takového zásahu. Bylo příli pozdě. Byl u mrtvý.

Zraky vech se obrátily k Luthienovi. Nikdo ani nehlesl, vichni byli ohromeni tím nemoným zásahem. Dokonce ani Oliver a Kateřina neměli slov.

“V Caer Mac Donald není místo pro Greensparrowovy li a výhrůky,” řekl jim Luthien.

Mlčení se prolomilo. Deset tisíc hlasů volalo po svobodě a zvedlo se deset tisíc pěstí.

Luthien skončil svou řeč.

Kapitola 6

Ve svém ivlu

“Můeme je zasypat,” navrhl aglin. Trpaslík pokračoval ve studiu pergamenu, který měl rozloený na stole, a celou dobu si popotahoval za vousy.

“Zasypat?” zeptal se Oliver. Vypadal stejně zděeně jako Luthien.

“Zbořit stavbu,” vysvětlil trpaslík věcně. “Kdy spadnou vechny kameny, z těch prokletých jednookých bude omáčka.”

“Je to kostel!” vykřikl Oliver. “Katedrála!” Zdálo se, e aglin nerozumí.

“Jenom Bůh můe zbořit kostel.” trval na svém půlčík.

“Pojďme se vsadit,” zamumlal aglin sarkasticky pod vousy. Stavba byla pevná, ale trpaslík nepochyboval o tom, e kdy uvolní pár nosných kamenů…

“A kdyby Bůh zamýlel zbořit katedrálu, udělal by to během Morkneyho vlády,” dodal Luthien. Jeho náhlý vstup do hovoru vytrhl aglina z mylenek.

“K čertu, nejsme trochu bohorovní?” ozval se hlas od dveří. Ti tři se otočili a uviděli Kateřinu, jak vchází do Luthienova a Oliverova obydlí v Altánku. Tady vůdci stále pobývali, i kdy byly volné velké domy a Morkneyho palác. To, e zůstanou v Altánku, který byl v jedné z nejchudích čtvrtí v Montfortu, byl Luthienův nápad. Byl přesvědčen, e to vechno byla věc prostého lidu, a on, jako jeho vůdce, chtěl zůstat mezi nimi jako jeden z nich.

Luthien upřeně sledoval Kateřinu, kdy přecházela po místnosti. Byl to sklepní byt, pod úzkými schody z ulice jménem Altánek. Skutečně, spí ne ulice to byl průchod mezi domy. Bylo vidět na ooupané schody a na stráe, které postavila Sioban a které se opíraly o zeď, aby si aspoň trochu odpočinuly.

Mladý Bedwyr sledoval Kateřinu. Jen Kateřinu. Ona bude mluvit o bohorovnosti! Od toho incidentu U Trelfa se Kateřina chovala ledově, kdykoliv byla v Luthienově blízkosti. Zřídkakdy se mu podívala do očí, přehlíela ho, jako by nebyl.

“Oveme jsme,” odpověděl Oliver nasupeně. “Zvítězili jsme.”

“To není bohorovnost,” opravil ji Luthien ostře, ostřeji, ne zamýlel. “Ale nebál jsem se takového ničemy, jako byl Morkney, a nebojím se ani takového, jakým je Greensparrow. Nejsme bohorovní, ale jsme v právu. Nemám…”

Kateřina nasadila kyselý výraz a zvedla ruku, aby zarazila přednáku jetě dřív, ne začne.

Luthien sebou trhl. To gesto patřilo jemu.

“Cokoliv zamýlíte s Chrámem Zasvěcení, měli byste to udělat brzy,” řekla Kateřina a náhle se zachmuřila. “Máme zprávy o flotile, která pluje od západního pobřeí na jih k horám elezného Kříe.”

“Pluje na sever,” odporoval Oliver.

“Povídá se to,” odpověděla Kateřina.

Luthiena to nepřekvapilo, věděl, e Greensparrow na ně vyrukuje s armádou. Bylo mu jasné, e válka neskončila, e Greensparrow přitáhne, a pořád se v tom utvrzoval. Ani teď jetě Caer Mac Donald nebyl bezpečný. Před mladíkem stálo jetě hodně úkolů a kadý den tolik rozhodnutí, kolik jich neudělal ani za celý dosavadní ivot. Patnáct tisíc lidí na něm bylo závislých a spoléhalo na to, e vyřeí kadý problém.

“Rosničkáři tvrdí, e teplé počasí vydrí,” řekla Kateřina. Ačkoliv to znělo jako dobrá zpráva, tón jejího hlasu tomu nenasvědčoval.

“Cesty z Port Charley budou zablácené jetě mnoho týdnů,” uvaoval Luthien. Chápal Kateřininy obavy. Vude byly zbytky sněhu, ale cestování za jarního tání bylo pomalu horí, ne brodit se v hlubokém sněhu.

Kateřina zavrtěla hlavou. Vůbec neuvaovala případné problémy, které mohou přijít ze západu. “Máme mrtvé, které je třeba pohřbít,” řekla. “Tisíce mrtvých, jak lidí, tak kyklopů.”

“Ke vem čertům s kyklopy!” vykřikl aglin.

“Odporně páchnou,” odpověděla Kateřina. “A v těch jejich nafouklých mrtvolách se mnoí červi.” Úkosem pohlédla na Luthiena, poprvé za několik posledních dní. “Musí promyslet podrobnosti…”

Přecházela sem a tam. Luthien se usadil v křesle u malého stolku a stáhl se z rozhovoru. Musí to zváit. Musí to zváit. Kolikrát za hodinu slyí tahle slova? Oliver, Sioban, Kateřina, aglin a vichni mu byli nápomocni, ale poslední slovo při kadém rozhodování měl Luthien.

“Tak co?” obořila se na něj Kateřina. Luthien na ni prázdně zíral.

“Kdy to neuděláme teď, později u na to nebude čas,” řekl Oliver na Kateřininu obranu. Luthien neměl ponětí, o čem ti dva mluví.

“Věříme, e s námi sympatizují,” dodala Kateřina tónem, jako by s ním o tom mluvila před chvílí.

“Co radí?” blufoval Luthien.

Kateřina se zarazila a pozorovala mladíka. Věděla, e neví, na co zavedla řeč. “Tasman a dá dohromady skupinu a vydá se za nimi,” řekla Kateřina. “Zná farmáře jako nikdo jiný. Jestli je mezi námi někdo, kdo můe zajistit plynulé dodávky potravin do Caer Mac Donald, pak je to právě Tasman.”

Luthien byl rád, e je zase duchem přítomen a e je aspoň nějaké rozhodnutí, které nemusí dělat sám. “Zva to!” řekl Kateřině.

U se chtěla otočit, ale její zelené oči se na dlouhou chvíli zadívaly na Luthiena. Zdálo se, e ho hodnotí a…

A co? ptal se sám sebe Luthien. Její oči byly jiné, ne jak je důvěrně znal. Zračila se v nich bolest? Zlost? Předpokládal, e jeho pokračující vztah se Sioban ji bolí, ačkoliv se tvářila lhostejně.

Rudovlasá ena se otočila a vyla z místnosti, zpátky ke schodům, kde stály elfí stráe.

Ovem, hrdá Kateřina O’Haleová nikdy nedává najevo bolest, uvaoval Luthien. U vůbec ne v něčem tak triviálním, jako je láska.

“Nenajdeme ádné dobrovolníky, kteří by pohřbili jednooké,” poznamenal Oliver po chvíli.

aglin si odfrkl. “Moji lidé to udělají a já s nimi,” řekl trpaslík. Loupl očima po Luthienovi, otočil se a také vyel ven. “Bude mi potěením, a budu sypat na kyklopy hlínu.”

“Větí potěení by z toho bylo, kdybys jim to dělal zaiva,” zařehtal se Oliver.

“Přemýlej o zboření té budovy,” zavolal trpaslík přes rameno. Zdálo se, e se nemůe dočkat, a se zhostí úkolu. “Na mou dui, jestli to uděláme, pohřbíme kyklopy uvnitř. Uetři nás nepříjemností!”

aglin se u dveří zastavil a otočil se. Něco ho napadlo. “Kdybychom tak mohli zabít kyklopy uvnitř a pak zbořit katedrálu…”

Luthien po něm loupl očima. Trpaslík pokrčil rameny a odeel.

“Co uděláme s Chrámem?” zeptal se Oliver poté, co přiel ke dveřím a zavřel je.

“Máme lidi, kteří roziřují zbraně,” odpověděl Luthien. “A máme dalí, kteří učí bývalé otroky a prostý lid pouívat je. aglinovi lidé navrhli nějakou obranu pro město. Musím se s nimi setkat a schválit jejich plány. Teď musíme pohřbít nae mrtvé a zajistit přísun potravin. Musíme zajistit bezpečnost spřízněných měst a okolních vesnic. Pak je tu ta věc s Port Charley a flotilou, která pluje pravděpodobně podél pobřeí k severu. A samozřejmě musíme odstranit mrtvé kyklopy.”

“Chápu,” řekl Oliver sue s gaskonijským přízvukem.

“A Chrám Zasvěcení,” pokračoval Luthien podráděně. “Chápu, jak důleité je odstranit tuhle budovu dřív, ne přijde Greensparrowova armáda. Musíme toho vyuít sami, jako obranného manévru.”

“Doufejme, e vojáci Avonu se nedostanou a do města,” řekl Oliver.

“Jejich ance budou mnohem větí, jestlie čtvrtina naich sil bude muset zůstat na strái okolo katedrály,” odpověděl Luthien. “Vím to a také vím, e budu muset přijít s nějakým plánem, jak to místo získat.”

“Ale…” odporoval Oliver.

“Před námi je mnoho úkolů,” odpověděl Luthien. Podíval se na Olivera a hledal v něm oporu. “Mám se stát generálem, nebo starostou města?”

“Co bys byl radi?” zeptal se Oliver, ale vdycky znal odpověď: Luthien chtěl bojovat proti Greensparrowovi vlastníma rukama a ne rozkazy.

“Co by pro Eriador bylo lepí?” odpověděl mladík.

Oliver si odfrkl. Nebylo pochyb o tom, co si půlčík myslí. Viděl Luthiena, jak vede bojovníky, byl přitom, kdy mladík osvobozoval Montfort, dokud se zase nestal Caer Mac Donald. Viděl tváře těch, kteří bojovali po boku Luthiena, a v nich se zračila posvátná úcta, kdy je vedl do boje.

Někdo zaklepal na dveře. Vela Sioban. Podívala se na ty dva a bylo jí jasné, jak závanou diskusi vedou. Pak se omluvila těm, kteří přili s ní. Pokynula jim, aby se vrátili zpátky na ulici, a zavřela za sebou dveře. Tie se vrátila ke stolu a poslouchala. Nebylo to nic neobvyklého. Sioban měla svůj způsob, jak se účastnit rozhovorů Luthiena a Olivera.

“Myslím si, e arlatový stín nebude taková legenda, kdy bude starostou města,” odpověděl půlčík Luthienovi.

“Kdo tedy?” chtěl vědět Luthien.

Odpověď nepřila od Olivera, ale zcela neočekávaně od elfí dívky, která jako vdy uhodla problém. “Brandir,” řekla klidně.

Hned jak zaregistrovali jméno, oba by určitě upadli překvapením, kdyby neseděli.

“Odkud zná tohle jméno?” chtěl vědět Oliver, který se první vzpamatoval.

Sioban se trpce usmála.

Oliver pohlédl na Luthiena, ale mladý Bedwyr pokrčil rameny. Nikomu ve městě o starém čaroději neřekl.

“Ty něco ví o Brandirovi?” zeptal se jí Luthien. “Ty ví, kdo to je a kde je?”

“Vím, e někde na severu jetě ije čaroděj,” odpověděla. “Vím, e to byl on, kdo ti dal arlatový plá a luk.”

“Jak to ví?” zeptal se Oliver.

“Byl to on, kdo mi dal íp, kterým jsi sestřelil vikomta Aubreye,” pokračovala Sioban - a to bylo celé její vysvětlení.

“Pak jsi s ním mluvila?” vyhrkl Luthien.

Elfí dívka zavrtěla hlavou. “On…” Zarazila se a hledala správná slova. “On mě navtívil,” vysvětlila. “Skrz moje oči.” Vimla si překvapených tváří obou přátel, ve kterých se zračila naděje. “Ano, Brandir dobře ví o vem, co se děje v Montfortu.”

“Caer Mac Donald,” opravil ji Luthien.

“V Caer Mac Donald,” souhlasila Sioban.

“Ale přijde vůbec?” chtěl vědět Oliver, protoe návrh se mu zdál perfektní. Kdo jiný ne starý čaroděj by viděl lépe vechny kadodenní starosti města?

Sioban opravdu nevěděla. Cítila blízko sebe přítomnost čaroděje a bála se toho, protoe si myslela, e Greensparrow pozoruje rebely. Pak ji ve snu navtívil Brandir a vysvětlil jí, kdo je. Ale to bylo jen jedno setkání se starým čarodějem a bylo mlhavé. Moná to nebylo nic ne sen.

Ačkoliv kdy vzala v úvahu íp, který nala v toulci, a to, e Luthien a Oliver potvrdili přítomnost toho mue, věděla, e to nebyl jen sen.

“Ví, kde je?” zeptal se jí Luthien.

“Ne.”

“Ví, jak s ním mluvit?”

“Ne.”

Luthien po očku mrkl na Olivera.

“Je to dobrá volba,” řekl půlčík přesně to, co chtěl Luthien slyet.

Luthien věděl, e čarodějova jeskyně je někde mezi nejsevernějím výběkem hor elezného Kříe a jiní stranou irokého sedla zvaného Bruce Mac Donaldův svah. Mladý Bedwyr tu byl jen jednou, spolu s Oliverem, ale nanetěstí ani jednoho z nich nenapadlo prozkoumat místo podrobněji. Tajemnou chodbou se dostali k proláklině, kam se uchýlili, kdy je pronásledovali kyklopové. Brandir pro ně stvořil tajnou chodbu a tou se dostali do Montfortu. Luthien věděl, e Brandir působí dál ne za kamennými zdmi.

Během hodiny dychtivý mladík vybral posly. Byl to tucet muů, které vyslal z města a jim nařídil, aby dojeli k severnímu svahu hor, rozdělili se a nali nápadně vyvýené místo. Pak měli hlasitě číst z pergamenů, které Luthien dal kadému z nich, a zapamatovat si, co mladík starému čaroději napsal.

“On to uslyí,” ujistil Luthien Olivera, kdy jim tucet muů zmizelo z dohledu.

Oliver si tím nebyl jist a u vůbec ne tím, jestli odpoví, a je uslyí. Ale Oliver chápal Luthiena a musel věřit, e je to k dobru věci, a tak přikývl na souhlas.

“Tak nařizuje Luthien Bedwyr, nynějí starosta Caer Mac Donald, dříve Montfortu,” zvolal mladík. Stál strnule a upjatě na vyvýeném pahorku.

O kus dál jiný mu sesedl z koně a rozvinul pergamen. “Čaroději Brandirovi, příteli těch, kteří jsou nepřáteli Greensparrowa…”

Vzkaz letěl to ráno do nejsevernějích míst hor elezného Kříe, dva dny po znovuzrození Caer Mac Donald.

Toho rána vstal Brandir pozdě, zato po osvěujícím a tolik potřebném odpočinku: spal plných dvanáct hodin. Cítil se plný síly navzdory svým nedávným výletům do tajemných a nebezpečných oblastí. Nevěděl jetě, e vikomt Aubrey je mrtev, zabit ípem, který poslal do toulce Sioban, protoe se do křiálové koule nepodíval po mnoho dní.

Stále si nebyl jistý Luthienem a pučící revolucí, ani tím, jak dlouho můe Montfort odolávat armádě, která se co nevidět vylodí na pobřeí. Nebyl si ani jistý, jakou roli by v tom vem měl hrát on. Moná je to teprve začátek, řekl si tu noc před tím, ne ulehl do postele. Moná bude tohle povstání v Eriadoru potlačeno, ale nebude zapomenuto a za několik desetiletí…

Ano, starý čaroděj se rozhodl. Za několik desetiletí. Zdálo se, e je to bezpečné, e je to moudrá volba. A tahle malá vzpoura dopadne, jak dopadnout má. Luthiena zabijí nebo zajmou, ale mladý Bedwyr splní své. No ano, jméno mladého bojovníka z ostrova Bedwydrin bude v povědomí lidu vedle jména Bruce Mac Donald. A Oliverovo také.

Ano, nejlepí bude vyčkat.

Kdy vstal, cítil se lehce u srdce, skoro oviálně. Brandir si řekl, e je astný, protoe se cítí bezpečně s rozhodnutím, e zůstane stranou bitvy a nechá ji dospět a k hořkému konci. Vybral si bezpečnou roli a mohl svou nečinnost ospravedlnit tím, e myslí na budoucnost Eriadoru. Udělal dobře, kdy Luthienovi dal arlatový plá, a Luthien udělal dobře, kdy ho pouil. Vechno, co udělali, bylo dobře a ačkoliv Greensparrow jetě nebyl starý - il několik století - časem můe být tím vím znuděn. Po dvaceti letech Greensparrowovy vlády dolo k malému uvolnění, jinak by v Montfortu nevypukla taková vzpoura. Co můře přinést přítích deset let? Lidé z Eriadoru stejně nezapomenou na tyhle chvíle, budou je uchovávat jako záblesk naděje. Legenda půjde od úst k ústům a bude stále slavnějí.

Starý čaroděj si el připravit snídani rozradostněný, plný energie a naděje. Mohl by udělat trochu víc, kdy se pravděpodobně odehrála dalí bitva v Montfortu. Moná, e by nael způsob, jak pomoci Luthienovi, jen aby podpořil legendu. Není pochyb o tom, e Greensparrowova vojska se znovu zmocní města. Ale Luthien by toho odporného Belzenrika mohl zdolat.

“Ano,” řekl čaroděj a gratuloval si. Uchopil pánev a zkueným pohybem vyhodil do vzduchu palačinku.

Uslyel své jméno, ztuhl na místě a palačinka dopadla na zem.

Slyel je znovu.

Brandir pádil dolů chodbami k místnosti, kterou pouíval pro svá kouzla. Slyel své jméno znovu a pak jetě jednou. Pokadé, kdy je slyel znovu, snail se běet rychleji, ale jen klopýtal.

Myslel, e ho volá Greensparrow nebo některý z jeho niích čarodějů, moná dokonce démon. Věděl o čarodějově návtěvě v paláci v Carlisli? Odloil Greensparrow ohláenou návtěvu Gaskonie a hodlal se nejdřív zabývat houevnatým Brandirem?

Starý čaroděj konečně sejmul tlustou látku z křiálové koule, poloil ji na stůl před sebe a soustředil se na obrazy.

Díval se dlouho a velice se mu ulevilo, kdy zjistil, e ho nevolá čaroděj, ale nějaký mu, očividně posel.

Úleva přela v zlost, kdy zjistil, e ho nevolá jeden mu, ale hned několik.

“Blázen,” ehral na Luthiena, hned jak si uvědomil, o co jde. “Troufalý blázen,” zaeptal. To nebyl Montfort, tahle země byla pořád v rukou kyklopů a ostatních, kteří byli loajální Greensparrowovi. ádná otevřená revoluce jetě nepřila, aspoň Brandir o tom nevěděl.

Volání jeho jména mohl klidně slyet Greensparrow! Jestli si král Avonu uvědomil, e Brandir má něco společného s povstáním v Montfortu, jestli se dozví, e Brandir se probudil ze spánku, pak se jeho zraky obrátí k Eriadoru. Rozhodně nepojede do Gaskonie, ale upře svou pozornost na sever. Celá věc bude ztracena. Věc.

Dlouho, dlouho Brandir přesvědčoval sám sebe, e ta věc není důleitá, e bitva v Montfortu je jen předehra k tomu, co se odehraje za několik desítek let. Ale teď se obával, e celé povstání je v nebezpečí. Kdy si probíral svoje pocity, ptal se sám sebe, jestli se nezbláznil. Mohl by zařídit, aby povstání v Montfortu bylo potlačeno, ale jen na krátký čas. A se tak stane, Brandir bude litovat návratu Greensparrowa, protoe ance získat svobodu bude pryč.

A uvaoval jak chtěl, Brandir věděl, e musí ty hloupé hochy i s jejich hloupými výkřiky umlčet. Dnes ráno se cítil mimořádně silný. Zjistil, e rád vyzkouí svoje magické schopnosti.

Čaroděj přeel ke stolu, otevřel zásuvku a vytáhl ohromnou knihu vázanou v černé kůi. Pak si začal prozpěvovat a ponořil se do prastarých znaků, které tu byly namalovány. Ponořil se hluboko do říe kouzel, kde byl naposled před čtyřmi staletími.

Dvanáct muů na dvanácti kopcích četlo svá poselství víc ne dvě hodiny. Ale měli je číst od svítání do soumraku, dokud nedostanou odpověď.

Teď dostali odpověď, ale takovou, jakou nikdo nepředpokládal.

Přes vrcholky hor elezného Kříe se náhle začaly valit černé mraky. Nejtmaví mrak vypadal proti blankytnému nebi jako černá koule. Zvedl se silný vítr, který vzdouval pergameny.

Vech dvanáct muů vytrvalo. Byli oddáni Luthienovi a cítili důleitost svého poslání.

Přiel tmavý mrak a zakryl slunce. Jeho paprsky dopadaly jen na dvanáct maličkých obydlí v horách, na dvanáct zvlátních bodů, které pohltily paprsky denního světla a soustředily je do nesčetných krystalků ledu.

Ty jámy, jedna po druhé, pak uvolnily paprsky světla. Čaroděj, který se díval do křiálové koule, je směroval k mrakům. Paprsky se odrazily a neomylně zasáhly rozvinuté pergameny.

Křehké listy se rozpálily a chytly, jeden po druhém. Poslové odhodili nepotřebné zbytky a rozprchli se do hor. Pádili tryskem pryč. Někteří se k sobě připojili, ale ti, kteří se pohnuli jako první, se nezastavili a nehleděli na své společníky.

Brandir si sedl zpátky do křesla a nechal kouli ztmavnout.

Jetě před několika minutami se cítil svěí a plný síly, ale teď byl zase unavený a starý.

“Bláznivý kluk,” zamumlal pod fousy, ale zjistil, e těm slovům nevěří. Luthienovo rozhodnutí vyslat posly sice byla chyba, ale mladík to myslel dobře. Mohl Brandir říci toté o sobě? Znovu přemýlel o povstání, o jeho rozsahu a významu. O svém přesvědčení, e je to jen předehra.

Dal se bezpečnou nebo snadnou cestou?

Kapitola 7

arlatový plá

“Neměli bychom jít k niímu vchodu?” zeptal se Oliver, straně promrzlý a otrávený při představě víc ne sta stop lezení, které měl jetě před sebou.

“Je zatarasený,” zaeptal Luthien s ústy těsně u Oliverova ucha. Karmínový plá zakrýval jeho i půlčíkovu hlavu. “Nemusels jít.”

“Nechci přijít o lano,” odpověděl paličatý půlčík.

Lezli po východní stěně Chrámu Zasvěcení. Byli víc ne v půli nejvyí věe. Noční vzduch nebyl tak studený, ale vítr byl v téhle výce ostrý. Bil je do tváří a hrozilo, e je od sebe oddělí. Luthien se přitiskl ke stěně a zkontroloval, jestli má svůj kouzelný plá dobře upevněn. Nemohl dopustit, aby ho vítr rozevřel a oni by zůstali odhalení v půli cesty na stěně!

Oblékal si plá denně od doby, co začalo povstání. Byl to symbol toho, e prostý lid města nabral odvahu a síly. arlatový stín, ivá legenda, byl předurčen k tomu, aby je vedl v boji o svobodu. Ale plá byl mnohem víc ne symbol. Chránil Luthiena svým kouzlem. S plátěm těsně na těle a sputěnou mniskou kápí byl Luthien nenápadný jako stín. Ba co víc, kdy chtěl, byl neviditelný. Pro ty účely pouil plá během bitvy jen několikrát, kdy chtěl vyzvědět pozice nepřítele. Přemýlel také o tom, e najde Aubreye a zabije mue v jeho domě. Ale Sioban mu to rozmluvila. Přesvědčila ho, e Aubrey je vlastně pro rebely poehnáním.

Tentokrát se Luthien nechtěl nechat odradit od svého plánu. Nemluvil o tom s nikým jiným ne s Oliverem.

Take teď byli tady, v hluboké noci, skoro nahoře na nejvyí věi Chrámu. Věděli, e nahoře jsou kyklopové, ale teď budou nejspí sesednutí kolem ohně. Proč by se konec konců dívali okolo? Neviděli pohyb muů dole na ulici a určitě nečekali, a někdo přijde a připojí se k nim!

Oliverův poslední hod kotvičkou se povedl. Po asi padesáti stopách lezení nali několik míst, kde se mohli pevněji uchytit. Na této straně zdi nebyla ádná okna a kameny byly hladké jako sklo.

Luthien zaklesl prsty do pukliny a nohama se zapřel o vyvýené místo. “Pospě si,” pobídl společníka.

Oliver na něj pohlédl a přikývl. Půlčík objímal Luthiena kolem břicha. Oliver zacloumal s lanem a snail se udělat smyčku. Mohl by tak zdolat posledních padesát stop, které zbývaly k okraji věe.

“Pospě si,” řekl Luthien naléhavěji. Půlčík pochopil, e Luthien není moc dobře upevněn, a gaskonijsky zaklel. Vzal provaz a vrhl kotvu tak vysoko, jak jen mohl. Uchytila se rychle, asi dvacet stop nad nimi.

Zase se ozvaly gaskonijské kletby, ale Luthien jim nevěnoval pozornost, protoe uviděl něco, co půlčík neviděl.

Oliver ztichl a přitiskl se těsněji k Luthienovi. Ten uchopil lano a lezl asi pět stop. Pak se zastavil na vyčnívajícím kameni.

“A zase hodí, a je to naposledy,” zaeptal Luthien a pevně se zachytil.

Oliver třikrát zatahal za lano, to byl signál pro uvolnění kotvy. Potichu sklouzla a Oliver navinul lano. Protoe Luthien stál pevně, a tudí i Oliver, půlčík toho vyuil a odhadoval dalí vrh.

Skvěle: kotva se uchytila bez větího hluku těsně pod okrajem věe.

Oliver zase zatahal za lano. Luthien jej uchopil, připraven lézt. Oliver se chytil jeho zápěstí, a kdy Luthien na chvíli přestal, půlčík se snail vykrábat o kus dál.

Luthien se jetě víc zachumlal do plátě. Zakryl sebe i Olivera. Po dlouhé chvíli se mladý Bedwyr odváil podívat nahoru a uviděl siluetu kyklopa, který zíral přes okraj věe na stěnu.

Luthien si myslel, e u je konec hry, ale bestie se ani nepohnula, nevydala ádný zvuk ani známku toho, e ty dva viděla.

“Nic,” zavrčel kyklop a el pryč, ohřát se zpátky k ohni.

Oliver s Luthienem si vyměnili pohledy a mladý Bedwyr zase plhal směrem nahoru.

Zaslechli kyklopy, aspoň tři, asi tucet stop od nich.

Oliver se podíval přes okraj věe jako první. Potvrdil se počet kyklopů a to, jak jsou daleko. Půlčík měl těstí, protoe si včas viml čtvrtého kyklopa, který se potuloval na schodech.

Oliver dal Luthienovi znamení a pak, jako veslice plující po řece, se lehce pohyboval po stěně okolo věe. Nakonec neslyně přelezl cimbuří.

Luthien tie počítal, Oliver mu řekl, a počítá do padesáti. Pak se přehoupl přes okraj věe a zíral na tři kyklopy, kteří se krčili u ohníčku. Luthien se posadil na zeď a poloil ruku na pochvu s mečem. Musí udeřit rychle a tvrdě a můe jen doufat, e Oliver si vezme na starost toho na schodech. Tedy, pokud je tam jen jeden!

Teď není čas na takové úvahy, okřikl se Luthien. Byli tři sta stop nad zemí a odevzdaní osudu. Sklouzl ze stěny, zhluboka se nadechl, kdy stál pevně nohama na zemi. Vytáhl dýku a vyrazil.

Slepá zá zasáhla prvního kyklopa, kdy se krčil. Sekla ho ikmo přes záda a přerazila mu páteř. Kyklop padl bez jediného hlesu. Meč znovu zasvitěl vzduchem, kdy se druhý zvedl a stanul mu tváří v tvář. Čepel zajela hluboko do kyklopovy hrudi. Druhá obluda, která byla mrtvá. Luthien nemohl uvolnit meč ani divokým kubnutím.

Třetí kyklop se nesnail bránit a dal se na útěk směrem ke schodům. V půli cesty mocně zařval, zastavil se a klesl mrtev na kolena. Luthienovi neunikla Oliverova levoručka zabodnutá hluboko v kyklopově hrudi. Čistá práce.

Oliver obeel schoditě a uvolnil zbraň. “Co jedli?” pátral půlčík. Překročil mrtvé a el k ohniti. Zavětřil a objevil kus skopového, nabodnuté na kolík.

“A, výborně,” řekl půlčík, zaradoval se a sedl si.

O chvíli později nad ním stál Luthien a nevěřícně na něj zíral. “Pospě si přece,” pobízel půlčík mladíka. “Ty nejde?” zeptal se Luthien.

“Řekl jsem ti, e s tebou vylezu nahoru na vě,” odpověděl Oliver a věnoval se pečínce.

Luthien se zachechtal. Sáhl do rance a vytáhl hedvábnou ňůru, dlouhou tak, jak vysoká byla vě. Omotal ji kolem Oliverovy nohy.

“Tak připrav přece sestup,” pobídl půlčíka.

Oliver, který obíral skopovou kýtu, mávl rukou. “Tvůj úkol je delí ne můj,” ujistil Luthiena.

Luthien si odfrkl a el pryč. Smířil se s tím, e dolů půjde sám. Konečně, kdy bude uvnitř Chrámu, bude se moci pohybovat rychle, co s Oliverem pod plátěm nemohl.

Nael čtvrtého kyklopa s ránou od kordu na odpočívadle. Zaslechl bezděčné uchnutí. Otočil se a poznal, jak by jeho malý přítel mohl být efektivní. Ve pro dobro věci, připomněl si a vyrazil dolů po točitém schoditi. Cestou po tři sta schodech nenarazil na ádný odpor. Ke své úlevě zjistil, e dveře dole u schoditě ve východní lodi jsou pootevřené.

Luthien zíral do obrovské lodi. Hořelo tu několik pochodní. Uslyel chrápaní asi tuctu kyklopů, kteří se natáhli na lavicích.

Jen několik kyklopů bylo vzhůru, ale ti postávali ve skupinkách, tlachali a občas se nedbale rozhlédli.

Jsou si jistí, uvědomil si Luthien. Kyklopové byli přesvědčeni, e rebelové nebudou riskovat ztráty, které by utrpěli v případě útoku na Chrám Zasvěcení. Dobré znamení.

Luthien proel dveřmi a plíil se nenápadně mezi stíny. Viml si více kyklopů, kteří se potulovali kolem říms, ale ti také nedávali moc pozor. Luthien se dal napravo, el k severní části. Prozkoumal příčnou chrámovou loď. Dveře byly zataraseny, jak se dalo čekat. Před nimi seděla skupina kyklopů a hrála očividně nějakou hru.

Byli znudění a otrávení - a brzy nebudou mít co jíst.

Luthien nejprve chtěl jít podél příčné lodi, zpátky do hlavní lodi a na západ. Pak si to ale rozmyslel a místo toho el zpátky k oltářnímu výklenku a do severní lodi.

Po chvíli nael to, co hledal: ohromnou hromadu potravin. Mladý Bedwyr se zlomyslně usmál a přiel blí. Vytáhl malou plechovku, kterou mu dal aglin, a est malých váčků naplněných černým prákem, který trpaslíkové pouívali při kutání v dolech. Chvíli stál nad hromadou a pak strategicky umístil váčky. Dva dal mezi tři soudky s vodou. Pravděpodobně to byla jediná pitná voda, kterou tu bestie měly.

Pak přily na řadu lahve s olejem, obalené tlustými koeinami, take o sebe necinkaly. Neviditelný veřelec promáčel hromadu s proviantem. Jeden z kyklopů, který byl blízko dveří do severní lodi, udiveně zavětřil. Pach Luthienova oleje vak nebylo tak snadné poznat, zvlá, kdy v Chrámu hořely louče.

Kdy se kyklop vrátil zpátky, Luthien schoval pod plá černou krabici čtvercového tvaru. Na víku měla malý otvor. Luthien opatrně otevřel krabici. Snail se rozeznat, co je uvnitř, ale v matném světle toho viděl málo. Byly tam dvě skleněné lahvičky a mezi nimi křesadlo a knot. To bylo vechno, co viděl.

Luthien se rozhlédl a ujistil se, e poblí není ádný kyklop. Pak se přikrčil vedle hromady a ubezpečil se, e jeho plá a potraviny jsou na krabici. krtl křesadlem. Zajiskřilo, ale nechytlo.

Luthien se znovu rozhlédl a pak pohyb zopakoval.

Tentokrát křesadlo chytlo a vylehl malý plamínek. Konečně Luthien uviděl to, co mu aglin popsal. Jantarově lutou tekutinu v jedné lahvičce a načervenalou ve druhé. Vespod byl váček, pravděpodobně se stejným černým prákem.

Luthien byl zvědavý, ale neměl čas to dál zkoumat. aglin mu zaručil bezpečnost jen do doby, ne napočítá do pětadvaceti, ne déle. Zavřel zase krabici a vzdálil se zpátky do příčné lodi, proel dveřmi a ocitl se u schodů. Pak se zastavil a sledoval, co se děje.

Ozval se sykot a prskání. Černá krabice explodovala a zapálila hromadu. Kyklopové řičeli a pobíhali sem a tam.

Zaduněl druhý výbuch, a pak třetí a čtvrtý, těsně za sebou. Soudky s vodou se rozletěly na kusy.

Luthien se otočil a pádil po schodech, kdy uslyel čtyři ohluující rány.

“Řekl bych, e jsme hotovi,” poznamenal půlčík a ukrojil si kus z kýty. Mladík se přiřítil na vrek věe a supěl.

“Musíme jít a říct stráím okolo náměstí, aby byli opatrní,” odpověděl Luthien. “Kyklopové se brzy pokusí dostat se ven.”

Oliver si vzal poslední kousek a otřel si mastné ruce do plátě mrtvého kyklopa. Vykročil ke stěně, kde byla upevněna kotva s lanem, které sahalo a dolů.

Kyklopové v Chrámu zjistili, e větina jejich zásob a vechna pitná voda jsou pryč. Navzájem do sebe strkali a obviňovali jeden druhého, a jedna z bestií nala odpověď v podobě arlatového stínu, který připomínal mue zahaleného v pláti a který zůstal na zdi východní lodi.

Luthienův čarovný plá nechal své znamení.

Zprávy se ířily po Avonském pobřeí, přes hory do Eriadoru, z vesnice do vesnice, do Caer Mac Donald a dál. Zamrzající vody brázdila velká flotila: nejméně pět avonských lodí, které vezly víc ne deset tisíc přísluníků praetoriánské gardy. eptalo se, e lodi jsou přetíené a e se sotva drí na vodě.

Novinky se rozhlaovaly U Trelfa. Luthien a jeho společníci samozřejmě očekávali armádu. Kdy se ale potvrdilo, e nejde jen o plané zvěsti o tom, e Greensparrow hrozí eleznou pěstí, nálada vech značně poklesla.

“Ráno zajedu do Port Charley,” řekl Luthien svým kamarádům. “Kdy pojedu bez zastavení, budu tam dřív, ne připluje avonská flotila.”

“Nemůe jet,” odpověděla Sioban jednodue a s konečnou platností.

Luthien s Oliverem se na ni pronikavě zadívali. Oliver byl ochoten jet s ním (celou dobu doufal, e Luthiena nasměruje na sever a skryjí se zase v divočině).

“Jsi starostou Caer Mac Donald,” vysvětlila elfí dívka.

“Copak vůdci často nevyrazí právě z místa, odkud velí?” poznamenal Oliver.

“Ne, kdy se na tom místě bojuje,” odpověděla elfka. “Čekáme průlom z Chrámu Zasvěcení kadým dnem.”

“Jednooké pobijem na náměstí,” řekl Oliver s patřičnou dávkou sebedůvěry, o které si vichni rebelové eptali.

“A Luthien Bedwyr musí být u toho,” pokračovala Sioban bez ostychu. “A bude bitva za námi, město bude nae, prostě nae. V takovém okamiku by nebylo vhodné, aby vůdce povstání byl někde na cestě do Port Charley.”

“Neměli bychom podcenit význam Port Charley,” přeruil je Luthien. Cítil se tak trochu mimo to vechno, jako by ani nebyl v místnosti. “Port Charley se postaví kriticky ke vzpouře a k Caer Mac Donald. I kdy my tu sedíme v klidu, aglinovi lidé horečnatě pracují, aby se připravili na obranu města. Jestli to, co se eptá, je pravda, pak tu máme brzy vojska, která se nám velikostí vyrovnají.”

“Pokud je jich stejně jako nás, ubráníme se,” poznamenala Kateřina O’Haleová.

“Ale to je praetoriánská garda,” zdůraznil Luthien. “Jsou obrovtí a silní, perfektně vycvičení a vybavení. Není pochyb o tom, e jsou to veteráni mnoha bitev.”

“Pochybuje snad o naí zdatnosti?” chtěla vědět Kateřina a v tónu řeči se ozvala zlost.

“Chci ten nejlepí výsledek,” opravil ji Luthien. V hloubi due přece jen zapochybovalo tom, zda budou schopni bránit se deseti tisícům z praetoriánské gardy, a pochyboval o tom kadý, kdo byl v místnosti, včetně hrdé Kateřiny.

“Tedy Port Charley je velice důleité,” pokračoval Luthien. “Nepřipojili se k alianci - a jak jsi sama poznamenala,” řekl Kateřině, “nedají se lehce přesvědčit.”

Rusovlasá dívka se opřela zpátky do křesla a stáhla se z rozhovoru.

“Musíme zastavit flotilu u v přístavu,” vysvětlil Luthien. “Jestli je lidé z Port Charley nepustí dál, budou muset zvednout kotvy. Mohou ztratit několik dní hledáním nového místa, kde by se vylodili.”

“A kadý den, který budou na moři, je můe stihnout bouře,” řekl Oliver zlomyslně.

Luthien přikývl. “A kadým dnem jim budou ubývat zásoby jídla a trpělivost. Známe kyklopy,” souhlasil. “A aglin se svými lidmi dokončí kadým dnem hradby kolem Caer Mac Donald. Flotila se nesmí vylodit. To by byla chyba.”

“Souhlasím,” odpověděla Sioban. “Ale ty nejsi jediný, kdo by mohl jet.” Luthien se chystal odpovědět, ale Sioban se nedala přeruit. “Ostatní jsou vycvičeni jako řadoví bojovníci a nevypadalo by dobře, kdyby jejich vůdce byl někde na cestě do Port Charley.”

“Ty si myslí, e na ně zapůsobí svou přítomností,” pokračovala Sioban nemilosrdně. “Jediné, co na ně zapůsobí, bude tvoje poetilost a naivita. Tvoje místo je tady - vůdci Port Charley to ví - a jestli se tam objeví, těko pro ně bude mu schopný vést je do boje.”

Luthien seděl schlíple a očima hledal u Olivera oporu.

“Ona není zas tak patná,” přiznal půlčík.

Luthien nemohl ne souhlasit, proti tak jednoduché logice neměl ádný argument. Znovu cítil, e ne on, ale Sioban má vechno pod kontrolou. Připadal si jako loutka, kterou vodí za provázky krásná a vychytralá elfí dívka. Tenhle pocit se mu příli nezamlouval, ale byl rád, e Sioban stojí při něm a chrání ho před hloupými chybami. Luthien pak přemýlel o Brandirovi. Uvědomil si, e čaroděj je ve svém ivlu a e teď potřebuje jeho pomoc víc ne kdykoli předtím.

“Tak kdo pojede?” zeptal se Oliver za Luthiena. “Ty sama? Nemyslím si, e půlelf by zapůsobil o moc víc.”

Oliver to nemyslel jako uráku a Sioban, která se soustředila na problém, to tak ani nebrala.

“Pojedu já,” vloila se Kateřina rázně do hovoru. Zraky vech se obrátily k ní. Luthien byl zase duchem přítomen. Najednout byl plný zájmu a starostlivosti.

“Znám lidi z Port Charley lépe ne kdokoli  vás ostatních,” začala Kateřina.

“Ty jsi tam někdy byla?” zeptal se Oliver.

“Pocházím z Hale, to město není zas tak odliné od Port Charley,” odpověděla Kateřina. “Lidé z Hale smýlí stejně jako nezávislý lid tohoto města. Nikdy jsme nepodlehli pravidlům Greensparrowa. Nikdy jsme nepodlehli pravidlům, která by tolerovala krále a vévody jen proto, e bychom se o ně nestarali.”

Luthien zavrtěl hlavou. Nebyl si jistý, jestli chce být daleko od Kateřiny právě teď. A neměl chu nechat ji jet samotnou na západ. Zpráva o Caer Mac Donald se rozířila po celém Eriadoru a nikdo z nich nevěděl, jaké nebezpečí můe číhat na jakéhokoliv posla na cestě.

“To je dalí důvod, proč nemůe jet,” řekla Kateřina Luthienovi. “Jestlie se lidé z Port Charley s námi nespojí, pak mají zajetí Greensparrowa ve svých rukách.”

“Ty o nich pochybuje?” zeptal se nevěřícně Luthien.

“Rozumím jejich pragmatismu,” odpověděla Kateřina. “Nestarají se o tebe, jetě ne.”

Kateřinin závěr ho nijak nepřesvědčil o tom, aby ji nechal jít. Ona by také byla pro vyjednávání s králem Avonu!

“Kateřina má pravdu,” ozvala se neočekávaná podpora eny z Hale. “Ty jet nemůe a ona můe vechno potřebné vyřídit lépe ne kdokoli jiný z Caer Mac Donald,” vysvětlila Sioban.

Kateřina se pronikavě zahleděla na Sioban. Podezřívala ji, e její rada je důsledek rivality. Na chvíli podlehla mylence, e Sioban uvauje o tom, e Kateřinu mohou zajmout nebo zabít. Kdy se ale podívala elfí dívce do zelených očí, které zářily a podobaly se jejím, nespatřila v nich ádné nepřátelství, jen nelíčenou starost, a dokonce přízeň.

Luthien začal protestovat, ale Sioban ho rychle přeruila. “Nemůe upřednostňovat své pocity před zájmy ostatních,” vykřikla elfí dívka a vrhla na mladíka zlobný pohled. “Kateřina je ta pravá. Ví to stejně jako vichni ostatní.” Sioban pohlédla zase na Kateřinu. Usmála se a pokývla hlavou. ena z Hale učinila toté. Pak se Sioban obrátila zpátky k Luthienovi. “Nemám pravdu?”

Luthien si povzdychl a znovu kapituloval před jednoduchou logikou. “Vezmi si Lehkonohého,” nabídl jí Luthien. Mluvil o svém o svém vlastním koni. Byl to nejlepí oř v celém Eriadoru. “Ráno.”

“Dnes v noci,” opravila ho zachmuřeně Kateřina. “Flotila se za tmy nevylodí.”

Luthien nechtěl, aby jela. Měl chu přeběhnout místnost a sevřít ji v náručí, aby ji ochránil od toho veho, od vech démonů a nástrah. Uvědomil si ale, e Kateřina a Sioban mají pravdu. Kateřina je ta pravá a nepotřebuje ochranu.

Bez jakéhokoliv dalího slova se otočila a vyla z místnosti.

Luthien se podíval na Olivera. “A se vrátím, tak se vrátím,” vysvětlil půlčík a vyel za Kateřinou.

Luthien sledoval Sioban a čekal, e zastaví půlčíka a odradí jej tak jako Luthiena.

“astnou cestu,” to bylo vechno, co elfí dívka řekla. Oliver jí zamával kloboukem a byl pryč.

Ti, kteří zbyli U Trelfa, měli ten večer jetě mnohé probrat, ale seděli tie nebo se bavili v malých skupinkách. Najednou dovnitř vpadl mu.

“Chrám Zasvěcení!” vykřikl.

To bylo vechno, co řekl. Luthien seskočil ze stolu a klopýtl tak, e málem narazil do dveří. Sioban ho zachytila za pai a podepřela. Napřímil se a jejich pohledy se střetly.

Její úsměv byl nakalivý a Luthien to věděl. Navzdory tomu, e Oliver s Kateřinou u jsou na cestě, tuto noc nebude bojovat sám.

Zoufalí kyklopové utíkali z Chrámu severními, západními a jiními dveřmi. Valili se jeden přes druhého a snaili se přeběhnout náměstí, prchnout mezi stíny malých uliček. Cestou narazili na rebely, kteří nečekali, a se kyklopové vyhrnou z Chrámu Zasvěcení, ale vyli jim naproti s obrovskou chutí rozdrtit je.

Luthien a ostatní od Trelfa neli na druhou stranu zdi. Raději proli skrz východní zeď, která byla před časem poruena, z dolní části města zpátky k Chrámu. Na náměstí pokračovala bitka a několik kyklopů se pokusilo dostat zpátky do katedrály. Jetě jim zbylo trochu jídla a určitě uvaovali o tom, e zabarikádují dveře a zůstanou uvnitř. Koneckonců teď jich bylo na zásoby méně.

Ale Luthienova skupina se s nimi střetla a obsadila hlavní vchod, take se do katedrály dostali i rebelové. Kamenná podlaha v Chrámu se znovu zbarvila krví. Místo pro modlitby se zase stalo místem pláče, zlostných výkřiků a nářku raněných.

Tu noc se rozhodlo. V Caer Mac Donald nezbyl jediný ivý kyklop.

Kapitola 8

Port Charley

Port Charley se krčilo v údolí, bíle natřené domky byly natěsnány na sebe. Úhledné uličky se svaovaly podél úpatí hor elezného Kříe a z nich bylo vidět na rozbouřené Avonské moře. Říkalo se, e za jasného počasí jsou vidět zelenobílé útesy Barandinu, směrem na západ, z vyvýených míst, které lidi přitahovaly. Port Charley bylo pohádkové místo a teď, kdy svítilo slunce, vypadalo jetě veseleji. Paprsky se odráely od bílých fasád a bílých plotů, které ohraničovaly kadý metr.

Kdy Oliver a Kateřina dorazili k vesnici, byl krásný, slunný den. Vimli si, e ani v městě ani okolo nebyl sníh, jen větrem olehaný kámen, který tvořil edobílé pásy mezi osamocenými domky. Krajinu dotvářela hnědá a zelená místa, několik holých stromů, které hrdě vyčnívaly nad domky.

“Jetě nic nekvete,” poznamenal Oliver. Pobídl Herku, co byl jeho poník, k rychlejímu cvalu.

Kateřina zabodla ostruhy do slabin Lehkonohého, bílý oř plný síly lehce předjel malého poníka.

“Byl jsem tu na jaře,” vysvětlil Oliver. “Váně, měla bys vidět Port Charley na jaře!” Půlčík začal popisovat kvetoucí stromy a květiny, které rostou z puklin kamenů, ale Kateřina poslouchala jen na půl ucha, protoe ádný popis nepotřebovala. Pro ni bylo Port Charley jako Hale ve větím měřítku. Dívka si dobře pamatovala místo svého mládí. Vítr, který čeřil chladnou vodu, jasnou barvu, větinou purpurovou, proti edému a bílému pozadí. Slyela zpěv přílivu, to tiché burácení a bručení samotné země. Pamatovala si ostrov Bedwydrin a to, jak v člunu vyjela na moře a jak se země vzdalovala, a z ní zbyla jen tenká čára na edém obzoru.

Kateřina si vybavila typický zápach vzduchu, který byl cítit solí. Vzduch byl těký, ale zdravý. Port Charley a Hale byla místa, kde duchovní ivot byl nejblí realitě okolního světa.

Oliver zaznamenal zasněný pohled v zelených očích mladé eny a ztichl.

Přili od severovýchodu po cestě, která se rozdvojovala. Vpravo vedla k moři a vlevo k nejníe poloené části vesnice. Oliver se dal nalevo, ale Kateřina věděla lépe kudy jít.

“K přístaviti,” vysvětlila.

“Musíme najít starostu,” volal za ní Oliver, protoe pádila dál.

“Správce přístavu,” opravila ho Kateřina. Věděla, e jak v Hale, tak v Port Charley osoba, která dohlíí na přístav, kontroluje také pořádek ve městě.

Podkovy pomalu klapaly po dřevěném chodníku, který se vinul od pláe k dokům. Kdy dorazili do přístavu, kde se pohupovalo mnoho člunů a lodí, zvuk kopyt zanikl v umu. Rackové vřetěli nad hlavou a často se rozezněl zvon, jeho zvuk rozřízl vzduch a přehluil na chvíli hluk příboje. Jedna loď právě připlouvala do přístavitě, provázena hejnem racků, co byla známka toho, e rybáři dnes měli úspěný den.

Oliver přimhouřil oči a uviděl na palubě mue a enu. Obrovským noem oddělovali rybí hlavy od těl a házeli je do vzduchu. ádný kus nepřiel nazmar.

Kateřina zamířila k molu, ze kterého vybíhal dřevěný chodník, vinoucí se nahoru kolem vesnice. V přístavu byl prostor pro asi dvě stě rybářských lodí, co bylo pětkrát víc ne celá flotila Hale. Kateřina si vybavila malé rybářské loďky, které rejdí okolo velkých bitevních galén. Vlastně neviděla moc válečných lodí, jen ty, které občas zakotvily u Dun Varny, a tu, kterou jel otec z Bedwydrinu na západní pobřeí. Neměla potuchy, co můe jedna taková loď udělat. Dokázala si představit jejich sílu a při té představě se otřásla.

Zahnala podivné mylenky a pohlédla do přístavu. Uslyela slabé zvuky a doufala, e na válečnou loď jsou příli slabé. Jestlie se nepřítel dostane do mení loděnice, rybáři z Port Charley se postarají, aby vylodění bylo zatraceně obtíné.

Kateřina si uvědomila, e uvauje moc dopředu. Bitevní plán, který sestaví lidé co znají tyhle vody nejlíp, přijde na řadu později. Teď musí s Oliverem přesvědčit lid Port Charley, aby se postavili Greensparrowovu vojsku a nenechali vylodit jeho flotilu.

Podkovy Lehkonohého klapaly na dřevěné lávce a vedle kráčela Herka. Dívka rozuměla uspořádání přístavitě, které bylo podobné jako v Hale. Zamířila ke čtvrtému molu, které bylo uprostřed.

“Neměli bychom sesednout z koní?” zeptal se nervózně Oliver. Pohled měl upřený na prkna a na temnou vodu pod sebou. Odliv byl pryč a ti dva byli brzy plných třicet stop nad hladinou vody.

Kateřina neodpověděla a zamířila k malému domku, který se krčil za molem. Bylo tu jen pár lodí - bylo jetě brzy odpoledne - a kolem mola krouilo několik starých rozmrzelých tuleňů, kteří vrhali zvědavé pohledy na podivné příchozí.

Ne dorazili k domku, přila je pozdravit stařena. Měla hnědou, vrásčitou tvář a jemné bílé vlasy. Zdálo se, jako by polovinu z nich odfoukal mořský vánek.

Kdy sesedli z koní, pokývla hlavou a usmála se. Pár zubů, které jí zbyly, byly luté a křivé. Měla světle modré oči, tak vybledlé, e se zdály skoro bez barvy. Pae a prsty, stejně jako zuby, měla křivé s mnoha prasklinami a jamkami.

Ale nevypadala odpudivě. Vyzařovala z ní dobrota, pravá noblesa a ryzí povaha někoho, kdo kráčel po strastiplné cestě navzdory unaveným nohám.

“Tudy se nedostanete na jih jetě dobré dva týdny,” řekla s nosovým přízvukem. “A na sever potom dalí dva týdny.”

“My se nesnaíme projít,” odpověděla Kateřina. “Hledáme správce přístavu.”

Stařena si dlouze prohlíela Kateřinu, její drsné ruce a způsob, jakým odolávala silnému větru. Pak jí vřele podala ruku. “Právě jste ho nali,” řekla. “Gerta Swanová.”

“Kateřina O’Haleová,” odpověděla mladá ena. Stařičká správkyně přístavu poznala lidi, kteří vyrůstali u moře. Chvíli nevěděla, kam si má zařadit Olivera, ačkoliv její pamě sahala daleko. Greta byla správkyní přístavu Port Charley posledních dvacet let. Měla přehled o kadé cizí lodi. Oveme si nemohla pamatovat kadého, s kým se setkala, ale Oliver patřil k těm, na které se jen těko zapomíná.

“Gaskonijec,” řekla náhle a vztáhla k němu pai.

Oliver uchopil ruku a políbil ji. “Oliver z Morous,” představil se, a kdy pustil Gretinu ruku, hluboce se uklonil, a zametl kloboukem dřevěnou podlahu.

“Gaskonijec,” řekla znovu Kateřině. Přimhouřila oči a pokývla hlavou.

Kateřina přela rovnou k věci. “Slyela jste o boji v Montfortu?” otázala se.

V Gretiných očích se mihl náznak pochopení. “Je divné vyslat Gaskonijce jako posla,” řekla.

“Oliver je přítel,” vysvětlila Kateřina. “Přítel můj i Luthiena Bedwyra.”

“Tak je to pravda,” řekla stařena. “Syn guvernéra Bedwydrinu.” Zavrtěla hlavou a zatvářila se hořce. “Je tak daleko od domova,” poznamenala a Kateřina s Oliverem se podívali jeden na druhého. Snaili se porozumět její reakci. “A vy také!”

“Protoe chceme, aby ná domov byl naím domovem,” rychle odpověděla Kateřina.

Nezdálo se, e by to na Gretu udělalo dojem. “Postavila jsem na čaj,” prohlásila a obrátila se směrem k domu. “Máte mi toho hodně co říct a bezpochyby také nabídnout. Tak si uděláme pohodlí.”

Kdy Greta zmizela v domě, Oliver a Kateřina na sebe znovu pohlédli.

“Nebude to jednoduché,” poznamenal Oliver.

Kateřina pomalu zavrtěla hlavou. Věděla, e lid Port Charley nebude zajímat nějaké povstání. Tohle místo bylo příli podobné Hale. Koneckonců, proč by se měli přidat k rebelům, kdy oni sami byli vdycky svobodní? Pro rybáře z Port Charley bylo nejvyím vládcem moře. Nějaký Luthien, boj v Montfortu, a nebo dokonce sám Greensparrow pro ně nebyli důleití.

Kdy ti dva sesedli z koní, z domu vyběhl mladík a vydal se po dřevěném chodníku směrem k městu.

“Greta svolává přátele,” vysvětlila Kateřina.

Oliver instinktivně poloil ruku na kord, ale hned ji zase odtáhl, protoe si vzpomněl na Gretiny přátelské oči. Zastyděl se za tu chvíli, kdy podlehl strachu.

“Take dáme si čaj?” zeptala se rezignovaně Kateřina. Přemýlela, jak přesvědčí Gretu a ostatní o důleitosti boje, o tom, jak je poádá, aby riskovali ivoty v bitvě, která je vůbec nezajímala. Najednou se cítila hrozně unavená.

Oliver veel dovnitř.

Greta neuslyela o potíích v Montfortu, který Kateřina tvroíjně nazývala Caer Mac Donald, a o starých legendách, které znovu oily, nic, dokud nepřili ostatní.

“Staří rybáři,” vysvětlila správkyně. “Příli staří na to, aby se jetě plavili, a tak my z Port Charley vyuíváme jejich moudrosti. Znají moře.”

“Vechny problémy se netýkají jen moře,” namítl uctivě Oliver.

“Ale moře je to jediné, co nás zajímá,” řekla Greta ostře. Kateřina s Oliverem si uvědomili, jak obtíné bude zdolat tuhle skálu.

Greta chtěla mluvit o Hale, znala několik rybářů. Setkala se s nimi před mnoha lety v době putování lososů, kdy byla jetě mladá a řídila vlastní loď. Ačkoliv byla Kateřina netrpělivá a nechtěla ztrácet čas planými řečmi (zvlá kdy se k pobřeí Eriadoru blíily lodě plné kyklopů), přemohla se, a dokonce zjistila, e ji baví Gretiny historky o dávném Avonu.

Oliver zatím odpočíval, usrkával čaj a vnímal pachy a zvuky moře. Gretin domek se postupně zaplnil hnědými vrásčitými postavami, ze kterých byly cítit ryby a sůl. Půlčíkovi se zdálo, e jednoho mue poznává, ale nemohl si vybavit odkud. Jeho podezření vzrostlo, kdy se mu podíval směrem k Oliverovi a mrkl na něj. Moná to byl jeden z posádky lodi, která ho dovezla před několika lety do Port Charley. Nebo někdo z těch ostatních, se kterými byl v hotýlku, ne ho přístav znudil a odjel do Montfortu.

Po chvilce studování starce se Oliver schoulil a schoval se pod těkou přikrývku. Ačkoliv seděl u hořícího krbu, přetáhl si ji přes hlavu. Stále nevěděl, kam mue zařadit.

Navzdory tomu to Oliver povaoval za skvělé shromádění. Kateřina se tu cítila jako doma. Ten pocit nezaila od svých čtrnácti let, kdy opustila Hale a la do výcvikové arény v Dun Varně.

“Nue,” oznámila Greta, “zdá se, e jsme tu vichni.”

“To je vae rada starích?” zeptal se Oliver.

“Tihle vichni jsou příli staří na to, aby se plavili po moři,” opravila ho Greta. “Ale jetě ne tak staří, aby leeli doma v posteli. Rychle přili, aby si poslechli, co jim musíme říct.”

Podívala se na Kateřinu a přikývla. Tím jí předala slovo.

Dívka pomalu vstala. Zkusila si připomenout hrdý lid své vesnice, jak by asi reagoval, kdyby byl v podobné situaci. Lidé v Hale se moc nestarali o Greensparrowa, nemluvili o něm, nechtěli pro něj plýtvat slovy. A stejně tak lidé z Port Charley. Ale ona potřebovala akceschopnost a do té měla jejich váhavost daleko.

Pomalu vstala a přela doprostřed místnosti. Opřela se o malý kulatý stolek. Myslela na Luthiena v Caer Mac Donald a na jeho strhující řeč na náměstí před Chrámem Zasvěcení. Přála si, aby tu teď byl a aby je přesvědčil pohotovými argumenty. Vzápětí se zastyděla za to, e je tak arogantní a myslí si, e ho můe nahradit.

Kateřina zahnala černé mylenky. Luthien nemohl přesvědčit tenhle lid - Kateřinin lid. Jeho slova podnítily lidi, kteří měli co ztratit. A u to byl Luthien nebo Greensparrow nebo kdokoli jiný, kdo vyhlaoval pravidla v Eriadoru, lid Port Charley uznával jen jednoho vládce: Avonské moře.

Kateřina se stále ostýchala. Rybáři, mui a eny, kteří strávili nekonečné hodiny na otevřeném, nevyzpytatelném moři, respektovali její odmlku a nenaléhali.

Mladá ena vyvolala znovu představu Port Charley, vybavila si čisté ulice a pečlivě upravené pozemky. Hezká vesnice na tak nehostinný kraj. Tolik podobná Hale.

Ale ne jako větina měst v jiním Eriadoru, uvědomila si Kateřina. Měla tím na mysli hlavně ty, které leely ve stínu hor elezného Kříe. Tváře dívky se rozhořely, kdy si připoměla účel své řeči. Lidé z Port Charley se pramálo starali o politiku země, ale stejně jako mnohé jiné národy v Eriadoru nenáviděli kyklopy. Konečně, v Port Charley a jeho okolí ila jen hrstka kyklopů. Obchodníci místo nich pouívali jako stráce silné mue.

“Slyeli jste o povstání v Caer Mac Donald,” začala. Na chvíli se odmlčela a snaila se odhadnout reakci. Ale ádná nepřila.

Kateřina přimhouřila oči. Stála vzpřímeně kousek od stolku. “Slyeli jste, e jsme zabili mnoho kyklopů?”

Několik přítomných pokývalo hlavou a na tvářích se objevil úklebek. Téma zůstalo stále otevřené. Mluvila víc ne hodinu, ne dostala první otázky. Odpověděla na kadou z nich, přemýlela nad kadou připomínkou.

“Co nejvíc potřebujeme, je čas,” poádala naléhavě. Bylo to určeno předevím Gretě.

“Zdrte avonskou flotilu v přístavu aspoň týden. Nemusíte riskovat ivot jediného člověka. Pak uvidíte. Caer Mac Donald odrazí útok, rozdrtí vojsko Greensparrowa a vyhlásí příměří v jiním Avonu. Eriador bude zase svobodný.”

“Aby se… chopil vlády jiný král,” přeruil ji nějaký mu.

“Je lepí ne kdokoli jiný,” odpověděla Kateřina. Věděla, kdo bude dalí král Eriadoru, ale neměla nejmení chu o něm mluvit - a obzvlá ne teď. “A ne čaroděj spolčený s démony. Je lepí ne mu, který si zve ke dvoru kyklopy a dělá si z nich praetoriánskou gardu.”

Hlavy zase kývaly na souhlas, a kdy se podívala na Olivera, viděla, jak také pokyvuje a usmívá se. Potěena svým vystoupením, dívka se obrátila s přímou otázkou na Gretu a čekala jednoznačnou odpověď.

V tu chvíli vtrhl dovnitř mu ve středních letech s vlasy barvy pepř a sůl a neoholenou tváří. Měl vytřetěné oči a sotva popadal dech.

“Viděl jsi je,” řekla Greta. Bylo to spí konstatování ne otázka.

“Kotví pět mil jině,” vysvětlil mu. “Jsou příli blízko na to, aby se plavili za tmy.”

“Válečné lodě?” zeptala se Kateřina.

Mu se udiveně podíval nejprve na ni a pak na Olivera. Pak se obrátil na Gretu. Očekával, e ona bude pokračovat.

“Celá ta zatracená avonská flotila,” odpověděl.

“Asi kolem padesáti lodí?” chtěla vědět Kateřina.

“Napočítal jsem jich víc ne sedmdesát, milá slečno,” řekl mu. “Mají velký ponor.”

Kateřina znova pohlédla na Gretu, uchvácená tím, jak je stařena klidná, na rozdíl od zbytku shromádění. Gretin úsměv byl uklidňující a odzbrojující. Přikývla a Kateřina si myslela, e dostala odpověď.

“Vy dva půjdete s Filipem Dozierem,” řekla Greta. “Na Horizon, na ty zaslouilé staré necky.”

Dozier, nejstarí mu na shromádění a moná nejstarí mu, jakého kdy Kateřina viděla, vykročil dopředu a v ruce svíral vlněnou čepici. Zeiroka se usmál a odhalil jediný zub, který mu zbyl v ústech. “Ta loď je teď větinou v doku,” řekl skoro omluvně.

“Řekla jsem svému chlapci, aby se postaral o vae koně,” pokračovala Greta. Z jejího tónu se zdálo, e porada je u konce. Několik z přítomných si protáhlo ztuhlé svaly a pak zamířilo ke dveřím. Byla tu noc, temná a chladná. Od moře foukal vítr.

“Před námi jsou velké přípravy,” pokusila se začít Kateřina, ale Greta ji umlčela.

“Lid Port Charley začal s přípravami jetě před tím, ne jsi se narodila, milé dítě,” přeruila ji správkyně přístavu. “Řekla jsi, e potřebujete týden, a my musíme vymyslet, jak vám ho dát.”

“Hloubka přístavu?” zeptala se Kateřina a rozhlédla se kolem. O Gretiných slovech neměla pochyb, ale těko mohla uvěřit, e dostanou tak snadno sedmdesát lodí.

“Mělčina,” odpověděl mu u krbu, o kterém si Oliver myslel, e ho poznal. “Lodě budou mít jen posledních čtyřicet stop před dvěma nejdelími moly. Tady je můem dostat.”

Půlčík zaznamenal, e mu má jiný přízvuk ne ostatní, ale tahle stopa Olivera zmátla jetě víc. Věděl, e by měl mue znát, ale z nějakého důvodu, jako by mu něco vlezlo do hlavy a vymazalo pamě, si nemohl vybavit odkud.

Pustil to z hlavy - co jiného mohl také dělat? - a el za Filipem a Kateřinou. Horizon nali zakotvený kousek od břehu. Filip je uvedl na pevnou a překvapivě dobře zařízenou loď. Na to, aby byla povaovaná za starou vyslouilou loď, byla moc pohodlná.

“Dobře se vyspěte,” popřál jim Dozier a vyndal poltáře. Uklonil se a el ke dveřím.

“Kam jdete?” zeptal se zmateně Oliver. Myslel si, e tady mu bydlí.

Dozier zasípal a znělo to skoro jako smích. “Greta mě nechá přespat u sebe,” řekl. Jetě jednou smekl čapku. “Uvidíme se za svítání.”

S tím odeel. Oliver odhodil klobouk, sundal si boty a svalil se na visuté lůko. Natáhl se po lucerně, aby zhasl. Zachytil Kateřinin pohled lapeného zvířete a zastyděl se.

“Myslím, e se tu bude cítit jako doma,” poznamenal.

Kateřina na něj pohlédla úkosem. “To by se musela udělat spousta věcí,” odpověděla.

“To u není nae starost,” přeruil ji Oliver. “Ujeli jsme dlouhou a strastiplnou cestu. Hleď se pořádně vyspat, děvče, ta zpáteční nebude o nic kratí!”

Kateřina chtěla něco říct, ale Oliver zhasl lampu. Krátce na to ulehla na svou postel a za chvíli ji vlny ukolébaly. Ve snu byla zpátky v rodném Hale.

Probudil ji paprsek světla a Olivera také: právě svítalo. Zvenčí slyeli hluk, jak lidé pobíhali po dřevěném molu. Uvědomili si, e loď se připravuje na vyplutí. Oba vyskočili, Kateřina běela ke dveřím, zatímco Oliver si nazouval boty.

Dveře byly zamknuty zvenčí.

Kateřina do nich prudce narazila ramenem.

Ani se nehnuly.

“Co je to za hloupý vtip?” chtěl vědět Oliver.

“ádný vtip, milý půlčíku,” ozval se za dveřmi hlas. Ti dva se podívali nahoru a uviděli, e se dvířka otvírají. Náhlé světlo je skoro oslepilo, ale viděli, e dveře se otevřely. Greta klečela nahoře na palubě a dívala se na ně dolů.

“Dala jsi mi slib,” zajíkla se Kateřina.

Greta zavrtěla hlavou. “Řekla jsem, e vám dáme týden, kdy budeme vědět jak. Neřekla jsem, e víme jak.”

Na chvíli Kateřina uvaovala o tom, e vytáhne půlčíkovu levoručku z jeho opasku a vrhne ji směrem k správkyni přístavu.

Ale Greta se usmívala, ačkoli poznala nebezpečné mylenky Kateřiny. “Také jsem byla mladá, Kateřino O’Haleová,” řekla stařena. “Mladá a plná bojového nadení. Poznám oheň, který koluje v tvých ilách a který pohání tvé srdce. Ale nic víc. Moje láska ke kordu pohasínala s přibývající moudrostí. Seď klidně, děvče, a věř na vítězství dobra.”

“Věřit v dobro ve světě plném lstí?” rozkřičela se Kateřina.

“Věř, e neví vechno,” odpověděla Greta. “Věř, e tvoje vlastní cesta nemusí být vdycky ta nejlepí.”

“Necháte projít jednooké přes Port Charley?” zeptal se Oliver.

“Dvě avonské lodi u zakotvily,” oznámila Greta. “Necháme vojsko projít, tak jsme se rozhodli. Jedním koncem tam, druhým ven a budeme je mít z krku!”

“Odsoudila jsi Caer Mac Donald k zániku!” obvinila ji Kateřina.

Zdálo se, e v tu chvíli to Gretu zasáhlo. Zavřela za sebou dveře.

Kateřina zavrčela a jetě jednou se rozběhla proti dveřím, ale bez výsledku. Drely pevně a byly zamknuty zvenčí.

Brzy uslyely jednotný pochod a rachot bubnů prvních tlup kyklopů, kteří pochodovali přes molo. Slyeli hlasy bestií, s přízvukem typickým pro jednooké, ale ádný z nich nevěděl o Belzenrikovi.

Belzenrik Hrozný přijel skoro s pěti sty po zuby ozbrojenými bojovníky, aby rozdrtil povstání a přinesl hlavu Luthiena Bedwyra svému králi v Carlisu.

Kapitola 9

Přípravy

Luthien se procházel podél Caer Mac Donald, na druhé straně vnějích městských hradeb. Caer Mac Donald mělo tři samostatná opevnění. Nejvyí a nejtlustí zeď byla uvnitř města a dělila čtvr bohatých kupců od chudích částí. Dalí bylo silné opevnění, které obklopovalo velkou část města. Nakonec, asi padesát stop od něj byla vnějí ochrana, kterou představovala tenká zeď vysoká asi jako mu. Místy to byla pouze halda kamenů:

Na druhé straně této zdi byla otevřená krajina, s několika málo stromy a domy. Země se tady svaovala. Pro obranu je to dobré, pomyslel si Luthien. Kyklopové budou muset přijít ve velké skupině - v mase, jak říkal Luthien - protoe mohli město napadnout pouze ze severu nebo západu. Severně a na východ leely hory, studené a pokryté sněhem. Tudy můe přijít sotva pár kyklopů, spí aby zastraili obránce města. Hlavní skupina přijde tudy, přes otevřené pole.

aglin s ostatními trpaslíky jim to náleitě ztíí. Trpaslíci zdravili Luthiena, kdy se procházel okolo, ale několik z nich se neobtěovalo zvednout zrak, protoe nechtěli přeruit ivotně důleitou práci. Někteří z nich kopali motykami zákopy, zdolávali zmrzlou zem píď po pídi. Tyhle byly hluboké jen asi dvě stopy a byly docela úzké, take se v nich jen málokdo ukryl, ale kdy do některého zapadl kyklop, mohl si třeba zlomit nohu. Dalí trpaslíci hloubili ostrými tyčkami rýhu hlubokou asi jednu stopu, která byla blí městu.

V Luthienovi vzrostla naděje, kdy uviděl klidnou, metodickou práci, ale po pravdě řečeno, na poli bylo málo trpaslíků. Větina byla u zdi - a tady také nael aglina.

Trpaslík s modrým vousem stál s několika přáteli u malého stolku. Vichni se skláněli nad hromadou pergamenů a čas od času některý z nich vzhlédl směrem ke zdi a vyrazil ze sebe “Hm, hmm” nebo něco podobného. aglin byl rád, e Luthiena vidí, i kdy si ho neviml, dokud mu Luthien nepoloil ruku na rameno.

“Jak to jde?” zeptal se mladý Bedwyr.

aglin zavrtěl hlavou. Nezdálo se, e je potěen. “Tuhle pokozenou zeď postavili dobře,” vysvětlil, ačkoliv Luthien nevěděl docela přesně, o co jde. Copak dobře postavená zeď nebyla pro obranu dobrá?

“Je jen osm stop vysoká a ne moc tlustá,” vysvětlil aglin. “Na dlouho kyklopy nezastaví. V pokozeném místě ji můe prokopnout poník.”

“Říkal jsi, e ji postavili dobře,” odpověděl Luthien.

“Základy myslím,” řekl aglin. “Základy postavili dobře.”

Luthien zavrtěl hlavou. Proč uvaovat takhle?

aglin se odmlčel a pak si řekl, e by to měl vzít od začátku. “Rozhodli jsme se, e tuhle zeď nebudeme dret,” řekl a ukázal na druhou zeď okolo Caer Mac Donald.

“Kdo rozhodl?”

“Moji trpaslíci a já,” odpověděl aglin. “Ptali jsme se Sioban a ta souhlasila.”

Luthien zase podlehl pocitu, e je loutka, za její provázky tahá Sioban. Chvíli měl vztek, e rozhodli bez něj, ale pak si uvědomil, e kdyby musel schválit kadé rozhodnutí, vechno by se zdrelo a důleité věci by se nedotáhly do konce.

“Take uvaujeme o tom, e boj začne tady a pak se stáhnem zpátky do města,” pokračoval aglin.

“Ale jestli se kyklopové dostanou k téhle zdi, získají silnou pozici, odkud mohou přeorganizovat rozloení armády a odpočinout si,” namítl Luthien.

Trpaslík si odfrkl. “Proto vymýlíme, jak tuhle zeď shodit!” zavrčel aglin a jeho rozmrzelost vyplula na povrch.

“A co ten práek v krabici?” zeptal se Luthien po chvilce přemýlení. “Myslím krabici, kterou jsem pouil k odstřelu zásob potravin v Chrámu.”

“Nemáme dost materiálu,” těkl aglin. Luthien se cítil hloupě, protoe si neuvědomil, e kdyby to bylo reálné, trpaslíci by o tom uvaovali. “A je to obtíné provést,” dodal aglin. “Nebezpečné.”

Trpaslík konečně vzhlédl od pergamenů a prohrábl si modrý vous. Řekl si, e Luthien se jen snaí pomoct a e mu obrana města leí na srdci víc ne aglinovým společníkům.

“Nějaký práek pouijeme,” pokračoval aglin, “na nejtlustí části zdiva, ale posuď sám, postavili to dobře!”

“Můeme ji teď shodit a bránit město od druhé zdi,” navrhl Luthien, ale trpaslík zavrtěl hlavou dřív, ne Luthien dokončil mylenku.

“My ji shodíme,” ujistil ho aglin. “Vtip je v tom, e spadne na ty pitomé jednooké.”

aglin se vrátil k pergamenům; nějaký trpaslík se na něj obrátil s otázkou. Luthien přikývl a vydal se na cestu zpátky. Získal jistotu, e má kolem sebe ty správné společníky. aglin a jeho druhové se snaí nepříteli odepřít jakoukoli výhodu a znepříjemnit kyklopům kadý krok.

Budou muset, to Luthien věděl. Budou muset.

Dva uvěznění přátelé zamlkle seděli a celé dlouhé dopoledne naslouchali zvukům zvenčí. Pochod tisíců nohou, řinčení brnění a títů a klapot kopyt: kyklopové měli v oblibě poníky, kteří byli sice mení a pomalejí ne koně, zato zavalitějí a svalnatějí. Slyeli také kutálení sudů, ve kterých byly nepochybně potraviny a zbraně.

lo to tak dál a dál a dál - a Oliver s Kateřinou proti tomu nemohli nic dělat. I kdyby se dostali z Horizonu, nemohli by udělat vůbec nic.

“A projdou, budeme volní,” řekl Oliver a Kateřina souhlasila. Zdálo se, e ani Greta ani ostatní obyvatelé Avonu nechovají k rebelům ádnou zá. Jen nechtěli ve svém městě ádné nepříjemnosti. Pro hrdou Kateřinu byl tento postoj naprosto nepřijatelný. Podle jejího názoru ten z obyvatel Eriadoru, kdo se nepřidal k povstání, byl přinejlepím zbabělec.

“Pak musíme uhánět,” pokračoval Oliver. “Na sever a na východ okolo armády, abychom varovali přátele.” Skoro řekl “nae přátele v Caer Mac Donald”, ale kdy nad sebou slyel nekončící a nervydrásající rachot vojska, řekl si, e město se zanedlouho zase bude jmenovat Montfort.

“Co se má stát, stane se,” odpověděla Kateřina s hořkostí v hlase. Zaermovala pěstí proti dveřím a svalila se na pelest.

Procesí nebralo konce a do brzkého odpoledne. Oliverovi se zlepila nálada, kdy pod postelí nael nějaké jídlo, ale Kateřina nemohla vzít ani sousto, jak měla hořko v ústech.

Konečně začal hluk slábnout. Řinčení se ozvalo u jen zřídka a hlasy kyklopů také. A pak zarachotil klíč v zámku.

Dveře se otevřely a vela Greta, s lítostí ve tváři, ale bez jediné omluvy.

“Správně,” řekla Oliverovi, “vidím, e jsi nael jídlo, které jsme vám tu nechali.”

“Mám hrozně rád ryby!” odpověděl půlčík. “Aj,” řekl, kdy uviděl, jak se Kateřina mračí.

“Dala jsi mi slib,” Kateřina zakřičela na Gretu.

Stařena vzala její ruku a poznámku přela bez povimnutí. “Děláme, co musíme,” řekla. “Opravdu děláme, co musíme.”

“I kdy to znamená zkázu Eriadoru?” odsekla Kateřina.

“Bylo v naem zájmu nechat kyklopy projít a chovat se k nim jako k přátelům,” snaila se vysvětlit Greta.

Ale Kateřina ji neposlouchala. “Naí jedinou nadějí bylo zdret flotilu v přístavu, dokud nebude dokončeno opevnění Caer Mac Donald a nepřijde posila,” trvala na svém Kateřina.

“A co jsme měli dělat?”

“Nepustit je do doků!” zakřičela ena z Hale. “Zničit vnějí mola!”

“A pak co?” chtěla vědět Greta. “Sedí snad bestie v přístavu a vyřezávají si píalky? Nenech se vysmát, děvče. Půjdou na sever, najdou plá, kde se utáboří, a my je nemůem zastavit!”

“Získali bychom čas,” odpověděla Kateřina bez ostychu.

“Ve městě jsou nás tři tisíce,” vysvětlovala Greta. “Nemůeme je zastavit, a jestli se vrátí do Port Charley…”

Slova zůstala viset ve vzduchu, ale Kateřina je nechtěla slyet.

“Svoboda Eriadoru je to, oč tu jde,” řekla skrz zatnuté zuby a oči jí výhrůně plály.

“Greta mi mluví z due,” ozval se hlas zpoza dveří a do místnosti veel nějaký starý mu. Měl bílé vlasy i vousy a vlasy svázané vzadu do ohonu. Na sobě měl bohatě zdobený zářivě modrý at.

Oliver zůstal stát s pusou dokořán a pak si uvědomil, kdo je ten mu, který seděl na shromádění u krbu. Mazané přestrojení!

“Neznám tě,” řekla Kateřina. Podle atů a jeho povýenosti soudila, e to bude důleitý mu. Chvíli se obávala, e je to jeden z Greensparrowových rádců.

“Ale já znám tebe, Kateřino O’Haleová,” řekl mu. “Ostatně jako nejlepí přítel Luthiena Bedwyra bych měl.”

“Coe?” řekl Oliver a vyskočil z postele. Kateřina se podívala na starce a pak na půlčíka. Vzájemně se poznali a vyměnili si přátelské úsměvy. Náhle jí svitlo.

“Brandir?” vydechla.

Stařec se hluboce uklonil. “Velmi mne těí, Kateřino O’Haleová,” řekl. “Jsem starý mu,” mrkl na Olivera, “a kadým dnem stárnu jetě víc, ale stále ocením takovou krásu, jako je ta tvá.”

V tu chvíli měla Kateřina chu dát mu pěstí. Jak se opovauje mluvit o tak bezvýznamné věci právě teď? Ale uvědomila si, e v jeho tónu nebyla blahosklonnost. Uvědomovala si také, e krása, o které mluvil, je mnohem víc ne to, jak vypadá.

Najednou jí připadal jako otec, jako ten, kdo na vechno pohlíí s nadhledem a sleduje je a hodnotí. Jako starý lid Hale, který cvičil nováčky na moři. Brandir byl spřízněn s tímto národem, ale nabízel výcvik v docela jiné oblasti: v ivotě. Kateřina to instinktivně cítila. Kdy si uvědomila, co řekl, aby podpořil Gretu, uklidnila se a začala doufat, e to bylo součástí plánu, nějakého lepího plánu.

“Musíme nechat bestie projít přes Port Charley,” řekl Brandir těm dvěma a hlavně Kateřině, ačkoliv věděl, e bude těké ji o tom přesvědčit. “Musíme je nechat a Greensparrow si bude myslet, e povstání v Montfortu…”

“V Caer Mac Donald,” opravila ho Kateřina.

“Ne,” řekl Brandir. “Jetě ne. A si myslí, e povstání v Montfortu je maličkost, izolovaná záleitost, o kterou se nikdo mimo město nezajímá. Musíme počítat s dlouhou dobou.”

“Ale opevnění nebude dokončeno včas!” odpověděla Kateřina a skoro při tom tkala.

“S dlouhou dobou!” řekl Brandir ostře. “Jestli má být Eriador svobodný, pak tahle armáda kyklopů nám způsobí značné potíe. Kdybychom je zdreli v přístavu a ukázali jim, e povstání je rozířené dál, pak jednodue vylou jednu loď zpátky, podají zprávu Greensparrowovi a vrátí se s posilami. A nakonec by zbylí kyklopové obsadili Port Charley, hlídali by ochranu města a tím by poskytli Greensparrowovi otevřený přístav severně od elezných hor.

Kolik bojovníků by podle tebe Luthien ztratil při pokusu znekodnit čtyři tisíce z praetoriánské gardy v Port Charley?” zeptal se zachmuřeně starý čaroděj. Tím vzal Kateřině vítr z plachet. O téhle monosti neuvaovala - a Luthien zjevně také ne - ale kdy o ní teď Brandir mluvil, znělo to logicky a hrozně.

“Nejsme vai nepřátelé, Kateřino O’Haleová,” vloila se do hovoru Greta.

Kateřina se na ni zachmuřeně podívala a v očích měla jasnou otázku.

“Ale jsme nepřátelé jednookých,” potvrdila Greta. “A kdokoli vládne Eriadoru, měl by být z Eriadoru, ne z Avonu.”

Kateřina poznala v Gretině tváři upřímnost a pochopila, e Port Charley se přece jen připojilo do aliance proti Greensparrowovi. Zase si přitom vzpomněla na své město a věděla, e Greta nemohla učinit tak závané a striktní rozhodnutí, ani by se neporadila s ostatními.

“Pořád si myslím, e by bylo jednoduí nepustit je do doků,” neodpustila si Kateřina. “Moná bychom mohli potopit jednu nebo dvě z jejich lodí a s nimi pět set kyklopů!”

“Ale ano,” souhlasil Brandir. “Ale o to víc si budou dret lodě, které nepotopíme.” Kateřina a Oliver se podívali na starce, na jeho tváři se objevil liácký úsměv. “Ne zítra v noci, ale tu noc pozítří,” řekl a oba s Gretou váně přikývli.

Brandir se otočil ke společníkům. “Noc pozítří bude tmavá,” vysvětlil. “Dost tmavá na to, abychom se zmocnili avonských lodí. Za dvě noci má Eriador flotilu.”

Čarodějův úsměv byl nakalivý. Půlčík řekl Kateřině a sám sobě: “Tohle se mi líbí.”

Kapitola 10

Moskyti

Zpráva o pochodující armádě se ířila od města k městu jako oheň rozdmýchávaný větrem, přes hory a cesty. Dola do Caer Mac Donald jetě předtím, ne praetoriánská garda překročila východní hranice Port Charley.

Luthien přijal zprávy klidně, zvlá kdy viděl neohroené tváře společníků. Řekl jim o tom, e kyklopové pravděpodobně projdou přístavním městem. Ačkoliv doufali, e budou mít víc času, opevnění bude brzy hotovo. Kadý jeho poznatek byl doprovázen rostoucím nadením. Po vítězství v Caer Mac Donald a po vztyčení staré vlajky Eriadoru na Chrámu Zasvěcení byli rebelové připraveni k boji, prolít víc krve kyklopů.

Luthien přivítal tento postoj a s radostí se připojil k oslavě, kterou zorganizoval U Trelfa aglin. Slavilo se zabití mnoha kyklopů. Mladý Bedwyr se brzy omluvil s tím, e zítra ho čeká spoustu práce. Připomněl jim, e mezi Caer Mac Donald a Port Charley leí spousta vesnic, některé nejsou na ádné z map a jiné nemají ani jméno. Kdy odeel od Trelfa, neel zpátky do bytu v Altánku. Raději proklouzl kolem nálevny a vyplhal se po okapu na střechu.

“Co jsme to začali?” zeptal se Luthien hvězd. Vzduch byl chladný, ale ne příli a hvězdy se třpytily na nebi jako křiálové ornamenty. Uvaoval o novinkách z východu; kyklopové se v Port Charley nezastavili a to znamenalo jediné: e lid přístavního města se k povstání nepřidal.

“Potřebujeme je vechny,” zaeptal, protoe musel vyslovit své mylenky nahlas. Bylo mu jako tehdy, kdy si připravoval řeč a uvaoval, jakým směrem se budou věci ubírat. Věděl, e vechno můe dobře dopadnout.

“Vechny z Eriadoru. Kadého mue, kadou enu. Jak mohou chtít svobodu, kdy nepřiloí ruku k obraně? Jaký smysl má vítězství, kdy jej nebudou sdílet ostatní?”

Luthien přeel na západní stranu střechy, odhrnul trochu navátého sněhu a klekl si. Viděl masivní obrys Chrámu Zasvěcení, kde zahynulo tolik neohroených lidí. Chrám byl postaven jako symbol duchovna a úcty k Bohu, ale Greensparrowovi lokajové ho zneuili jako místo k vyřizování si účtů, jako soudní síň. Ani ne jako soudní síň, uvaoval Luthien a vzpomněl si na Morkneyho. Chrám byl místo morálního odsouzení a ne soudu jako takového.

Proti obloze, na které se třpytily hvězdy, se tyčila nejvyí vě. Vypadalo to, e dosáhne a do nebe. Byla to vpravdě nádherná noc, tichá a klidná. Ve městě zářilo několik světel, ulice byly tiché, kromě té před hostincem U Trelfa, kde byla oslava v plném proudu. Občas se venku objevila nějaká osamocená due. Před městskou zdí viděl Luthien ohně, které hořely v táboře trpaslíků. Některé plápolaly, ale větina dohořívala a řeřavé uhlíky do oranova svítily v tmavé noci.

“Spěte dobře,” zaeptal mladý Bedwyr. “Jetě jste nevykonali svou práci.”

“Nikdo z nás,” uslyel za sebou Luthien. Otočil se a viděl přicházet Sioban. Měla lehkou chůzi, take v těkém sněhu její kroky nebyly slyet.

Luthien se otočil zpátky a podíval se na Chrám a hvězdy na nebi. Neucukl a ani nestrnul, kdy mu Sioban dala ruku za ucho a pomalu sjíděla po krku a k rameni.

“Kateřina a Oliver selhali,” řekl Luthien hořce. “My jsme selhali.”

Sioban zakalala a Luthienovi to znělo spí jako zachichotání. Obrátil se na ni.

Jak krásně vypadala v jemném večerním světle, její oči zářily jako ty hvězdy na nebi. Měla bledou ple, skoro průsvitnou. Bujná hříva zářivých vlasů kontrastovala s jemnými rysy elfí tváře.

“Vyhlauje poráku jetě před tím, ne bitva vůbec začala,” odpověděla Sioban tie a její hlas byl uklidňující.

“Kolik kyklopů?” zeptal se Luthien. “A to nejsou jen tak ledajaké bestie, ale praetoriánská garda, nejlepí z Greensparrowových vojsk. Deset tisíc? Patnáct? Vím, e nezatlačíme ani polovinu z nich.”

“Tolik jich nebude, kdy přijdou do Caer Mac Donald,” ujistila ho Sioban. “Ná počet se zvýí, a sem přijdou z měst na západě.” Sioban sklouzla rukou po Luthienově rameni a k hrudi. Přitulila se k němu a líbala ho na zátylek.

“Jsi vůdce,” řekla. “Symbol svobodného Eriadoru. Tvoje víra nesmí zakolísat.”

Zase se cítil jako loutka ve hře, která se vymykala jeho kontrole. Zase cítil, e ho někdo vodí jako loutku. Sioban. Tentokrát přesto neodolal tomu dotyku, tomu tahání za provázky. Tentokrát mu přítomnost elfí eny, která byla zosobnění síly a odhodlání, přinesla úlevu.

Luthien věřil, e kdyby tuto noc vedle něj nestála Sioban, kdyby nestála za ním, zhroutil by se, protoe by ztratil smysl toho veho a vekerou naději. Bez Sioban by ho zaplavil pocit viny za ty, kteří zemřeli. Viděl by před sebou jen armádu pochodující směrem k osvobozenému městu a mylenka na svobodný Eriador by se mu zdála jako fantazie, nedostiná stejně jako hvězdy, které lemovaly vě Chrámu Zasvěcení.

Sioban ho odvedla ze střechy zpátky do bytu v Altánku.

Kateřina tu noc nespala moc dobře, dělala si starosti o svůj domov, ale slyela Oliverovo pochrupování ve vedlejím pokoji v malém hostinci, v Port Charley. Přesto nazítří ráno nebyla unavená. Byla příli vzruená pohledem na pochodující armádu, protoe se s Oliverem a Brandirem přiblíili k východní cestě.

Hlavní skupina Avonské armády byla na pohled dlouhá a táhla se z města u několik mil a teď přily jetě podpůrné tlupy, které větinou táhly vozíky se zásobami jídla. Greta řídila jejich odjezd a pracovala po boku jednoho z největích a nejodpornějích kyklopů, kterého Kateřina a Oliver kdy viděli.

“Opravdu je ten nejodpornějí!” ujistil Oliver své společníky. “A e u jsem viděl kyklopů!”

“Tolik co já ne,” přeruil ho Brandir. “A Belzenrik, tak se jmenuje, je opravdu ten nejimpozantnějí.”

“Nejodpornějí,” opravil ho Oliver.

“Duchem i tělem,” dodal Brandir.

“Brzy přijede a připojí se k vojsku.” Kateřinin hlas byl plný obav.

“Belzenrik je povede, nebude je následovat,” potvrdil Brandir. Čaroděj udělal posunek směrem k vypasenému poníku, který měl na sobě brnění s ostrými hřeby, které trčely ze vech moných stran. Kdy se podívali na monstrózní věc, Kateřina a Oliver věděli, e je to Belzenrikův. Jen nejodpornějí z kyklopů si mohl vybrat tak příerného a hrozného koně.

“Jen co bude Belzenrik s ostatními pryč, můeme zastavit vozíky,” mudrovala Kateřina a tvář se jí najednou rozjasnila. To světlo pohaslo, kdy se podívala na čaroděje.

“Vozíky pojedou přes den,” vysvětlil Brandir. “A mení skupiny odjedou zítra. Ale vechno jídlo, které poveze druhá skupina, se zkazí a jejich zásoby pitné vody se znehodnotí slanou vodou. Belzenrik tak bude mít dost zásob asi na půlku cesty do Montfortu. Hlavně se nesmí vrátit do Port Charley. Jen a dojdou do cíle, hladoví a unavení a hlavně nepřipravení na boj. Před nimi bude Luthien a v patách nae vojsko.”

Oliver i Kateřina se nechápavě podívali na čaroděje. Nevěděli, co si mají o jeho poslední poznámce myslet.

“Ano,” vysvětlil Brandir. “Port Charley vyle za kyklopy vojsko, které bude kyklopy popichovat kadou míli jejich pochodu, v kadé vesnici mezi Port Charley a Montfortem.”

Kateřina se u s čarodějem nepřela, ačkoliv si nebyla jistá, jestli to není spí jen jeho přání. Její instinkt, její zlost ji neustále nutily k činu, stále hledala způsob, jak bojovat proti kyklopům a Greensparrowovi. Brandir si u získal její důvěru. Uvědomila si, e on, ne ona zapojil Port Charley do povstání, jetě předtím, ne s Oliverem přijela do města. Pokud byl čarodějův poadavek správný, zabezpečil alianci s ostatními městy jiního Eriadoru. A pokud měl s Port Charley pravdu, bude mít Eriador brzy flotilu, moná skoro tak velkou, jako je Greensparrowova, která jetě zůstala v Avonu.

Ale stejně, Kateřina stále nemohla zapomenout na armádu pochodující na Caer Mac Donald, k milovanému Luthienovi. Můe Caer Mac Donald odolat?

Musela si přiznat, e Brandir měl také pravdu, kdy prosazoval, aby kyklopové proli městem. Z irího hlediska, pokud měl být Eriador svobodný, jim tahle armáda vedená Belzenrikem způsobí jetě hodně potíí.

Při této mylence se Kateřina necítila nijak zvlá dobře, a dokonce se otřásla.

Předpovědi Sioban se ukázaly jako pravdivé u následující den, kdy do města začali proudit obyvatelé okolních vesnic a městeček. Přili mladí i staří, oblečení do typického úboru. Přinesli si nějaké zásoby a byli připraveni bojovat, pokud to bude nutné, do posledního proti tomu nestydatému Greensparrowovi.

Luthien se ani neptal, protoe věděl, e to zařídila Sioban. Zatímco on seděl na střee a viděl před sebou jasnou poráku, elfí dívka a její tajnůstkářská druina byli venku v okolních městech, aby jim sdělili, e nadeel čas jejich nezávislosti.

Jejich odpověď byla ohromující. Ten den a jetě následující Luthien sledoval, jak se posádka města rozrůstá z esti tisíc na deset. Mnoho z nových vojáků bylo starích, a tedy neschopných rvát se se silnými kyklopy. Ale vyrostli na pláních Eriadoru, kde lovili srnce a jeleny, a tak budou uiteční jako lukostřelci.

Kdy byla Belzenrikova armáda na cestě dva dny, asi deset mil od Port Charley, vyrazily skupiny mladých bojovníků z meních vesnic.

koda na rozsáhlé armádě nebyla nijak veliká. Skolili pár kyklopů, ale větinou je jen zranili a zapálené ípy zasáhly pár vozíků se zásobami. Daleko důleitějí byly drobné arvátky, které měly vliv na morálku ve vojsku. Kyklopové byli popichováni nepřítelem, který zase rychle zmizel v úkrytu. Byli jako roj včel, byl to nepřítel, který nebyl vidět a kterého nemohli chytit.

Belzenrik je udroval pospolu a řídil pochod na Montfort. Slíbil jim, e a dobudou město, mohou za kadého mrtvého kyklopa zabít tisíc lidí.

Oliver se rozhlédl a neviděl kolem sebe nic ne mlhu. Byla to třetí noc poté, co kyklopové přili do Port Charley. Od té doby, co se tu setkal s Brandirem, čaroděj si neustále stěoval, jak se oslabily jeho magické schopnosti, ale tohle čarování připadalo Oliverovi úasné. Byla to zástěrka pro tento noční podnik.

Sedmdesát avonských lodí bylo ukotveno v přístavu, byly to velké válečné lodě a mnohé z nich měly na palubě praky a stroje na vrhání střel. Kdy Oliver a Kateřina přes den zkoumali tyto ohromné lodě. shodli se na tom, e Brandir prosadil v Port Charley dobrý nápad. Kdyby se dreli svého původního plánu a zkusili zadret kyklopy na vodě, malebné a okouzlující město se promění v hromadu trosek.

Kateřina. Brandir a Greta li za Oliverem do doku o chvíli později. Hned na to se Kateřina na Olivera pořádně zamračila. Půlčík dělal, e tomu nerozumí.

Kateřina mu strhla z hlavy klobouk ozdobený pérem a zatahala ho za purpurový plá. “Nemohl jsi se pro tuhle příleitost obléct nějak lépe?” zavrčela.

Oliver jí vytrhl klobouk a poloil si volnou ruku na srdce, ačkoli ho právě smrtelně urazila. “Ale já jsem oblečen dobře!” zakvílel. “Copak nechápe, jak je důleité zaujmout nepřítele?”

“Pokud budeme tuto noc úspění,” vloil se do hovoru Brandir, “pak nás ná nepřítel u nikdy neuvidí.”

“Ale uvidí,” ujistil ho Oliver. “Vzbudím aspoň jednoho a ukáu mu, jak vypadá smrt, ne mu zabodnu kord do hrdla.”

Kateřina se zasmála. Líbil se jí půlčíkův akcent, to jak vyslovoval “koirrd”. Ve skutečnosti ji Oliverovo oblečení nedrádilo; jen ho trochu vyplísnila, aby zakryla vlastní nervozitu. Kateřina byla udatný bojovník, přeborník arény, a tohle úkladné vradění jí nebylo moc po chuti.

Ale nebyla jiná monost a ona to věděla. Sedmdesát lodí, skoro tisíc kyklopů v posádce. Nesmí udělat jedinou chybu, jediná loď nesmí uniknout, aby varovala Greensparrowa.

Port Charley bylo tuto noc v pohybu. Mnozí z kyklopů vystoupili na břeh, navnaděni na příslib dobrého jídla a pití. Ty nejprimitivnějí pak lákaly radovánky jiného druhu. Tři zájezdní hostince, které byly ve městě, praskaly ve vech, a proto se posádky lodí ubytovaly v soukromých domech.

O půlnoci začalo zabíjení. To u byli kyklopové natolik opilí, e si neuvědomovali, co dělají. Ve stejnou dobu se k jejich ukotveným lodím blíila mlhou stovka malých člunů.

“Znamení,” ukázala Greta na blikající světlo směrem na sever. Sama drela lucernu směrem na jih. Několikrát ji zakryla a zase odkryla a vzkaz se ířil dál.

Brandir, Oliver a Kateřina nastoupili na malou loďku se dvěma lidmi z Port Charley, byli to manelé.

“U nás v Gaskonii máme za takových nocí, jako je tahle, takový hmyz,” řekl jim Oliver a ztiil hlas, kdy na něj Brandir a Kateřina zasyčeli. “Pochází z Espanie,” pokračoval půlčík eptem. “Moskyti. Chytrý hmyz. Slyí je bzučet v uchu, ohání se po nich, ale oni tam nejsou. Jsou někde jinde na těle a sají ti krev. My jsme moskyti,” rozhodl půlčík. “Moskyti na Greensparrowovi.”

“Pak tedy doufejme, e dostatek moskytů můe tělo vysát,” poznamenal Brandir. Vichni ztichli, kdy vypluli z doků. Vesla se sotva dotýkala vody, protoe tuto noc nebylo důleité, jak rychle poplují, ale zda zůstanou nepozorováni.

Oliver uchopil jako první provaz od kotvy první lodi, ke které dopluli. Pomalu se vyplhal nahoru k zábradlí. Tam se zastavil a pak, ke zděení ostatních, začal mluvit.

“Buďte pozdraveni, moji jednoocí, matlaví, odporní přátelé,” řekl, sáhl pod plá a vytáhl láhev.

“Zmekali jste vekerou zábavu, ale ádné strachy, já, Oliver z Morous, jsem vám přinesl povyraení!”

Nejvíc pobouřeni byli vesničani, ale Kateřina, která s Oliverem připravovala jeho podivný výstup (a která začala chápat, proč má Luthien Olivera tolik rád), vstala a připravila si luk.

Neviděli, co se děje za zábradlím, viděli jen Oliverova záda a plá, který se třepotal ve větru. “Také jsem vám přivezl enu,” řekl půlčík. “Ale to vás bude stát pár vaich avonských zlaáků.”

Jak se dalo předpokládat, hloupý kyklop se nahnul přes zábradlí, aby se podíval na zboí, a Kateřina nemekala a střelila bestii do hlavy íp.

Jakmile střela zasáhla cíl, Oliver popadl kyklopa za límec a hodil přes palubu. Jednooký dopadl do vody mezi lodí a člunem.

Brandir chtěl zavolat na Olivera a vyčinit mu, e dělá hluk. Předpokládal, e ostatní kyklopové jsou na palubě. Ale Oliver byl mimo dohled.

Na palubě se potuloval dalí kyklop. Ne se Kateřina, která jako druhá plhala nahoru, dostala k zábradlí, byl u mrtvý. Oliver stál na jeho masivní hrudi a otíral zakrvácený kord do plátě.

“Moskyti,” zaeptal jí do ucha půlčík. “Bzz, bzz.”

A tak to lo dál a dál, s kadou lodí, které se zmocnili.

Na břehu také začalo zabíjení. Jen ve dvou z dvaceti domů a v jednom hostinci ze tří měli kyklopové dost důvtipu na to, aby se vzepřeli.

Kdy se pozdě v noci čarodějova mlha rozplynula, skoro dvacet lidí z Port Charley bylo mrtvých a dalích sedm raněných, ale ani ve městě ani v přístavu nezůstal jediný ivý kyklop. Povstalci teď měli flotilu o sedmdesáti bojových lodích.

“Bylo to příli snadné,” řekl Brandir Oliverovi a Kateřině před tím, ne li spát.

“Neočekávali ádné potíe,” odpověděla Kateřina.

Brandir přilkývl.

“Podcenili nás,” dodal Oliver.

Čaroděj zase přikývl. “A jestli to tak bude dál, Montfort nedostanou,” řekl. Čaroděj doufal, e má pravdu, ale vybavil si mocného a mazaného Belzenrika, který byl jetě ke vemu ničemný, a pochyboval, e přítí dny budou tak snadné jako tato noc.

Dalí den pozdě ráno, take moskyti si mohli odpočinout, Port Charley zorganizovalo vlastní vojsko, asi s tisícem muů. Výprava se dala na východ, v čele s Kateřinou na Lehkonohém, s Oliverem na Herce a Brandirem na groákovi. Následovala Filipa Doziera, který vedl válku proti Greensparrowovi před dvaceti lety.

Mířili k Montfortu, který Brandir jetě nepovaoval za Caer Mac Donald.

Kapitola 11

Zásoby

Belzenrikova odporná tvář byla rudá vztekem. Zabodl kord do jednoho z pytlů pohozených vzadu na vozíku a strčil dovnitř obrovskou ruku. Ti hrozní kyklopové, kteří stáli okolo něj, nemuseli ani čekat, a vytáhne ruku ven a u věděli, co bude následovat.

“K ničemu!” zařval hnusný vojevůdce. Vytrhl ruku z pytle a mrtil bezceným obsahem do vzduchu. Pytle zčásti obsahovaly potraviny, ale hlavně jemný mořský písek.

Montfort byl vzdunou čarou jen třicet mil od Port Charley, ale vzhledem k terénu a ročnímu období, kdy některé stezky byly zaváty sněhem a zavaleny balvany, jiné plné bláta, vůdce kyklopů plánoval pětidenní pochod. Zatím lo vechno hladce, o to se staral Belzenrik. Dnes ráno, třetí den na cestě, byli zhruba v půli cesty. Teď mířili přímo na východ. Přejdou hory, dostanou se na lepí terén a budou mít za sebou víc ne půlku cesty.

Ale u neměli skoro ádné zásoby. Vojáci opustili Port Charley s několika málo zásobami. Plán byl takový, e vozy za nimi budou plynule dojídět. Tak to lo první dva dny, ale kdy vozy odjely odpoledne druhého dne zpátky do Port Charley, aby se doplnily zásoby, byly přepadeny a zapáleny.

Belzenrik nelenil a odeslal skupinu tisíce nejlepích vojáků, aby se setkala s dalími vozy, které mířily na východ. A na několik bezvýznamných potyček s povstalci vozy dorazily k veobecné radosti k vojsku, které u na ně čekalo. Úsměvy jim zmrzly na tvářích, kdy zjistili, e byli podvedeni a e jejich zásoby u nejsou zásobami.

Vůdce kyklopů nehybně stál a zíral dlouho, dlouho zpátky na východ. Fantazíroval o mučení a mrzačení, kterým se pomstí těm bláznům z Port Charley. Pravděpodobně to byla jen malá skupina těch, kteří sympatizovali s povstalci - o tom ho přesvědčil fakt, e vozy odjely z Port Charley. Ale to Belzenrika neodradí od jeho pomsty. Srovná město se zemí a potopí vechny jejich rybářské lodě. A bude zabíjet…

Kyklop se mylenkami vrátil zpátky. To byly mylenky na jindy. Teď má Belzenrik mnohem oehavějí problémy a musí učinit tolik rozhodnutí. Uvaoval o tom, e by se s vojskem vrátil do Port Charley, rozbořil město a uspořádal hostinu, moná by se podávalo lidské maso. Pak pohlédl zpátky na východ, na schůdnějí terén, na hnědobílá pole, která se před nimi rozkládala. Byli víc ne v půli cesty do Montfortu a zbývalo jim asi dvanáct mil, z toho asi deset mimo hory. Kdy budou pochodovat pěkně zostra, mohli by dorazit k Montfortské zdi nazítří za soumraku. Cestou se můou zastavit v nějaké vesnici a doplnit zásoby.

Tam můou vradit.

Kyklop začal pokyvovat obrovskou hlavou a ti, kteří mu stáli nablízku, doufali, e nael nějaké řeení.

“Jetě dobré dvě hodiny bude světlo,” oznámil Belzenrik. “Zrychlíme krok!”

Ozvalo se několik reptavých hlasů, ale Belzenrik se zamračil tak, e je spolehlivě umlčel.

“Zrychlíme krok,” řekl znovu, tie a klidně. Kdyby to byli obyčejní kyklopové, jedna z tlup ijících v horách, roznesli by Belzenrika v tu chvíli na kopytech. Ale byla to praetoriánská garda; větina z nich trávila ivot výcvikem pro slubu Greensparrowovi. Reptání ustalo, bylo slyet jen neustálé kručení prázdných aludků. Armáda zrychlila pochod a ula dalí dvě míle, ne zapadlo slunce za obzor a začal foukat chladný noční vítr.

Kyklopové, kteří jeli napřed a prozkoumávali okolí, se vrátili krátce na to, co se Belzenrikovo vojsko utábořilo. Nali vesnici nedaleko od cesty, jen několik mil na sever od Montfortu. Místo není oputěné, ujistilili zvědové Belzenrika, protoe kdy se snesl soumrak, v kadém domě se rozsvítilo světlo.

Krutý vůdce kyklopů se usmíval, kdy uvaoval o té novině. Stále jetě nevěděl, co s povstáním, nevěděl, jak můe být rozířené. Kdy půjdou do malé vesnice, můe to být riskantní, můe to podnítit víc Eriadořanů, aby se přidali do boje proti Greensparrowovi. Uvaoval o vojácích, jejich morálka se zmenovala s ubývajícími zásobami. Půjdou do osady, rozhodl se, a vezmou si, co potřebují. A jestli přitom zabijí pár lidí nebo zapálí pár domů, nic se nestane.

Tyhle zvěsti se rozířily po celém tábořiti a kyklopové uléhali s nadějí.

Na tábořitě se snesla tma a byla noc. Ale nebyla tichá a klidná jako ta předtím. Naděje kyklopů se brzy proměnila v neklid. Skupiny povstalců obklíčily tábořitě a zasypaly bestie ípy, někdy dokonce hořícími, jiné zasvitěly vzduchem nepozorovány a zabodly se do stromu, hlíny, do stanu, nebo dokonce do kyklopa. V jednu chvíli vylétl k nebi mrak se stem hořících střel. Ačkoli přitom nebyl zabit jediný kyklop, celou armádu to značně zneklidnilo.

Belzenrik si uvědomoval, e tyhle malé bandy povstalců mohou způsobit jen málo opravdové kody, a věděl, e jeho vojáci potřebují odpočinek. Ale v zájmu morálky musel reagovat. Takový útok nemohl zůstat bez odpovědi. Dal dohromady druiny a vyslal je do tmy. Ale neviděli nic na zasněeném a zabláceném poli a neslyeli také nic, kromě posměků zdejích nepolapitelných obyvatel, kteří dobře znali tenhle kraj, svůj rodný kraj.

Jednu druinu, která se vracela do tábořitě, rebelové otevřeně napadli, kdy se blíila na vrcholek jednoho kopečku. Skupina muů vyskočila z úkrytu a z vrku kopce zaútočila. Mui bili kyklopy palicemi a starými meči, bodali je hráběmi a sekali kosami. Jak rychle zaútočili, tak rychle zmizeli ve tmě. Několik minut ílenství stačilo k tomu, aby se do obrovské armády zapíchl dalí trn.

Po pravdě řečeno, během té dlouhé noci byl zabit jen tucet kyklopů z praetoriánské gardy a několik jich bylo zraněno. Ale jen málo bestií spalo a ty, které usnuly, nespaly moc dobře.

“Návnada je připravena?” zeptal se Luthien Sioban krátce před svítáním. Bude zamračený, detivý a větrný den. Rozhlédl se kolem ze severní zdi Caer Mac Donald, přes pole a meze. Viml si edivého nádechu, posledních zbytků sněhu, které ulpívaly na tmavé hlíně.

“Mokřady,” odpověděla elfí dívka. “Je tam padesát naich vojáků u od včerejka. Svítili dlouho do noci.” Sioban se zachichotala. “Čekali jsme, e nás napadnou kyklopové, ale jen okouněli okolo.”

Luthien na ni po očku mrkl. Dělal si starosti, kde byla minulou noc. Teď se cítil hloupě, protoe si neuvědomil, e Sioban osobně vede malou skupinu do jedné vesničky severně od Caer Mac Donald - jako návnadu. Kdekoliv se odehraje bitva, Sioban si najde cestu do čela. Ani aglin a jeho trpaslicí, kteří tolik vytrpěli, nebyli tak fanatičtí. Vechno v ivotě Sioban se točilo kolem povstání a zabíjení kyklopů.

Vechno.

“Kolik jich lo?” zeptal se Luthien.

“Tři sta,” přila pohotová odpověď.

Luthien se na ni znovu podíval. Tři sta? Jen tři sta? Armáda kyklopů má nejméně padesátkrát tolik a oni si mysleli, e přijdou tři stovky muů a přemůou celé vojsko? Vysoko zvednuté obočí jasně napovídalo, na co se chce zeptat.

“Nemůeme na sever poslat víc lidí,” vysvětlila Sioban a z jejího hlasu bylo zřejmé, e by tam ráda poslala celé jejich vojsko. Chtěla, pravděpodobně víc ne Luthien, tvrdě zaútočit na armádu kyklopů. “Na otevřeném poli nemůeme moc riskovat.”

Luthien přikývl. Sioban měla pravdu. Nejprve byl proti tomu, aby el kdokoli z Caer Mac Donald. Ale plán útoku ze zálohy byl dobrý. Pokud půjdou kyklopové nejsnazí cestou, pak budou muset přejít jednu říčku západně od Mokřad, pak zahnout na jih, půjdou přes město a přes kopce dojdou k opevněnému městu. Přes tuto řeku je iroko daleko jen jeden most, severozápadně od Mokřad, ale Luthien a jeho kumpáni přejdou vodu západně od Caer Mac Donald. Pak zamíří na sever a schovají se v ivých plotech a křoví jině od mostu. aglin a jeho druina u se postarali o to, aby v pravou chvíli selhal. Kdy bude armáda nepřítele mířit k Mokřadům, most spadne a kyklopové chycení na západní straně stanou tváří v tvář hněvu Luthienových bojovníků.

“Vím, e tohle je důleitý den,” poznamenal mladý Bedwyr. “První opravdová zkouka avonské armády.”

“A také naí,” dodala Sioban.

Luthien se začal přít a přesvědčovat ji, e dobytí Montfortu byla jejich první zkouka, ale pak přestal. Přiznal si pravdivost jejích slov. Bude to poprvé, co budou rebelové bojovat proti velké skupině praetoriánské gardy, vycvičené a dobře připravené armádě.

“Skupina u odela?” zeptal se Luthien.

Sioban přikývla a nepřítomně se podívala směrem k západu.

“A ty se k nim brzy přidá?” zeptal se Luthien. Otázka byla spí řečnická, oveme Sioban bude pospíchat, aby se přidala k těm, kdo brzy uvidí bitvu. “Pak si musíme pospíit,” dodal rychle mladý Bedwyr.

Fakt, e se náhle chtěl zapojit do léčky, na Sioban nijak nezapůsobil. Dívala se na Luthiena dlouze a pronikavě. Nemohl určit, jestli souhlasí, nebo ne.

“Jsi příli…” chystala se odpovědět.

“Jsme příli cenní,” řekl mladý Bedwyr a byl rozhodnut, e tentokrát se nenechá odsunout. Pokadé, kdy se chtěl Luthien účastnit nějakého plánu, který mohl vyústit v otevřený střet, někdo, obvykle Sioban, ho přesvědčil, e je příli cenný na to, aby riskoval.

Sioban věděla, e nemá smysl se přít. Uměla přesvědčit Luthiena o mnoha věcech a radila mu při mnohém rozhodování, ale během bitvy o Montfort pochopila, e ádný nátlak neudrí mladého silného mue daleko od nebezpečné cesty.

“Je to zkouka avonské armády,” vysvětlil Luthien. “A já musím vidět, jak obstojí.”

Sioban napadlo pár argumentů proti. Předevím e se obrana Caer Mac Donald a morálka povstalců zhorí, kdy Luthiena Bedwyra, zvaného arlatový stín, zabijí jetě před tím, ne kyklopové dorazí k opevnění města. Nechala si své pochybnosti pro sebe a rozhodla se věřit Luthienovi. Byl ve městě, kdy dolo k hlavním střetům, a a u to byla jeho ikovnost, nebo pouhé těstí, vyel ze veho prakticky nedotčen.

Vyrazili krátce poté, jeli na západ a pak na sever. Doprovázelo je několik elfích lučitníků. Ani ne hodinu po svítání leeli bojovníci, pečlivě vybraní pro tuto bitvu, v úkrytech asi míli jině od mostu přes řeku zvanou Blatava. Přes vodu bylo vidět na východ, do Mokřad. Oblaky kouře, které vycházely z komínů, byly dalí návnadou pro kyklopy.

Brzy poté se na severu střetli s avonskou armádou, s obrovskou masou, která vytrhávala drny a pod ní se otřásala země. Luthien zatajil dech, kdykoli si uvědomil jejich přesilu. Myslel na Olivera a na půlčíkův plán nechat rebelii rebelií a prchnout na sever. Poprvé měl obavu, zda Oliver neměl pravdu.

Kapitola 12

Mokřady

Oblaka dýmu vycházející z komínů v Mokřadech, provázela kyklopy, kteří se plahočili poblí. Teď mířili na jihovýchod. Přili k Blatavě, co byla malá říčka, která měla na ířku asi dvacet stop a hluboká byla asi do pasu. Ze břehu byla vidět tekoucí voda, ale větina řeky byla jetě zamrzlá a pokrytá sněhem.

Belzenrik pobídl svého poníka a zastavil se na břehu. Přemýlel o vodě a o městu, které měli před sebou. Můou přejít tady a odbočit přímo na jih, na Montfort a po cestě vyplenit nějakou vesnici. Nebo můou zahnout na jih teď a přejít na úpatí vrků západně od města. Ohromný a odporný kyklop stále chtěl vydrancovat tohle město, myslel si, e krev a zásoby jídla udělají vojsku dobře. Ale z nějakého důvodu, kterému nerozuměl, stále cítil podezření. Moná proto, e tohle město bylo silné pokuení, příli dostupné pro zabíjení. Lidé tady věděli, e kyklopové jsou na cestě. Belzenrik to věděl s určitostí, zvlá kdy vojsko celou cestu z Port Charley obtěovali rebelové. Kdekdo z jiního Eriadoru o jejich taení věděl a mnozí ho neschvalovali. Take proč lidé z vesnice zůstali doma, kdy jim muselo být jasné, e tudy půjdou kyklopové? A proč, hloubal Belzenrik, povstalci nechali tento most bez dozoru, vdy je to nejsnadnějí způsob, jak se dostat do města?

“Zpodění, můj pane?” ozvala se za ním otázka, která nezvykle zkoumavého kyklopa vytrhla z mylenek. Belzenrik se podíval přes rameno a uviděl čtyři své velitele na ponících, jak si ho udiveně prohlíí.

“Vojáci začínají být netrpěliví,” poznamenal ten, který mluvil před chvílí. Byl to malý kyklop s dlouhými kudrnatými stříbrnými vlasy a licousy. Jeho vzhled nebyl typický pro tuto rasu. Říkali mu Dlouhorukávník pro jeho zálibu v oblékání jemných koil. Zapínal si je a ke krku a rukávy mu na jeho tenkých rukách plandaly.

Belzenrik se podíval přes Blatavu na oblaka kouře. Přímo zvala a kyklop věděl, e Dlouhorukávník měl pravdu, e vojáci u doslova slintají.

“Musíme je nasměrovat,” vloil se do hovoru jiný z velitelů.

“Přes, nebo na jih?” zeptal se Belzenrik spí sám sebe ne ostatních.

“Na jih?” zarazil se Dlouhorukávník.

“Můeme jít na jih, na úpatí kopců a přijít k Montfortu od západních polí,” odpověděl mení kyklop, pomocník těch na ponících. Dlouhorukávník u u chtěl ztrestat drzou bestii, ale jeho velitel mu kyklopa vytrhl a vysvětlil, e tenhle zná nejlíp kraj, protoe strávil mnoho let ve vojenské posádce Montfortu.

“Pokračuj,” nařídil Belzenrik pomocníkovi.

“Blatavou tahle cesta nekončí,” pokračovala bestie a ukázala k jihu. “Je tam pár proudů, které tečou spolu. Mohly bychom jít a přejít přes ně a pořád to budou dvě míle do Montfortu.”

Velitelé rozhodně nesdíleli rozruení svého pomocníka. Chápali důleitost přepadení vesnice, které by vojákům přineslo jídlo a nějaké rozptýlení. Belzenrik uvaoval podobně a souhlasil s veliteli. Osada byla kousek za řekou, moná půl míle přes pole. Rychlá a snadná kořist.

Ale vůdce stále neopoutěl ten varovný pocit. Belzenrik proel mnoha bitvami a jako kadý dobrý válečník měl estý smysl, kterým vycítil nebezpečí. Něco mu tady prostě nehrálo.

Jetě ne mohl na základě téhle mylenky jednat a vysvětlit jim to, nebo jednodue, přesměrovat armádu na jih, velitelé ho zavalili argumenty proč by měli přejít přes řeku a vydrancovat osadu. Pokud vůdce rozhodne tak, jak chce, budou se cítit ochuzeni o tak snadnou bitvu, zvlá před bojem na ostří noe u Montfortských zdí.

Belzenrik je pozorně poslouchal. Obával se, e se můe stát paranoidní, e se můe bát duchů. Velká část Eriadoru stála při povstalcích v Montfortu - to byli ti banditi, kteří přepadli tábořitě a znehodnotili zásoby, ale podle veho větina kraje zůstala v klidu. Sice tu nebyli loajální ke Greensparrowovi, ale byli určitě ustraení.

Velitelé ho dál přesvědčovali; chtěli okusit chu krve a také nějaké jídlo. Belzenrik pochyboval, e toho najdou moc v tak bezvýznamné osadě za řekou, ale přesto se dal obměkčit. Pochodoval s vojskem, které čítalo skoro padesát tisíc bojovníků praetoriánské gardy - a koneckonců, nejsnadnějí cesta do Montfortu je na druhé straně řeky.

“Přejdeme tady,” rozhodl vůdce a tváře velitelů se rozzářily. “Srovnáme osadu se zemí,” přikázal. “Ale,” řekl přísně a zarazil rostoucí veselí, “montfortské hradby musíme mít na dohled jetě ne skončí den!”

Velitelé pohlédli na svého pomocníka, který horlivě přikyvoval. Montfort nebyl dál ne pět mil od vesnice zvané Mokřady.

Nedaleko na jih byli přikrčeni za ivými ploty nebo se plazili mezi kameny Luthien a jeho tři sta bojovníků. Z čekání u byli celí nervózní. Očekávali, e kyklopové budou proudit přes most směrem k Mokřadům, ale z nějakého neznámého důvodu se opozdili.

“K čertu,” zamumlal Luthien, kdy se stále nic nedělo. Uzavírali sázky, kudy kyklopové potáhnou: pokud zahnou jetě před řekou na jih, Luthien a jeho jezdci se budou muset tryskem vrátit do Caer Mac Donald. I kdyby projeli a do města bez toho, aby museli cestou bojovat - a Luthien doufal, e by mohli - nic tím nezískají, jen ztratí. Protoe těch tři sta bojovníků by se lépe uplatnilo při budování opevnění.

“K čertu,” řekl Luthien znovu a Sioban, přikrčená vedle něj, nenala slova, kterými by ho uklidnila. Také si vsadila, seděla tie a kousala si spodní ret.

Pak uviděli, jak se několik kyklopů blíí k mostu. Bestie pobídly poníky ke klusu, pak k chůzi, a dorazili k mostu. Přili, aby ho vyzkoueli.

“K čertu,” ozvalo se a tentokrát to byla Sioban a ne Luthien, kdo řekl ta slova.

Most přes Blatavu nebyl moc velký. Byl celý ze dřeva a ne víc ne patnáct stop nad zamrzlou řekou. Byl iroký a pevný a stál tu déle, ne si kdo uměl představit. Deset koní nebo sedm poníků mohlo po něm přejít vedle sebe. Oblouková mostovka byla zbrázděna rýhami od nesčetných kupeckých vozů, které cestovaly z Port Charley do Montfortu.

Pět kyklopů, kteří byli vysláni, aby prozkoumali most, příli neváhalo. Proud řeky byl jen patnáct stop pod nimi a řeka byla koneckonců mělká. Bestie se při prohledávání rozdělily, dvě byly na kadé straně a jedna uprostřed. Klekly si na kolena, ohmatávaly hrany a nahýbaly se přes okraj, aby se podívaly dospod.

Velké dubové trámy působily pevně a nerozbitně. Kyklopové, o nich bylo známo, e nejsou příli zruční ve stavění, ocenili pevnost mostu. Zvolání “hou - hou” byl signál, e vechno je v pořádku.

Bestie, která se nahnula přes okraj na levé straně, zpozorovala něco divného. Dřevo pod ní bylo olapané a edé, kromě dvou kolíků: byly nové, jetě na nich byly piliny.

“Hou - hou!” zavolala bestie vlevo a la ke kyklopovi na východní straně, kterého udivily nové kolíky. Ten jediný nedal signál.

“Hou - hou?” zeptal se a zkoumal, co tak udivilo jeho společníka.

Udivený kyklop ukázal na nové kolíky.

“No?” pobídl ho jeho společník. “V zimě fouká silný vítr. Most potřeboval zpevnit.”

Druhý kyklop si nebyl tak jistý. Hlodaly v něm pochybnosti a chtěl se podívat zblízka. Ale jeho společník nebyl tou mylenkou příli naden.

“Zavolej hou - hou,” trval na svém jednooký.

“Ale ty kolíky…”

“Jestli nezavolá, půjdeme na jih,” zavrčel druhý.

“Jestli se to zboří…” zkusil vysvětlit udivený kyklop, ale druhý ho zase rychle přeruil.

“Tak ti, co po něm půjdou, spadnou,” odpověděl. “Ale ti, co přejdou, a my budeme mezi prvními, dojdou do města a dostanou jídlo. V břie mi kručí celý den, u od včerejka! Tak zavolej, nebo ti dám pěstí do oka!”

“Co vidí?” naléhal kyklop, který stál uprostřed mostu.

Udivený kyklop se jetě jednou podíval na kolíky, pak na svého společníka, jak se hrozivě mračí. “Hou - hou,” zavolal a kyklop, který stál uprostřed a u se také viděl ve městě, se dál neptal.

Signál se dostal k armádě. Ta se začala hýbat a vytvářet skupiny, aby se dostali přes most co nejrychleji.

Pod mostem byli schovaní tři trpaslíci. Slyeli, rozhovor kyklopů a teď i dusot kopyt a pochodující armádu. Zhluboka si oddechli. Kadý z nich drel dřevěnou paličku, aby mohl vyrazit kolíky, a dostanou znamení z jihu.

Sioban, Luthien a ostatní si také oddechli, kdy uviděli, jak vojsko Avonu míří na východ. Luthien popadl svůj luk a napnul tětivu. Ostatní si připravili ípy. Pak vyčkávali.

Přes most přela víc ne polovina armády a rebelové stále čekali.

Řady kyklopů mířily k Mokřadům. Bestie najdou oputěnou osadu bez zásob. Vesničani na ně nastraili nemálo pastí a léček. Kameny na zárubních dveří a elízka čekaly, a kyklopové vejdou dovnitř.

Zákodnící, kteří čekali, si vechno museli perfektně načasovat. Nechtěli odchytit moc kyklopů na téhle straně mostu, ale ne strhnou most, pár minut jim potrvá. Za tu dobu nesmí přejít celá armáda. Jeden elf byl asi dvě stě stop od mostu, v koruně osamělého stromu. Jeho úkolem bylo počítat zbylé kyklopy a dát znamení. A tak Luthien s ostatními čekal na záblesk světla odraeného od zrcadla.

Větina armády přela a zbylí kyklopové se u tolik nedreli při sobě. Sioban kývla a tětivy velkých luků se napnuly.

Zrcadlo se zablýsklo a vzduch se zatetelil chvějícími se střelami. Tři sta ípů mělo zabránit, aby jediný kyklop, který u přeel přes most, se vrátil zpátky dřív, ne se zboří.

Mezi kyklopy zavládl zmatek, ozvala se hlásná trouba.

Jetě vetí zmatek byl na mostě, kyklopové pobíhali sem a tam a nemohli se rozhodnout, na kterou stranu mají utéct. Ani neslyeli, jak trpaslíci buí palicemi do kolíků, aby je vyrazili.

Druhý příval ípů přiel z jihu, tentokrát mířily na tři sta kyklopů, kteří zůstali na západním břehu.

Kyklopové byli zavaleni rozkazy, armáda se pokusila otočit čelem vzad, aby se střetla s neočekávaným nepřítelem. Kyklopové, kteří byli poblí mostu, se snaili dostat ke skupinám na obou koncích. Museli se chránit títy, aby odrazili dalí útok ípů.

Asi tucet kyklopů, mezi nimi i Dlouhorukávník, přijeli tryskem k mostu od západu. Snaili se tak dostat zpátky a převzít velení nad skupinou vlevo za nimi.

Trámy úpěly a vrzaly; dole se ozvalo děsivé praskání ledu a plouchání vody. Jízda byla přiblině uprostřed mostu.

Most pod nimi se zhroutil.

Teď se vechny ípy z jihu soustředily na neastné kyklopy obklíčené na západě. Kadý dalí útok si vyádal méně obětí, protoe víc a víc kyklopů přelo do obranné pozice, velké títy těsně u sebe.

Jezdci vyli z úkrytu a s pokřiky “Svobodný Eriador!” a “Caer Mac Donald!” zaútočili. Dvacet stop od nich kyklopové vyli ze své kovové ulity, dychtiví po boji tváří v tvář, a vyrazili kupředu. Ale tato jejich taktika byla dobře známa. Rebelové, jeden jako druhý, klekli na jedno koleno a bez míření vystřelili na nepřítele.

Tento poslední úder kyklopy zdecimoval, zabil téměř sto kyklopů. Zbylé bestie podlehly panice.

Na jiném místě se činil meč zvaný Slepá zá. Luthien Bedwyr, jeho arlatový plá se vlnil v ranním vánku, vedl útok.

Podél řeky hulákali a kleli kyklopové. Někteří vrhali dlouhá kopí, jiní stříleli z kuí. Ale protoe kyklopové mají jen jedno oko a nepříli citlivé vnímání, jejich útok byl víceméně neúčinný.

Nicméně nepřítel byl v přesile a kyklopové byli lační krve. Mnozí se opatrně vydali přes pokozený most. Jiní, na příkaz svých velitelů, se hrnuli dolů ke břehu a pokusili se přejít po ledě.

Někteří se dostali skoro do poloviny, ne se pod nimi led prolomil, a oni skončili v ledové vodě.

Na západním břehu se odehrával masakr. Zbylí kyklopové, vichni z praetoriánské gardy, byli v přesile nejméně dva na jednoho. Začali bojovat úporně, ale protoe postupně jich umíralo víc a víc a bylo zřejmé, e z východního břehu nepřijde ádná pomoc, houfy kyklopů začaly utíkat zpátky na západ. Byla to cesta, odkud přili, a doufali, e se dostanou do Carlisu v Avonu!

Daleko se nedostali. Ani ne sto yardů od mostu narazili na nepřítele. Byly to skupiny rebelů, které je obtěovaly, sotva opustili Port Charley.

Povstalci uviděli neočekávanou pomoc a srdce jim poskočilo radostí. Nadení kyklopů pro bitvu sláblo. Za tím vím byl Luthien, který el z bitvy do bitvy. Sekal kolem sebe Slepou zátí a volal po svobodném Eriadoru. Tím inspiroval své bojovníky.

Kyklopové v čele s ohromnou a hnusnou bestií si vimly arlatového stínu. Belzenrik si řekl o samostříl.

Sioban a sto elfů na koních se vyprostili z bitevní vřavy hned, jak viděli, e kyklopové budou brzy přemoení. Vzali luky a postavili se podél západního břehu. Nejraději by jako střely do metacích zbraní pouili jednooké. Soustředili se hlavně na kyklopy, kteří se ráchali ve vodě nebo kteří se přidrovali zbytků mostu. Polovina elfů kryla tři odváné trpaslíky, kteří lezli po pokozeném mostě a mířili na západní břeh.

V krátké době nebyl na mostě jediný jednooký. Ti, co plavali v řece, která se zbarvila do ruda, se obrátili a snaili se dostat ke svým skupinám.

Luthien přiel na břeh vedle Sioban. Ze Slepé záti, kterou drel v ruce, kapala krev kyklopů. Podíval se na elfí enu a pak oba uskočili, protoe prostorem mezi nimi zasvitěla střela ze samostřílu. Otočili se a pohlédli na druhý břeh. Poznali Belzenrika a věděli, e to byl on, kdo na ně střílel, kdo střílel na Luthiena. To nebyl ádný náhodný útok.

Elfové setrvali v útoku, ale armáda kyklopů se dala na ústup. Bestie se chtěly rozprchnout, protoe pochopily, e se zbraněmi nebudou nikdy zacházet tak jako elfové.

Belzenrik seděl na poníkovi strnule jako socha. Jednooký generál a Luthien stáli a dlouho se na sebe dívali. Armády se zanedlouho střetnou v plné síle, o tom nebylo pochyb. Ale náhle se Luthienovi zdálo, e vojsko, vichni ti mui, elfové a trpaslíci a vichni kyklopové nejsou víc ne doplněk jejich generálů. Náhle se z bitvy o Montfort, o Caer Mac Donald, která visela ve vzduchu, stal zápas tváří v tvář.

Jetě ne tomu mohl Luthien zabránit, Sioban napnula tětivu svého luku a vystřelila. íp letěl přes řeku a zabodl se Belzenrikovi do irokého ramena.

Generál kyklopů sebou trhl. Luthien ani nemrkl. Bestie chňapla po ípu a vytrhla si ho. Zamračeně kývla, Luthien odpověděl podobně. Belzenrik pobídl svého poníka a tryskem prchal pryč přes krupobití ípů. Jestli nějaký zasáhl jeho nebo poníka, nebylo poznat.

Luthien stál tie na břehu a díval se, jak monstrózní bestie uhání pryč. Nepřítel byl teď skutečný, a příli skutečný. Jala ho posvátná hrůza a byl vyděen stejně, jako kdy poprvé uviděl černostříbrný roj, kterým byla avonská armáda.

Na západním břehu to vechno byla záleitost minut. Mezi jezdci z řad rebelů nebylo ani osmdesát zraněných a větinou to byly rány, které se zahojí. Na zabláceném a zasněeném poli se válelo víc ne tři sta mrtvých kyklopů.

To bylo pro povstalce vítězství, ale kdy armáda Avonu utíkala po mostě směrem k Mokřadům a Caer Mac Donald, Luthien uvaoval, jak moc tahle arvátka ovlivní konečný výsledek.

To ráno viděli Oliver, Kateřina a vojsko z Port Charley oblaka černého dýmu, který přicházel od východu. Mokřady pohltily plameny jako důkaz zuřivého běsnění kyklopů.

Dívali se na to se smíenými pocity, protoe pěí vojsko slyelo od nezávislých skupin v Mokřadech, e bitva proběhla dobře. Na druhé straně jim oblaka dýmu připomínala, e válka nebude beze ztrát. A z čistě praktického hlediska nezapomínali ani na to, e mají před sebou dlouhou cestu a pak je čeká dlouhá bitva.

Kdy se nad Eriadorem snesl soumrak, lid Port Charley se utábořil, naposledy před bitvou. Oliver si vyjel na Herce na edivá pole. Přijel k úpatí velké vyvýeniny hor elezného Kříe a uviděl ohně.

Stovky ohňů, tisíce ohňů, nekonečné moře kyklopů. Oliver viděl nepřítele, který se utábořil na jednom místě. Půlčík měl váné obavy, o Luthiena a o Montfort víc ne o sebe. Věděl, e bez ohledu na to, jak jdou a kdy vyrazili, nepřijdou na bitevní pole dřív ne nazítří večer.

“Luthien vydrí,” vyruil Olivera hlas, dive leknutím nespadl z poníka. Brandir el vedle něj.

Oliver se rozhlédl kolem, ale neviděl ádného koně. Napadlo ho, e čaroděj pouil nějaké kouzlo.

“Luthien první bitvu vydrí,” ujistil Brandir Olivera, jako by četl půlčíkovy mylenky, jako by věděl o jeho obavách.

Slova Olivera moc neuklidnila, zvlá kdy se zadíval na rozlehlé tábořitě na severu a východě.

Ohně z táboři kyklopů byly vidět také z vysokých věí Caer Mac Donald. Luthien a Sioban stáli na nejvyí věi Chrámu, dobře si jich vimli a dlouho je mlčky pozorovali.

Věděli také, e pokud oni vidí ty ohně, pak hladoví a rozzuření kyklopové vidí temné zdi Caer Mac Donald.

Město bylo tuto noc klidné. Zlověstně tiché.

Kapitola 13

Proti zdi

Kdy se rozbřesklo, nebe bylo ocelově edé. Objevily se první mraky, které větily bouřku. Konečně skrz ně proniklo několik nesmělých paprsků. Na poli se zatřpytily kapky, je ulpěly na helmách, títech a kopích avonské armády, která se rozdělila do tří iků. V kadém byly čtyři a pět tisíc vojáků.

Luthien sledoval tu scenérii z vrku nízké stránice vnitřní zdi města. On, a jeho skupina se plazili před avonským vojskem a pak kyklopy nechali, aby se utábořili na poli. Na cestě mezi Mokřady a Montfortem se jednoocí sem tam setkali s odporem. ádná ze skupin rebelů vlastně nepřiměla ohromnou armádu k boji, ale dařilo se jim popichovat jedooké tak, e je pořád rozptylovali a udrovali v napětí. Mezitím se Luthienova skupina dostala na jih a přela řeku. Kdy se pak kolem nich rozprostřela noc, uháněli do města do bezpečí.

Trpaslíci odstranili z pole vechny vozíky a ostatní zařízení, jetě ne tudy proel Luthien. Prázdné pole končilo u nií vnějí zdi, která měla podkopané základy a byla propikována klíny, z nich vedla lana. Byla na spadnutí. Lana vedla zpátky na nádvoří, které bylo asi v jedné třetině vzdálenosti od vnitřní zdi města, a končila kolíky, je byly uchyceny hluboko v zemi. U kadého z nich stál trpaslík se sekyrou.

Tihle trpaslíci budou jetě dlouho čekat, Luthien v to aspoň doufal. První obrana přijde ke slovu tady, u vnějí zdi. Na jejím nízkém ochozu stáli lučitníci a vojáci s bodly, jeden vedle druhého. Luthien mezi nimi uviděl Sioban. Zlaté kadeře jí spadaly na ramena zpod helmy, která měla stříbrná křídla po stranách. V ruce drela svůj velký luk.

Mladý Bedwyr se pak díval po aglinovi, ale nemohl trpaslíka najít. Vlastně neviděl nikoho z vousatého narůdku, kromě dvaceti trpaslíků připravených zatáhnout za lana a kromě dvou, kteří se potulovali podél vnějí zdi. Luthien jetě jednou přehlédl svou linii bojovníků podél vnitřní zdi, ale z nějakého nejasného důvodu trpaslíky neviděl. Podíval se zpátky na Sioban a podivil se její kráse, síle a charakteru. Vichni kolem čekali na její pokyny stejně jako na pokyny arlatového stínu.

Ohluující rána z děla, která se ozvala za ním a přila z Chrámu Zasvěcení, vytrhla mladíka z úvah. Obrátil zrak na pole za vnějí zeď a uviděl, jak se blíí tři obrovské černostříbrné masy. Byla to hora pevného kovu se títy semknutými těsně k sobě. Oliver Luthiena varoval, e kyklopové patrně utvoří formace nechvalně známé jako “ulity”. Ale ádná slova ho nemohla dostatečně připravit na sílu tohoto pohledu. Jedna ulita byla přímo severně od města, druhá severozápadně a třetí zase přímo na západ. Útok bude rozdělen na tři části a bude zaměřen na dvě hlavní zdi vně města. Aspoň e nás neobklíčili, pomyslel si Luthien. Pravda, obklíčit Caer Mac Donald nebylo snadné, protoe jeho jiní a východní část vybíhala do hor, které byly v tuto roční dobu zdánlivě neprůchodné.

Jakákoliv mylenka, která by Luthienovi přinesla úlevu, pominula, kdy viděl postupující avonskou armádu. Kyklopové se blíili jako bouřkový mrak, pomalu a rozváně. Kromě lomozu pochodující armády a vzruchu, který vládl podél zdi, slyel Luthien rytmický a monotónní zvuk bubnů avonské armády.

Buení bylo nepřetrité, nevyhnutelné.

Na pole před bestie dopadla hořící koule. Některé z přední řady byly vyděené. Ale jejich títy odrazily střely a kyklopové ani nezpomalili.

Luthienovi se panikou stáhlo hrdlo, náhle měl chu utéct zadní bránou z Caer Mac Donald do hor. Nepředpokládal, e to bude takové, tak kontrolované a odhodlané. Očekával, e vůdce kyklopů něco oznámí, zazní trubky a kyklopové se vrhnou do boje hlava nehlava.

Tohle bylo příli vypočítané, příli propracované. Praetoriánská garda se drela pospolu; jejich linie působily neotřesitelně, i kdy do jejich středu dopadla dalí střela. Několik jich bylo zabito nebo zraněno - někteří museli být - ale iky neutrpěly vcelku ádnou ztrátu. Zato se dál valily s větí odhodlaností. Luthienovi se zdálo, e poráka Caer Mac Donald je nevyhnutelná.

Luthien se rozhlédl. Vichni kolem na jeho straně zdi ztichli. Luthien si uvědomil, e mui a eny kolem něj mají podobné pocity. Hlas někde uvnitř mu říkal, e teď nastal čas na to, aby byl vůdce, opravdový vůdce. Rebelové byli v krizi dřív, ne začala bitva.

Luthien se vyplhal na opevnění a vytasil Slepou zá z pochvy. “Caer Mac Donald!” zakřičel. “Svobodu Eriadoru!”

Ti, kteří čekali za vnějí zdí, se ohlédli zpátky. Někteří byli zmateni, ale někteří, jako Sioban, věděli oč jde a přivítali to.

Luthien běel podél zdi k stránici na druhou stranu ohromné brány Caer Mac Donald. Neustal ve svém pokřiku, a se z něj stal popěvek pro kadého vojáka podél zdi.

Ti, kteří stáli u vnějí zdi a pozorovali blíícího se nepřítele, nezpívali, ale pokřik těch za nimi je určitě posílil. Připravili si luky a ípy.

Armáda kyklopů stále pochodovala pomalu a klidně. Jetě padesát stop. Čtyřicet.

Sioban a její společníci stále dreli luky napjaté. Za barikádou kovových títů neviděli nic, do čeho by se mohli strefit. Mezi řady kyklopů dopadl kámen vrený z praku a pak dělová koule vystřelená z Chrámu. Dopadla do přední řady a ádný tít u ji nemohl odrazit. Ohnula kovové títy a propálila se skrz. Přitom usmaila jednoho kyklopa a odmrtila několik dalích, kteří byli poblí. Způsobila tak v řadě chvilkový zmatek.

Lučitníci byli natolik hbití, e stačili vypálit ípy, které se zabodly do ohromné masy a splnily při tom svou roli.

Asi po dvaceti stopách se útvar kyklopů na severozápadě u vnějí zdi rozpadl na mení skupiny a bestie zaútočily. Tětivy luků se rozechvěly, mui s píkami s vervou bodali a snaili se dret bestie zpátky od zdi, která byla osm stop vysoká.

Sioban, která byla se svými elfy dál na severu, udeřila jetě dřív, ne se masa kyklopů rozpadla. Byl to předem plánovaný hazard, který se vyplatil. Střely z elfích luků prolétly títy a elfové byli dost rychlí na to, aby vyslali dalí střely téměř okamitě poté.

Ne kyklopové zdolali dvacet stop, které je dělily od zdi, přiel jetě třetí a čtvrtý útok. Oba byly stejně ničivé jako hořící koule, a přesto zbylo jetě pět tisíc kyklopů z praetoriánské gardy. Obludy nezpanikařily, neplakaly pro své mrtvé. Dorazily ke zdi a drápaly se nahoru, často po zádech svých mrtvých.

Siobanini elfové bojovali skvěle - stejně tak lid, hlavně lidé, kteří bránili severozápadní roh a prostory na západě - ale jejich linie byla tenká, a tak se kyklopům podařilo na několika místech zeď poruit.

Od vnitřní zdi přilo trojí krátké zatroubení a vichni u vnějí zdi, kdo mohli, pádili zpátky k městské bráně.

Trpaslíci vyzbrojení sekyrami čekali do poslední chvíle. Ale pak u nemohli čekat; kyklopové se dostali do nebezpečné blízkosti, a pokud sekyry hned nevykonají to, co mají, trpaslíci se ocitnou kyklopům tváří v tvář.

Jeden po druhém přeali lana a kameny vnějí zdi zarachotily.

Luthien zatajil dech; zdálo se, e zeď vydrí dlouho, velmi dlouho. Nakonec spadla, sesunula se od zápasu k východu jako velká vlna na moři.

Po pravdě řečeno padající zeď moc kyklopů nezabila. Nezřítila se, ale spadla jako strom, take se mnohé bestie mohly znovu vydrápat nahoru. Ale jejich “ulita” se v tom zmatku rozpadla, a kdy Luthienova linie vystřílela první zásobu ípů, bylo zraněno hodně kyklopů.

Luthien sám nebyl svědkem zdrcujícího útoku. Jetě s padesáti dalími byl dole na nádvoří před hlavními branami. Seděli na nejlepích koních, jaké ve městě nali. Hlavní brána do Caer Mac Donald byla do iroka otevřená. U zdi byly ebříky a přes zeď provazy, jako pomoc těm, kteří prchali od vnějí zdi. Lučitníci mířili přesně a zasáhli tolik kyklopů, kolik jen bylo moné, take jen málo obránců muselo bojovat se zbylými bestiemi vně města.

Luthien vedl kavalerii, která přila od bran. Jeho arlatový plá a divoké kadeře za ním vlály, vysoko nad hlavou drel Slepou zá.

Za haldou kamení, která zbyla z vnějí zdi, Belzenrik a jeho velitelé zformovali dalí ik a vyslali jej do nového běsného útoku. Luthien a jeho spojenci na koních se na střet připravili a byli odhodláni je zpomalit tak, aby ti, co utíkali od vnějí zdi, bezpečně dorazili. Mladý Bedwyr přeorganizoval linii a připravil ji pro útok. Horda kyklopů byla edesát stop od nich.

Luthienovi se rozířily oči úasem, kdy nepříteli explodovala půda přímo pod nohama.

Dalí příval ípů přiel od zdi za Luthienem; dělová koule vystřelená z Chrámu vyhloubila ohromnou jámu před jednou z mnoha řad kyklopů.

“Svobodný Eriador!” zvolal Luthien, pobídl koně a s ním i jeho padesát společníků a vrhli se na černostříbrnou masu.

Nastaly nejhroznějí chvíle Luthienova ivota. Byl ve změti těl, ve víru ípů, slyel nářek umírajících. Kamkoli se otočil, nael kyklopa, kterého mohl seknout; splail se mu kůň a on u nikdy nepoděkuje trpaslíkovi, který ho chytil, protoe je brzy rozdělila válečná vřava.

Luthiena několikrát krábl íp, ale sotva si toho viml. Vrazil Slepou zá do jednoho kyklopa, vytrhl ji a sekl kolem sebe tak, e vypíchl oko druhému. První, kterého zasáhl, nebyl hned mrtvý. Byl příli rozzuřený a zmatený a zděený, e skoro zapomněl padnout a umřít.

Luthien cítil teplo své vlastní krve, která mu stékala po noze. Obrátil se a el dobít těce zraněného kyklopa, ale nedostal anci, protoe se na něho valila dalí vlna. Předtím byly pro Luthiena bitvy osobní záleitost, dokonce i arvátky uvnitř a vně Chrámu. Bojoval tváří v tvář nebo po boku přítele, dokud se jeden nemohl vzdálit. Ale teď tomu tak nebylo. Polovina kyklopů, s nimi měl Luthien tu čest, měli zranění z předchozího boje. Větina jeho přátel, které rozpoznal, byli uchváceni prostým tlakem tohohle vraedného ílenství, ani je mohl poučit.

Oheň, který přiel od vnitřní zdi, byl zničující. Lučitníci, kteří unikli od vnějí zdi, kryli linii zde uvnitř, Luthienův ik a trpaslíci se vrhali mezi řady kyklopů, take bestie u nemohly vytvořit svůj obranný útvar.

Skupiny rebelů napadaly kyklopy ze zálohy. Ačkoli jejich řady prořídly, stále jetě drely pohromadě. Zmatená bitva vyvrcholila íleným ústupem Luthienovy skupiny a trpaslíků, z nich jen málo mohlo uniknout valící se mase praetoriánské gardy.

Skryli se v ivých plotech, kadý měl zbraň od krve nebo sám krvácel. Ani jeden trpaslík nebo jezdec by se nedostal zpátky do města, kdyby jim nekryli záda lučitníci.

Luthien byl přesvědčen, e jeho ivot je u konce. Zabil jednoho kyklopa, ale meč se ohnul o hrudní kost obludy. Ne stačil vytáhnout zbraň a bránit se dalímu, někdo ho píchl mezi ebra. Mladý Bedwyr zůstal bez dechu a dostal závra. Pak se zapotácel a upadl. Jetě si pamatoval, e napůl běel a napůl byl nesen pryč, a dorazil ke zdi. Slyel za sebou řev kyklopů, slyel bzučení kolem hlavy, ale bylo daleko.

Pak ho někdo vyvlekl na ebřík, chytilo ho několik rukou a přetáhlo ho přes zeď. Kdy dopadl, ohlédl se zpátky. Poslední co viděl, ne ztratil vědomí, byla tvář a modročerný vous aglina. Trpaslík, jeho drahý přítel, přiel těsně za ním.

“Potřebují tě u zdi,” Luthien uslyel hlas, který přicházel jakoby z dálky. Ale byl to hlas, který znal. Otevřel kalné oči a uviděl Sioban, jak se nad ním sklání.

“Můe vstát?” zeptala se.

Zdálo se, e Luthien nerozumí, ale neprotestoval, kdy mu Sioban zvedla hlavu z pokrývky a uchopila jeho pai.

“U zdi?” zeptal se Luthien. Posadil se a snail se setřást mdloby. Pamatoval si vechno, co se událo toho rána. Hrůza bitvy, krev, nářek, to vechno se mu vrátilo jako představa noční můry, na kterou se ani ve světle úsvitu nezapomíná.

“Odolali jsme,” oznámila mu Sioban. Pobízela ho, aby se postavil na nohy. Kdy vstal, podpírala ho. “Rozehnali jsme je a zapíchli. Jejich mrtví pokryli celé pole.”

Luthienovi se ta slova líbila, ale bylo v nich také něco jiného. Nějaká nejistota, která napovídala, e Sioban se snaí uklidnit víc sebe ne jeho. Ani nebyl překvapen, kdy pokračovala dál.

“Ale přeformovali vojsko a postoupili,” vysvětlila elfka. “Tvoje zranění nejsou tak zlá a u zdi tě potřebují.” Při řeči, ho vlekla pryč. Luthien si připadal jako ozdoba, maskot, symbol revoluce. V tu chvíli nepochyboval, e kdyby zemřel, Sioban by nikomu nic neřekla; opřela by ho o zeď, strčila by mu Slepou zá do zvednuté ruky a pod plá by schovala pár trpaslíků, kteří by provolávali slávu svobodnému Eriadoru.

Kdy se Luthien dostal ke zdi, teprve pak ocenil chladnokrevnost Siobanina jednání. Pole před Caer Mac Donald a cesta k vnějí zdi byly pokryty mrtvými těly. Vude byly kalue krve, protoe se nemohla vsáknout do zmrzlé země. Kadou chvíli někdo něco vrhl z opevnění dolů na pole a vzduch se zachvěl třepetáním křídel. Na obloze se objevilo hejno supů. Obloha byla čím dál víc edá.

Byla to taková neskutečná, neuvěřitelná scéna krveprolití, e Luthien ji mohl sotva jen tak přejít. Větina mrtvých byli kyklopové, vichni byli černostříbrní a červení od krve. Mezi nimi byly ale také mrtvoly muů a en, několik elfů a mnoho, mnoho Saglinových trpaslíků.

To bylo to, co Luthien viděl nejvíc: mrtví trpaslíci. Neohroení trpaslíci, kteří pronikli doprostřed armády a působili tu zmatek, ačkoli věděli, e za to zaplatí ivotem. Mladému Bedwyrovi se zdálo, e vichni byli předurčeni padnout v první bitvě a e nezbyl jediný, který by bránil Caer Mac Donald.

Tvář měl popelavou a zhluboka dýchal. Podíval se na Sioban.

“Kolik?” zeptal se.

“Víc ne tři sta,” odpověděla zachmuřeně. “Z toho dvě stě trpaslíků,” odhadovala.

Luthien se podíval na pole, pak na druhou stranu, na hromadu kamení a na blíící se černostříbrnou masu, na avonskou armádu, která znova přijde. Viml si světlého pruhu na edém nebi a pomyslel si, e jetě není poledne a oni přijdou zas. Zopakuje se ten straný masakr a pole pokryje dalí vrstva mrtvol.

“Vichni během jednoho rána,” zaeptal mladík.

Luthien přehlédl svůj ik. Teď u nespadne ádná vnějí zeď a aglinovi trpaslíci u nemohou být v záloze. Tentokrát přijdou kyklopové přímo k vnitřní zdi. Pokud obránce přemohou a vpochodují do města, Caer Mac Donald bude ztraceno.

Bude ztraceno, povstání bude u konce a Eriador nebude svobodný. Luthien neuvaoval o svých pocitech, nepřipustil si, e během několika dalích hodin můe zemřít. A u vůbec nemyslel na to, co by bylo, kdyby nezemřel a město získal nepřítel.

Luthien ucítil, jak se mu do unavených úd vrací síla. Tasil meč vysoko nad hlavu a tím získal pozornost těch okolo.

“Svobodný Eriador!” zvolal. “Caer Mac Donald!”

Sioban souhlasně pokývla hlavou. Napůl očekávala, e se mladý Bedwyr vzpamatuje ze svých zranění, a věděla, e přítí bitva pro něj bude mimořádně obtíná. Ale dosáhla toho, co od něj potřebovala. A pokud bude mezi mrtvými po tomhle útoku, bude pečovat o legendu o jejich vůdci a připomene kadému vojáku, aby do svých bojových pokřiků přidal jméno Luthien Bedwyr.

Tyhle mylenky si nechám na jindy, pomyslela si elfka. Praky se činily, mezi kyklopy dopadly hořící koule. Kyklopové teď utvořili dvě skupiny, které se plahočily vpřed. Za zdí se napnulo tisíce tětiv a vystřelilo ípy a pak znovu a znovu. Svitěly vzduchem, dopadly na títy a udělaly trhlinu v obranném útvaru kyklopů.

Ale černostříbrní stále postupovali, byli jako povodeň, nedalo se jim vyhnout. Přeli přes hromadu kamení, která zbyla z vnějí zdi, a překročili ji. Vzduch se chvěl od nepřetritého hluku střelby z kuí, samostřílů a praků, od ípů, které proráely kov.

Praetoriánská garda rozdělila své řady, kdy byla ani ne padesát stop od zdi. Kdy dorazili ke zdi, objevily se ebříky a tucty zakroucených lan s těkými kotvami. Jedna velká skupina nesla poraený strom a hrnula se s ním proti hlavní bráně.

Příval ípů zdecimoval ty, kteří doráeli na bránu, ale poblí byli dalí kyklopové, kteří strom převzali.

Teď bylo slyet řinčení mečů, kov na kov. Bojový pokřik se mísil se sténáním v agonii, vrčení a kvílení. Vítězný pokřik přeel o chvíli později do hrozného nářku, jak dalí protivník udeřil.

Kyklopové umírali nejprve v poměru deset na jednoho rebela. Ale jak se víc a víc kotev uchytilo na zdi a čím dál víc vojáků praetoriánské gardy se dostalo za zeď a proniklo do iku obránců, poměr se zmenoval.

Brzy to bylo pět na jednoho a pak dva na jednoho.

Zdálo se, e Luthien je vude. Pobíhal mezi opevněním, bojoval s nasazením, a ne se vrhl do dalího boje, stačil překazit nějakému kyklopovi lezení po zdi. Ztratil přehled, kolik kyklopů bodl a kolik jich doopravdy zemřelo. Cítil, e rebelové město ubrání, i kdy cena bude vysoká.

Rána a otřes půdy podél zdi Luthiena skoro porazily a několik muů a en a kyklopů, kteří byli poblí, dokonce spadlo na zem.

Následovala druhá a třetí, doprovázená zvukem kladiv, které zběsile pracovaly.

“Dveře!” zakřičel někdo a Luthien pochopil. Mrkl přes zeď a uviděl shluk a konec stromu, který splnil svůj úkol.

Podél zdi uháněl Luthien na nádvoří, do změti těl. Věřil, e si běí pro smrt, ale nemohl se zastavit. Kyklopové byli na nádvoří a proudili pokozenými branami. Teď se rozhodne, zda Caer Mac Donald odolá, nebo padne. A u toho Luthien musel být.

Brzy začala první bitva na nádvoří. Nebyly ádné bitevní linie, jen masa vojáků, kteří zabíjeli a umírali. Luthien zakopl o mrtvého mue a to klopýtnutí mu zachránilo ivot. Kdy Luthien padal dopředu, těsně za zády mu zasvitěl meč kyklopa, ze kterého jetě kapala krev oběti. Luthien si uvědomil, e kdyby se zastavil, bestie by ho zabila dřív, ne by se k ní stačil otočit. Takhle se setrvačností vlastního těla dostal do dalí skupiny.

Přímo mezi tři kyklopy.

Sioban a její elfové stále stáli na opevnění. Zasypávali ípy masu vojáků vně zdi Caer Mac Donald. Silnějí a větí mui bojovali s bestiemi, které se tvrdoíjně drápaly nahoru po provazech a ebřících.

“Najděte jejich vůdce!” dávala rozkazy elfí ena a mnozí z lučitníků tak právě činili. Přelétli očima roj vojáků a hledali jednooké, kteří dávali rozkazy. Kdy někdo nějakého nael, svolal ostatní a udeřili na něj vichni najednou.

Belzenrikovi velitelé jeden po druhém padli.

Luthien klesl na kolena a otočil se. Udělal půlkruh, sekl mečem napříč a dopředu a zasáhl dva kyklopy. Mladík vyskočil, zvedl vysoko čepel třetí obludy, pak dělal výpad a jednookého probodl.

Luthien spěchal dál, vytrhl Slepou zá, pak kolem sebe sekl. Zraněného kyklopa pouil jako tít proti dvěma, kteří mu byli v patách.

Jeden z kyklopů vytasil trojzubec, druhý meč. Obě zbraně byly vedeny do zběsilého útoku. Kyklop s trojzubcem uskočil dozadu, uchopil zbraň za tupý konec a hnal se přímo na Luthienovu hlavu.

Luthien, hbitý jako kočka, klesl dolů a přikrčil se. Zvedl vysoko meč a odrazil smrtící zbraň. Nedovolil, aby trojzubec doletěl a k němu, ale zachytil ho a pak změnil jeho směr. Zbraň teď mířila na kyklopa s mečem.

Kyklop se pokusil o obranu, ale zbraň jej zasáhla do ramene.

Luthien tomu dál nevěnoval pozornost. Spěchal k bestii, která vrhla zbraň. Kyklop pobíhal sem a tam a snail se uvolnit z opasku krátký meč. Kdy ho dostal ven, bylo u příli pozdě. Luthienův meč sklouzl a k jílci a vyrazil jednookému zbraň z ruky.

Slepá zá byla nelítostná, rozřízla tvář bestie od ucha k uchu a meč pokračoval přes hrdlo a k hrudní kosti. Pak se zabodl napravo do hrudi. Luthien udělal jetě jeden pohyb a vrazil bestii meč do zátylku.

Mladý Bedwyr se zatočil a instinktivně bodl před sebe. Právě včas, aby odrazil meč zbývajícího kyklopa. Slepá zá se znovu a znovu bránila kyklopovu meči. S kadým úderem Luthien donutil protivníka k ústupu. Mladíka poháněla čirá zuřivost; byl to jeho domov, jeho Eriador. Sekl bestii do nohou a pak pod oko.

“Kolik jich můe zastavit?” zakřičel bestii do tváře, smýkl s ní, a klopýtla a padla na kolena.

Luthiena zasáhl kord jiného kyklopa a to ho srazilo na kolena. Kyklop se snail zvrátit situaci a přejít do útoku. Zaermoval krátkým mečem, ale chyběla mu síla. Luthien uskočil dozadu, pak vyrazil proti napřaené zbrani a zabodl Slepou zá bestii přímo do srdce.

To vechno se stalo během několika okamiků; tři zabití dřív, ne mu stačila oschnout krev na čepeli. Luthien skočil stranou, očekával, e se na něj sesype banda nepřátel. Byl překvapen, protoe se mu najednou zdálo, e na nádvoří je méně kyklopů. Otočil se ke dveřím a uviděl aglinovy tři stovky neústupných, kteří bojovali, aby uzavřeli nádvoří. Mnoho trpaslíků bránilo tělem rozbité dveře. Ale stejně, podle Luthienova odhadu mělo být na nádvoří víc kyklopů a zuřivého boje.

Luthien utíkal k hromadě beden navrené opodál a vylezl na horu. Z tohohle výhodného postavení pochopil taktiku kyklopů. Místo toho, aby bojovali hned za bránou, mnozí jednoocí se rozprchli do ulic Caer Mac Donald.

Nářek za zdí Luthienovi napověděl, e kyklopové uvnitř jsou na ústupu. Stejná situace byla v obranné linii, odkud byl slyet čím dál silnějí pokřik. Za branou odolali druhému útoku hrdlořezů stejně dobře jako prvnímu.

Luthienovi neměl proč jásat. “Chytré,” zaeptal a v duchu zatleskal svému úhlavnímu nepříteli, kterým byl bezpochyby nejodpornějí kyklop, kterého viděl v Mokřadech.

Sioban byla vedle něj o chvíli později. Na rameni měla čerstvou krev. “Rozprchli se,” oznámila.

“A mnozí se vetřeli do města,” odpověděl zachmuřeně Luthien.

“Dohoníme je,” slíbila Sioban a Luthien o tom nepochyboval. Ale věděl, a Sioban to věděla také, e to bude drahá záleitost. Fakt, e museli dát dohromady sílu, která bude hledat kyklopy, byl přesně naplánován. Bude potřeba alespoň deset obránců na hledání kadé obludy, která se skryla v uličkách Caer Mac Donald.

Daleko od zdi se ozval výkřik: “Hoří!” Nad městem začal stoupat sloup černého dýmu. Kyklopové se činili.

Luthien se podíval zpátky ke zdi a znovu přemýlel o chytrém nepříteli, o jeho taktice, která byla lepí, ne očekával od tupých jednookých. Bylo alespoň dvacet tisíc nepřátel, kterým stanou tváří v tvář. Pro Luthiena to bude osobní záleitost, stejně jako v Mokřadech. Proti němu bude odporný kyklop.

A pokud sele, pak za to zaplatí celé Caer Mac Donald.

Kapitola 14

Soumrak

“V noci bude sněit,” poznamenala Sioban k Luthienovi. Ostatní obsadili zeď kolem nich. Ve městě za nimi hořelo několik ohňů. Mnohé kyklopy u znekodnili během odpoledne, ale ostatní tam jetě byli a plíili se mezi stíny.

“Nebude čekat,” ujistil ji Luthien.

Elfka pohlédla na mladíka. Způsob, jakým ta slova řekl, jeho zmínka o vůdci nepřátel, ne o avonské armádě jí napověděly, na co mladý Bedwyr můe myslet.

Sioban se ohlédla přes rameno, zpátky na město a uviděla dalí skupinu bojovníků, kteří měli tváře zamazány sazemi. Vynořili se z jedné uličky a mířili ke zdi. Pod ní pracovali aglinovi trpaslíci na opravě brány, ale ta nebyla nikdy určena odolávat takovému náporu. A do této chvíle se bitvy o město odehrávaly v malém měřítku, větinou se zatoulanými bandami kyklopů. Hlavní vchod, nehledě na to, jak byl velký, neměl padací mří. Ačkoliv plánem bylo udret bránu na místě, ostatní obranné manévry, třeba příprava vnějí zdi na zřícení, se dělaly jako předtím.

“A se přesunou na zeď,” radil Luthien dalímu mui, který byl blízko něj. Měl tím na mysli skupinu, která la z města. “A poli zhruba tolik zpátky do města jako honce. A a najdou děti a starce a uchrání je od ohně.” Mu se zachmuřenou tváří přikývl a odeel.

“Pochodem vchod,” zaeptal Luthien do poryvu větru, kdy se ohlédl na poli. Sioban věděla, e volá nepřítele. Byla to krutá bitva a bude jetě horí. Vichni, kteří byli jen trochu schopní, bojovali u zdi. Teď u i děti a starci, dokonce i těce zranění bojovníci se mermomocí chtěli bít s kyklopy nebo pomáhat při haení ohňů. “Chceme být při tom.”

“Jsi si jistý, e jednoocí přijdou,” konstatovala Sioban.

“Bouře bude velká,” odpověděl Luthien. “On to ví. Pochod do města bude obtínějí ráno, i kdyby byli schopni jít v bouři. Půjdou přes kopec ve sněhové vánici.” Luthien zavrtěl hlavou. “Ne,” ujistil sebe i ty okolo. “Nepřítel nebude čekat. Nejvhodnějí čas udeřit je pro něj teď, kdy je jetě slunce na obloze, za námi hoří ohně a brána je od posledního útoku pokozená.”

“Trpaslíci se činí,” poznamenal nějaký jiný mu. Cítil potřebu říct aspoň nějakou příznivou zprávu.

Luthien se nepřel.

“Přijdou,” souhlasila Sioban. “Ale odoláme jim?”

Luthien se na ni na chvíli zadíval, pak se rozhlédl kolem sebe na tváře, které najednou zaujal rozhovor. “Odoláme jim.” řekl odhodlaně skrz zuby. “Odvedeme je jetě jednou od bran, zabijeme je na poli a to málo, co z nich zbyde, zmrzne za bouře. Svobodný Eriador!”

Ozval se spontánní pokřik na této části zdi. Sioban se nepřidala. Dlouho a upřeně pozorovala Luthiena, ačkoliv on si toho neviml, protoe sledoval pole. Věděla, e měl pravdu, věděla, e jakékoliv zjevné přesvědčování bylo zaměřeno na ty okolo. Luthien nebyl blázen. Tři, čtyři, moná pět tisíc kyklopů bylo mrtvých nebo zraněných tak, e nemohli pokračovat v boji. Ale obránci, ti, kteří byli uvnitř města, honili kyklopy a hasili plameny, a ti, kteří bojovali u zdi, byli straně vyčerpáni: Kadý obránce, který padl, kadý lučitník, který mohl vystřelit tucty ípů předtím, ne se bestie mohly dostat ke zdi, měl cenu několika kyklopů.

Skoro přili o zeď při předchozím útoku - a to měli větí ance a silnějí opevnění.

Luthien úkosem pohlédl na elfku, kdy slyel její tiché úvahy. “Poli městem zprávu,” radil. “A kadý, kdo není u zdi nebo nějak zaměstnán, přijde ke zdi v kupecké čtvrti. A se jich co nejvíc shromádí v Chrámu Zasvěcení.”

Sioban stiskla rty. Bylo jí zima ze ztráty krve a mrazivého větru a také z pomylení, e Luthien připoutí její pochybnosti. To byl plán na ústup, monost, která vycházela z úvahy, e vnějí zeď - a tedy i vnějí část města - ztratí před rozbřeskem.

“A dej jim vem zbraně,” dodal Luthien, kdy se elfka vydala na cestu. “I dětem. I starcům.”

Sioban se neohlédla. Nechtěla, aby Luthien viděl v její tváři napětí. Dolehla na ni tíha moné prohry, a na Luthiena také. Pokud kyklopové zvítězí, neuetří nikoho.

Teď po jediném dni u si vichni zvykli na tento typ bitvy, take nevznikla ádná panika, kdy se znovu objevila černostříbrná masa. Tvořila dva ohromné útvary, které se k nim pomalu sunuly.

Pravidelný tlukot bubnů; dunění kroků. Občas se napnula nějaká tětiva, ale z téhle vzdálenosti nebyla ance, e by ípy, by z velkých elfích luků, prorazily títy. Luthien chtěl vechny u zdi obejít a říct jim, aby etřili střelami. Koneckonců kyklopové přijdou blí, mnohem blí.

Luthien přesto zůstal potichu. Uvědomil si, e se chce hádat a e je to proto, aby zakryl strach a frustraci. Chápal, e stejné pocity vedou obránce k tomu, aby občas vystřelili íp. Lučitníci nemohli způsobit kyklopům opravdovou kodu, ale utuovali si tím kurá.

Luthiena napadlo, e hloupost a kurá k sobě nemohou mít daleko.

Mladý Bedwyr ze sebe setřásl nesmyslné mylenky. Bylo to Caer Mac Donald, jeho město, jeho Eriador. Na umírání za svobodu, kterou za dvě desetiletí svého ivota nepoznal, mu nepřilo nic hloupého.

Kyklopové přili k hromadě kamení, která zbyla z vnějí zdi, a přelezli ji, jako nepřemoitelná vlna černostříbrné smrti. Teď přily ke slovu luky, jeden po druhém, znovu a znovu. Kameny a hořící koule dopadaly do iku kyklopů tak rychle, jak jen rebelové stačili nabíjet praky a samostříly. Ale kolik jich mohli zabít? Sto? Pět set? I kdyby, taková ztráta kyklopy nezničí. Vzduch okolo Luthiena byl nasycen chvěním tětiv, ale řady kyklopů nezakolísaly. Tak jako se obránci u zdi přizpůsobili tomuto typu boje na poli, tak se přizpůsobila také praetoriánská garda. Obránci Caer Mac Donald neměli nic nového nebo neočekávaného, čím by kyklopy zaskočili.

iky se rozpadly na míhající se shluky. Vynořily se stovky lan, ebříků, kotev, tucty a tucty osekaných stromů s oholenými kmeny a vraenými kolíky, které slouily k výstupu. Kyklopové ten den nezaháleli. Zeď Caer Mac Donald nebyla zase tak vysoká, aby oddálila bitvu; obránci neměli dost času na to, aby zmasakrovali dost bestií, přeali dost lan nebo odrazili dost ebříků.

Luthien uvaoval, zda by neměl neprodleně velet na ústup, běet s vojáky k vnitřní zdi u Chrámu a vzdát se vnějí části města. Během pár chvil v něm uzrálo rozhodnutí. Budou bojovat.

aglinovi ostřílení trpaslíci tvořící tak pevnou sílu, jakou jen mohli, hlídali nádvoří. Byli připraveni na dalí nápor, který přijde od hlavních bran. Kdy se podíval ze stránice, Luthien věděl, e trpaslíků nebude dost. Roj vojáků praetoriánské gardy doráel na zabarikádované dveře. Za ním čekala celá kavalerie, zavalití poníci a největí a nejsilnějí kyklopové. Luthien mezi nimi vyhlíel nejodpornějího generála. Chtěl dát povel k soustředěnému útoku na ik, ale kdy se rozhlédl kolem, věděl, e je příli pozdě. Jen málo z těch na zdi stále drelo luky. Větina z nich, kteří je měli předtím, se teď chopila takových zbraní jako kordy. Zaútočili na kyklopy, kteří lezli nahoru neodbytně, v nekonečných řadách.

Luthien běel podél zdi. Přeal jedno lano, pak druhé. Pak uslyel řev pod sebou a řekl si, e nejlepí místo pro něj bude mezi trpaslíky. Trhliny po celé délce zdi byly samozřejmě nebezpečné, ale pokud ztratí nádvoří, ztratí velkou část města.

Kdy přiel mezi aglinovy bojovníky, Luthien viděl, e bitva u začala u brány. Jedny dveře u nátlaku povolily a v nejuzím místě brány se hromadili mrtví trpaslíci a kyklopové.

Luthien přiel k aglinovi a stiskl mu rameno, byl to pozdrav na rozloučenou.

“Tentokrát se jim neubráníme,” přiznal trpaslík. Luthien mohl jen přikývnout, neměl ádná slova, kterými by odpověděl zachmuřenému trpaslíkovi na zjevně přesný argument.

Kyklopové se začali zmocňovat prostoru před bránou a tlačili trpaslíky zpátky. Kadý krok zpět rozířil prostor bitvy a umonil více a více kyklopům zapojit se do bitvy.

“Svobodný Eriador,” řekl Luthien aglinovi. Ti dva si vyměnili úsměvy a spolu se vrhli do náruče smrti.

Zelené oči Sioban se zalily slzami, kdy přebíhala z místa na místo na zdi a podporovala obránce, kdykoliv se k nim dostal dalí kyklop. Její meč u nesl četné krábance od sekání lan a od toho, jak se někdy trefila do kamene zdi. Ale tyhle nedokonalosti byly sotva znatelné, protoe čepel byla pokryta čerstvou i uschlou krví.

Běela k dalí vřavě, ale zarazila se. Uviděla stříbrnou helmu, která se objevila za zdí. Na helmu dopadl její meč, rozsekl helmu a pak kyklopovu lebku.

Sioban chvíli popadala dech a pak přehlédla zeď. Velké mnoství kyklopů přelezlo, brzy je zaplaví vodopád jejich těl, který se povalí dolů do města, do Caer Mac Donald a zničí vechno, co se mu postaví do cesty. Zdálo se, e zase bude vlát prapor Montfortu vedle Greensparrowovy vlajky a pod nimi budou elfové Sioban, kteří zase poznají otroctví.

Elfí dívka zavrtěla hlavou a zařvala z plných plic. U nebude dělat děvku nějakému kupci, který byl Greensparrowovým oblíbencem. Ne, zemře tady, v tento den. A zabije tolik kyklopů z praetoriánské gardy, kolik bude moct v naději, e její úsilí nebylo marné a e ti, co přijdou po ní, budou lepí pro tohle poslání.

Pod opevněním se objevila dalí stříbrná helma; dalí kyklop padl mrtev dolů na pole.

Luthien teď bojoval vedle aglina, jetě se nedostali nikam do blízkosti pokozené brány. Řady trpaslíků se nemohly dret dostatečně při sobě, aby zarazily proud kyklopů. Bylo to, jako by chtěli uchopit jemný mořský písek, byl příli jemný na to, aby neproklouzl mezi prsty. A bestie stále přicházely v nekonečných a nepřetritých vlnách.

Luthien přemítal o tom co bude, kdy nepřátelská kavalerie prorazí skrz. Doufal, e dostane anci, jednu jedinou anci, aby se utkal s vůdcem kyklopů. Doufal, e můe získat aspoň osobní vítězství, i kdy celá válka u je v podstatě prohraná.

Slepá zá opsala kruh a těsně odrazila kyklopovo kopí. Luthien si uvědomil cenu za svou roztritost. Na chvíli podlehl obavě, e fantazírování o vůdci nepřátel ho přivede do nebezpečné pozice, ze které nebude úniku.

Jednooký protivník si viml jeho zaváhání a vyrazil proti němu ze ví vervou. Ale kyklop náhle zanaříkal a spadl. Místo něj stál aglin, který na svého přítele mrkl.

“Ke vchodu?” zeptal se trpaslík přes změ modročerných vousů.

“Je tady jiné místo, kde bychom měli být?” odpověděl Luthien zamyleně. Spolu se otočili a hledali otevřené místo, kudy by se dostali do předních řad.

Náhle se zastavili, kdy z kamene nad porueným vchodem vyel ostrý syčivý zvuk. Kolem něj létaly zelené jiskry a lehaly zelené plameny. Boj se na chvíli zastavil, protoe trpaslíci, kyklopové i lidé se otočili, aby se podívali, co se děje.

Z místa lehaly jasné plameny a vycházel zelenoedý dým a pak, stejně náhle jako se objevil, tak zmizel. Na místě, kde byl hladký a nenápadný kámen, byla teď padací mří, obrovská padací mří!

“Kde ve jménu Bruce Mac Donald…” začal křičet aglin mezi uaslými výkřiky ostatních, kteří byli svědky neuvěřitelného divadýlka. Nejvíc ze vech se divili kyklopové, kteří byli přímo pod masivním výtvorem.

Mří spadla dolů, rozmačkala jednooké, kteří byli pod ní, zabránila těm, co byli za bránou, aby se vrátili, a naopak nepustila dovnitř ty, co stáli vně.

Trpaslíci nečekali na vysvětlení a vrhli se zuřivě do bitvy. Doufali, e brzy vyčistí nádvoří, aby mohli podpořit obranu zdi.

Luthien chvíli ohromeně zíral na mří. Věděl, e je to dílo kouzel. Jako jeden z mála byl svědkem podobného hrdinského kousku u v minulosti. Ale přemýlel, zda to způsobil někdo, kdo se účastnil bitvy, nebo zda to bylo nějaké neznámé kouzlo Caer Mac Donald, nějaké magické slovo vyryté do kamene nad bránou, aby spustilo kouzlo, a bude třeba.

Trubka, která se ozvala na bitevním poli, a pokřik obránců na zdi mu dal odpověď. Vyprostil se z chumlu a vyskočil na ochoz. Uviděl příval spojenců.

Luthienův zrak se zaměřil na dva koně, na krásného bílého oře a na oklivého poníka. Ačkoliv jezdci byli daleko, Luthien věděl, e přijel Oliver s Kateřinou.

Přijeli s armádou, která čítala skoro dva tisíce lidí. Armáda Port Charley se tak skoro zdvojnásobila, jak se k ní cestou přidávaly skupiny rebelů.

Na zmatené jednooké dopadla sprka ípů. Tady i u zdi nad hlavami jednookých vylehly plameny a z nich vyletěly kusy ostré oceli. Dopadly mezi kyklopy, píchaly je a oslepovaly.

Luthien to kouzlo poznal, a kdy uvaoval o spojencích, kteří právě přili, věděl, kdo uslyel zoufalé volání Caer Mac Donald o pomoc. “Brandir,” zaeptal, hlas plný vděčnosti a náhlé naděje.

Sioban se pak objevila vedle něj, objala ho a políbila na tvář. Luthien ji pevně stiskl a udělal otočku, to z čiré radosti.

“Přijela Kateřina!” zakřičela Sioban. “A Oliver! A přivedli nějaké přátele!”

Okamik povznesené nálady těch dvou a ostatních obránců rychle pominul. Realita pokračujícího boje ho odnesla pryč. Luthien sledoval tu scénu a snail se najít nějaké nové plány. Přesto, e obránců bylo pořád méně ne kyklopů, zabýval se mylenkou úplného zničení armády kyklopů na poli. Pokud u jednookých přetrvá zmatek a pokud někteří prchnou…

Ale tohle byla praetoriánská garda a Luthien nepodceňoval mazanost jejich vůdce. Belzenrik se také na chvíli zastavil a uvaoval o bitvě. Pak obrátil vojsko, vechny, kteří nebyli ve městě.

“Ne,” vydechl Luthien a sledoval tisíce černostříbrných brnění praetoriánské gardy, která se formovala do nové linie, protoe se blíila posila, která právě dorazila. I z této vzdálenosti se snail odhadnout počet spojenců a zdálo se mu, e jich nejsou ani dva tisíce. Byla to méně ne pětina počtu nepřátel, kteří se na ně brzy sesypou.

Mladý Bedwyr svolal lučitníky, kteří měli proniknout do řad odcházejících kyklopů. Chtěl zorganizovat sílu, která by spěchala na pomoc Oliverovi a Kateřině za město. Ale v bitvě podél zdi jetě nezvítězili a Luthien se mohl jen dívat.

“Běte,” zaeptal a srdce mu spadlo do kalhot, kdy uviděl, e posila se otočila a dala na ústup.

Avonská armáda uspořádala hon, ale Olivera a jeho společníky nechytili. Čekali, e je bestie vyenou z pole, a vlastně byli rádi, e se jim to podařilo. Pádili zpátky k Mokřadům, přeli řeku a na druhém břehu zaujali obrannou pozici.

Pak shodili vechny mosty a kyklopové přili k přirozené bariéře, která se nedala jen tak snadno přejít. Obzvlá kdy stovky lučitníků pepřily jejich řady.

V Belzenrikovi to vřelo, ale nebyl to ádný blázen. Ztratil den a pravděpodobně skoro dva tisíce vojáků, ale teď byl přesvědčen, e rebelové předvedli svůj poslední kousek. I kdy se objevila neočekávaná posila, vůdce kyklopů se poráky nebál.

Zítra bude dalí den války.

A tak se armáda kyklopů přesunula na sever. Slunce se usadilo na obzoru na západě. Občas probleskly mezi houstnoucími mraky paprsky, je zasvítily na hradby města, které se stále jetě jmenovalo Caer Mac Donald.

Aspoň jetě jeden den.

Kapitola 15

achová hra

Boj ve městě neustal ani za soumraku. Zeď a nádvoří byly brzy prázdné, ale mnoho kyklopů proklouzlo mezi stíny do Caer Mac Donald; několik potyček se odehrálo v uličkách a několik budov olizovaly plameny.

Brzy po západu slunce se strhla bouře, jak to předpověděla Sioban. Začala hustým krupobitím, které bubnovalo na střechy ve městě a hasilo ohně ve dvou tábořitích, avonské armády a lidí z Port Charley. Kdy se snesla noc a klesla teplota, krupobití se změnilo v těký, vlhký sníh.

Luthien to vechno sledoval ze stránice a později ze střechy U Trelfa. Zdálo se mu, e Bůh je u také zhnusen vím tím krveprolitím a chce tak očistit tu ohavnou scénu. Pohled na hluboký sníh vymazal tu představu z Luthienovy mysli.

“Luthiene?” zvolal někdo dole z ulice - byl to aglinův hrdelní hlas. Luthien se svezl po kluzké střee a z okraje zíral na trpaslíka.

“Posel z Oliverova tábora,” vysvětlil aglin a ukázal ke dveřím nálevny.

Luthien přikývl a po okapu sklouzl dolů na ulici. Očekával, e spojenci vylou posla; přemýlel, zda by do města nemohli přijít vichni.

Zjevně tomu tak nebylo, protoe noc u byla dlouho a na západě, za Mokřady hořely stále v tábořitích ohně. Posel mu vysvětlí záměry spojenců, take on bude moci řídit pohyby obránců v Caer Mac Donald. Luthien zjistil, e mu divoce tluče srdce, kdy se ocitl na ulici, která byla pokrytá dva palce silnou vrstvou sněhu.

Moná je to Kateřina, doufal Luthien. Do této chvíle si neuvědomil, jak moc touí vidět prchlivou rudovlasou enu z Hale.

Kdy přispěchal ke Trelfovi, zjistil, e posel není Kateřina ani Oliver, a dokonce ani Brandir. Byla to mladá ena, prakticky jetě dívka. Jmenovala se Johana Zelfínská a patřila k rybářům z Port Charley. Její světlé oči se rozzářily, kdy pohlédla na Luthiena, legendu známou jako arlatový stín. Luthien byl v rozpacích.

Setkání bylo krátké a vlastně muselo být, protoe Johana se musela dostat do tábora jetě před úsvitem, aby unikla patrolám kyklopů. Oliver z Morous chce přivést posilu z Port Charley do města, podala zprávu dívka, ale nemohou bezpečně přejít Blatavu. Kyklopové nejsou tak daleko na severu, jsou ostraití a takový přesun nedovolí.

Luthiena to nepřekvapilo. Mnozí z obránců Caer Mac Donald byli mrtví nebo ranění tak těce, e nemohli být u zdí. Pokud se dvatisíce vojáků posily vrátí do města, doplní chybějící stav a kyklopové zaútočí ze stejného místa jako předchozí den.

“Nae nejvřelejí díky tobě i vem ostatním,” řekl Luthien Johaně a tentokrát to byla ona, kdo se začervenal. “Řekni svým vůdcům, e jejich posila nepřijde nazmar a e Caer Mac Donald nepadne. Oliverovi vyřiď osobní vzkaz, e vím, co dokázal tam, kde jsme ho potřebovali nejvíc. A řekni Kateřině, a opatruje mého koně!” Luthien se neubránil tomu, aby se nepodíval na Sioban, kdy mluvil o Kateřině. Ale zdálo se, e elfí dívka si tím neláme hlavu.

Po těchto slovech Johana opustila Trelfa a vydala se na cestu přes zasněená pole v bouři několik mil do tábořitě lidu z Port Charley.

Tu noc o něco později leeli Luthien a Sioban v posteli a diskutovali o dni, který měli za sebou, a o tom, který je čekal. Vítr zesílil a otřásal malým příbytkem v Altánku. Fičel komínem a rozdmýchával oheň v krbu, take v malé místnůstce bylo brzy zakouřeno.

Sioban se přitulila blí k Luthienovi, podepřela se na jednom lokti a sledovala Luthienovu soustředěnou tvář. Leel na zádech a zíral do tmy. Ale viděl někoho jiného, to prozíravá elfí dívka věděla.

“Jsou v pořádku,” zaeptala Sioban. “Zahřívají se ohni a ví, jak se chránit před počasím. Kromě toho mají mezi sebou čaroděje a co vím od tebe, zná jeden nebo dva triky, jak utiit bouři.”

Luthien o tom nepochyboval a uklidnilo ho to. “Můeme je nasměrovat na jih a nechat je přijít do města přes kopce,” navrhl mladík.

“Do východu slunce nebudeme znát velikost a polohu jejich tábora,” odpověděla Sioban.

“Potrvá to jen pár hodin,” pospíil si s odpovědí Luthien. “I v bouři. Větina nízkých pěin je chráněna a bylo na nich jen málo sněhu, take od nich by se mohlo začít.” Zhluboka se nadechl. “Mohli bychom je sem dostat.”

Sioban nepochybovala o tom co říkal, ale dodala poslední věc, kterou Luthienovi chtěla. “Oliver zná kraj stejně dobře jako ty,” připomněla mu. “Kdyby lid Port Charley chtěl přijít do Caer Mac Donald, udělal by to.”

Luthien si tím nebyl jistý, ale námitka teď byla praktická. Bylo dobře po půlnoci a on nemohl dělat nic, aby zjistil polohu tábora.

“aglin mi říkal, e on a jeho přátelé mají nějaké nové pasti pro kyklopy,” řekla elfka a snaila se předmět hovoru převést do pozitivní polohy. “A nai nepřátelé přijdou znovu, poleze se jim přes zeď daleko hůř a ti, co zůstanou na otevřeném poli, zmáčkne Oliver a jeho oddíl zezadu.”

“Oliver nemá dost vojáků, aby to mohl udělat.”

Sioban zavrtěla hlavou a zachichotala se. “Nai spojenci udeří z dálky!” namítla. “Zasáhnou ípy kyklopy zezadu a rozutečou se do polí.”

Luthien si tím nebyl tak jistý, ale zase nechtěl odporovat. Stále se upřeně díval do tmy, na mihotající se stíny, jak plameny rozfoukávané větrem tančily v krbu. Brzy cítil rytmické oddechování spící Sioban a pak také usnul.

Zdálo se mu o jeho úhlavním nepříteli, o odporném a obrovském kyklopovi. Ve snu se mu promítlo vechno taktizování toho dne, vechny přesuny, které bestie uskutečnily: první pořádná zkouka města; druhý útok, finta, kdy mnoho kyklopích hářů proklouzlo do města, taktika, při které se objevila na poli nová armáda, náhlý a organizovaný ústup praetoriánské gardy. Měli být poraeni na poli, rozmetáni tak, e by zůstali bezbranní. Ale jejich vůdce reagoval rychle a rozhodně, otočil se a stíhal lid Port Charley celou cestu podél Blatavy,

Luthien otevřel oči doiroka, ačkoli spal ani ne hodinu. Sioban vedle něj rozespale zamourala a pak mu přitiskla tvář na svalnatou hruď.

“Nepřiel zpátky,” řekl Luthien a jeho hlas zněl tie v poryvech větru.

Sioban zvedla hlavu a dlouhé vlasy jí přepadly přes Luthienovo rameno.

“Kyklopové,” vysvětlil Luthien. Vyklouzl z jejího objetí, lehl si na záda a zíral na rudý ár krbu. “Nepřili zpátky!”

“Co to říká?” zeptala se Sioban. Zavrtěla hlavou a odhrnula si vlasy z tváře. Posadila se a odhrnula přikrývky.

“Jejich vůdce je příli mazaný,” pokračoval Luthien. Mluvil spí k sobě ne ke své společnici. “Ví, e díky naí posile by tvrdě zaplatil, kdyby přiel znovu k opevnění.

“Přiel, aby dostal zpátky město,” připomněla Sioban.

Luthien zdvihl prst, jako by právě na něco přiel. “Ale při tom vem, co se stalo - a jetě ta bouře k tomu - dobře ví, co můe ztratit.”

Vyjádření Sioban odkrylo její pochybnosti víc ne kterákoliv otázka. Kyklopové jsou houevnatá a prostoduchá rasa. Luthien i ona slyeli mnoho zkazek o kmenech jednookých, kteří napadli ty, co byli v přesile a bojovali do posledního kyklopa.

Luthien zavrtěl hlavou na její obvyklý argument. “Tohle je praetoriánská garda,” řekl. “A jejich vůdce je vychytralý. Nepůjde proti městu zítra.”

“Dnes,” opravila ho Sioban, protoe u bylo po půlnoci. “A jak to ví?”

Luthien měl v záloze jednu odpověď, se kterou čekal. “Protoe já bych nenapadl město zít… dnes,” odpověděl.

Sioban se na něj dívala upřeně a dlouho, ale otevřeně se ho nezeptala na důvody jeho tvrzení. “Co od něj čeká?” zeptala se.

A do této chvíle Luthien netuil, jak tohle tvrzení zdůvodnit. Prostě ho to napadlo, jen tak, zčista jasna. “Půjde přes řeku,” prohlásil Luthien a při tom se mu zatajil dech.

Sioban zavrtěla hlavou a pochybovala.

“Přejde řeku a napadne lidi z Port Charley na otevřeném prostoru,” tlačil na ni Luthien a zmocňovala se ho zlost.

“Jeho cílem je město!” trvala na svém Sioban.

“Ne!” odpověděl Luthien ostře a autoritativněji, ne zamýlel. “Dostane je na otevřeném poli a a je zničí, přijde si sem pro nás.”

“Kdyby měl dostatek vojáků na to, přijít si pro nás,” dohadovala se Sioban. “A kdy u jsme u toho, budeme mít víc obránců.” Zase zavrtěla hlavou, aby zpochybnila jeho tvrzení, ale z Luthienova tvrdého výrazu poznala, e ho nepřesvědčila.

“Čas pracuje proti nepříteli,” uvaovala Sioban. “Kdy se to vezme kolem a kolem, jsou prakticky bez jídla a daleko od domova, zranění a otrhaní.”

Luthien jí chtěl znovu připomenout, e tohle nejsou obyčejní kyklopové, ale praetoriánská garda, ale nechal ji mluvit.

“A jestli má pravdu,” řekla, “co máme dělat? Oliver a ostatní nejsou blázni. Uvidí přijít bestie a pak budou mít volnou cestu do Caer Mac Donald.”

“Ná nepřítel neopustí otevřený prostor,” řekl Luthien temně.

“Musí věřit naim spojencům,” řekla Sioban. “Nae odpovědnost spočívá v obraně Caer Mac Donald.” Odmlčela se a vimla si, jak Luthien zhluboka dýchá. Samozřejmě mladík byl zhnusen, zmaten a rozčilen.

“Nemůeme nic dělat,” řekla Sioban, sehnula se a políbila Luthiena. Pak si sedla zpátky a ani se nesnaila zakrýt svou nahotu. “Věř v ně,” řekla. Její ruka sklouzla po Luthienově tváři na krk. Cítil, jak se mu pod dotykem jejích rukou uvolňují svaly.

“Ale něco přece,” řekl náhle. Posadil se a podíval se zpříma Sioban do očí. “Můeme vyrazit před úsvitem, po těch stezkách na severu. A kdy je obklíčíme…”

Luthien se zarazil a sledoval výraz nelíčeného údivu na její tváři.

“Jít z města?” zeptala se ohromeně.

“Ná nepřítel je dostane na otevřeném prostoru,” hájil se Luthien. “A pak, pokud se rozhodne, e nemá dost vojáků na obklíčení města, obrátí se a půjde do Port Charley, které je teď pro něj otevřené. Kyklopové to město dostanou a obsadí a na jaře má Greensparrow otevřený přístav. A pak vyle druhou, větí armádu přes hory.”

“Kolik myslí, e bychom měli poslat ven?” zeptala se elfka, která se teď Luthienovým návrhem zabývala.

“Větinu,” odpověděl Luthien bez zaváhání.

Sioban se zachmuřila. “Kdy pole větinu ven a ná nepřítel znovu vytáhne do boje proti Caer Mac Donald, schová se ve městě do zákopů, jetě ne na něj stihnem udeřit. Porazí nás a pak, bez přehánění, rozpráí po polích Eriadoru.”

Luthien tu kritiku očekával, ovem, a bylo v ní dokonce mnoho pravdivého. Ale nemyslel si, e jeho úhlavní nepřítel půjde k městu přímou cestou. estý smysl mu napovídal, e půjde přes řeku.

“Je to kvůli ní?” zeptala se Sioban náhle, neočekávaně.

Luthienovi poklesla čelist. Zmínka o Kateřině v této souvislosti ho zasáhla. Ale spí proto, e se obával, e to můe být pravda.

Sioban viděla, e ho to zranilo. “Omlouvám se,” řekla mile. “To, co jsem řekla, je hrozné.” Přitulila se k Luthienovi a znovu ho políbila.

“Já vím, e tvoje srdce je oddáno Caer Mac Donald,” zaeptala Sioban. “Vím, e tvá rozhodnutí se řídí podle toho, co povauje za nejlepí pro vechny. Nikdy jsem o tom nepochybovala.” Políbila ho znovu a znovu, hluboce a on ji přivinul k sobě a pevně ji objal. Cítil její teplo, potřeboval její teplo.

Ale pak, v této noci odhalení, odstrčil Sioban a přestal se ovládat.

“To není o mně, nebo ano?” zeptal se a tím ji obvinil. Zdálo se, e Sioban nerozumí.

“Vechno to kolem,” řekl Luthien otevřeně. “Kdy se milujeme. To nejsem já, Luthien Bedwyr, koho miluje. Je to arlatový stín, vůdce povstání.”

“Jsou jeden a ten samý,” odpověděla Sioban.

“Ne,” řekl Luthien a pomalu zavrtěl hlavou. “Ne. Protoe povstání skončí, a u tak nebo onak - a stejně tak můu i já. Ale nemusím umřít a pak, co si pak Sioban bude myslet o Luthienovi Bedwyrovi, a u nebude potřeba?”

I v matném světle viděl její ramena, celé tělo, jak se třásly. Věděl, e ji zranil, ale také si uvědomil, e se zamyslela.

“Nikdy nepochybuj o tom, e tě miluji, Luthiene Bedwyre,” zaeptala elfí dívka.

“Ale,” namítl Luthien.

Sioban se otočila a dívala se na uhlíky v krbu. “Nikdy jsem nepoznala otce,” řekla. Náhlá změna tématu Luthiena překvapila. “Byl elf a moje matka člověk.”

“Zemřel?”

Sioban zavrtěla hlavou. “Odeel dřív, ne jsem se narodila.”

Luthien cítil v jejím hlase bolest. Málem mu to zlomilo srdce. “Byly problémy,” uvaoval. “Fairbonové…”

“Byli pak svobodní,” přeruila ho Sioban. “Protoe to bylo před Greensparrowem, skoro tři desetiletí před Greensparrowem.”

Luthien ztichl, ale pak si uvědomil, e podle jejího vyprávění je Sioban edesát let! Mladíkovi doly věci, o kterých během minulých pár týdnů neuvaoval.

“Jsem půlelf,” konstatovala Sioban. “Budu ít celá tři století, moná čtyři, dokud mě neprobodne ostří nepřítele.” Obrátila se zpříma na Luthiena a on viděl její ulechtilé rysy a navzdory eru také zářivé zelené oči. “Můj otec odeel, protoe nesnesl pohled na svou lásku a na své dítě, jak stárnou a umírají,” vysvětlila. “To je důvod, proč je tak málo těch, kteří jsou napůl lidé a napůl elfové. Fairbonové mohou milovat lidi, ale ví, e kdy to udělají, jsou za několik století ztraceni.”

“Jsem dočasný společník,” poznamenal Luthien a v jeho hlase nebyla ádná hořkost.

“Kdo ví, co se stane s válkou po nás?” převzala slovo Sioban. “Miluji tě, Luthiene Bedwyre.”

“Ale revoluce je nejpřednějí,” konstatoval Luthien.

To byla pravda, kterou Sioban nemohla popřít. Přesto Luthiena milovala, milovala hrdinu přezdívaného arlatový stín, ale ne tak silně, jak můe milovat člověk člověka. Elfové a půlelfové, kteří ijí déle, si to nemohou dovolit. A Luthien zasluhoval víc, to si pak Sioban uvědomila.

Sklouzla z postele a začala se oblékat.

Něco v Luthienovi chtělo zakřičet, aby zůstala. Touil po ní od chvíle, kdy ji uviděl jako pouhou otrokyni.

Ale Luthien stál tie, věděl, co řekla, a tie souhlasil. Miloval Sioban a ona milovala jeho, ale jejich svazek nikdy nebyl opravdový.

A byla tu také jiná ena, kterou Luthien miloval. Věděl to a věděla to také Sioban.

“Kyklopové do města nepřijdou zítra,” opakoval Luthien, kdy si Sioban přetahovala přes ramena těký plá.

“Pohybuje se na tenkém ledě,” odpověděla elfí dívka.

Luthien přikývl. “Věř ve mne,” bylo vechno, co řekl. kdy vykročila ke dveřím.

Kapitola 16

Na tenkém ledě

Luthien tu noc nezamhouřil oka, jen leel v posteli, upřeně pozoroval stíny a myslel na Sioban, Kateřinu a nepřítele. Hlavně na nepřítele: na svého nepřítele. Na hromotluckého odporného kyklopa, chytřejího ne jakýkoliv jiný jednooký, kterého Luthien znal.

Sioban se vrátila do příbytku hodinu před svítáním a nala Luthiena úplně vzhůru, oblečeného, jak sedí v křesle před krbem a pozoruje plameny.

“Nepřijde,” řekl jí Luthien klidným, jistým hlasem. “Dostane armádu přes řeku a překvapí Oliverovo vojsko.”

Po chvíli ticha, kdy nepřicházela odpověď, se Luthien ohlédl přes rameno na elfku. Stála u dveří a drela jeho plá.

Luthien vyskočil a el k ní. Vzal jí oděv a vyel ven z pokoje.

Město u se probudilo a bylo plné činnosti. Ruch se soustřeďoval nedaleko. Sioban shromádila prakticky celou armádu, která byla připravena jít za Luthienem z Caer Mac Donald. Sníh se proměnil v mrholení a pak v dé, ale vítr neustal. Pěkně mizerné ráno a oni byli tady; tisíce bojovníků z Caer Mac Donald, připravených pochodovat daleko na západ, připravených skolit kyklopy. Luthien věděl, kdo je dal dohromady.

Podíval se na elfí dívku, která vedle něj tie stála, a oči mu zvlhly slzami vděčnosti. Chápal hloubku svého hazardu. Pokud se zmýlil a nepřítel znovu zaútočí na Caer Mac Donald, město padne. Sioban to věděla a stejně tak kadý elf a trpaslík, kadý mu a kadá ena, vichni, kteří to ráno přili. Vydali se s ním na tenký led; věřili v Luthiena.

Mladý Bedwyr cítil na svých bedrech obrovskou zodpovědnost, ale dovolil si na okamik zapochybovat. Přehrával si tenhle manévr v duchu celou noc a byl přesvědčen, e rozumí svému největímu nepříteli, e správně odhadl jeho přesun.

Sioban a aglin si ho vzali stranou.

“Nejdu s vámi,” oznámil mu trpaslík.

Luthien na aglina udiveně zíral a nevěděl, co na to neočekávané oznámení říct.

“Trpaslíci se spí uplatní mezi obránci, kteří zůstanou v Caer Mac Donald,” vysvětlila Sioban. “Umí nejlépe zacházet s praky a kuemi a nastraili pasti, o kterých ví jen oni.”

“A v hlubokém sněhu se těko pohybujeme,” dodal aglin se smíchem. “Zamrzají nám vousy, ví.”

Luthien věděl, e kdy se aglin zdráhá jít, není to proto, e by ho síraly nějaké pochybnosti. V Caer Mac Donald musela zůstat nějaká obrana, by improvizovaná. I kdy se Luthienův odhad ukáe správný, kyklopové mohou vyslat síly, které obklíčí obránce u zdí.

“Má vechny koně,” začal aglin. Přeel k věci a rozvinul mapu kraje. “Mezi námi je několik těch, co dobře znají stezky, které budete potřebovat. Poleme s vámi několik průzkumníků, kteří půjdou před vámi. Kdyby se počasí zhorilo, povedou vás náhradními stezkami.” Kdy mluvil, trpaslík jel prstem po mapě přes úpatí za jiní bránou Caer Mac Donald, pak na západ, kolem tábořitě těch z Caer Mac Donald a pak zpátky na sever, kde se měli setkat s kyklopy.

Dali dohromady armádu esti tisíc zoufalých a odhodlaných bojovníků. Vichni elfové byli mezi nimi a vichni měli koně, i kdy se ve městě nenalo víc ne dvě stě koní. li v eru před svítáním jako duchové, bez světel, bez jediné lampy. Tie.

Mnozí nesli luky a kadý lučitník klesal pod tíhou zásoby ípů. Jedna skupina nesla balíky s obvazy a mastmi. Dva tucty trpaslíků, kteří je doprovázely, se rozdělily na skupiny po čtyřech. Kadá skupina nesla na ramenech ohromnou kládu. Po kluzkých stezkách li pomalu. Luthien a ostatní jezdci museli cestou po úpatí koně vést, ale sníh se postupně vlivem detě rozpoutěl. U teď měli zpodění a snaili se ho dohnat. A tak pouívali kordy a sekyry na to, aby se jimi mohli zachytit v ledu.

Kdy se za svítání nebe vyjasnilo, v polích na severu bylo vidět tábořitě Port Charley, hned za Blatavou. Luthien si stoupl na vyvýené místo a dlouho a upřeně se díval tím směrem. Hledal nějaké stopy po kyklopech.

Pole za tábořitěm bylo prázdné.

Mladého Bedwyra se zmocnily pochybnosti. Co kdy se zmýlil. Co kdy kyklopové půjdou do Caer Mac Donald?

Luthien odehnal pochybnosti a soustředil se zvoleným směrem. Bylo to jen pár stovek yardů; jezdec by tam dojel za dvacet minut. Luthien vyslal tři, měl pro Olivera vzkaz. Radil jim, aby jeli co nejdrsnějím terénem, a a se dostanou na pole, aby se rozdělili. Co kdyby na ně čekali úkladní vrahové.

O chvíli později Luthien viděl ty tři, jak se drí houfu, který stále pochodoval. Přijel k nim, zmaten, e jsou jetě tady. Zjistil, e Sioban jeho pokyny změnila.

“Moji průzkumníci na úpatí zahlédli na poli skupiny kyklopů,” vysvětlila elfka.

Luthien se podíval zpátky k severu, k tábořiti. “Nai přátelé by měli vědět, kde jsme,” uvaoval.

“Těko můeme skrýt, kde jsme,” odpověděla Sioban. “Jestli nás najdou…” Poznámka zůstala viset ve vzduchu a Luthien se nedoadoval pointy. Jestli je nepřítel objeví dřív, ne se avonská armáda vydá na pochod, pak se jejich terčem stane Caer Mac Donald.

Luthiena se zase zmocnily pochybnosti. Pokud jsou mezi nimi a tábořitěm Port Charley kyklopí zvědové, co kdy u o nich ví?

Sioban viděla mrak, který zahalil mladíkovu tvář, a jemně ho vzala za ruku.

Celé vojsko zaujalo pozici na severovýchodě od tábořitě lidu z Port Charley. Rozprchli se do vech koutů pole tak, aby je nebylo vidět, ale aby byli připraveni na setkání s nepřítelem. Pro ná útok je to dobrá poloha, řekl si Luthien, protoe kyklopové budou muset klopýtat přes kluzké a nerovné úpatí.

Kdy přijdou, ptal se sám sebe Luthien, jestli vůbec přijdou? Pořád zíral přes zasněená pole, která nasávala dé.

Uplynula dlouhá hodina. Úplně se rozbřesklo a dé se změnil v chladnou sprku. Lidé z tábořitě Port Charley byli v čilém ruchu. Bořili stany a chystali si výzbroj.

Dalí hodina, a stále ádné znamení.

Sioban čekala s Luthienem. “Nai spojenci nejdou přes řeku,” řekla a závěr byl ten, e na Caer Mac Donald jetě nezaútočili, e kyklopové se zatím nehnuli.

To Luthiena příli neuklidnilo. Myslel, e jeho úhlavní nepřítel zaútočí hned za svítání, rychle a tvrdě. Přemýlel, jestli kyklopové nemohli táhnout na město jinudy, na východ. Jestli kyklopové zvládnou nerovný terén, tak to bude dobře, protoe avonskou armádu nedostanou na cestě mezi obránci a skupinou z Port Charley. Místo toho posila z Port Charley pojede okolo města nebo přímo do města a zapojí se do bitvy.

Luthien neměl daleko k panice. Přehlédl svoje tábořitě, jezdce, kteří hřebelcovali koně, trpaslíky, kteří své trámy napoutěli olejem, lučitníky, kteří zkoueli pevnost tětiv. Mladý Bedwyr se najednou cítil jako blázen, najednou uvěřil, e je vechny dal dohromady proto, aby byli poraeni. Pak chtěl tábořitě rozpustit a uhánět zpátky do Caer Mac Donald. U skoro vydal rozkazy.

Ale nemohl. Byli příli jednotní na to, aby měnili svá rozhodnutí. Vechno co mohli dělat, bylo sedět, čekat a dívat se.

Dalí hodina. Rozprelo se jetě víc a dé se mísil s těkými kroupami. Z Caer Mac Donald stále nepřicházela ádná zpráva, ačkoli proti edému nebi stoupal nad městem oblak černého dýmu.

Zase jeden hář, řekl si Luthien. To jetě není bitva, určitě ne!

Necítil se dobře.

Podíval se na Sioban a zdálo se, e si také dělá starosti. Čas pracoval proti nim a proti těm v záloze. Pokud kyklopové nezaútočili, pravděpodobně to byl signál.

“Měli bychom zkusit poslat někoho do tábořitě Port Charley,” řekl jí Luthien.

“Je to riskantní,” varovala ho.

“Musí to vědět,” přel se Luthien. “A pokud kyklopové potáhnou proti městu, musíme to zjistit včas, abychom se jim dostali za záda, ne přelezou zeď.”

Sioban přemýlela o jeho úvaze. Stejně jako Luthien věděla, e pokud se kyklopové vrhnou na město, nepomůe ádné varování, ale věděla, e mladík potřebuje něco podniknout. Také cítila stejnou potřebu.

Právě chtěla kývnout na souhlas, kdy se řadami bojovníků nesla zpráva od úst k ústům.

“Na sever!” eptali si rozezleně.

Luthien stál zpříma, jako vichni kolem, a zíral přes clonu detě. Viděl černostříbrnou masu, jak míří na jih, samozřejmě aby obklíčili tábořitě Port Charley a odřízli jim jakoukoli únikovou cestu na západ.

Luthienovi se rozbuilo srdce.

Belzenrik měl o sobě vysoké mínění. Na rozdíl od větiny ostatních, kteří patřili k rase jednookých, měl schopnost improvizovat. Jeho cílem byl Montfort - a pokud ho nedostane, bude to muset nějak vysvětlil jeho milosti Greensparrowovi.

Ale Belzenrik věděl, e Montfort nedostane, ne teď, kdy mají rebelové posilu. A tak mazaný generál improvizoval. Rozdělil zbývajících jedenáct tisíc z praetoriánské gardy. Tři tisíce poslal přímo na jih, východně od Blatavy, aby mohli řeku pouít k obraně, a na ně udeří ti z Port Charley. Tahle skupina si dnes boje neuije, ale bude jistit tábořitě na západním břehu, kde bude Belzenrik a zbývajících osm tisíc.

Hlavní skupina kyklopů pochodovala celé ráno na sever, pak podél Blatavy a pak zpátky na jih. Přitom se na hony vyhnula nepříteli, take i kdyby byla objevena, bude u pozdě. Západně od tábořitě je dobrý terén, to vůdce kyklopů věděl. Zmáčkne tuhle rebelantskou chátru a pak, podle vlastních ztrát a počasí, se rozhodne, jestli potáhne na Montfort, nebo se vrátí na západ a dobude Port Charley.

Teď byl nepřítel vidět; brzy pochopí, e přes řeku nepřejdou. Časem poznají léčku a budou moct reagovat, ale stejně se nedostanou do hor, ke svým. Někteří by mohli uniknout, ale Belzenrik je dostane.

Ano, to ráno si o sobě vůdce kyklopů myslel, e je chytrý. Dokonce byl, ale ne tak jako Luthien. Nepočítal s mazaností svého úhlavního nepřítele. Kdy se armáda kyklopů otočila na západ, jiná zamířila na jih, ačkoli za sebou na úpatí měla lepí terén.

“To není tak dobré,” poznamenal Oliver ke Kateřině, kdy se k nim donesla zpráva o pohybu kyklopů. Stáli pod rozloitým stromem, Herka a Lehkonohý vedle nich a skláněli hlavu před sprkou detě.

“Pravděpodobně přili k řece a dál se nedostali,” uvaovala Kateřina a pohnula se tím směrem, byl to pohyb směřující na pole na východě, přes Blatavu. “Musíme jít do hor, a to rychle.”

“Chytré,” zaeptal Oliver, příjemně překvapen. Půlčíkovi se nelíbily jejich vyhlídky. Jestli je kyklopové zatlačí k jihu, neudrí oddíl pospolu za ádnou cenu. Mnoho z nich bude zabito a mnozí se bezmocně vydají do hor, kde zemřou hlady nebo zmrznou. Nebo je najdou kyklopí hlídky.

Ale kam jinam mohou jít? Určitě nemohou bojovat s avonskou armádou na rovném, otevřeném poli.

Ze stromu nad nimi na ně dopadl prach a popel a ucítili zápach síry. Podívali se nahoru a uviděli, jak se na větvi nad nimi zjevil Brandir. Nael si větev, po které sklouzl, a dopadl na zem.

Stařec vyskočil, opráil si ruce a urovnal si oděv. “Tak,” řekl rozesmátý čaroděj, “jste připraveni na boj?”

Kateřina a Oliver na něj nevěřícně zírali.

“Nebojte se!” uklidnil je Brandir. “Naich nepřátel není zas tolik a nejsou tak dobří. Jsou hladoví, otrhaní a daleko, daleko od domova. Take pojďme, na koně a do předních řad.”

Oliver a Kateřina nechápali muovu bezstarostnost, protoe nevěděli, e čaroděj se díval celou noc a následující ráno na dálku magickým okem. Brandir věděl o náhlém obratu kyklopů a také věděl o tajných přátelích schovaných na jihu.

Není třeba o tom Oliverovi a Kateřině říkat, řekl si Brandir. Jetě ne.

Kateřina si odhrnula neposluný pramen z tváře a pohlédla na Olivera. Vyměnili si bezradné pohledy - zdálo se, e Brandir ví, co dělá - osedlali koně a vyrazili za čarodějem. Tábořitě Port Charley klokotalo pohybem, chystalo se do obranné pozice a připravovalo se na setkání s kyklopy.

“Já jen doufám, e pro ně má připravený nějaký velký třesk,” řekl Oliver Kateřině poté, co Brandir popojel do přední řady. Půlčík zíral na pole, na černostříbrnou masu.

“Není jich zase tolik,” odpověděla Kateřina sarkasticky, protoe čtyři iky kyklopů se smrskly na jeden.

“Hodně velký třesk,” poznamenal Oliver.

Docela se jim hodilo, e bouře zesílila právě ve chvíli, kdy se kyklopové pohnuli.

Silnému lidu Port Charley poslouilo ke cti, e se nezalekl a nerozprchl. Řadami bojovníků se nesla zpráva, e kyklopové se skryjí v zákopech na východním břehu a e teď se řvoucí masa nepřátel přes ně jednodue převalí. Ale neprchli. Tětivy začaly zpívat známou písničku a lidé také. Mysleli, e je to jejich poslední.

Brandir stál stranou, chlupaté bílé pae vztaeny k nebi, hlavu zvrácenou a oči zavřené. Byl ve spojení s kouzlem bouře, ovládal energii těkých mraků. Mnozí z prostých lidí kolem něj se báli. Nevěděli nic o kouzlech a vyrostli v přesvědčení, e jsou to ďáblovy síly. Přesto se nikdo neodváil čaroděje přeruit. Starý Dozier, který pamatoval časy před Greensparrowem, stál vedle čaroděje a snail se uklidnit vyděené kamarády.

Brandir cítil, jako by se celé jeho tělo prodluovalo a protahovalo směrem k nebi. Oveme tomu tak nebylo, ale jeho due se pohybovala ve výinách. Dosáhla a k mrakům, uchopila energii a dala jí patřičný tvar a vyslala ji zpátky jako blesk, který uhodil do předních řad kyklopů.

Černostříbrná těla se otřásla leknutím. Jeden neastný kyklop dostal přímý zásah a kovové brnění se na něm rozprsklo v modré jiskry.

“Ó, to bylo báječné!” gratuloval Oliver. Podíval se po své pravici, na Kateřinu, která seděla na Lehkonohém mnohem vý ne on. Nesledovala přímo tu scénu, jen se dívala přes rameno na čaroděje. Spí se dívala skrz Olivera na jih.

“Ne tak dobré jako tohle,” odpověděla.

Oliver se otočil tam, odkud zněly trubky. Luthienova kavalerie se právě vrhla do boje. Půlčík uviděl čtyři sloupy černého dýmu. Trpaslíci zapálili své trámy, které byly tak nasáklé olejem, e odolaly bouři. Na konci kadého trámu byl provaz, který dreli dva trpaslíci. Běeli poslepu plnou rychlostí ze svahu a s hořícími kládami měli naspěch.

“Luthien,” zaeptala Kateřina.

“Váně toho mue miluji,” prohlásil Oliver.

“Já také,” řekla si Kateřina pro sebe, ale Oliver zachytil kadé slovo. Usmál se, ta slova ho zahřála (a víc ne trocha árlivosti na jeho blonďatého přítele!).

Útvar kyklopů se změnil v zuřivou masu. Bestie klopýtaly jedna přes druhou a snaily se z toho nějak vymotat; mnoho jich vrhalo kopí, nebo dokonce kordy jen tak nazdařbůh z čirého ílenství.

Ale trpaslíci se zatvrzele dreli svého směru. li přímo na bestie, ale předtím spustili dolů klády, které skosily mnoho jednookých.

Hned za trpaslíky následovaly hořící ípy, to jak zaútočila Sioban a její skupina a mnoho muů a en z Caer Mac Donald. U nebyla ádná cesta, jak se na kluzké dráze zastavit, ale nikoho nenapadlo ani zpomalit, nato zastavit se. Řítili se někam plnou rychlostí, vzali s sebou mnoho nepřátel a posunuli bitvu o kus dál.

Belzenrik byl schovaný uprostřed řady v zadní linii a sledoval dění s čirou frustrací. Hnusnému generálovi se ani nesnilo o tom, e by se lidé odváili jít z Montfortu.

Nad nimi se zase blýsklo. Bleskl zabil jen pár nepřátel, ale byla to dalí kapka k pomalému teroru pro ty, co stáli poblí. Bitva právě začala, lid Port Charley se do ní jetě nezapojil, ale Belzenrik poznal nebezpečí. Jeho vojáci byli vyčerpaní a polomrtví hladem. Část mustva zběhlo, to bylo v praetoriánské gardě něco neslýchaného. Potřebovali teď zvítězit a Belzenrik si myslel, e to půjde snadno. Vdy tábořitě těch z Port Charley bylo tak malé.

To si myslel.

Z nebe se snesl na zem dalí blesk, těsně k vůdci kyklopů. Tak těsně, e ho pocákala krev bestie, která byla nejblí.

Obrovský kyklop popadl svůj meč. Zaměřil se na bitvu, která se odehrávala nedaleko; Belzenrik se s typickou kyklopí divokostí rozhodl, e jako vůdce půjde příkladem. Prvního nepřítele uviděl o minutu později. Rychle projel na poníkovi, rychle kolem sebe sekl a na čepeli měl krev.

Luthienova skupina sto sedmdesáti jezdců byla první, kdo kyklopy dostihl. Jak před nimi kyklopové utíkali, jezdci nemohli doufat, e na kluzkém povrchu zpomalí, a tak to ani nezkoueli.

Vyuili jednodue síly svých koní a uháněli, aby se dostali do prvních řad jednookých.

Nebyly ádné terče, do kterých by se mohli strefit, jen masa, do které se dalo sekat. Luthien kolem sebe sekal na vechny strany, do přileb a lebek. Otáčel se s koněm na vechny strany a bodal do veho, co se kolem něj hnulo. Slyel přiduené výkřiky z východu, hluk boje, valící se klády a řev, kterým dávali trpaslíci najevo svůj vztek. Slyel zvuk tětiv a řinčení čepelí. Věděl, e se vichni pustili do boje.

Na zem sjel záblesk světla a pak dalí. Luthien, který znal hněv čarodějů, byl rád, e Brandir je na jeho straně.

Pak přilo z předních řad víc nářku a čepele o sebe víc zvonily. Luthien věděl, e se přidal lid Port Charley. Myslel na Olivera a Kateřinu, na Herku a na Lehkonohého. Doufal, e jeho přátelé přeijí.

Mylenkami se rychle vrátil na pole, protoe za ním se vlnilo černostříbrné moře. Podíval se dolů na stehno a na blýskavou čepel, která bodla víc koně ne jeho. Luthien zvedl Slepou zá a hledal kyklopa. Ale jednooký u byl pryč, u zmizel v davu. Pro Luthiena to nebyl problém, protoe se mu okolo nabízelo mnoho dalích nepřátel v těsné blízkosti. Jeho velký meč udeřil, usekl bok přílby a sjel na krk obludy.

A tak probíhaly i dalí okamiky. Nepřátelé zabili třetího jezdce, ale kolem leelo mnoho kyklopů, kteří byli mrtví, a mnoho dalích se rozuteklo.

Luthien zatnul zuby a vrhl se doprostřed masy, kde zůstal sám. Jak často jen mohl, zakřičel “Svobodný Eriador!” a pokadé dostal odpověď, pokadé mu někdo potvrdil, e nezůstal úplně sám, daleko od přátel.

Nebyla to dlouhá bitva - ne jako útok na opevnění Caer Mac Donald, nebo dokonce jako zmatek na nádvoří, kdy kyklopové prorazili brány. Kyklopové, kterým poklesla morálka a jejich vidina snadného vítězství se změnila v něco straného, se rozutekli, kdykoli na ně nepřítel udeřil. Pokusili se přitom zformovat nějakou jinou obrannou pozici. Ale pokadé kdy vytvořili nový ik, nelítostní obyvatelé Eriadoru je rozpráili.

A teď kyklopové pochopili váhu neočekávané posily od jihu. Několik set jich bylo mrtvých a přítomnost čaroděje mezi lidmi z Port Charley jim působila utrpení. Vyrostli pod vládou Greensparrowa, pod tlakem krále čarodějů a věděli své.

Věděli své.

Kdy se objevil Belzenrik a jeho velitelé, zavládl pořádek a větí odhodlání. Ale i ohromný jednooký generál si byl vědom úpadku ve své armádě. Udroval si naději, e ty tři tisíce, které jsou na druhém břehu řeky, se přidají, ale předem jim k tomu nedal pokyn. Belzenrik poznal omezenost své rasy. Praetoriánská garda byli zdatní vojáci, disciplinovaní a odhodlaní, ale neuměli improvizovat. Musel je někdo vést, v tomto případě Belzenrik. Oni se pak pohybovali jako loutky, podle jeho rozkazů a přání. Těm bestiím za řekou bylo řečeno, aby vykopali zákopy a dreli se na místě. Tak tam přitrouble seděli, zatímco hlavní skupinu na poli masakroval nepřítel.

Kyklopí generál uviděl Luthiena a celou kavalerii Caer Mac Donald, která změnila směr přímo na jih od své dosavadní polohy. Jak Belzenrik poznal Luthiena a jeho arlatový plá, uvědomil sil, kdo za tím vím stojí. Tak jako Luthien poznal v Belzenrikovi kyklopího generála, tak generál poznal Luthienovu autoritu.

Kyklop byl příli zaměstnán ílenou touhou vrhnout svou blýskavou helmu po svém úhlavním nepříteli. Měl chu pohnat svého poníka na Luthiena a zalapat ho do země! Ale Belzenrik byl chytřejí. Jeho ik, který byl na začátku klasickým bojovým útvarem, u neexistoval. A on nemohl přeorganizovat zbytky vystraených a otrhaných vojáků. Ne teď. Ne ve chvíli, kdy na něj tlačil nepřítel ze dvou stran a čaroděj přivolával z nebe blesky.

Přemýlel o tom, e dá dohromady tolik, kolik jen bude moci a probojuje se na jih, k řece, aby se spojil s těmi na druhém břehu. Ale průzumníci, které vyslal, se vrátili a vrtěli hnusnými hlavami, e hlavní straidlo Caer Mac Donald se objevilo na jihovýchodním rohu a u se spojilo s lidmi z Port Charley.

Belzenrik se znovu podíval k jihu a na okamik zahlédl Luthiena, jeho vlající plá a meč vysoko nad hlavou. U zase on, pomyslel si kyklop. Ten mizerný člověk to udělal, vechno tohle.

Pak Belzenrik vydal rozkaz. “Kupředu!”

Luthien se postupně dostal z bitevní vřavy, nebo lépe řečeno, masa kolem něj se postupně zmenila. Dalo mu víc práce najít nějaký terč, a kdykoli zahlédl kyklopa, pobídl svého koně ke klusu a bestii sejmul.

Ocitl se vedle nepřítele, který k němu byl zády. Bestie se naklonila dopředu, zařvala a chytila se v rozkroku. Objevil se starý známý půlčík, který i v této chvíli musel být vyňořený. iroká střecha jeho klobouku se prohýbala pod tíhou sněhu.

Oliver se zastavil u bestie a jetě jednou ji probodl kordem.

Luthien byl tak zděen a překvapen, e si sotva viml, jak se k nim blíí druhá bestie. Půlčík stál zády.

“Olivere!” zakřičel a stejně se bál, e u je pozdě.

Ale půlčík, který byl vdy ve střehu, se nedal nachytat. Otočil se od bestie, kterou probodl, klesl na koleno a bodl ve chvíli, kdy kyklop zaermoval mečem nad hlavou. Kord se zapíchl do rozkroku jednookého. Bestie se předklonila a chytila se mezi nohama, stejně jako její kumpán. Oliver ji pak zasáhl přímo do hrdla.

Půlčík se rozhlédl a viděl, e Luthien pobídl koně. Mladý Bedwyr dorazil bestii, kterou prvně Oliver bodl, jedním divokým seknutím Slepou zátí.

“Ztratil jsem koně,” Oliver zakřičel na přítele.

“Za tebou!” přila Luthienova odpověď. Dalí z praetoriánské gardy, obrovský kyklop, který se oháněl kyjem s ostny, zaútočil zezadu na Olivera.

Oliver se otočil a klesl k zemi; Luthien zaútočil ze strany a zamířil mečem na kyklopa. Kyklop se pokusil odrazit kyjem Slepou zá, ale Luthien mu vyrazil zbraň z ruky. Bestie se nemohla bránit výpadu Olivera, který ji bodl do těch nejcitlivějích míst.

Luthien se otočil a dobil bezbranného kyklopa.

“Proč je bodá právě tam?” doadoval se Luthien, trochu znechucený půlčíkovou taktikou.

“No,” odfrkl si půlčík, ačkoliv se ho Luthienovo obvinění dotklo. “Kdybys byl tak veliký jako já, snail by ses dosáhnout na oko?” Luthien pokrčil rameny a zadíval se na půlčíka. Oliver ukázal rukou směrem k němu.

“Kromě toho,” řekl Oliver rezervovaně, “myslel jsem, e sis údery do slabin oblíbil.” Luthienovi se zúily oči, kdy slyel naráku na scénu s Kateřinou tehdy v noci u Trelfa. “Tenhle jednooký,” nepřestal Oliver, “se do mě moná zamiluje.” Půlčík se uchechtl a podíval se dolů na mrtvou bestii. Pokrčil rameny a pohlédl zpátky na Luthiena. “Moná.”

Pak se přihnala kavalerie a jeden jezdec zastavil koně nedaleko od Luthiena. “Vůdci jednookých,” řekl mu se zatajeným dechem, “na ponících a jedou pryč!”

Luthien otočil koně, sehnul se a podal Oliverovi ruku.

“Ale můj poník,” zaprotestoval půlčík, kdy si ho Luthien posadil za sebe. Oliver pronikavě zapískal a zíral vude kolem, ale hustě sněilo, a tak nemohl lutého poníka vidět.

Bitva se táhla po polích a k severu a kyklopové byli na útěku. Luthien a jeho kavalerie, nějakých dvacet jezdců, ignorovali pěáky a místo toho se soustředili na chytání poníků.

Poníci jsou pohybliví, zvlá na zabláceném poli, ale ne tak jako koně. Brzy byl v dohledu Belzenrik a tucet jezdců, kteří mu jetě zbyli.

Objevila se kavalerie, její jezdci volali o svobodném Eriadoru a Caer Mac Donald. Vůdci kyklopů věděli, e jsou v pasti, věděli, e nemohou obrátit koně, a tak se postavili čelem k nastávající bitvě.

Luthien uviděl obrovského jednookého generála a Belzenrik zase viděl jeho. Zdálo se, e jsou někde mimo pole, pryč od ostatních, protoe mladý Bedwyr popohnal koně a vůdce kyklopů také. Nikdo z ostatních se ani nepohnul, aby je zastavil nebo udělal něco jiného.

Luthien popoel; Belzenrik také. Stáli a sledovali jeden druhého a jeden druhého nenáviděli.

“Jdi pryč,” řekl Luthien Oliverovi.

Půlčík uvaoval o obrovském kyklopovi, který od něj nebyl dál ne tucet yardů. Oliver viděl tu nenávist a rivalitu, která mezi nimi panovala. Vůdce proti vůdci. “Je čas jít,” souhlasil, skočil přes zadek Luthienova koně a udělal přemet. Dopadl na nohy - tedy skoro, protoe na mokrém povrchu uklouzl a bez dlouhých cavyků se natáhl jak iroký tak dlouhý. Zahanbený půlčík se rozhlédl okolo, ale nikdo neřekl ani slovo.

“Caer Mac Donald!” zavolal Luthien na vůdce kyklopů.

Belzenrik se nachýlil dopředu, kdy zachytil ta slova a pochopil je. “Montfort.”

Luthien zařval a vyrazil kupředu. Belzenrik měřil kadý jeho pohyb. Jejich obrovské meče se zařinčely o sebe, ale bez větí kody, ačkoli Luthienova pae se prohýbala pod tíhou kyklopovy zbraně.

Oliver si pak uvědomil problém. Stál sám uprostřed pole a náhle byl obrovský kyklop blí ne Luthien! Půlčík zaskučel a ohlíel se po svém kordu. Zdál se mu tak titěrný proti tomuto monstru na koni. Ale k jeho nezměrné úlevě si ho bestie nevimla. Jen honila poníka dokola a pak začala druhý střet.

Jejich meče zase rozřízly vzduch a setkaly se vysoko nad jejich hlavami. Ale tentokrát Luthien změnil úchop a Slepá zá se stočila dolů v okamiku, kdy se Belzenrik otáčel. Luthien se sklonil dolů a málem přiel o hlavu, kdy se po něm kyklop ohnal.

Hbitý Bedwyr nechal meč sklouznout a ke své ruce a pak ho rychle zachytil. Odrazil ho a mířil na Belzenrikovo stehno. Ale nebyl dost rychlý a Slepá zá se místo toho zabodla do poníkova boku.

Silný poník uskočil dozadu. Luthien musel pustit otěe svého koně a uchopit meč oběma rukama, aby zbraň neztratil. Svíral rukoje ale meč vyklouzl ven a Luthien spadl z koně. Dopadl do bahna a jetě včas zahlédl Belzenrika, jak sesedává ze zraněného poníka.

“Teď zemře!” sliboval kyklop a rozzuřeně pochodoval vpřed bez sebemeního zaváhání. Meč ohavného generála zasvitěl vzduchem, pak přeel do úderu zezadu a Luthien měl co dělat, aby mu stihl nastavit čepel svého meče.

Belzenrik jetě zesílil útok úderem shora a pak přímo; Luthien se zatítil a v poslední chvíli uskočil stranou.

Kyklop se k němu odhodlaně přiblíil, ale Luthien byl v koncích, nechal Belzenrika běsnit. Jeho útoky odrazil nebo se jim vyhnul. Kadou chvíli cítil mladý Bedwyr nepatrný průlom a Slepá zá skoro pronikla Belzenrikovým brněním, ale mladý Bedwyr musel být rychlý a stáhnout neprodleně čepel a být připraven na dalí zběsilý výpad.

Ačkoli Luthien viděl na svém úhlavním nepříteli tenké pramínky krve, věděl, e mu způsobil jen velmi málo kody. Cítil se jako bzučící vosa, která píchá obra. Nerovný boj. Luthien ze sebe setřásl paniku a řekl si, e vosa můe vyhrát.

Ale jen kdy je bezchybná.

Pokračovalo to u hodnou chvíli. Luthien uskakoval a bodal a tak pořád dokola, ale zdálo se, e Belzenrik nic necítí. A jeho útoky se ani nezpomalily vyčerpáním. Tenhle je dobrý, uvědomil si Luthien, mnohem lepí ne vichni kyklopové, které doposud potkal. A silný! Luthien věděl, e stačí, aby se jednou zpozdil. Jestli se ho bestie jedinkrát dotkne, přesekne ho vejpůl.

A pak se to stalo; Luthien, právě kdy se otáčel, stoupl na vyčnívající led a uklouzl na koleno. Belzenrik byl hned nad ním a obrovský meč mířil dolů.

Slepá zá zamířila proti němu, horizontálně nad Luthienovou hlavou. Belzenrikův meč ji zachytil blízko čepele, ale Luthienova pae klesla pod tíhou obrovské tíhy čepele a on upustil rukoje. Nebyl váně zraněn, ale bolest byla silná.

Uchopil Slepou zá do levé ruky a sekl za sebe. Snail se tak udret si jednooké monstrum od těla. Zasáhl Belzenrika do břicha, ale ne tak, aby bestii zastavil.

Luthien se pohnul a chtěl zvednout čepel nahoru, ale někdo nebo něco mu skočilo na záda.

Oliver se vyplhal Luthienovi na ramena. Belzenrik zůstal údivem stát a doiroka otevřel oko. Byl to skvělý terč, ale Oliver jej minul, protoe Luthien na kluzké zemi neudrel rovnováhu. Místo toho zabodl svůj kord do Belzenrikovy tváře.

Kyklop se zamotal a mlátil kolem sebe obrovskými tlapami. Snail se přitom vycouvat z boje. Napřímil se, kdy se Oliver a Luthien rozdělili a stanuli jeden vedle druhého.

“Jsi jednooké, hnusné zvíře,” zakřičel Oliver. “Pozná, co dokáou přátelé!”

Jako by chtěl zdůraznit půlčíkova slova (a Oliver to tak měl načasováno), bílý oř, jeho pokrývka se leskla kapkami vody, vyhodil zadní nohy. Kyklop mu přeletěl přes hlavu a spadl obličejem do bláta.

Belzenrik se postavil na nohy a okolo něj stáli Luthien, Oliver a teď i Kateřina O’Haleová. Seděla zpříma na Lehkonohém, vlasy měla ztěklé vodou a na ramenou sníh. Zeiroka se usmívala, zelené oči jí zářily víc ne krystalky ledu, které se jí utvořily na konečcích hustých vlasů. Kdy hodnotila situaci, myslela na vítězství, které dnes vybojují.

Belzenrik hledal podporu. Viděl svého posledního velitele, jak padá z poníka, na kterého nasedá někdo z nepřátel a mává zkrvaveným mečem. Z Luthienovy jízdy zbyl víc ne tucet, který s několika dalími Kateřina přivedla. Mezi nimi byla i drobná ena, která jela na lutém vypelichaném poníku.

Oliver se zazubil na svou milovanou herku, ale hned zase zváněl, kdy viděl vůdce kyklopů.

“Myslím, e by ses měl vzdát,” poznamenal.

Belzenrik se kolem sebe dlouho rozhlíel. Luthien prakticky četl obludě mylenky - bylo to lapené zvíře, které myslí na únik. Nebylo nic, co by ho mohlo zachránit. Luthien si nebyl jistý tím, co Belzenrik udělá, kterým směrem se bestie obrátí. Pak, zcela neočekávaně jednooký zabodl meč do země.

Vichni ve skupině, jeden jako druhý, si oddychli. Luthien se vydal směrem k vůdci kyklopů. Pae ho jetě pořád bolela, ale ne tak, aby nemohl dret Slepou zá. Ohýbal svaly a tvář měl zkřivenou bolestí.

Zablýskl se nů. Troufalý a zdivočelý Belzenrik zaútočil.

“Luthiene!” vykřikli společně Kateřina s Oliverem. Jetě ne slova opustila jejich ústa, Luthien volnou levou rukou chytil kyklopa za zápěstí. Luthien jen stěí mohl pohnout mohutnou Belzenrikovou paí, ale pouil ji jako podpory k tomu, aby se dostal do úhlu, který svírala pae jeho a ta kyklopova s dýkou. A jak se pohnul, jeho vlastní meč se posunul, krábl Belzenrika do brnění na prsou, sjel dolů a prořízl se a do plic bestie.

Chvíli stáli v morbidní pozici a pak Belzenrik zařval. Snail se ermovat rukou s noem proti mladému Bedwyrovi.

Luthien kubl čepelí a Belzenrik náhle strnul. Chvíli zase stáli v té strané strnulé póze, tváře jen několik palců od sebe.

“Je konec!” zařval Luthien. Umírající Belzenrik neměl ádnou odpověď.

Luthien znovu trhl čepelí a pak cítil, jak meč klesá dolů. Belzenrikovi pomalu podklesávaly nohy, a spadl na kolena.

Luthien cítil, jak Belzenrikovu pai opoutí síla; nů dopadl na zem.

Luthien vytrhl Slepou zá. Belzenrik u se bez podpory neudrel. Mrtvý vůdce kyklopů se skácel na pole. U se na něj začal snáet sníh.

Kapitola 17

Po bitvě

Bitva - jeden velký zmatek - velmi rychle skončila. Víc ne polovina Belzenrikovy armády byla mrtvá a druhá polovina se bezhlavě rozprchla do otevřených polí. Ztráty obyvatel Eriadoru nebyly tak velké; lid Port Charley mohl své mrtvé spočítat na prstech esti rukou. Zato Luthienova skupina, která se vrhla do houfu kyklopů, prořídla víc.

Obě armády Eriadoru se přesunuly zpátky na pole, které bylo nedaleko tábořitě Port Charley. Oetřili raněné, dobili těce zraněné kyklopy a shromádili kyklopí vězně. Natěstí jich nebylo moc, veho vudy méně ne sto. A nebyly s nimi ádné potíe, protoe viděli, jak to s jejich slavnou praetoriánskou gardou dopadlo.

Bouře zesílila. Setmělo se, ačkoli bylo skoro poledne. Brandir vedl pochod v čele s lučitníky. Kdy přecházeli Blatavu, vyvolali malou arvátku, vyslali několik ípů. Kyklopové odpověděli těkými kopími s typickou kyklopí přesností. Nezasáhli jediného Eriadořana.

Ve vojácích avonské armády, kteří byli v zákopech, nezbylo mnoho bojechtivosti. Začali utíkat dřív, ne lidé z Eriadoru doli k řece. Po zbytek dne byl největí problém pro armádu Eriadoru dostat se zpátky do bezpečí Caer Mac Donald, protoe se na ně vytrvale snáel těký vlhký sníh.

Luthien seděl zase na Lehkonohém. Kdy dorazil k městskému opevnění, uslyel provolávání slávy. Zprávy dorazily do města dřív ne armáda. Mladý Bedwyr toho dne ztratil několik přátel, byla to ena a dva mui, kteří byli často U Trelfa. Jeho smutek zmírňovala víra, e přátelé nezemřeli zbytečně. Ten den zvítězili; ten den zvítězil Eriador! Vítězná armáda spolu se spojenci z Port Charley proudila do města. Rozela se do ulic, rozdělila se na mení skupiny, které probíraly události vítězného dne.

Luthien, Kateřina a Oliver li zpátky do bytu v Altánku, aby probrali události posledních několika týdnů. Mladý Bedwyr byl dojat, e zase vidí drahé přátele, hlavně Kateřinu. Ani si předtím neuvědomil, jak moc mu chybí. Ovem, e myslel na Sioban a na jejich setkání předchozí noci, ale jetě si plně neuvědomil, co to vechno vlastně znamená.

Vechno, co teď Luthien věděl, bylo, e má radost, ohromnou radost, e zase jednou vidí Kateřinu O’Haleovou.

O něco později přili také Brandir, Sioban a aglin, kteří měli také docela perný den.

“Zabili jsme kadého kyklopa, který pobíhal v ulicích Caer Mac Donald,” ujistil je trpaslík. “A nikde ádný oheň.”

Brandir, který seděl v malém pokoji v jednom ze tří nejpohodlnějích křesel, pozvedl číi vína na počest dobrých zpráv. Sioban a Oliver se usadili podobně a usrkávali vína. Tři dalí popíjeli zlatavou medovinu.

Luthien seděl na kamenném krbu. Přes otevřené ohnitě pohlédl na Kateřinu a zahřálo je něco víc ne jen teplo plamenů, které mezi nimi byly.

“Vlastně,” opravil se aglin a posunul se blí ke krbu, “nikde ádný neádoucí oheň!”

Vichni se pousmáli.

“Stále máme několik tisíc kyklopů, kteří se potulují po kraji,” poznamenal Oliver. “Ve sněhu,” odfrkla si Kateřina.

“Ty, kteří bouři přeijí, chytíme,” řekla zachmuřeně Kateřina.

Luthien přikývl; na cestě zpátky do Caer Mac Donald ustanovil stíhací skupiny, které znekodní prchající kyklopy.

“iroko daleko nejsou ádné osady, jen Mokřady,” pokračovala Sioban. “Bestie nenajdou ádný úkryt, protoe domy byly srovnány se zemí. Spí se vydají do Port Charley.”

Luthien moc neposlouchal, spí si viml váného tónu elfí dívky. Měli za sebou runý den a bitvu vyhráli, ale Sioban se nedokázala uvolnit. Ano, pro Sioban bylo povstání nadřazeno nade ve. Udělala by cokoli, co by vrátilo Eriadoru svobodu a osvobodilo lid od Greensparrowa.

Cokoliv, třeba spát s arlatovým stínem? Luthien tu mylenku zahnal sotva se vynořila a pokáral se za to, e má o Sioban tak nízké mínění: Mezi ním a elfkou bylo něco opravdového, něco úasného a vřelého. Ačkoli oba věděli, e u to nebude takové jako doposud, Luthien se zařekl, e se nebude ohlíet zpět a dívat se na vztah k Sioban s pochybami nebo výčitkami. Byl lepí, protoe ji znal. Jeho ivot byl astnějí, protoe byla jeho součástí. A kdy se na ni teď díval, doufal z celého srdce, e ona smýlí stejně.

Stočil pohled ze Sioban, je pokračovala v řeči o úkolech, které je čekají, na Kateřinu. Uvědomil si, e ho sledovala, protoe se začervenala (něco neobvyklého na osmahlé dívčině tváři) a odvrátila oči.

Luthien se slabě usmál, aby zamaskoval bolest, a zavřel oči. Kdy zaklonil hlavu, vybavil si duchu enu z Hale. Pak usnul, i kdy hovor kolem něj neutichal.

“Ná neohroený vůdce,” poznamenal Oliver sue, kdy si viml Luthienovy polohy a pravidelného oddechování.

Vech pět se bavilo na Luthienův účet. Kateřina přela k němu a zatřásla s ním.

“Nech ho spát,” poklepala jí Sioban na rameno. Vzduch mezi dvěma enami zajiskřil napětím, kdy se Kateřina otočila a upřela pohled na elfku.

“Měl těký den a noc,” pokračovala Sioban a ignorovala výraz eny v obličeji. Byl to výraz rivality mezi jimi dvěma.

Kateřina se napřímila a odtáhla ruku.

“Ovem, kyklopové, kteří dnes unikli, nadělají jen málo kody,” přeruil je Brandir pomalu a rozváně. Zraky vech se obrátily na něj. “Mnoho z nich umře v bouři a ti, co přeijí, budou ve patném stavu na to, aby znovu bojovali, kdy na ně narazíme. Půjdou na západ, samozřejmě, ke své flotile, která u není jejich!”

“Ubrání se jim Port Charley?” zeptal se Oliver se ví váností, protoe silné osobnosti města byly teď v Caer Mac Donald.

“Dostane se tam jen hrstka kyklopů,” slibovala Sioban.

“A ne tam bestie přijdou, dáme dohromady obranu,” pospíil si Brandir s odpovědí. “Budeme je sledovat na kadém kroku a známe cesty, kudy je to rychlejí. Ne, s nimi nebudou potíe. Avonskou armádu, která přila k naim břehům, jsme porazili.”

“Ale co tohle znamená?” poloil aglin otázku, která napadla kadého.

Nastalo mrtvé ticho. Kdy uvaovali o následcích dneního vítězného dne pro dalekou budoucnost, řekli si, e to můe být jen maličkost, paprsek světla v temnotě zvané Greensparrow.

“To znamená, e jsme vyhráli bitvu,” řekl po chvíli Brandir. “A teď máme flotilu na to, abychom zabránili jakékoli dalí invazi přes Port Charley.”

“Ale Greensparrow nás teď vzal váně,” varoval čaroděj. “Sníh je hluboký, co nám poskytuje jistou výhodu a trochu času. Ale u to dlouho nepotrvá, dny jsou stále teplejí. Můeme očekávat, e brzy po tání sem připochoduje vojsko od Malpuisantské zdi. A dalí půjde pravděpodobně přes elezný Kří. A obě budou větí ne armáda, kterou jsme rozdrtili na poli.”

Slavnostní nálada rychle opadla, kdy trpaslík vyslovil oehavou otázku a čaroděj zhodnotil situaci. Obvykle se nemýlil.

Brandir zkoumal tváře svých společníků. Věděl, e těch pět jsou představitelé Eriadoru. Byla to Kateřina, hrdá Kateřina, prahnoucí po návratu svobody Eriadoru, slávy Eriadoru. Větina ostrovních obyvatel byla jako ona - na Bedwydrinu, Marvisu a Carythu. Stejně jako lid z Port Charley a rody na severu Eradochu, v oblasti Bae Coitwynu.

Byla to Sioban, hněvivá Sioban, zasaená bezprávím a prahnoucí po pomstě. Shromaďovala chytré hlavy Montfortu - ne, Caer Mac Donald; teď u se tak můe jmenovat - myslel čaroděj. Byla strůjcem veho, za čím byla mazanost. Byla hrdá, ale ne příli hrdá, aby si nepřipustila pokyny čaroděje, kdy cítila, e to můe prospět jejím lidem.

Byl to aglin, jeho lid trpěl ze vech nejvíc. Brandir věděl, e on jediný potlačil hněv a odevzdal se osudu. Trpaslíci, kteří zemřeli v sebevraedné záloze pod padající zdí, nebyli nikdy nazlobení ani sklíčení. Udělali to, protoe věřili, e musí. Jednodue z přesvědčení, e Eriador a jeho lid nezapomene na jejich obě. Tady je, trpaslík s modrým vousem, voják s nejčistím srdcem. Brandir věřil, e kdyby měl deset tisíc takových jako aglin, mohl by Greensparrowa a celý Avon sprovodit ze světa.

Byl to Oliver, ztělesnění tuláka, jakých bylo v Eriadoru mnoho. Toulky byly oblíbeným cílem těch, které vude pálilo bydlo, a u to byl Avon nebo Gaskonie. Oliverova cena na válečném poli byla nepopiratelná, stejně jako cena Luthienova společníka. Ale jeho opravdový přínos pro povstání tkvěl ve znalosti těchto míst a ostatních lidí. Kdyby povstání nedosáhlo takové úrovně, e Gaskonie uznala za vhodné se připojit, Oliverova znalost kraje by ovem byla bezcenná. Oliver jako diplomat? Brandir o tom občas uvaoval.

A poslední z nich, Luthien. Stále jetě se zády opíral o krb. On je za vechny, uvědomil si Brandir. Hrdý jako ostrovan, prudký jako vichni z Caer Mac Donald a voják s čistým, obětavým srdcem. A vůdčí osobnost, jakou Eriador zatraceně potřebuje. Po svých hrdinských činech v bitvě se Luthien stal pilířem, na kterém Eriador bude stát, nebo spadne. U se iroko daleko rozířila pověst o tom, jak Luthien vstoupil na tenký led. Mísila se s historkami o arlatovém stínu, který byl tajemným nepřítelem vech, kteří měli cokoli společného s Greensparrowem. Kdo by řekl, e tak mladý mu dosáhne takové proslulosti?

“Já!” odpověděl si Brandir nahlas. Čaroděj byl náhle zahanben. Dlouho pokalával a rozhlíel se kolem.

“Co to bylo?” zeptal se Luthien. Protáhl se a zívl.

“Nic, nic,” omluvil se čaroděj, “jen si procvičuji čelist, ví.”

Ostatní pokrčili rameny a nechali to být. Kromě bystrého Olivera, který nespustil z čaroděje oči, jako by četl kadou jeho mylenku.

“Víte,” začal půlčík a upoutal pozornost vech, “byl jsem jednou v divokém kraji Angaroty.” Kdy viděl, e tohle prohláení na nikoho nezapůsobilo, půlčík rychle podal vysvětlení. “Horký a praný kraj jině od Gaskonie.”

“Válka o Angar?” zeptal se Brandir světaznale, navzdory tomu, e strávil několik století v jeskyni spánkem.

“Válka o agar?” uchechtl se Luthien.

“Angar,” opravil ho Oliver. Zdálo se, e je dotčen. “Mimochodem,” odpověděl čarodějovi, “bojoval jsem osobně s deBoisem, ve Čtvrtém regimentu Kabalézy.”

Čaroděj zvedl obočí a přikývl. Zdálo se, e je zaujat, ačkoli zmínka ostatním v místnosti vůbec nic neříkala. Oliver se dmul pýchou a rozhlédl se okolo, ale rychle splaskl, kdy si viml nezájmu posluchačů.

“Čtvrtý regiment Kabalézy,” řekl důleitě. “Byli jsme v nejhlubí Angarotě, za Červenými kopiníky. To byla největí a nestranějí armáda toho kraje.”

Brandir se setkal s udivenými pohledy vech ostatních a přikývl, aby dodal Oliverovu vyprávění věrohodnost. Čaroděj toti vysoce pochyboval, e by Oliver někdy byl by jen poblí Angaroty. Jen málo Gaskonijců, kteří se do tak divokého kraje vydali, se vrátilo. Ale Brandir neznal pověst o deBoisovi a Čtvrtém. To bylo jedno z nejslavnějích vítězství v historii válečnictví.

“Nemohli jsme vyhrát,” pokračoval Oliver. “Bylo nás dvě stě proti několika tisícům. Nikdo z nás nevěřil, e vyjde ivý.”

“A co jste udělali?” zeptal se Luthien po dlouhé a dramatické pauze, která půlčíkovi přinesla kýenou připomínku.

Oliver zaermoval pěstmi ve vzduchu a nafoukl se. “Zaútočili jsme, samozřejmě.”

“Mluví pravdu,” přeruil ho Brandir dřív, ne se na tvářích ostatních čtyř vynořily pochybnosti. “deBois postavil ik podél listoví, které vyznačovalo hranice tábora. Kadý mu měl buben. Paličkami tloukli o stromy a napodobovali křik obrovských slonů a jiných taných zvířat, co se pouívají ve válce.

To vechno proto, aby nepřítel uvěřil, e je jich hodně, celá armáda.”

“Červení kopiníci byli v bitvě ubozí,” dodal Oliver. “A bojovali na mizerném terénu. A tak ustoupili do hor.”

“DeBois je sledoval a na kadém krokuje zasypával výhrůkami,” dokončil Brandir. “Ne velitelé Červených kopiníků poznali fintu, Čtvrtý dostal posilu, kterou potřeboval. Kopiníci se stáhli do hor. Mysleli, e s malým vojskem si hravě poradí, a zatím si malé vojsko hravě poradilo s nimi. To bylo jediné gaskonijské vítězství v dějinách.”

Oliver vrhl na starce kyselý pohled, ale hned jej vzal zpátky. Půlčík byl tolik dychtivý oznámit, jaká byla jeho strategická pozice ve skupině. “Chtěli to nazvat Oliverova finta,” prohlásil.

Brandir potlačil smích.

“Hezká historka,” řekl aglin, nepříli naden.

“Ale má nějakou pointu?” chtěla vědět Kateřina.

Oliver si odfrkl a zavrtěl hlavou nad tak směnou otázkou. “Nejsme snad jako Čtvrtý regiment Kabalézy?”

“Řekni to jednodue a bez ozdob,” doadoval se aglin.

“Zaútočíme, samozřejmě,” odpověděl Oliver bezostyně. Ostatním se rozířily oči. Oliver nedbal na jejich nevěřícné pohledy a podíval se na čaroděje. Tam, kde očekával podporu.

Brandir přikývl a usmál se. Celou dobu doufal, e s tímto návrhem přijde někdo jiný a uetří ho nepříjemností. Čaroděj si uvědomil, e bude uitečnějí, kdy bude souhlasit s plány, ne kdyby přesvědčoval ostatní o správnosti plánů svých.

Kateřina seskočila z krbu a opřela si ruce o zapráené kameny. “Zaútočíme kde?” naléhala. Jako obvykle povaovala celou zmínku za nesmyslnou.

“Na zeď,” odpověděl Brandir. “Na Malpuisantskou zeď, předtím, ne Greensparrow pole svou armádu z Princetownu na sever.”

Najednou se Luthienovi nápad nezdál tak nesmyslný. “Zmocníme se Dun Caryth a přepůlíme zemi,” vloil se do hovoru. “S horami a zdí a flotilou, která bude střeit nae přístavy, přinutíme Greensparrowa, aby s námi bojoval tam, kde my budeme chtít.”

“A nae odvaha ho přiměje k tomu, e si bude myslet, e jsme silnějí, ne jsme,” dodal Oliver mazaně.

V očích Sioban se mihl záblesk naděje. “A silnějí, ne budeme,” oznámila. “A se severní země dozví o naem vítězství tady, a si Eriador uvědomí pravdu o povstání.” Rozhlédla se okolo na ostatní, kteří skoro bzučeli nedočkavostí. “A celý Eriador uvěří.”

“Oliverova finta?” podsunul Brandir.

Nikdo nebyl proti a půlčík se blaeně usmíval - jen chvíli. Náhle se Oliverovi, který samozřejmě nikdy nebyl s deBoisem v Angarotě, zdálo, e vechny navedl odváným a nebezpečným směrem. Zakalal a jeho výraz prozrazoval úzkost. “Přece jen mám strach,” připustil a cítil tíhu Luthienova pohledu a pohledu Sioban, aglina a také Kateřiny. “Mají mezi čaroději těké kalibry,” pokračoval půlčík a snail se ospravedlnit náhlý obrat ve svém chování. Cítil, e musí dát najevo jisté pochyby, aby se tak vyhnul vině za případný neúspěch. Ale jestli to půjde a jestli vechno dobře dopadne, bude půlčík trvat na tom, aby se to celé jmenovalo Oliverova finta. “Nejsem zase tak zblázněný do mylenky troufnout si na skupinu čarodějů těkého kalibru.”

Brandir nad tím mávl rukou. “Kouzla u nejsou to, co bývala, milý Olivere,” ujistil půlčíka a vechny okolo. “Druhý Morkney by Luthiena spálil na popel na vrku Chrámu Zasvěcení a tebe by přimrazil k věi jako chrliče vody! A já bych toho na poli dokázal mnohem víc, to mi věřte.” Čarodějova slova zněla přesvědčivě. Od té doby, co opustil jeskyni, která mu slouila tak dlouho jako domov, Brandir poznal, e se v čarování leccos změnilo. Stále to bylo tady, zvonění ve vzduchu, i kdy ne tak silné, jako předtím. Čaroděj znal důvod. Greensparrowovo obcování s démony zkazilo umění a udělalo z něj něco temného a ďábelského. A pak se poruila struktura vesmírného goblénu, který byl zdrojem kouzelné energie. Brandir té ztráty trpce litoval. Byla to nostalgie starých dnů, kdy srel energií, kdy nejslabí z čarodějů vzal celé vojsko a rozházel je jak figurky. Ale Brandir dobře věděl, e v téhle válce proti Greensparrowovi a čarodějným vévodům, v ní on byl jediný čaroděj na západ od hor, byla ztráta čarodějných schopností jedinou nadějí pro Eriador.

“Tak tedy na zeď,” řekl.

Luthien se podíval na Kateřinu, pak na aglina a nakonec na Sioban. Ale od svých přátel nepotřeboval u ádné potvrzení. Caer Mac Donald je svobodné, ale dlouho nezůstane, pokud budou čekat na to, a se Greensparrow hne z místa. Válka je jako achová hra a oni táhnou bílými.

Je čas hnout se z místa.

Kapitola 18

Vřelé přijetí

Dalí den sněilo a na polích jiního Eriadoru byla dvacetipalcová přikrývka. Sněilo tak hustě, e by tudy projel mu na koni, ani aby po něm zůstala stopa.

Caer MacDonald opustilo ohromné vojsko, větinou to byli lidé z Port Charley. Pronásledovali sedm tisíc vojáků z praetoriánské gardy, kteří z bitvy prchli. Lidé z Eriadoru se na zimní počasí dobře vybavili. Oblékli se do ovčích kůí a vlněných pláů, na nohy si navlékli několik vrstev ponoek a obuli si boty z vydělané srnčí kůe. Zato kyklopové na útěku byli unavení a hladoví, mnozí z nich zranění a zesláblí ze ztráty krve. Tato první mrazivá a sněná noc si vybrala krutou daň. Lidé z Eriadoru se nedostali ani dvě míle před Caer MacDonald a narazili na řadu zmrzlých těl a roztřesených kyklopů s promodralými rty. Ruce měli tak prokřehlé a naběhlé, e v nich sotva mohli dret zbraň.

A tak to začalo, stezka vězňů, která se táhla několik mil zpátky k branám Caer MacDonald. V pozdním odpoledni jich veel asi tisíc. Poslové, kteří se vrátili, spočítali, e dvakrát a třikrát tolik jich zmrzlo na zasněených polích. Jetě stále zbývalo velké vojsko, které mířilo přímo na Port Charley.

Brandir pouil své kouzelné oko, aby zjistil jejich polohu. Pak nasměroval pronásledovatele, kteří mnoho kyklopů chytili a zabili.

Velitel Dlouhorukávník se stále vzpamatovával ze zranění, která utril, kdy se pod nimi zřítil most a kdy ho elfí íp zasáhl hluboko do ramene. Vedl houf nějakých tří tisíc kyklopů z praetoriánské gardy. Byli pronásledováni na kadém kroku a neměli dost síly na to, aby útoky odráeli. Ale vytrvali a plahočili se dál. Pojídali své mrtvé a krčili se před tiplavým sněhem.

Brzy jich byly jen dva tisíce. Bylo jich mnohem víc ne pronásledovatelů, ale počasí se náhle zlepilo a během hodiny přestal padat sníh. Z Dlouhorukávníka spadl strach a neohroeně je vedl vpřed, a byly v dohledu avonské lodě v přístavu Port Charley.

Mezi kyklopy zavládla radost. Avak kadý si uvědomil, e pronásledovatelé za nimi půjdou a do města.

Avontí vojáci nevěděli, e zatímco si prohlíí flotilu, pehové z Port Charley je sledují a podávají zprávy posádkám lodí. Ty se připravily k prakům, které mezitím dopravily na paluby.

Jedna po druhé vystřelily hořící střely a ostré kameny. Dlouhorukávník chtěl vydat příkaz k obklíčení města, ale jako by to bylo předurčeno osudem, zasáhla ho hořící koule. Zapálila jeho krásné vlasy, krásnou koili i licousy.

Jednoocí, kteří zůstali bez velitele, byli zmateni a zděeni. Rozprchli se do vech koutů, někteří do Port Charley, jiní se otočili zpátky na východ, kde narazili na starého Doziera a jeho lidi. Za hodinu bylo po vem. Rebely to stálo jednu z lodí, do které naloili zbylé kyklopy a odvezli je na sever. Tam jim Démantová brána poslouí jako vězení.

V Caer Mac Donald byly přípravy na pochod k Malpuisantské zdi v plném proudu. Rozhodli se, e se rozdělí. aglin a jeho lidé půjdou do elezného Kříe a budou hlídat stezky. Hlavní vojsko, které povede sám Brandir, se rozdělí po obvodu pohoří.

Jak plynuly dny příprav, čím dál víc vyvstávala smělost tohoto plánu. Vojsko nebude zase tak veliké, lid Port Charley je zpátky ve svém městě. A je mnoho mrtvých a raněných. Praetoriánská garda je příli nebezpečná na to, aby ji mohli nechat ve městě. A tak, stejně jako jejich druhy, které chytili na poli blízko Port Charley, ji odvlečou na západ a odtud dopraví lodí na sever k Démantové bráně, odkud není úniku.

Luthien a Brandir měli tedy jen několik tisíc vojáků. Bylo zřejmé, e úspěch Oliverovy finty bude záviset na tom, kolik obyvatel Eriadoru získají jako posily. Věděli, e do měst na severu a po celém kraji se rozířily zprávy o osvobození Caer Mac Donald. Ale ádali mnoho, kdy očekávali, e přijdou farmáři a přidají se k nim. Brzy tu bude pěstitelská sezóna. A pro ty, kteří ili u moře, začala rybářská sezóna. Navzdory ohromujícím vítězstvím, kdy rebelové dobyli město a rozpráili avonskou armádu na polích, obyvatelé Eriadoru těko chápali, e ke svobodě mají jetě daleko. ili příli dlouho pod nadvládou Greensparrowa, ne aby si to uvědomili.

“Oliver a já půjdeme,” oznámil Luthien Brandirovi jednoho rána, kdy se ti dva procházeli po opevnění. Dohlíeli na přípravy, na vozíky a hromady zásob.

Čaroděj se obrátil na Luthiena s udiveným pohledem. “Půjdeme?” zeptal se.

“Před armádou,” vysvětlil mladík. “Na severnějí oblouk.”

“Pro podporu,” uvaoval čaroděj. Pak zmlkl a přemýlel. “Nebudu se tajit s tím, kdo jsem,” řekl Luthien. “Půjdu jako arlatový stín, jako nepřítel trůnu.”

“Mezi těmi vesničkami se potuluje tolik kyklopů,” upozornil Brandir. “A mnoho kupců a rytířů oddaných Greensparrowovi.”

“Jen proto, e se mají dobře, zatímco ostatní lidé Eriadoru strádají!” řekl Luthien pochmurně.

“Také důvod,” odpověděl Brandir.

“Znám lid Eriadoru,” prohlásil Luthien. “Myslím pravý lid Eriadoru. Pokud nezabíjí kupce nebo kyklopy, je to jen proto, e nemají ádnou naději. Věří, e bez ohledu na to, kolik jich zabijí, přijde jich mnohem víc a budou mučit je i jejich rodiny.”

“Jejich strach není tak neoprávněný,” řekl Brandir. Čaroděj teď sice hrál roli odpůrce, ale u doel k závěru, e Luthienovo rozhodnutí hledat posily je správné. Budou přece potřebovat pomoc. Malpuisantskou zeď před několika staletími postavili Gaskonijci, aby je chránila před povstáním. Tehdy se jiní království po vítězství nad Avonem rozhodlo, e divoký Eriador nemůe zkrotit. A tak byla postavena zeď jako obrana proti severským klanům. A nebyl to snadný terč!

“Ale teď ví, e mohou doufat,” přemýlel Luthien. “To je stupínek k úspěchu pro arlatový stín, nic víc. Co jsem dělal předtím, ne jsem si oblékl plá, není důleité. Vechno, o co teď běí, je, e si obléknu plá a nechám je myslet si, e jsem nějaký dávný hrdina, který se vrátil, aby jim vybojoval svobodu.”

Brandir si Luthiena dlouho a pronikavě prohlíel a mladík se pod tím drobnohledem necítil právě dobře. Nakonec se čarodějova tvář rozjasnila. Luthienovi připadal jako jeho otec a Luthien doufal, e v něm nael otce.

Ve vzruchu několika posledních týdnů si Luthien uvědomil, e od té doby, co Kateřina přijela se Slepou zátí a se zprávou o povstání na ostrově Bedwydrinu, nemyslel na Gahrise Bedwyra. Jak se teď Gahrisovi dařilo? Luthien si musel dělat starosti. Zachvátil ho stesk po domově, ale vzápětí se vytratil. Luthien si vzpomněl na to, jak Gahris poslal jeho bratra Ethana na smrt, a pro Gartha Rogara, nad kterým Luthien zvítězil v aréně, poadoval také smrt. Luthien opustil ostrov Bedwydrin, opustil Gahrise, protoe k tomu měl dobrý důvod. A teď mu hektické události dávaly málo času na to, aby si dělal starosti o mue, který u není jeho otec.

Podíval se na Brandira v jiném světle. Najednou mladý Bedwyr potřeboval uznání tohoto moudrého mue. Potřeboval vidět, jak se usmívá, stejně jako se usmíval Gahris, kdy Luthien zvítězil v aréně.

A Brandir to prostě udělal a poloil Luthienovi ruku na rameno. “Jeď u dnes,” vyzval mladíka.

“Pojedu na Brungan a na Eradoská pole,” slíbil Luthien. “A kdy se vrátím k vám, na východní okraj Bílé rokle, přivedu armádu větí ne tu, která brzy opustí Caer Mac Donald.”

Brandir přikývl a plácl mladého Bedwyra do zad. Luthien se vydal hledat Olivera a koně, které by si mohli vzít na cestu.

Starý čaroděj stál na zdi a nějakou chvíli jetě sledoval Luthiena. Pak se jen tak díval do prázdna. U je to dlouho, co nasměroval Luthiena na tuhle cestu. Bylo to v den, kdy mu v dračí jeskyni dal arlatový plá. Byl alespoň zčásti odpovědný za návrat arlatového stínu. Kdy teď uvaoval o Luthienovi, Brandirova stará, dýchavičná hruď se dmula pýchou.

Byl pyný, jak jen můe být pyný otec na syna.

Kapitola 19

Příchod jara

“Dělá dobře,” poznamenala Sioban, kdy přila na opevnění ke Kateřině. Kateřina se ani neotočila, ačkoli byla překvapená, e si Sioban vybrala právě tuhle část zdi, e se postavila tak blízko ní.

Pod nimi Oliver s Luthienem opoutěli bránu. Oliver jel na svém lutém poníku a Luthien seděl hrdě a vzpřímeně na bílém, zářivém oři zvaném Lehkonohý. U se rozloučili a udělali vechno, co bylo jetě potřeba, a proto se neohlíeli zpátky. Jeli k zbořené vnějí zdi a cestu jim lemovaly mrtvoly kyklopů, černostříbrná masa v tajícím sněhu, kterou nebylo moné odstranit.

“Mají před sebou dlouhou cestu,” poznamenala Sioban. “Kdo?” zeptala se Kateřina.

Sioban se na ni skepticky podívala a usoudila, e její pohled byl upřený daleko na východ, na obzor, který byl jetě zrůovělý od rozbřesku. Hrdá ena se tedy nedívala na Luthiena.

“Nai přátelé,” odpověděla Sioban. Hrála bláznivou hru pro dospělé.

Teď se Kateřina konečně podívala na Luthiena a Olivera a byl to jen letmý pohled. “Luthien je stále na cestě,” odpověděla. “Tady nebo jinde, kamkoli ho zanese kůň.”

Sioban stále pozorovala dívku a snaila se ji pochopit.

“To je jeho způsob,” řekla pevně Kateřina a otočila se na elfí dívku. “Jde si kam chce a kdy chce a nenechá ádnou enu, aby byla takový blázen a myslela si, e zůstane pro ni nebo u ní.” Kateřina se rychle odvrátila a prozradila tak víc, ne zamýlela. “Nenechá ádnou enu, aby byla takový blázen a myslela si, e změní způsoby Luthiena Bedwyra.”

Řekla ta slova tie a vyrovnaně, ale Sioban snadno poznala hořkost, která z nich čiela. Kateřina byla zraněná a její chladná přezíravost byla maska. Ale ta slova vypustila jako naostřený íp, který mířil do srdce elfky. Sioban ji chápala a věděla, e Kateřina se musí ze své bolesti vymluvit. Popravdě řečeno, elfí dívku Luthienův odjezd nijak nezasáhl. Podle ní se mladý Bedwyr a ona dobrali k mezníku jejich vztahu.

Sioban dlouho tie stála a uvaovala o svých sympatiích ke Kateřině a o slovech, která jí ena adresovala. Slovní výpad nebyl nic jiného ne sebeobrana, to Sioban věděla. Ale stále byla překvapena, e ji Kateřina takhle napadla a e se snaila zhorit pocity Sioban kolem Luthienova odjezdu.

“Mají před sebou dlouhou cestu,” řekla Sioban znovu. “Ale neboj,” dodala s dostatečně dlouhou dramatickou pomlkou, aby upoutala pozornost Kateřiny. “Já přece vím, e Luthien se dává na dlouhé cesty.”

Kateřině poklesla čelist nad tím, jak to elfka vyslovila hrubě, ba a zlomyslně. To pro ni nebylo typické.

Sioban se otočila a sklouzla po ebříku dolů. Nechala tam Kateřinu a vidinu Olivera a Luthiena, kteří odjíděli pryč na sever a na východ.

Kateřina pohlédla zpátky na jezdce, kteří u byli daleko. Na Luthiena, který byl jejím společníkem celé ty roky na Bedwydrinu, kde oba společně ztratili nevinnost, ve jménu světa a lásky. Chtěla Sioban ublíit, alespoň slovně, kdy ne fyzicky. Uznávala elfí enu, respektovala ji a mnohdy pro ni byla přítelkyní. Ale nemohla jen tak přejít pocity smutku.

Slovní klání skončilo. Věděla to, kdy stála na zdi opevnění Caer Mac Donald v mrazu časného rána a dívala se za Luthienem. Tvář se jí zkřivila, jak se snaila zadret slzy, které vystoupily ze zářivých zelených očí.

“Umí perfektně vyklouznout z problémů,” poznamenal Oliver k Luthienovi, kdy ti dva byli daleko od zdí Caer Mac Donald.

Luthien se udiveně podíval na svého maličkého přítele, protoe naráce nerozuměl. “Spí se do potíí hrneme,” odpověděl. “Neutíkáme před nimi.”

“Boj s kyklopy nikdy není potí,” vysvětlil Oliver. “Aspoň ne potí takového druhu, jaké se bojí.”

Luthien ho podezíravě sledoval a hádal, kam míří.

“Ale udělal jsi to dobře, kdy jsi vyloučil dalí druh potíí. Těch, které jsou choulostivějí a bolestnějí,” vysvětlil Oliver. “Nejdřív pole Kateřinu do Port Charley…”

“Jela dobrovolně,” zaprotestoval Luthien. “Doadovala se toho!”

“Teď to udělá tak, abys byl pryč moná několik týdnů,” pokračoval bezostyně půlčík a nevímal si Luthienových protestů.

Protesty ustaly, protoe Luthien si uvědomil, e je vinen a trestán.

“Ach ano,” plísnil ho Oliver. “Hrdina s mečem, ale v lásce… běda.”

Luthien se začal ptát, co to půlčík mele a odráel Oliverovy výpady, ale byl natolik moudrý, aby věděl, e je na to příli pozdě. “Jak se opovauje?” zeptal se mladý Bedwyr ostře a Oliver poznal, e al do ivého. “Co o tom ví?” naléhal Luthien. “Co ty ví o tom vem?”

“Jsem přece zkuený a znalý ve věcech lásky,” odpověděl půlčík chladně.

Luthien zíral na svého přítele, který měl sotva tři stopy. Výraz mladého Bedwyra odráel jeho pochybnosti.

Oliver si rozhorleně odfrkl. “Bláznivý hochu,” řekl a zalomil rukama. “V Gaskonii se říká, e kupec je tak dobrý jako jeho měec, bojovník je tak dobrý jako jeho zbraň a milenec je tak dobrý jako jeho…”

“Olivere!” přeruil ho Luthien a celý zrudl.

“Jako jeho srdce,” dokončil půlčík a pohlédl udiveně na okovaného společníka. “Ó, dostal jsi takovou cudnou barvu,” vykřikl Oliver.

“Jen jsem myslel…” zajíkl se Luthien, ale pak se zarazil a bezmocně rozhodil rukama. Zavrtěl hlavou a pobídl Lehkonohého k rychlejímu cvalu. Kůň poskočil a předjel Herku.

Oliver se nedal strhnout a jel na poníku rychlostí morganského horala. “Nevyzná se ve svém srdci, milý příteli,” řekl, kdy dojel k Luthienovi. “A tak jede, třebae nemůe!”

“Oliver básníkem,” řekl Luthien sue.

“U na mne volali hůř.”

Luthien to nechal být a Oliver také. Ačkoli jejich rozhovor skončil, Luthien nemohl odehnat mylenky na to, o čem byla řeč. Ačkoli byl rozpolcený, plný váně a pocitů viny, miloval Kateřinu i Sioban, ale kadou jinak. Nelitoval románku s elfí dívkou - jak by se na ty krásné chvíle mohl dívat smutně. Ale ublíit Kateřině nechtěl. ádným způsobem, nikdy. Ve chvíli, kdy se vydal na cestu, ho uchvátila mylenka na rostoucí povstání. Bedwydrin a Kateřina se mu zdály miliony let a miliony mil daleko.

Ale pak se k němu vrátila, úasná přítelkyně z dávných časů, jeho první láska a - začal si uvědomovat - jeho jediná láska.

Jak to jen mohl Kateřině říct teď, po tom, co udělal? Vyslyela by ho vůbec? Mohl by vůbec naslouchat on jí, kdyby se situace obrátila?

Luthien nenael na ty ruivé otázky ádnou odpověď. Udroval sviný krok směrem k nejsevernějímu vrku elezného Kříe a snail se nechat Caer MacDonald daleko za sebou.

Sníh, který tak vadil kyklopům a kvůli němu zůstalo tolik jednookých na poli, kdy se snaili prchnout, se stal dávnou vzpomínkou. Poslední zbytky roztály s příchodem jara. Od bitvy uplynuly jen dva týdny a sníh rychle slezl. Zůstal jen v horách, kde se zima drela dlouho. Stromy se osypaly pupeny a zazelenaly listím.

Luthien a Oliver byli pryč z Caer Mac Donald pět dní. Brandir se vydal na pochod s několika sty vojáků, kteří přili ze západu, byl to hlavně lid Port Charley. Pochodovali v dlouhých řadách, mnozí z nich jeli na koni, vichni pod vlajkou dávného Eriadoru, jí bylo pohoří na zeleném poli.

V ten samý čas opustilo jiní bránu Caer Mac Donald na dvě stě trpaslíků v čele se aglinem. S námahou li do hor a prohýbali se pod tíhou zavazadel.

“Luthien proel přes Brungan,” řekl čaroděj Kateřině, která jela vedle něj.

Mladá ena přikývla. Věděla, e je to fakt a ne dohad, a vůbec ji nepřekvapilo, e stařec ví takové věci.

“Kolik dal dohromady vojáků?” zeptala se.

“Asi stovku,” odpověděl čaroděj. “Ale to jsou jenom ti, kteří se k němu přidají, a půjde přes město zpátky s mnoha dalími dobrovolníky.”

Kateřina zavřela oči. Chápala, co se tady děje, byla to nejnevyzpytatelnějí a nejnebezpečnějí část povstání. Zvítězili v Caer Mac Donald a vyvěsili starodávné vlajky, které měli dát lidu nějakou naději. Ale farmáři a prostý lid, který il svůj poklidný ivot, se nestarali o Greensparrowa a jeho politiku. Přidají se k nim, jen kdy budou věřit nejen v samotnou věc, ale i v snadné vítězství.

“Ovem, měli by vědět, kolik jich je,” řekl Brandir, ačkoliv taková zpráva sotva někoho překvapila nebo poděsila. “Očekáváme je vechny. Nenávidím Greensparrowa ze vech nejvíc,” řekl čaroděj a zasmál se. “A mám víc sil ne kdy jindy, i kdy koneckonců nebudu bojovat ani v jednom vojsku!”

Kateřina vyloudila chabý úsměv, ale stále tu byl problém, který se nedal jen tak obejít. Ani jediné město severně od Caer Mac Donald, ani jiné v celém Eriadoru, moná kromě Port Charley, nemůe dát dohromady vlastní větí vojsko. Aspoň e města byla nezávislá jedno na druhém a nepodléhala jednomu vladaři. Kadé bylo takové malé království. Nespojily se teď, a dokonce ani ve “slavných” časech Bruce Mac Donalda. Eriador byl drsný kraj individualit a Greensparrow z toho těil, kdy poprvé zabral kraj, a bude z toho těit zase. Mladá ena pohodila lesklými rudými vlasy a ohlédla se na dav, který se za ní pohyboval v naprostém souladu. Tady bylo silné vojsko - silné natolik, e by uneslo třeba zeď. Ale jestli na ně Greensparrow znovu udeří, budou potřebovat mnohem víc vojáků. Přesto, e budou kryti zdí, e budou chráněni horami a e mají flotilu, kterou mohou zahnat královské vojsko.

Budou jich potřebovat mnohem víc.

“Kam se Luthien vydal teď?” zeptala se Kateřina.

“K Eradoským polím,” odpověděl Brandir bez váhání.

“A co bude v tak divokém kraji pohledávat?” odváila se Kateřina zeptat. “Co ti ukázalo oko o horalech?”

Brandir zavrtěl hlavou. Zpustlé vlasy a vousy mu vlály stranou. “Mohou vyslat své oko do různých míst,” odpověděl, “ale jen kdy mám nějaké zprávy. Mohu ho poslat k Luthienovi, protoe vím, kde jsou jeho mylenky, a také pouívám jeho oči jako vodítko. Můu najít Greensparrowa a několik dalích ze dvora, protoe je znám. Ale - jako například, kdy jsem se snail rozeznat flotilu, která se plavila severně od Avonu - k věcem, o kterých nemám ádné zprávy, jsem takříkajíc magicky slepý.”

“Co ti oko ukázalo o horalech?” naléhala Kateřina. Věděla, e slyela polopravdu.

Brandir se provinile zachechtal. “Luthien nezklame,” to bylo vechno, co řekl.

Kapitola 20

Eradoská pole

Náhodnému pozorovateli by se zdálo, e severozápadní kout Eriadoru se na pohled tolik nelií od zbytku kraje. Ohraničená pole husté zelené trávy - Eriadořané jí říkali koberec - se rozprostírala na obzoru, kam jen se člověk podíval. Byl jasný den a na západě byly vidět hory, a dokonce vrcholky elezného Kříe, bílí a edí mrňousové, kteří vystrkovali hlavy nad zelený horizont daleko na jihozápadě.

Přesto se na severozápadě nacházelo něco docela odliného. Eradoská pole, co byla vysočina. Zima tu byla trochu chladnějí a téměř neustále tady prelo. Skot, který se tu pásl, měl huňatou, hustou srst. Dokonce koně, morgantí horalé jako Luthienův Lehkonohý, se rodili s delí srstí, která je chránila před nepříznivými podmínkami.

Horalé neviděli tuto zimu tolik sněhu jako obvykle. I kdy ho tady bylo stále víc ne na jihu Eriadoru, v době, kdy Luthien s Oliverem seli Mac Donaldův svah a projíděli krajem, sníh pokrýval jen část země a nebyl hluboký. Vechno bylo edé a hnědé a mezitím bylo pár zelených flíčků tak daleko, kam jen mohli dohlédnout. Znovuzrození jara provázely melancholie a bezútěnost jako poslední záchvěvy umírající zimy.

Ti dva se tu noc utábořili asi dvanáct mil východně od Brunganu, na samém okraji Eradoských polí. Kdy se ráno probudili, příjemně je překvapilo nezvyklé teplo a hustá mlha, jak se vypařovaly poslední zbytky sněhu.

“Dnes to půjde pomalu,” poznamenal Oliver.

“Ale nepůjde,” odpověděl Luthien bez sebemeního zaváhání. “Tady bude málo překáek,” vysvětlil.

“Jak daleko chce jít?” zeptal se ho půlčík. “Teď někdy opustili Caer Mac Donald, ví.”

Oliver má pravdu, uvědomil si Luthien. Brandir a Kateřina, Sioban a celá armáda u pravděpodobně opustila brány Caer Mac Donald a mířila na západ a na sever, stejnou cestou jako Oliver s Luthienem. A přijdou k Mac Donaldovu svahu, zahnou a půjdou na jih do Bílé rokle, zatímco Luthien a Oliver zamíří přímo na sever podél svahu k Brunganu a pak za něj a do Eradochu.

“Jak daleko?” zeptal se znovu Oliver.

“Přímou cestou na Bae Colthwyn, kdy musíme,” odpověděl Luthien klidně.

Oliver věděl, jak zbytečná je jeho otázka. Od chladných a temných vod Bae Colthwynu je dělily tři dny sviné jízdy. Ne tam dorazí, Brandir u bude u zdi a bude po bitvě. Ale půlčík chápal Luthiena a sympatizoval s jeho emocemi, které ho vedly k takové odpovědi. V Brunganu je vřele přivítali, plácali je po zádech a přinesli jim pivo. Přísliby spojenectví od lidí z Brunganu a blízkých osad, které vyslaly k Luthienovi posly, byly ovem přinejmením váhavé. Jediná cesta, kterou byli ochotni jít za arlatovým stínem, vedla přes otevřenou výzvu proti Greensparrowovi, kdy by se do boje zapojil celý Eriador. Luthien se bude muset vrátit do Brunganu při cestě na jih nebo tam aspoň vyle posla, a pokud on a Oliver u neshromádí ádné posily, pak pojedou sami celou cestu do Bílé rokle.

A tak byli na vysočině, aby podrobili Eriador moná nejkritičtějí zkouce jednoty. Horalé Eradochu byli nezávislá skupina, tvrdí a silní. Mnozí o nich tvrdili, e se nezcivilizovali. ili v kmenech, co byly rodinné klany, a často mezi sebou válčili. Byli lovci, ne farmáři a zacházeli lépe s mečem ne s pluhem. Na Eradoských polích platila síla.

Na to mladý Bedwyr nezapomněl. Vichni horalé, dokonce i děti, jezdili na koni a na svých silných, chundelatých ořích jezdili dobře. Kdyby se Luthienovi podařilo odvést několik tisíc těch, kteří se potulovali po polích, měl by kavalerii, kterou by mohl postavit proti těm nejlepím z praetoriánské gardy. Jene horalé jsou pověrčiví a nevyzpytatelní. Nejspí slyeli o Luthienovi jako o arlatovém stínu, a tak Oliver s Luthienem nejedou do Eradochu jako neznámí. O jejich přijetí, a u dobrém nebo patném, bylo u rozhodnuto.

Ti dva jeli po větinu dne. Luthien se snail dret směrem na severozápad, směrem ke Skruinám, co byla jedna osada tady v kraji. Bylo to město obchodu a místo, kde se horalé shromaďovali. Mnoho z horalských klanů sem brzy půjde, s koňmi a hromadami koein, které vymění za sůl i koření a třpytivé drahokamy, které přinesou kupci z jiných krajů.

Mlha se celý den nevytrácela. Ačkoliv se ti dva snaili nepropadat malomyslnosti, díky vlhkému vzduchu a nezřetelnému terénu se jim den zdál dlouhý a namáhavý.

“Měli bychom se brzy utábořit,” poznamenal Luthien. Byla to první slova, která za celé hodiny promluvil.

“To bude hrůza, kdy se tuto noc budeme snait rozdělat oheň,” lamentoval Oliver a Luthien nenael slova, kterými by mu mohl odporovat. Bude to koneckonců chladná a nepohodlná noc, protoe těko rozdělají oheň pomocí slabých a navlhlých větviček, které tu nali.

“Zítra dorazíme do Skruin,” slíbil Luthien. “Tam se vdycky najde přístřeí pro toho, kdo přichází v míru.”

“Ale to je potí,” řekl půlčík dramaticky. “Protoe - přicházíme snad v míru?”

Luthienovi se jízda zase zdála o něco delí, nebo svému nezvykle skleslému příteli neuměl odpovědět.

Cestovali, a se slunce usadilo za nimi na obzoru jako vybledlý edý kotouč. Luthien velmi brzy pocítil něco jako zvonění v uích, byl to instinkt válečníka. Něco v podvědomí mu říkalo, aby byl opatrný, a jeho ilami začal proudit adrenalin.

Podíval se na Olivera a viděl, e i jeho společník je v nějakém napětí a je připraven prchat nebo tasit kord.

Lehkonohý několikrát zastříhal uima a Herka pofrkávala.

Zjevili se v mlze jako duchové. Neslyně se pohybovali po jemné trávě, těla měli zahalená do chlupatých koein a na hlavě přilby s rohem nebo křidélky. Vypadali stěí jako lidé, zdálo se, e patří k chundelatým koním, na kterých jeli. Vypadali jako děsivé přízraky.

Oba společníci se zarazili a ani nesáhli po zbraních. Podívaná na ty zjevy je přimrazila. Horalé, obrovtí mui, vedle nich vypadal i Luthien jako trpaslík, přicházeli z kadého koutu a pomalu uzavírali kolem těch dvou kruh.

“Řekni, e se mi to zdá.” zaeptal Oliver.

Luthien zavrtěl hlavou.

“Někdy bys měl dělat přesně to, co se ti řekne,” spílal mu Oliver. “I kdyby to měla být le!”

Horalé se zastavili dost daleko, aby byli k nepoznání. Vypadali jako monstra, ne jako mui. Oliver tie zatleskal jejich taktice - znali terén, vyznali se v mlze a určitě věděli, jak se zjevit.

“Chtějí, abychom se pohnuli jako první,” zaeptal Luthien nenápadně.

“Můu spadnout na zem a třepat se,” navrhl Oliver sarkasticky.

“Skot zabíjejí,” řekl Luthien.

Oliver uvaoval o upřímných emocích, které mu vytanuly na mysli v tak zlověstnou chvíli. “Pak jsem odsouzen,” namítl.

Luthien se navzdory tomu prohláení zachechtal. “Věděli jsme, do čeho jdeme,” řekl, aby podpořil vlastní odvahu.

“Zdraví vás Caer Mac Donald,” zavolal hlasem tak silným, jak jen mohl. “Město, které bylo neprávem přejmenováno na Montfort muem, který si dělá nárok na Avonské království a na celý Eriador.”

Dlouho nepřila ádná odpověď. Pak se jeden z jezdců pohnul a el k ním blí, aby je jasně viděl.

Tvář mladého Bedwyra zračila údiv, protoe ze zdálo, e tohle není horal. Byl velký, ale neměl na sobě koeiny. Byl celý oděn do černého brnění, jaké Luthien nikdy předtím neviděl. Bylo prohýbané, sloené z plátů a s plechovými rukavicemi, které byly k němu upevněny. Dokonce i na nohách měl brnění! Helma byla nahoře rovná a připomínala cylindr. Luthien si viml, e v ní byly dva otvory pro oči, ne jeden, nebyl to tedy kyklop. Nesl obrovský tít, černý jako jeho brnění, s erbem, který Luthien neznal. Kostra s rukama doiroka roztaenýma, v jedné meč vztyčený vzhůru, ve druhé meč mířící dolů. Z vrcholku kopí, které drel, visel přívěek s podobným znakem. Dokonce i jeho kůň byl v brnění, měl krytou hlavu, hruď, krk a boky.

“Montfort,” oznámil mu hlubokým hlasem. “Právem pojmenovaný právoplatným králem.”

“Aáách,” zaúpěl Oliver.

“Ty nejsi horal,” zauvaoval Luthien.

Mu v brnění se zavrtěl a zvíře nervózně poskočilo. Luthien pochopil, e ta slova mue nějak rozruila, to bylo zřejmé. Mu nebyl z Eradochu, a to znamenalo, e vechno, co Luthien věděl o horalech, mu nebude k ničemu. Mu přiel, aby změřil sílu a obratnost a pravděpodobně porazil několik největích bojovníků Eradochu. Kadý, kdo ho dobře zná, pravděpodobně zaujme jeho pozici, a tak z něj Luthien nespoutěl oči.

Ale při muově velikosti a vem tom brnění si Luthien nedělal velké iluze.

“Kdo tedy jsi, ty, který se ohlauje cinkáním v hustém jarním deti?” zeptal se Oliver.

“V hustém jarním deti?” zaeptal nevěřícně Luthien Oliverovi.

“Tlachy, tlachy,” zaeptal mu Oliver odpověď. Mu v brnění rozloil ramena a vypjal se v celé své výce. “Jsem rytíř Temné noci!” oznámil. Společníci v tu chvíli mysleli na to samé.

“Bude muset být,” uvaoval Oliver.

“Vy jste o mně slyeli?”

“Ne.”

Temný rytíř byl zmaten.

“Bude muset být,” zdůraznil Oliver. “Není to snad proto, e se to nazývá noc?”

“Co?” zeptal se podráděně mu.

“Kdy není měsíc,” poradil mu Luthien.

Oliver se zaculil, příjemně překvapen. “Dobře ses do toho dostal,” řekl svému příteli.

“Coe?” naléhal rytíř.

Oliver se na něj podíval a zavrtěl hlavou. “Hloupý zvoníku,” řekl. “Kdybys nebyl temný, byl bys den.”

Pod kovovou přilbou neviděli muovu tvář, ale oba si představili, jak mu poklesla čelist. “He?” zamručel.

Oba přátelé se na sebe podívali a bezmocně pokrčili rameny.

“Balík,” řekli jednohlasně.

“Jsem rytíř Temné noci!” oznámil mu v brnění.

“Zaútočit přímo?” navrhl Luthien.

“Ovem,” odpověděl Oliver. Oba zavýskli, Luthien vytasil Slepou zá a pobídl Lehkonohého. Herka se ani nepohnula, Oliver na ní nečinně seděl.

Luthien věděl, e je v bryndě, hned jak muovo kopí namířilo jeho směrem. Jakmile si uvědomil, e dlouhá zbraň unikne jeho pozornosti. Pravděpodobně mu probodne hruď jetě před tím, ne se stačí přiblíit na takovou vzdálenost, aby dosáhl protivníkovu koni na pičku nosu. Svěsil meč a oběma rukama uchopil otěe Lehkonohého. Teď ho můe zachránit jenom jezdecké umění, nikoliv bojové.

Luthien čekal do poslední vteřiny a pak Lehkonohého strhl doleva, aby se rytíři vyhnul. Silný a hbitý oř poslechl a rychle uhnul, od kopyt mu létaly kusy trávníku. Rytíř zjevně očekával pohyb, protoe on sám se také posunul. Obrátil kopí tak, e Luthiena bodl do ramene. Mladý Bedwyr se zaklebil a zaermoval rukama druhým směrem a celou vahou se přitiskl na Lehkonohého.

A znovu skvělý kůň zareagoval a zabořil kopyta hluboko do drnů. Luthien se chystal vytasit Slepou zá, ale ucítil chvění v pravém rameni. Rychle ve rozváil a rychlým pohybem uchopil meč do levé ruky, vyřítil se kupředu a tvrdě udeřil doprostřed kopí. Pak se obrátil a sekl divoce zezadu. Okraj čepele přitom narazil na kovový plát brnění.

Meč odskočil zpátky, ani by ho jakkoli pokodil.

Dva jezdci neustále doráeli jeden na druhého, rytíř odhodil přelomené kopí a Luthien se napřímil v sedle. Znovu vzal meč do pravé ruky a zkouel sevření. Kdy se mihl krátce kolem horalů, viml si jejich uznalých pohledů. Jde to dobře, uvědomil si mladý Bedwyr, protoe obdivovali jeho odvahu a moná jeho koně. Lehkonohý byl mnohem kratí ne rytířův oř, ale byl zavalitějí a silnějí. A Lehkonohý byl morganský horal, nejlepí kůň, jaký se kdy narodil na Eradoských polích. Gahris Bedwyr zaplatil za oslnivého bílého koně nemálo, a kdy pozoroval obdivná kývnutí směrovaná k němu, Luthien si uvědomil, e jeho kůň je pro něj cennějí ne zlato.

Protivníci se zase postavili do vyzývavého postoje. Rytíř Temné noci sáhl po meči a u ho měl napůl vytaený z pochvy, ale pak se na jeho tváři objevil kyselý výraz. Chvíli sledoval meč a pak ho zarazil zpátky. Místo něj vzal cep. Zvedl ho nad hlavu a bez větí námahy s ním pohupoval. Ostnatá elezná koule se líně otáčela na černém elezném řetězu. Lepí ne kopí, pomyslel si Luthien, protoe konečně bude dostatečně blízko, aby udeřil, ne protivník zasáhne jeho. Luthien zpozorněl a přemýlel, co by měl udělat. Poprvé svého protivníka zasáhl tak, e by ho býval zabil. Ale rytíř ani nezamručel, a pokud cítil nějakou bolest, nedal to na sobě znát.

Mu přijel blí. Luthien zavrtěl hlavou a zaryl kolena Lehkonohému do slabin. Tentokrát se těsně minuli, tak těsně, e Luthien ucítil závan páry, která vycházela z nozder vzpínajícího se rytířova koně.

Luthien udeřil ze strany a zasáhl rytíře pod pai, kdy zvedal cep, aby ho roztočil. Pak se Slepá zá rychle zvedla a odrazila kouli dřív, ne Luthienovi rozdrtila lebku.

Tentokrát Luthien nepřipustil prodlení. Věděl, e má ve svém koni výhodu, a tak stočil Lehkonohého a obeel rytířova koně zezadu. Ve chvíli jetě jednou přikročil k protivníkovi a třikrát na něj zaútočil tak, e mu v brnění mu to nestačil oplatit. Běeli vedle sebe, bok po boku a bili jeden druhého. Luthien byl zasaen větinou čistě, zatímco Slepá zá musela pokadé odolat cepu. Těká koule mladého Bedwyra stále ohroovala a zdálo se, e Luthienův meč má jen malý vliv, protoe se od těkého brnění odráel.

Nakonec, kdy u oba ztěka dýchali, protivníci ustoupili stranou a Luthien rychle strhl Lehkonohého stranou. Věděl, e takhle nemůe vyhrát. Bitva na koních byla natolik zběsilá, e nemohl najít skulinu v rytířově brnění. Rytíř Temné noci to zřejmě věděl, protoe obrátil koně a zamířil k Luthienovi.

“Zmiz!” doadoval se a znovu přiel ten hromský útok.

Luthien se přikrčil a zaeptal Lehkonohému do ucha. “Teď tě potřebuji,” řekl koni. “Buď statečný a promiň.” Znovu zápasili, rozryli drny okolo a otáčeli se, aby se k sobě přiblíili těsněji.

Luthien přitiskl ramena na silný krk Lehkonohého a otočil koně vpravo přímo na útočícího protivníka. Rytíř zůstal překvapen a jeho kůň poskočil dopředu.

Přesně za to se Luthien modlil.

Mladý Bedwyr nezaváhal. Lehkonohý střemhlav narazil do rytířova koně a srazil ho tak, e si prakticky sedl na zem dřív, ne mohl nabýt jakékoli zdání rovnováhy. Rytíř v brnění se na něm usilovně drel a přijal zásah, kdy Luthien zaermoval Slepou zátí kolem krku koně.

Luthienovi se ze zápasu silných koní zatočila hlava a i on se úporně drel na svém.

Zaměřil se na svůj terč. Věděl, co musí udělat předtím, ne zaútočí. Jeho úder nebyl zaměřen na rytířovo brnění - jaký by to mělo smysl? - nebo dokonce na oční otvory v muově helmě, na které nemohl dosáhnout, kdy rytíř leel na zádech. Luthien mui zkroutil prsty, take upustil otěe. Kdy se Lehkonohý zapotácel a odbelhal se stranou, Luthien omotal otěe kolem svého meče a ví silou trhl, a se kůň prudce naklonil dopředu.

Luthien ztratil rovnováhu a málem přepadl přes druhou stranu koně. Ale tvrdoíjně se drel a ohlédl se zpátky právě včas. Zahlédl, jak rytíř Temné noci neslavnostně sklouzl ze zadku svého koně a plácl sebou na zem.

Luthien sesedl z Lehkonohého a málem upadl, jak se s ním zatočil svět. Zavrávoral a klopýtal ke svému protivníkovi, který leel na zádech a v těkém brnění se marně snail vstát. Vzduchem zasvitěl cep a mladý Bedwyr ztratil rovnováhu.

Luthienovi se rozířily oči překvapením. Vrhl se vzad a uklouzl tak, e se neslavnostně skácel do bláta.

Rytíř se přivalil a konečně vstal, protoe se Luthien napřímil. Ti dva pak stáli proti sobě.

“Tvůj útok byl nemorální,” oznámil rytíř Temné noci. “Napadl jsi mého koně!”

“Můj kůň napadl tvého koně,” opravil ho Luthien rozhořčeně.

“Existují pravidla zápasu!”

“Existují zákony přeití!” vykřikl Luthien. “Jak můu bojovat s takovým obrněncem, jako jsi ty? Co riskuje?”

“To je výhoda rajónu,” zahulákal rytíř. “Pojď sem, sans equine.”

Oliver seděl nedaleko a udiveně kroutil hlavou nad způsoby toho mue. Poslední slova byla gaskonijská fráze, vyhrazená větinou pro urozené. Znamenala soutě, ne vdy zápas, bez koní. Kdo je tenhle rytíř? Oliver si lámal hlavu.

Luthien k němu přiel. Mohl několikrát zasáhnout mue, ale jeden jediný úder cepem by mu udělal díru do hlavy nebo by mu přelámal ebra. A jeho pravá pae bezvládně visela, stále cítil bodnutí kopím. Ti dva krouili kolem sebe a častovali se uměřenými výpady. Pak Rytíř temné noci zařval a přitvrdil a zamával cepem.

Mu v obtíném brnění se nemohl tak dobře pohybovat. Luthien kolem něj tancoval a udeřil rytíře zezadu do ramenou. Rytíř se otočil a zkusil ho následovat, ale hbitý Luthien byl stále krok za ním a popichoval ho Slepou zátí, spí aby mue rozdrádil, ne aby mu způsobil nějaké pokození. Mladý Bedwyr u slyel, jak mu v těkém oděvu těce oddychuje.

“Čestný mu zůstane a bojuje!” prohlásil rytíř Temné noci.

“Hloupý mu zůstane a zemře!” vykřikl Luthien. “Mluví o cti, a přitom se schovává za zeď z kovu! Ty mou tvář vidí, ale vechno, co vidím já, jsou tmavé kruhy v otvorech v přílbě!”

To mue zarazilo, protoe náhle přestal a spustil cep. “Správně řečeno,” řekl a k Luthienovu úasu si začal odepínat helmu. Sundal si ji a Luthien uasl jetě víc, protoe mu byl mnohem starí, ne čekal. Byl pravděpodobně třikrát starí ne mladý Bedwyr! Měl ostře řezanou, irokou tvář a vysuenou kůi zbrázděnou hlubokými rýhami. edivé vlasy měl krátce střiené, ale udroval si ohromné licousy, které byly rovně edé. Tmavě hnědé oči byly velké a posazené daleko od sebe a mezi nimi byl iroký nos. Jen bradu měl úzkou, vystrčenou hrdě vpřed.

Rytíř Temné noci odhodil helmu na zem. “Teď,” řekl, “se mnou můe bojovat tváří v tvář, mladý povýenče.”

Zase zaútočil a Luthien kolem sebe sekal Slepou zátí. Vdycky se natočil tak, aby odrazil kouli na řetězu. Koule se zaryla do Luthienova meče. Prudce trhl a doufal, e se mu podaří vzít mui zbraň. Ale rytíř byl neuvěřitelně silný, a ačkoliv Luthien měl výhodu pozice, stařec odolával.

Luthien ucítil chvění v rameni, ale zapomněl na něj, protoe rytířova obrněná levá ruka dopadla na Luthienovu tvář. Z nosu se mu spustila teplá krev, která stékala na ret. Chutnala slanosladce.

Mladý Bedwyr ustoupil o krok a pak se moudře vrhl dopředu, ne mu mu stačil zasadit dalí ránu pěstí. Rytíř ho chňapl za koleno, ale Luthien byl natolik moudrý, aby otočil jednu nohu a chránil si krk. Dostal zásah do stehna.

Luthien odpověděl tím, e vrazil rytíři otevřenou dlaň pod bradu. Mladý Bedwyr uskočil vzad, upadl a krábal se zuřivě zpátky a chňapal po uzlu, který se z řetězu vytvořil.

Rytíř ho zase píchl, tentokrát do hrudi, a pak znovu, přímo do zraněného ramene. Luthien reagoval trochu polekaně a zaklebil se, kdy se mu roztřásla ruka poté, co udeřil do rytířova neproniknutelného brnění.

Levá ruka protivníka se Luthienovi zaryla pod ebra. Uhnul stranou a jejich zbraně se zmítaly v divokém propletenci. Snail se měnit úhel postoje nebo odtáhnout rukoje, na které se houpal řetěz s koulí.

Nakonec se Slepá zá z té změti vyprostila. Tak rychle, e Luthien smýkl protivníkem stranou a srazil ho na koleno. Rytíř Temné noci se obrátil a roztočil cep nad hlavou. Jeho mylenkou bylo chopit se ance a neprodleně zaútočit. Ale Slepá zá měla lepí a silnějí čepel, ne rytíř čekal, a cep byl starý, tak starý jako jeho vládce. elezný řetěz, poznamenaný stářím a nejlepí čepelí v celém Eriadoru, se v jednom článku roztrhl a ostnatá koule letěla vzduchem.

Herka uskočila na Oliverův pokyn a půlčík obratně zvedl ruce, aby ho jemné zelené rukavice ochránily před zásahem.

Rytíř Temné noci zjevně nedbal na to, e přiel o zbraň, a hnal se kupředu s rukojetí a visícím řetězem. Zastavil se, a kdy zaznamenal Luthienův náhle pobavený výraz.

“Promiňte, váený pane rytíři,” ozval se zezadu půlčík. Rytíř Temné noci se pomalu otočil a viděl, jak Oliver pohupuje koulí na konci řetězu. Rytíř sklouzl pohledem z půlčíka na zbraň a nevěřícně na ni zíral. Pak uviděl náhle obzor a edivé nebe, protoe mu Luthien podrazil nohy.

Mladý Bedwyr stál nad ním rozkročen a pičku Slepé záti drel na muově krku.

“Naléhavě tě ádám,” začal rytíř Temné noci a Luthien se připravil na alostné kňourání. “Prosím tě, dobrý pane, dovol mi pomodlit se předtím, ne mě zabije,” vysvětlil rytíř. “Čestně jsi zvítězil, proti tomu nemám sebemeních námitek, ale ádám tě, abych mohl poprosit Boha o klidný odpočinek.”

Luthien nevěděl, jak reagovat. Byl tolik překvapený, e slyí něco takového od jednoho z následníků Greensparrowa. “Kdo jsi?” zeptal se.

“Ovem, ovem, moje jméno,” řekl rytíř Temné noci. “A ovem musím také znát tvé, předtím, ne…” Mu si povzdechl a nechal mylenku být.

“Jsem Estabruk z Newcastle,” oznámil. “Lord Chrabrý, První z esti kavalírů.”

Luthien se podíval na Olivera a tie opakoval: “První z esti?” Mladý Bedwyr u o téhle skupině slyel. Byla to skupina rytířů, určených jako osobní stráci krále Avonu a vládců esti hlavních měst v jiním království. Luthien si myslel, e s příchodem Greensparrowa se skupina rozpadla, protoe kyklopové teď slouili jako praetoriánská garda. Zjevně se mýlil.

Luthien se zarazil. Věděl, e by měl tu věc velmi pečlivě zváit. Sundal Slepou zá z muova krku a setřel si z tváře krev. Přitom nespoutěl oči z udiveného mue, který pod ním leel naznak.

“Do Newcastlu je to jetě daleko,” řekl Luthien.

Mu se napřímil a zdálo se, e znovu nabyl důstojnost navzdory nepříjemné situaci. “Jsem na misi,” prohlásil. “První pro kavalíra od…” Svratil čelo, jak se pokouel vzpomenout si. U to muselo být hodně dlouho.

“Na tom nezáleí,” řekl Estabruk po chvíli. “Pomodlil jsem se. Teď mi můe říct své jméno a zabít mě.” Zhluboka se nadechl a upřel hluboké hnědé oči na Luthienovy skořicové panenky. “Tak do toho,” řekl sue.

Luthien se rozhlédl okolo. Oveme mue nezabije. Ale chtěl přijít na to, jak se budou na jeho konání nebo nekonání dívat drsní horalé okolo.

“Nikdy jsem neslyel, e by někdo někoho ádal o smrt,” řekl Luthien. Ustoupil stranou a natáhl ruku. Rytíř Temné noci se na něj chvíli smutně díval, pak se chytil a Luthien mu pomohl na nohy.

“Podívám se po naich koních,” navrhl Estabruk, kdy přiel Oliver.

Luthien také uviděl půlčíka, a protoe mu stále tekla krev z nosu, nebyl příli potěen. “Řekl jsi, e zaútočí,” nadával Luthien.

“Nikdy jsem to neřekl,” opravil ho Oliver.

“Naznačil jsi to!” zařval Luthien.

Oliver se zhluboka nadechl a pokrčil rameny. “Změnil jsem názor.”

Rozhovor náhle ukončili, kdy se kolem nich začal uzavírat kruh horalů. Ohromní mui na koních dreli zbraně, oboustranná kopí a sekyry s čepelemi velkými jako hruď velkého mue. Stahovali se beznadějně kolem těch dvou.

Luthien polkl naprázdno. “Váený pane Estabruku,” začal. “Můe promluvit se svými… přáteli?”

Kapitola 21

Bílá rokle

Mezi vojáky Eriadoru se ířilo vzruené eptání, kdy se utábořili v irokém údolí Bílé rokle severovýchodně od elezného Kříe. Skoro přeli přes rokli; Dun Caryth, záchytný bod Malpuisantské zdi, jetě nebyl v dohledu, ale hora, ke které zeď přiléhala, u byla vidět. Do bitvy zbývaly ani ne dva dny, moná se bude bojovat u dalí odpoledne.

Lidé z Eriadoru byli přesvědčeni, e se mohou zmocnit Dun Carythu a celé zdi jen s armádou, která přila z Caer Mac Donald. Těch, kteří se usadili v Bílé rokli, bylo pět tisíc. Jejich naděje vzrostla, kdy se začalo eptat o více spojencích. Říkalo se, e Luthien je na cestě zpátky a vede s sebou kolem tisíce jezdců z Eradochu a zhruba tolik farmářů z meních osad středního Eriadoru. Celá země povstala proti Greensparrowovi, aspoň tak to viděli vojáci, kteří se tu noc utábořili:

Kateřině vířily v hlavě velijaké mylenky a nemohla usnout. Eriador povstal a bude bojovat za svobodu nebo za smrt. Bylo to něco, o čem hrdá dívka z Hale snila u odmalička. A teď, kdy měla monost vidět ten sen na vlastní oči, Kateřina cítila, jako by její radost byla poskvrněna.

Ztratila Luthiena. Slyela epot přátel za jejími zády. V jejich tichých slovech nebyla potměilost, jen sympatie, které Kateřinu tím víc zraňovaly. Věděla, e Luthien a Sioban jsou milenci, u o tom věděla nějakou dobu. Ale a teď, kdy se povstání chýlilo ke konci a vyvstaly otázky kolem ivota po válce, si Kateřina uvědomila plnou váhu téhle pravdy.

Tie se sama procházela, minula stráe a skupiny přikrčené u ohňů. Mnohé byly zabrány do nějaké hry nebo tie zpívaly dávné písně Eriadoru. Někdo si viml, e kolem prola, zamával na ni a zeiroka se usmál. Ale z jejího výrazu pochopili, e tuto noc chce být sama. A tak jí dopřáli kýenou samotu. Kateřina vyla severním obloukem tábořitě do temných polí, kde se zdálo, e hvězdy jsou najednou docela blízko. Stála tu sama se svými mylenkami.

Válka trvala skoro est měsíců a potrvá moná dalích est. Ale co pak zbyde Kateřině O’Haleové? A to bude vítězství nebo poráka, Kateřině se zdálo, e ivot bez Luthiena nebude úplný. Cestovala skoro dvě stě mil, aby byla s ním, a ula skoro dalích dvě stě na různých misích, včetně tohohle pochodu, to vechno pro jeho armádu a pro dobro věci. A teď se mladé eně zdálo, e vechno její úsilí bude zmařeno.

Vzlykot bylo to jediné, co ze sebe dostala, a ten odvál vítr.

Byla překvapena, i kdy hluboko v srdci vlastně ani ne, kdy se vedle ní objevila tíhlá postava, mnohem mení ne ona.

Kateřina nevěděla, co říct. Přila sem, aby přemýlela o smyslu svého ivota, a byla tady Sioban, která ji zjevně sledovala cestou z tábořitě.

Sioban!

Kateřina se na ni nepodívala, nemohla se na ni podívat. Znovu zavzlykala a odkalala si. Pak se rázně otočila směrem k tábořiti.

“Jak jsi zatvrzelá a hloupá, kdy nechá odejít mue, který tě miluje a kterého miluje ty,” řekla náhle Sioban a přimrazila Kateřinu na místě.

Rudovlasá ena se otočila a smutně sledovala svou sokyni. Jak hloupá bude ty, abys mi ho nechala? zapřemýlela, ale neřekla to nahlas. Byla příli zmatena tím, na co Sioban naráí.

Sioban si přehodila dlouhé a zářivé vlasy barvy zralého obilí přes ramena, podívala se na hvězdy a pak znovu na Kateřinu. “Není to první mu, kterého jsem milovala,” řekla.

Kateřina nemohla skrýt na tváři bolest, kdy slyela potvrzení jejich váně. Věděla, e je to pravda, ale v srdci si schovávala poslední zrnko naděje.

“A nebude poslední,” pokračovala Sioban. Obrátila pohled zpátky na hvězdy a Kateřina ji v tu chvíli ani nemohla nenávidět. Poznala upřímnou bolest, která se jí zračila ve tváři s ulechtilými rysy. “Nikdy na Luthiena Bedwyra nezapomenu,” řekla elfí dívka a skoro eptala. “Ani na tebe, Kateřino O’Haleová. A budete oba pohřbeni hluboko v zemi, já budu jetě podle měřítek naí rasy mladá. Pak zkusím navtívit vae hroby, nebo se aspoň zastavím a vzpomenu si na vás.”

Obrátila se zpátky na Kateřinu, která zůstala stát s ústy dokořán. Ze zelených očí Sioban se řinuly slzy; Kateřina viděla lesknoucí se potůčky stékající elfce po tvářích.

“Ano,” pokračovala Sioban. Zavřela oči a zhluboka se nadechla. Cítila teplý vánek a jemnou vůni přicházejícího jara. “Na tuhle noc nezapomenu,” vysvětlila. “Vechny ty vůně a celá scenérie, teplo ve vzduchu a probouzení se světa. A a během stovek let ucítím takovou noc jako tahle, vzpomenu si na Luthiena a Kateřinu, na dva milence, kteří se stali legendou.”

Kateřina na ni zírala a nevěděla si s neočekávanou řečí a netypickou otevřeností rady.

Sioban zachytila její pohled a sevřela čelist. “Musí tě bolet, e jsme se Luthien a já milovali,” řekla elfka necitlivě. Kateřina se přestala ovládat, emoce znovu vypluly na povrch. “Jetě,” pokračovala nestoudně Sioban, “mám zásluhu, velkou zásluhu na tom, jaká osobnost se z mladého Bedwyra stala. Tahle osobnost teď rozumí lásce a můe se dívat na Kateřinu O’Haleovou očima mue, ne rozzářenými panenkami dychtivého hocha.”

Kateřina se podívala jinam a skousla si ret.

“Pochybuj o tom, jestli chce,” řekla Sioban a pohnula se tak, e se na ni mladá ena musela podívat. “A ta tvá hloupá pýcha uvězní tvé srdce v chladu, pokud je to právě to, co musí udělat. Ale věz, e Luthien Bedwyr tě miluje, jen tebe. A věz, e nejsem ádná hrozba.”

Pak se Sioban vřele usmála, bylo to nutné zakončení, a la pryč. Zanechala Kateřinu samotnou s jejími mylenkami, samotnou s nocí.

Luthien a Oliver se tu noc utábořili na polích jině od Brunganu, s vojskem takřka tak velkým jako polovina armády v Bílé rokli. Po vítězství nad rytířem Temné noci Estabruk promluvil s “přáteli”, jak ho Luthien ádal. Dal tak Oliverovi a Luthienovi čas vydechnout.

Estabruk byl noblesní a do morku kostí. Postoupil Luthienovi velení nad tisícem jezdců, kteří se shromádili. Luthien s obavami sledoval mue, kdy tak činil. Věděl, e takový přechod nebude snadný.

Karen Kultwanová, hřmotná a divoká ena, nejlepí jezdec v celém Eradochu a jediná, kdo při zápase před několika dny porazil Estabruka, se neprodleně doadovala tohoto postu. Podle dávných pravidel nemohl být titul předán jedním nováčkem druhému.

Luthien, syn guvernéra a tedy zběhlý ve věcech etikety, chápal základní tradice Eradochu. Estabruk postoupil na místo velitele jezdců, kdy porazil jejich předchozího velitele, ale tenhle post nebude nikdy víc ne dočasný.

Velmi dočasný. Estabruk byl nováček a co nejdřív budou moci horalé vyhlásit zápas, rytíř Temné noci půjde do bitvy a zvítězí nad kadým z jezdců jeden po druhém. A kdy kdokoliv z nich porazí Estabruka na poli, nebude mít slitování.

“Je Karen Kultwanová právoplatný vůdce?” zeptal se Luthien těch okolo.

“Podle práva ano,” řekl jeden mu a ostatní kývli na souhlas.

“Nepřiel jsem do Eradochu, abych vám velel,” ujistil je vechny Luthien, “ale abych vás poádal o spojenectví. Zeptat se, zda se spojíte se mnou a s mým lidem z Caer Mac Donald proti Greensparrowovi, který není naím králem.”

Mui a eny z Eradochu nebyli sloitý národ. Jejich ivoty byly přímočaré a čestné. Řídili se úzkým okruhem ivotních zásad. To byla základní pravidla, která jim zajiovala přeití a čest. Luthien řekl vechno, co chtěl. Kdy zamířil zpátky na Brungan, jezdci z Eradochu nebyli za ním, byli vedle něj. Oliverovi a Luthienovi se zdálo, e naprosto nezávislý lid Eradochu se chce toho veho zúčastnit, ale na druhé straně je vázán na rytíře Temné noci.

Teď se dva přátelé, rytíř a jezdci utábořili jině od Brunganu, spolu se stovkami farmářů, kteří se zapálili pro věc, kdy se dověděli, e Eradoch vstoupil do aliance.

Luthien seděl s Oliverem dlouho do noci. Půlčík se zabalil do přikrývek a zuřivě čistil své úasné aty a letil opasek a kord. Oliver poloil krátké jezdecké kalhoty k ohni, aby vyschly. Luthien se s tichým potěením díval, jak frajerské kalhoty začaly doutnat.

Půlčík zaječel, kdy si toho viml. Odhodil kalhoty a vrhl na spokojeného přítele zlobný pohled.

“Chtěl jsem ti o tom říct,” řekl Luthien nevinně.

“Ale neudělal jsi to!” prohlásil Oliver.

Luthien pokrčil rameny, stejně jako kdy Oliver pokrčil rameny poté, co dobojoval bolestný zápas s rytířem Temné noci. “Změnil jsem názor,” řekl mladý Bedwyr a napodobil gaskonijský přízvuk svého maličkého přítele.

Oliver popadl klacík a zvedl ho nad něj, ale Luthien včas zvedl ruku a odrazil ho, i kdy ho kadý pohyb zraněným ramenem bolel. Sténal a smál se zároveň.

Zdálo se, e Estabruk není ani z poloviny tak velký, kdy na sobě nemá těké brnění. el směrem k ohni a nesl malou misku. “Mast,” vysvětlil, kdy se přiblíil k Luthienovi. “Uleví ti od bolesti a vyčistí rány. Uvidí, e se ti náleitě zahojí.”

Starí mu se naklonil nad Luthiena jako starostlivá matka a rukou nabral edou páchnoucí mast.

Luthien sklonil hlavu a husté vlasy mu sklouzly z ramen, take mu mohl nanést mast. Celou dobu Oliver i Luthien mue pečlivé sledovali. Stále úplně nerozuměli tomu, proč je Estabruk, První z esti kavalírů, právě teď v Eriadoru. A do této chvíle na to Luthien nenarazil, protoe přes den tvrdě pochodovali. Mladík u nemohl déle čekat. “Proč jsi tady?” zeptal se stroze.

Estabruk vypadal nevěřícně. Sepulil ústa tak, e se jeho licousy málem dotkly pičky nosu. “Jsem Lord Chrabrý,” odpověděl, jako by to mělo vysvětlit ve.

“Ale král Greensparrow je v Gaskonii,” namítl Oliver. “Proč by tě posílal tak daleko na sever?”

“Greensparrow?” ozval se Estabrok. “Ale ne, ten ne! Byl to vévoda Paragor, vévoda Princetownu a toho veho.”

“Kdy?” přeruil ho Luthien.

“Navtívil jsem - je to pěkné město, tenhle Princetown. Nejlepí zoologické zahrady a ty parky!”

Oliver chtěl slyet o zoologických zahradách, ale Luthien se drel věci. “Vévoda?” připomněl mu mladý Bedwyr.

Estabruk se na něj udiveně podíval a na chvíli se zdálo, e nerozumí. “Ano, ovem, Paragor, ten vyzáblý chlapík,” řekl rytíř nakonec a odvedl řeč od původního tématu.

“Před dvěma týdny,” dodal rychle, ne Luthien stačil zařvat. “Pozval mě na velkou slavnost a pak mě poádal, abych el na sever, do Era… Eradoje. Povídám, jake jste nazvali tohle místo?”

“Eradoch,” odpověděl Luthien.

“Ano, do Eradochu,” pokračoval Estabruk. ‘Jdi do Eradochu,’ řekl mi Paragor ‘Seeň rváče’. Bylo nutné mu vyhovět, protoe jsem První z esti a Paragor je vyslanec právoplatného krále Avonu.”

To Luthienovi a Oliverovi dávalo smysl. Vévoda Paragor vidí potíe, které v Eriadoru narůstají, a je natolik blízko severu, aby si uvědomil cenu jezdců. Vévoda nebude tlačit na divoké horaly a u vůbec ne na své oddíly, čaroděje a kyklopy. Ale do Princetownu přijede Estabruk, rytíř ze staré koly, mu vládnoucí mečem a noblesou a posel je na světě.

“Ale proč jsi změnil směr?” musel se zeptat Oliver.

“Nezměnil!” namítl Estabrok hned, jak poznal, kam půlčík míří. “Tvůj přítel mě čestně porazil v souboji, a tak jsem mu na sto dní zavázán.” Podíval se na Luthiena. “Oveme chápe, e mě nemůe pouít jako zbraň proti mému králi. Můj meč mlčí.”

Luthien přikývl a usmál se. “Za tu dobu, váený rytíři,” slíbil, “pozná pravdu o svém králi Greensparrowovi a pravdu o tom, co jsme v Eriadoru začali.”

Teď bylo na elfí dívce, aby oplakávala ztrátu Luthiena, ačkoli od té větrné a detivé noci Sioban věděla, e jejich láska je u konce. Teď to bylo oficiální, konečné, jak to muselo být.

Stále to bolelo, a tak se Sioban rozhodla, e ani nepůjde spát. Chvíli bloudila tábořitěm a zastavovala se, aby se přidala k těm, co zpívali nebo hráli nějakou hru. Pak zamířila na jihovýchodní konec a přila na dohled Brandirova velkého stanu. Uvnitř hořela lampa a stíny prozradily, e čaroděj je vzhůru.

Zatleskal a usmál se od ucha k uchu, kdy Sioban vela. Vimla si, e přehodil kus látky přes něco kulatého na malém stolečku. Jeho křiálová koule, uvědomila si.

“Viděl jsi Luthiena,” uvaovala. “A teď ví, e řeči o jeho armádě jsou pravdivé.”

Brandir se na ni udiveně podíval. “Ale ne, ne,” odpověděl. “Je tam příli mlhavo. Příli hustá mlha. Myslím, e jsem viděl hocha dřív, ale mohl to být horal, nebo dokonce sob. Příli mlhavo.”

“Pak nemůeme potvrdit…” začala Sioban.

“eptanda bývá do jisté míry pravdivá,” přeruil ji čaroděj.

Sioban zmlkla a vzdychla. “Budeme potřebovat dva druhy taktiky,” rozhodla. “Dva plány bitvy. Jeden, který nebude počítat s Luthienovou pomocí, a druhý pro případ, e přivede ty tisíce.”

“Není třeba,” řekl Brandir záhadně.

Sioban se na něj podívala bez mrknutí oka. Neměla náladu na čarodějovo pohrávání si.

Brandir to poznal a chvíli si lámal hlavu, co můe elfí dívku tak trápit. “Zpráva o vítězství v Caer Mac Donald nás předela,” vysvětlil a snail se na tváři Sioban vyloudit malý úsměv. “Vlajka, která vlaje nad Dun Carythem, má ve znaku horský hřeben na zeleném poli!”

Sioban to zasáhlo tak neočekávaně, e svratila čelo, jak se snaila rozlutit, o čem můe Brandir mluvit. Konečně se jí rozbřesklo v hlavě. Brandir jen mínil, e pevnost u Malpuisantské zdi byla pod starodávnou vlajkou Eriadoru! “Zmocnili se zdi?” vyhrkla elfka.

“Zeď je nae!” potvrdil čaroděj a zvýil hlas.

Sioban nemohla ani promluvit. Jak se jim mohlo podařit takové vítězství?

“Hlavní část těch, kteří ijí u Dun Carythu a v různých věích podél zdi, nejsou kyklopové, a dokonce ani obyvatelé Avonu, ale Eriadořané,” vysvětlil stařec. “Pomáhali vojákům, větinou řemeslnící a kupci s dobytkem, ale proto, e tak jednodue přistupují k těm, kdo mají erb.”

“Ale slyeli o arlatovém stínu,” namítla Sioban.

Brandir si zaloil ruce za hlavu a pohodlně se opřel o prostřední tyčku stanu. “Zdá se, e ano.”

Kapitola 22

Oči z daleka

Byl tak vyhublý, e vypadal nemocně. Přes kosti mu visela kůe a kolem očí měl hluboké tmavé kruhy. Jeho kdysi husté hnědé vlasy značně prořídly a zeedivěly a vytvořily na vrku hlavy lysinu. Zbytek si česal na stranu, směrem ven, take to vypadalo, e má za uima křidélka.

V případě tohoto mue byl křehký vzhled matoucí. Vévoda Paragor z Princetownu byl Greensparrowův druhý a nejsilnějí ze sedmi zbývajících vévodů. Jen Kresis, vůdce kyklopů a jediný vévoda, který nebyl čaroděj, byl o stupínek vý k trůnu: bylo to čistě politické rozhodnutí a byl to to on, koho Paragor pověřil, aby odvrátil cokoliv zlého od krále.

Nicméně dnes Paragor neuvaoval o tom, jak by se vyplhal na trůn. Události v Eriadoru se vyvíjely přinejmením znepokojivě. Princetown byl nejblí a ze vech avonských měst nejtěsněji spojen s tímhle nevlídným krajem, a tak Paragor měl nejvyí zájem na výsledku rostoucího povstání v Eriadoru. Proto se tento čaroděj, zběhlý v umění větit, na vechno díval se zájmem. Věděl o poráce Belzenrika na polích u Montfortu; věděl, e avonské flotily se zmocnili rebelové a zakotvili na severu. A věděl o chybě, kterou udělal, o Estabrukovi, jeho vyslal na sever s úmyslem získat jezdce z Eradochu, aby si z nich arlatový stín neudělal své ovečky.

To ráno se nevrlý vévoda Paragor díval na tisíc jezdců, kteří jeli za arlatovým stínem do rozrůstajícího se tábořitě v Bílé rokli.

“A to vechno právě teď, kdy si Greensparrow uívá v Gaskonii!” zavrčel vévoda na Thowita. Byl to malý svalnatý kyklop se zahnutýma nohama a zahnutými paemi. Měl jen jednu ruku, o tu druhou přiel, kdy svým vlastním dítětem krmil lva v proslulé princetownské zoo. Jednooká bestie nosívala kovovou násadu s bodcem, která přiléhala k pai, ale pahýl byl citlivý, a tak jej musela odloit. I přes tuto ztrátu byl Thowit z kyklopů v Princetownu nejtvrdí, byl neobvykle chytrý a neobvykle krutý, i k vlastní rase.

“Jsou to jenom Eriadořané,” odpověděl Thowit a jméno schválně vyslovil pohrdavě.

Paragor zavrtěl hlavou a prohrábl si oběma rukama vlasy, aby je mohl znovu uhladit. “Neudělejme stejnou chybu jako ná král,” varoval vévoda. “Podcenil naeho nepřítele na severu a íři celého povstání.”

“My jsme ti silnějí,” namítl Thowit.

Proti tomu Paragor nic neměl. I kdy se celý Eriador spojil proti Greensparrowovi, avonské armády budou mít jasnou převahu. A i kdy přili o flotilu, avonská námořní síla je větí a má posádky, které jsou nadeny pro boj z velkých lodí. Ale teď by je válka něco stála, protoe mnoho avonských vojáků bojuje v jiní Gaskonii, s Gaskonijci ve válce proti Durskému království. A přechod hor nebo Malpuisantské zdi a boj s Eriadořany na jejich domácí půdě by bylo výhodou pro nepřítele.

“Jdi a přines mi umyvadlo,” vydal pokyn Paragor.

“To z červeného eleza?” zeptal se Thowit.

“Ovem,” vytěkl Paragor a posměně se zaklebil, kdy Thowit znejistěl. Kyklop odeel a za chvíli se vrátil s ádaným předmětem.

“Příli ho pouívá,” opováil se Thowit varovat.

Paragorovi se rozířily oči. Představte si kyklopa, který mu spílá za pouívání kouzel!

“Sám jsi mi řekl, e větění je nebezpečná a choulostivá záleitost,” zaprotestoval kyklop.

Paragorův upřený pohled nezměkl, kyklop pokrčil rameny a zmlkl. Paragor ho za jeho opoválivost neztrestal, a dokonce v těch slovech slyel kus pravdy. Větění, kdy se posílají oči a ui na míle daleko, je choulostivá záleitost. Přitom je mono mnohé vidět a odhalit, ale často to jsou jen poloviční pravdy. Paragor mohl najít určité místo nebo známou osobu - v posledním případě to byl Estabruk - ale tyhle kouzelnické výzvědy měly svá omezení. Opravdový zvěd nebo průzkumník získal větinu informací jetě předtím, ne doel k cíli, a mohl pouít cokoli, co se dozvěděl od cílové osoby, ve správných souvislostech. Oko čaroděje obvykle lo přímo do srdce a nevidělo vechny okolnosti, mnohdy velice významné, které cílovou osobu nebo místo obklopovaly.

Větění mělo svá omezení, svoji cenu a svá úskalí. Při něčem takovém se vydávalo značné mnoství magické energie a celý akt, podobně jako droga, se mohl stát návykový. Obvykle se přitom poloilo víc otázek, ne kolik jich mohlo být zodpovězeno. A tak se čaroděj vracel ke své křiálové kouli nebo k umyvadlu a posílal pryč ui a oči, znovu a znovu. Paragor věděl o čarodějích, které nali mrtvé, vysáté z jejich ivotní síly, zhroucené v křeslech.

Ale vévoda se musel vrátit do Eriadoru. Viděl poráku u Port Charley, masakr na Montfortských polích a jízdu Eradochu, která nevyhnutelně mířila k Malpuisantské zdi, co byla jeho doména.

Thowit poloil umyvadlo na malý kulatý stolek ve vévodově soukromé pracovně, spoře zařízené místnosti, ve které byl jen stůl, velká plochá tabule a křeslo, malý kabinet a police s několika sty přihrádkami. Kyklop el ke kabinetu a vzal předem připravený dbánek s vodou. Začal nalévat vodu, ale trochu rozlil. Rozčilený Paragor mu vytrhl dbánek z rukou a odstrčil ho stranou.

Thowit jen skepticky zavrtěl odpornou hlavou, jetě neviděl vévodu tak nervózního.

Paragor naplnil umyvadlo a pak vytáhl z ohromných záhybů hnědolutého oděvu tenký nů. Začal něco tie odříkávat a jednou rukou pohyboval nad umyvadlem. Pak se řízl do dlaně a nechal svou krev kapat do vody.

Zaříkávání pokračovalo po mnoho minut. Paragor se pomalu skláněl, a měl tvář asi palec od hladiny a soustředěně zíral do vířící červené vody.

Zíral soustředěně a díval se na obraz, který se tvořil…

“Snadné vítězství,” řekl mladý mu. arlatový stín! uvědomil si Paragor podle plátě, který měl mu na sobě. Byl ve velkém stanu, obklopen nějakou bandou: nějaký parádivý půlčík, stařec, kterého Paragor neznal, a tři eny velmi odliného vzhledu. Jedna byla vysoká a urostlá, s vlasy v barvě zapadajícího slunce. Druhá byla mení a útlejí pravděpodobně s krví Fairbonů - s ulechtilými rysy a dlouhými vlasy barvy zralého obilí. Třetí byla drsná ena, oděná do koein jako horalé. Tuhle Paragor znal, byla to Karen Kultwanová, ena, kterou Estabruk pověřil dohledem nad lidem Eradochu.

“Ale tahle armáda byla pro boj,” odpověděl nafintěný půlčík s gaskonijským přízvukem. “A teď pro ně ádný boj nemáme!”

Paragor tomu tak docela nerozuměl, ale teď si s tím nechtěl lámat hlavu. Pohlédl k okrajům umyvadla a hledal předmět svého zájmu. Byl to Estabruk, který seděl nečinně na sedátku a odpočíval. Co se stalo, e je velitel tak zamlklý? lámal si hlavu vévoda - čaroděj. Rezignace, která se zračila v Estabrukově tváři, ho znepokojila ze veho nejvíc!

Paragor si postupně uvědomil, e odbočil od původního směru. U pocítil tíhu kouzel; zbývalo mu málo času. Uprostřed stanu, tedy uprostřed umyvadla, zase řečnil arlatový stín.

“Jako prsty na ruce je teď lid Eriadoru,” řekl květnatě a zvedl svou vlastní ruku do vzduchu. “Sevřou se v pěst.”

“V pěst, která udeří Greensparrowa přímo do nosu,” řekl starý mu. “Pevnou ranou, ale zraní ho doopravdy?”

“Eriador je ná.” prohlásila rudovlasá ena.

“Na jak dlouho?” zeptal se cynicky stařec.

To vechny srazilo na kolena. “Greensparrow je v Gaskonii, to dobře víme,” pokračoval starý mu. “Ale Greensparrow se vrátí.”

“Byl to tvůj plán, to bych ti rád připomněl,” protestoval půlčík.

“Nejde to podle plánu.”

“Dostali jsme cíl mnohem snadněji,” řekl půlčík. “Ale ne se stejným účinkem, jaký měla Oliverova finta,” řekl stařec. “Není vem dnům konec, obávám se. Jetě ne.”

“Co zbývá?” zeptal se půlčík.

“Pětačtyřicet mil není pro pochod na jaře tak daleko,” řekl stařec tajemně.

Obrazy ve větícím umyvadle vybledly. Paragorovo soustředění naruil náhlý úlek. Vyzáblý čarodějný vévoda odskočil od mísy, celý bledý. Princetown, ti povýení blázni mluvili o pochodu na Princetown!

Paragor vytuil velké nebezpečí. Nebylo to ádné malé vojsko a Greensparrow nejednal dostatečně rychle. Armády Avonu nebyly na pochod vybavené a nebyly nikde blízko Princetownu. A co dalí bitva, o které skupina mluvila jako o vyhrané?

Malpuisantská zeď?

Vyzáblý vévoda si zase prohrábl vlasy. Musí přemýlet. Musí si sednout ve tmě a soustředit se. Něco věděl, ale ne dost a byl unavený.

To byla omezení a cena za větění.

“Princetown,” uvaovala Sioban v duchu Brandirovy logiky. “Klenot Avonu.”

“Okolnosti právě dozrály pro Oliverovu fintu,” potvrdil Brandir.

“Greensparrow to nebude očekávat a nebude tomu věřit,” řekl Oliver. Pak dodal daleko tieji, take ho jasně slyel jen Luthien: “Protoe stojím právě tady, a přece tomu nevěřím.”

“Princetown je izolován,” vysvětlil Brandir. “V okruhu dvou set mil není nikde dalí domobrana.”

Sioban nasadila zmatený výraz, napůl pochybovačný a napůl zvědavý. “Mohou vyslat jinou flotilu,” zakončila to, “podél zdi, aby nás odřízli od rodné země.”

“Mohli by,” souhlasil Brandir. “Ale nepodceňuj poslunost Eriadořanů, kteří se s námi nespojili. Lidé z Kalmer, které je dobře umístěno, nejsou slepí k událostem v horách a u zdi. Kromě toho,” dodal tajemně stařec a sepjal vrásčité prsty, “zaútočíme rychle, během jednoho týdne.”

Oliver pochopil, e to můe být jeho ance, jak se podílet na historii. Jeho jméno bude spojeno s odváným útokem. Věděl také, e existuje monost, e jeho a zbytek ostatních rozsekají na poli jině od Eriadoru. Docela riskantní, kdy uváíme původní cíl povstání (které vlastně začalo náhodou!), který byl zjevně dosaen. “Princetown?” zeptala se Sioban nahlas a vzbudila pozornost. “Proč?”

“Abychom uzavřeli příměří,” odpověděl Brandir bez váhání. Starci neunikl mrak, který přelétl přes Luthienovu tvář.

“Chce se snad zmocnit veho za kadou cenu?” uklíbl se Brandir na mladého Bedwyra. “Zamýlí snad jít přímo do Avonu a dobýt Carlis? Celý Eriador by musel jít na jih, a i pak by jich byla trojnásobná přesila!”

Luthien nevěděl, co odpovědět, nevěděl, co si myslí a jak se cítí. Splnění cíle přilo snadno - zeď byla jejich a pro vechny praktické účely byl Eriador pryč z Greensparrowova stínu. Ale na jak dlouho? ptal se Brandir. Pak se Luthienovi zdálo, e je to hodně dávno, co je po bitvě, e Greensparrow po nich přijde zpátky, a zase a zase. Mohou vůbec doopravdy vyhrát? Moná by se měli vydat přímou cestou na Carlisu, myslel Luthien, a skoncovat navdy s temným stínem, jakým je Greensparrow.

“Prostý lid Avonu se s námi spojí,” uvaoval a v jeho zvučném hlase se ozvala zuřivost. “Tak jako to udělal prostý lid Eriadoru.”

Brandir začal argumentovat, ale Oliver ho přeruil zvednutím ruky. “Jsem v těchhle věcech zběhlý,” vysvětlil půlčík a zaádal čaroděje o prominutí.

“Budou v nás vidět vetřelce,” řekl Oliver Luthienovi. “A budou proti nám bránit svůj domov.”

“Tak proč je Princetown jiný?” zeptal se Luthien ostře, nepříli potěen, e slyí obvyklou pravdu.

“Protoe je to jenom Oliverova finta,” řekl půlčík a pak přiel očekávaný chňap prsty. “A chci vidět zoo.”

“A pak nabídneme králi Avonu příměří,” vysvětlil Brandir. “S Princetownem v rukou budeme mít o co smlouvat.” Luthienův výraz byl plný pochyb a Brandir to chápal. Mladík vyrostl na osamoceném ostrově, daleko od intrik těch, kteří řídí svět. Luthien uvaoval tak, e kdyby byl Greensparrow tak silný, mohl by vpochodovat do Carlisu a zmocnit se Princetownu, ale co Luthien nechápal, byly překáky. Jediná ance, jak vymanit Eriador z Avonu, byla stát se takovým ostnem v Greensparrowových záleitostech, takovou potíí, co se týká jiních království a částečně Gaskonie, e by s Eriadorem u nikdy nechtěl mít nic společného. Dobytý Princetown měl splnit účel. A pak si zase musel čaroděj přiznat, e nemůe.

“Tak tady to máme,” řekl náhle Brandir, pěkně nahlas. “Dobudeme Princetown a pak ho nabídneme zpátky.”

“Poté, co pustíme zvířata,” dodal Oliver a vyvolal na tvářích vech, co byli ve stanu, pobavené úsměvy.

Jednoduché a logické, tak to vypadalo navenek. Ale ani jeden z těch, co plánovali, Luthien, Oliver, Kateřina, Sioban a Karen Kultwanová, a dokonce ani Brandir, nevěřil, e to bude tak jednoduché.

Armáda přila k Malpuisantské zdi, která patřila mezi nejimpozantnějí stavby v Avonu, přítí den. Tyčila se padesát stop do výky a byla iroká dvacet stop. Táhla se skoro třicet mil ze západního koutu elezného Kříe a k Ploutvovému moři. Kadých pět set yardů stály pevnosti, z nich nejpůsobivějí byla Dun Caryth. Sahala od posledního masivu drsných hor a přírodní kámen plynule přecházel v opracovanou stěnu. Půl pevnosti bylo nad zemí, kde se tyčily věe a hladce opracované ploiny, na kterých byly praky, a polovina byla pod zemí, kde byly tunely plné zásob a zbraní.

Kdy si Luthien to místo prohlíel, ocenil, jak snadné vítězství to bylo. Kdyby jeho armáda la proti praetoriánské gardě Dun Carythu, utrpěli by strané ztráty a ádné obleení by nevydrelo natolik dlouho, aby bestie vytáhlo z pevnosti. Povstání přilo z opevněných zdí, a přesto byl Dun Caryth a celá Malpuisantská zeď jejich.

Jejich přivítání bylo vřelé a plné oslav. Vichni Eriadořané se cítili jako nenapadnutelní, jako by Greensparrowovo jméno nebylo nic víc ne kletba vrhaná na nepřátele.

Brandir věděl víc. Čaroděj si nemohl pomoci, ale kdy se spojily dvě vítězné armády, zmocnilo se ho jakési napětí. Bylo to pro ně dobré, uvědomil si čaroděj v roli generála: oslavy zpečetily jejich spojenectví a zajistily, e méně předvídatelný lid ne jezdci z Eradochu, u měli jako své ovečky.

A tak si ten den uili, vyprávěli si historky o těce vydobytém vítězství a o přátelích, kteří poloili ivot. Armáda z Caer Mac Donald a ze severních polí se tu noc utábořila na pláni severně od Dun Caryth. Cítila se nenapadnutelná.

V paláci v Princetownu vévoda Paragor přeel po koberci k lenoce. Byl unavený a vydal ze sebe magickou sílu, ale chtěl zavolat Greensparrowa.

Paragor zavrtěl hlavou a uvědomil si dálku, která je v komunikaci dělila. Greensparrow celou tu záleitost pustí z hlavy a bude tvrdit, e ti, co se teď plhají v Eriadoru nahoru, jsou jen lůza a nic víc.

Paragor uvaoval o svých monostech. Nejblií lidtí čarodějové jsou daleko na jih v Evenshornu a ve Warchesteru, u jiního výběku elezného Kříe, na březích nehybného Spotenfergu. Trvalo by týdny, jen ne by dali dohromady vojska a týdny ne by se armáda přeplahočila přes bláto a tající sníh do Princetownu. Čarodějní vévodové se přikloní na Paragorovu stranu, ovem, a pouijí svá kouzla na pomoc praetoriánské gardě. Ale budou dělat rozdíly, kdy se setkají s vojskem, o kterém si budou myslet, e přichází z Eriadoru? A co jeho vlastní potíe, jestlie je svolá a bude je naléhavě ádat o účast a pak ti nevyzpytatelní Eriadořané nepřijdou?

“Ale mám dalí spojence!” zavrčel náhle Paragor a vyděsil Thowita, který seděl na houni v rohu místnosti.

Thowit pečlivě studoval svého pána a poznal jeho ďábelský výraz. Paragor zamýlí přivolat démona, uvědomil si kyklop, a moná dokonce nejednoho.

“Uvidíme, jestli přibrzdíme jejich dychtivost po válce,” pokračoval ohavný vévoda. “Moná, a arlatový stín bude mrtvý…”

“To jen podpoří vechny ty legendy,” varoval obezřelý kyklop. “Udělá z něho mučedníka a on bude mít jetě větí moc!”

Paragor se u chtěl hádat, ale zjistil, e nemůe. Nezvykle bystrý jednooký měl zase pravdu. Paragor improvizoval - jsou přece cesty, jak zabít jeho dui bez toho, aby zabil mue. “Předpokládejme, e zlomím vůli arlatového stínu,” řekl Paragor tak, e ho sotva bylo slyet.

Moná, e tomu mui zlomí srdce.

Kapitola 23

Spojenci se shromaďují

Byla to prázdná místnost bez nábytku, pouze na robustní trojnoce blízko jihovýchodního rohu byla pánev na dřevěné uhlí. Na kadé ze stěn hořela jediná louč, ale jinak byly hladké a edivé, stejně jako strop. Zato podlaha byla pozoruhodná. Spletité dladičky vytvářely ve středu místnosti kruhovou mozaiku, která měla tvar pentagramu, vnějí obvod kruhu tvořila dvojitá čára a za ní byly magické znaky síly a ochrany.

Paragor teď stál uvnitř kruhu a Thowit u pánve. Kyklop drel bedýnku s mnoha zásuvkami, kterou měl řemeny upevněnou na hnusném krku. Sám vévoda poloil před léty dladice, sebemení kousek - byla to nejpuntičkářtějí věc. Větinou Paragor dokončil jednu část, pak ji prohlédl a zjistil, e není dokonalá. Pak vechny dladice vytrhal a začal znovu. Kruh kouzel, který čaroděje chránil před jakýmkoliv ďábelským démonem, jeho přivolal, musel být dokonalý. Obrazec podstoupil zkouku několika let a obstál proti mnoha démonům.

Paragor stál naprosto tie. Odříkával dlouhé a obtíné zaklínadlo. Bylo to volání do pekla, aby se tam mohl vetřít, a volal přitom tisíce formulek, které ho měly ochránit. Jak často to jen lo, natáhl ruku k Thowitovi a řekl číslo. Kyklop sáhl do přísluné zásuvky, vzal poadovanou bylinu nebo práek a hodil je do pánve s dřevěným uhlím.

Někdy se vytvořil páchnoucí dým, jindy vylehl plamen, který utvořil malou ohnivou kouli. Nakonec, po několika hodinách čarování, začaly z pánve lehat plameny. Nejprve jen tak olizovaly pánev a pak se uprostřed rozhořel oheň s velikými plameny. Zahalil kyklopa, který u páchl, nasládlou vůní.

Zdálo se, e Paragor si ničeho z toho veho nevímá. Ale po pravdě řečeno, on a jeho kouzla byli zdrojem ivota v pánvi.

Byly dva typy čarování: půjčka a opravdové vyvolávání. První, tedy půjčka, byla snaí - čaroděj dovolil démonovi, aby vstoupil do jeho těla. Opravdové vyvolávání, které teď Paragor prováděl, bylo mnohem těí a nebezpečnějí. Paragor chtěl přivolat démona do místnosti, v celé jeho ďábelské vzneenosti, a pak ho sprovodit ze světa poté, co mu vydá pokyny a příkazy.

Démoni nenáviděli poslunost a jetě víc toho, kdo se je snail ovládnout. Ale Paragor se v jejich kouzlech vyznal. Přivolá Kosnekala, ďáblíka, se kterým u při různých příleitostech s úspěchem pracoval.

Oranové plameny v pánvi se zbarvily do luta a pak vybledly do běla. Jak Paragor tančil okolo, jejich síla a intenzita se zvyovala. Čaroděj se otáčel okolo kruhu, ale nikdy nepřekročil dvojitou čáru. Procítěně volal a dal do toho prozpěvování celé své srdce, svůj tenor. Jeho hlas otvíral pekelné brány.

Náhle přestal a vztáhl ruku k Thowitovi. Třikrát zvolal “est” a kyklop, který nebyl ádný nováček v těchhle straných praktikách, sáhl do do esté zásuvky v esté řadě. Vytáhl hnědou lepkavou látku.

Putovala do ohně a plameny se teď rozhořely jetě víc. lo z nich takové horko, e kyklop musel ustoupit o několik kroků. Paragor v kruhu padl na kolena, natáhl levou ruku a na zsinalé tváři se mísily slzy s potem.

“Kosnekal!” zvolal a bílé plameny obklopily černé jiskry, jak plameny dosáhly nové úrovně ivota.

Thowit uskočil do severozápadního rohu. Ustraeně se přikrčil na podlaze a zakryl si oko.

Z plamenů vylehl rozeklaný jazyk a za ním se objevil tmavý přízrak. Na obrovské hlavě měl veliké zakroucené rohy. Z plamenů se vynořila monstrózní, svalnatá pae a za ní konaté křídlo - obrovské konaté křídlo!

Paragorova tvář přela z bolestného výrazu do extáze a pak se na ní objevil údiv. Kosnekal byl malý démon velikosti mue s malými růky, ale tenhle ďábel byl mnohem větí a, jak u čaroděj cítil, mnohem silnějí.

Prsty podobné pařátům zahrabaly naprázdno ve vzduchu a objevila se druhá ruka. Pak plameny vyvrhly celou svou silou gigantického zloducha, vysokého dvanáct stop, s černým dýmajícím tělem pokrytým upinami. Měl křivolakou tvář, dlouhé odporné tesáky mu visely přes dolní ret. Z tlamy mu kapaly sliny, které kdy dopadly na kamennou podlahu, působily jako kyselina. Trojitě rozeklaná noha netrpělivě zakrábala na podlaze a zanechala v kameni hluboké rýhy.

“Kosnekal?” zeptal se Paragor tak, e ho nebylo skoro slyet.

“Ne.”

“Volal jsem Kosne…” začal čaroděj.

“Přiel jsem místo Kosnekala!” zaburácel démon hrozným, vřetivým hlasem, který se odráel od holých stěn.

Paragor se snail zachovat si důvtip. Bude muset vydat pokyny tady, jinak démon půjde z místnosti a při svém běsu zničí vechno, co mu přijde do cesty. “ádám jen takovou slubičku,” začal vévoda. “Slubičku, která by mohla být…”

“Vím, co ádá, Paragore,” zahřímal démon. “Vím.”

Paragor se napřímil. “Kdo jsi?” doadoval se, protoe musel vědět jméno démona jetě předtím, ne po něm bude ádat nějakou slubu. Tohle byla sloitá a riskantní chvíle. Zkuený kouzelník to dobře věděl, ale k jeho překvapení a úlevě démon ochotně odpověděl.

“Jsem Skřehot,” řeklo hrdě zvíře. “Ten, který byl s Morkneyem, kdy Morkney zemřel.”

Paragor přikývl - slyel podobnou zvěst od Kosnekala. Kosnekal byl víc ne astný, kdy mu mohl vylíčit vechny detaily, a Paragor cítil, e mezi těmi dvěma zloduchy panuje veliká rivalita.

“Byla mi odepřena radost,” pokračoval ďábel Skřehot a málem se vypařil, jak v něm vřela zlost. “Podruhé u si ji upřít nedám.”

“Nenávidí arlatový stín,” uvaoval Paragor.

“Sním srdce arlatového stínu,” odpověděl Skřehot. Paragor se zlomyslně zasmál. Věděl, jak otevřít ďáblovo srdce.

Paragorova pozornost se úzce zaměřila na události severně od Princetownu, v Bílé rokli a dál na sever, v Brunganu a na Eradoských polích. Ale jeho magické oko nedohlédlo na severozápad, do hor elezného Kříe.

Zde stál na strái aglin a díval se k východu, na zeď a na město Princetown. On a zbytek jeho trpaslíků, méně ne tři stovky vousatých lidiček, vyli z Caer Mac Donald, kdy se hlavní armáda dala na pochod. Dorazili na jih k samému srdci hor, kde stále leel sníh, kde zima jetě nepustila zemi ze svých ledových spárů. aglin el, aby hlídal horské stezky, ačkoliv Brandir, který ho poslal, věděl, e stezky budou neprůchodné jetě aspoň měsíc a moná déle.

Brandir byl jediný z těch, kteří nebyli trpaslíci, kdo znal pravé poslání aglinovy nebezpečné výpravy. Tenhle nápad dostal konkrétní podobu ani ne týden po tom, co byli z Caer Mac Donald, v hluboké, hodně hluboké jeskyni vysoko nad městem. Uvěznění trpaslíci z Montfortu, nyní Caer Mac Donald, slyeli po mnoho let zvěsti o svých bliních, kteří ijí svobodně mezi vrcholky elezného Kříe. Větina trpaslíků byla dost stará na to, aby pamatovala horské trpaslíky, kteří přicházeli do města za obchodem jetě ve dnech před Greensparrowem. Jeden z nich, stařec, který byl zavlečen jako otrok do dolů hned v prvních dnech Greesparowova vpádu, pocházel z toho kmene. Byl přímým potomkem Burso Paličáka. Tenhle stařec přeil dvacet let nucených prací v dolech a pak kruté bitvy o Montfort. Byl to on, ne aglin, kdo vedl skupinu po zasněených stezkách tajnými chodbami do hluboké jeskyně, kterou vykopal Bursův lid.

To, co aglin a dalí trpaslíci z města v jeskyni shledali, je chytlo u srdce. Najednou věděli, moná poprvé, co to znamená být trpaslík. Hluboko pod zasněenou zemí, v praných chodbách, kde bylo víc tmy ne světla, se trpaslíci setkali se svými příbuznými. Místu se říkalo edina nebo Zlatý hřbet. Byla to sple na míle dlouhých chodeb a velikých podzemních jeskyní. ilo a pracovalo tu pět tisíc trpaslíků, v dokonalém souladu s kamenem, který pro ně byl vím. aglin pohlédl na poklady okolo. Bylo tam vechno, co si jen dokázal představit: hromady zlatých a stříbrných předmětů, blytivé zbraně, drátěné koile a brnění, které mohly soupeřit s těmi největími a nejdraími, které měli rytíři z celých Avonských ostrovů.

Ačkoli byli městtí trpaslíci, král dolů, Bellick Burso, je vřele přivítal. Stovky podzemního narůdku se kadý večer shromádily ve velkých halách a naslouchali pověstem o bitvě, o arlatovém stínu a o vítězství v Montfortu.

aglin, který byl teď zahalen do tlustých koein, stál na vyvýeném chodníku a čekal na krále Bellicka. Král trpaslíků, který byl mladí ne aglin, s bujným oranovým vousem a obočím, které mu spadalo a do očí, byl dochvilný. Nedočkavost, s jakou k výstupku kráčel, dodávala aglinovi naději.

Trpaslík z města věděl, e po králi a jeho klanu bude ádat mnoho. aglin byl rád, e král je mladý, plný ohně a nenávisti ke Greensparrowovi.

Bellick stanul vedle modrovousého trpaslíka a kývl na pozdrav. “Od té doby, co se čarodějný král chopil trůnu, neodváili jsme se obchodovat s Montfortem,” řekl Bellick. Bylo to něco, co aglin během dvou dnů v edině slyel aspoň stokrát.

Bellick zasupěl. “Mnozí neviděli kraj pod horami celé roky,” pokračoval král trpaslíků. “Ale my milujeme tenhle ivot v horách, take jsme docela spokojení.”

aglin na něj pohlédl, a tak docela nevěřil tomu, co slyel.

“Spokojení,” zopakoval Bellick a jeho hlas nijak nezpochybňoval význam slova. “Ale nejsme astní. Větina z nás nemá v úmyslu jít do podhorských krajů, ale i ti, kteří jsou spokojení, nejsou potěení tím, e se nemohou bezpečně pohybovat mimo hory.”

“Vězni ve vlastním domově,” poznamenal aglin.

Bellick přikývl. “A nelíbí se nám zacházení s naimi příbuznými.” Kdy mluvil, poloil aglinovi ruku na rameno.

“Tak pojď se mnou,” nabídl mu modrovousý trpaslík. “Na východ.”

Bellick zase přikývl. “ene se dalí bouře,” řekl. “Zima jetě neskončila. Ale máme jiné cesty, známe podzemní chodby, které nás dovedou k východnímu koutu ediny.”

aglin se usmál, ale snail se své city skrýt. Take moná jetě není úplně vyřazen z boje, uvaoval. Vrátí se k Luthienovi a Sioban s pěti tisíci ozbrojenými trpaslíky v brnění, kteří budou dychtit po boji.

Luthien seděl sám na větvi stromu a to odpoledne nechal do své nálady prosáknout melancholii. Věděl, e Oliver měl pravdu. Luthien se posledních pár týdnů zprostil svých citů. Poprvé, kdy poslal Kateřinu do Port Charley, pak kdy se s Oliverem potulovali okolo Bílé rokle. Svou zbabělost ve věcech lásky mohl ospravedlnit chrabrostí ve válce.

Ale neudělal to. Teď ne. V tábořiti Eriadořanů vládlo velké vzruení a nesly se zvěsti, e brzy přejdou přes Malpuisantskou zeď a půjdou na jih. Ale Luthienovi se bitva najednou zdála být podrunou záleitostí. Věřil, e zvítězí, e se zmocní Princetownu a donutí Greensparrowa, aby jim zajistil nezávislost, ale co potom? Stane se králem Eriadoru?

A pokud ano, bude Kateřina jeho královnou?

Vechno se mu nevyhnutelně vrátilo zpátky. Seděl na větvi a pozoroval nedobytnou pevnost Dun Caryth, která byla proti edivému nebi tmavá. Nebe jetě ztmavlo, kdy si slunce sedlo nízko. Luthien shledal, e balancuje mezi odpovědností ke království a k sobě samému. Chtěl být arlatový stín, vůdce povstání, ale chtěl být také Luthien Bedwyr, syn guvernéra ostrova daleko na severu. Chtěl bojovat bez prolévání krve v aréně a dovádět v lese s Kateřinou O’Haleovou.

Musel jít tak daleko, tak rychle, ale cesta by za to nestála, kdyby měl ztratit svou lásku.

“Zbabělče,” nadával sám sobě. Seskočil dolů a protáhl se. Rozhlédl se okolo, pak se podíval na tábořitě a vydal se na cestu. Věděl, kde je Kateřina, v malém stanu přes cestu, na severním rohu rozlehlého tábořitě. Také věděl, e ji musí vidět hned teď a zbavit ji strachu.

Za chvíli přiel k jejímu stanu, slunce u zapadlo. Ve stanu hořela jediná lampa a Luthien viděl siluetu Kateřiny, jak si sundává koenou vestu. Sledoval její křivky dlouho, plný obdivu a váně. Sioban měla pravdu, to Luthien věděl. Měl o elfí dívku hluboký zájem, ale tahle ena, Kateřina, byla jeho pravá láska. A skončí vechen ruch okolo povstání, pak i kdy zvítězí, bude to pro Luthiena plané vítězství, jestli s ním Kateřina nezůstane.

Věděl, e by měl jít za ní do stanu a povědět jí to, ale nemohl. Procházel se ve tmě a proklínal sám sebe. Pouíval kadý logický argument k tomu, aby přemohl strach.

Trvalo mu to dvě hodiny, ne se vzchopil a nael odvahu vrátit se. Teď nesl svou vlastní lampu. aty měl zvlhlé od mlhy a kosti ztuhlé od větru.

“Tak do toho,” zaeptal odhodlaně a vykročil rychle a rozhodně. “Kateřino,” zaeptal jemně, kdy přiel k závěsu stanu. Odhrnul jej a strčil hlavu dovnitř. Pak si posvítil lampou.

Poté ztuhl hrůzou.

Kateřina leela napříč svého lůka, ramena jí visela přes okraj, hlava a jedna ruka byly skoro na zemi. Luthienovi to trvalo několik sekund, ne celý pohled strávil a mohl odvrátit zrak.

A uviděl gigantického démona, který se krčil u nohou Kateřininy postele. Zabíral celý roh stanu.

“Pamatuje si, bláznivý mui?” zaskřehotal Skřehot a poskočil dopředu.

Luthien udělal jedinou otočku, během ní. poloil lampu na zem a tasil Slepou zá. Zakřičel a udělal divoký výpad vpřed. Ten démona překvapil, protoe očekával muův úlek a útěk.

Luthien sekl Slepou zátí přes jednu z Skřehotových vztaených paí a udělal mu dlouhou ránu. Začala z ní vytékat edozelená krev, která kdy dopadla na zem, zadýmala.

Luthien kolem sebe divoce mával mečem, jeho ílenství ani na chvíli nepolevilo. Nepřemýlel o té kreatuře, se kterou bojoval, nebál se své vlastní smrti. Vechno co vnímal, bylo to, e Kateřina, drahá Kateřina, leí a moná je mrtvá. e ji moná zabilo tohle ďábelské zvíře.

Jetě dlouhou chvíli panovalo rozčilení. Luthien jetě mnohokrát udeřil, ne Skřehot vyslal kouli jiskřivého světla, která ho odmrtila na stanovou podpěru. Okamitě byl zase na nohou, vlasy mu tancovaly okolo hlavy a skořicové oči se mu rozířily, kdy přemáhal kubání ve svalech a snail se uchopit meč.

“Strhám z tvých kostí kůi,” zaskřípal Skřehot drásavým a pronikavým hlasem. “Přelámu…” Luthien zařval z plných plic a vrhl se vpřed. Démon se ohnal křídlem, aby nepřítele odehnal. Čepel se sice dotkla jeho mohutné hrudi, ale rozdával rány a odmrtil Luthiena natolik, e zbraň nepronikla dovnitř.

Luthien se zapotácel, pak získal kontrolu nad rovnováhou, udělal otočku a divoce sekl, protoe věděl, e démon ho bude následovat.

Skřehot, který byl mimo dosah, se na něj uklíbl. Pak ale začal znovu, přestal se krčit a rozloil mohutná ramena, která zabrala větinu stanu.

Luthien uviděl záblesk lampy, čepel kordu, která se prodrala zadní částí stanu dovnitř, právě za Kateřininou postelí. Zamířila přesně na honěný Skřehotův konec.

“Aha!” ozval se triumfální výkřik zvenčí.

Skřehot zamával rukou s pařáty. V těch místech sprka ohně spálila stan a odhalila velmi překvapeného Olivera z Morous.

“Mohl jsem se splést,” připustil Oliver, kdy se démon otočil. Kolem Oliverova ramene proletěl íp a zabodl se do démonovy odporné hadí tváře.

Skřehot zařval, byl to úděsný a straidelný zvuk. Luthienovi se zjeily vlasy na zátylku. Mladý Bedwyr pokračoval, jeho utrpení přemohla mylenka na Kateřinu.

Zasadil Slepou zátí jednu obyčejnou ránu a protivník ho plácl tak, e zavrávoral a točil se s ním celý svět. Leel jak iroký tak dlouhý v rohu. Pak zavrtěl hlavou a s námahou vyskočil na kolena. Viděl, jak se k němu démon neodvratně blíí a z otevřené tlamy mu kapou jedovaté sliny.

Dalí íp a pak dalí zasvitěl vzduchem a zabodl se do zloducha, ale zdálo se, e Skřehot si toho ani neviml. Oliver udělal prudký pohyb vpřed a zase vzad, ale Skřehot se o to nestaral.

Paragor mu zakázal Luthiena zabít, ale mocný Skřehot nepřijímal povely od lidských červů.

Luthien, který věřil, e je odsouzen k záhubě, pobíhat okolo a snail se najít meč. Vyskočil na nohy, zaal pěsti a byl odhodlán zuřivě bojovat. Pak ho oslepil záblesk světla. Luthien uskočil dozadu. Myslel, e démon zase udeřil nějakým kouzlem.

Mýlil se.

Záblesk světla do stanu následoval Brandir. Skřehot, který byl zle zasaen silným proudem světla a ípy přicházejícími z opačného směru věděl, e hra je u konce. Zvíře vyskočilo a popadlo bezvládnou Kateřinu do jedné ruky.

“Dobře si rozmyslete následky pochodu na Princetown!” zařval ďábel.

Brandir zastavil svoje dalí kousky, protoe ve hře byla Kateřina. Sioban znovu zasáhla ďáblova záda, ale Skřehot se napřímil, zvedl vysoko nad hlavu volnou ruku a mrtil s chatrným stanem stranou. Pak démon zuřivě zamával obrovskými konatými křídly a vyletěl proti noční obloze.

“Kateřino!” zakřičel Luthien. Snail se najít meč, snail se strhnout ďábla dolů. Vyběhl bez zbraně a vyskočil vysoko. Chytil Skřehota za jednu nohu s pařáty.

Druhá noha ho odkopla, on spadl a pozbyl vědomí.

V Brandirově ruce se objevil hořící otěp a letěl za démonem. S třeskotem výbuchu ho zasáhl; dva dalí ípy vystřelené z velkého luku Sioban se bolestivě zabodly do démonových nohou.

Ale Skřehot byl příli silný, aby ho střely zničily. Kdy ďábel odletěl, v tábořiti se ozvaly beznadějné výkřiky a protesty společníků a mnoha ostatních, kteří se přili podívat, co se to tam děje.

Výkřiky protestu a agónie. Rajská hudba pro démonovy ui.

Kapitola 24

Protoe musí

“On ji vzal s sebou!” řval Luthien. Během rozhovoru s Brandirem o chvíli později, stále víc zoufalý, dokonce snad ílený. Čaroděj, Oliver, Sioban a Karen diskutovali o následcích démonova přepadení. Teď se zaměřili na to, zda mají jít na Princetown, nebo zda je únos Kateřiny signálem pro příměří.

Estabruk byl také ve stanu. Rytíř seděl na stoličce stranou, úplně skleslý.

“Je důleité uvědomit si, e démon ji nezabije,” odpověděl Brandir Luthienovi, kterého se snail uklidnit. “Je vězeň a bude cennějí pro…”

“Pro koho?” chtěl vědět Oliver.

Brandir vlastně nevěděl. Moná se Greensparrow dozvěděl o jejich postupu a teď za nimi jede z Gaskonie. Ačkoliv, řekl si čaroděj, ďábelský posel přiel spí zblízka, pravděpodobně od Paragora, vévody z Princetownu.

“Nemůeme zůstat jen tak na poli,” vloila se do hovoru Sioban a Karen ji podpořila tím, e přela stan a stoupla si vedle ní.

“To není ádná placená armáda, ale mui a eny, kteří mají farmy, o ne pečují. Jestli tady budeme sedět a čekat, ztratíme mnoho spojenců.”

“Unesl ji vévoda Paragor z Princetownu,” rozhodl Brandir. “Ví, e přijdeme, a ví, e by se nám neubránil.”

“Budeme muset změnit některé z naich plánů,” odpověděla Sioban. “Moná bychom tam měli poslat koření, nebo alespoň vévodovi nabídnout příměří, a budeme přímo u hradeb.”

Během tohohle kalkulování začala v Luthienovi vřít krev. Paragor uchvátil Kateřinu, ale přátelé mluví o velkých plánech a velkých věcech. Pro Luthiena Bedwyra nebylo na světě nic důleitějího ne bezpečný návrat Kateřiny. Dokonce ani svoboda Eriadoru ne. Brandir a Sioban sice plánují, jak zajistit bezpečnost uvězněné eny, ale jejich prvotní starost je povstání, ne Kateřina.

Tak by to vlastně mělo být, uvědomil si Luthien logicky, ale on tímhle směrem jít nemohl. Teď ne. Mávl rukou v zamítavém gestu, pohlédl na schlíplého Estabruka a vyletěl ze stanu jako ipka. Zanechal ostatní ve chvíli prázdnoty a rozpačitého ticha.

“To je přesně to, v co Paragor doufal,” poznamenal Brandir. Čaroděj ho nesoudil, prostě jen konstatoval, co si myslí. “Ty ví, kam el?” zeptala se Sioban.

“U je na cestě,” odpověděl Oliver, protoe mladíka velmi dobře chápal. Nikdo kolem o tom nepochyboval.

Brandir stále nevěděl, jak odpovědět. Měl se pokusit Luthiena zadret? Nebo mu měl nabídnout pomoc, protoe bezpečnost Kateřiny je teď hlavní věc? Brandir byl opravdu rozervaný. Věděl, e nemělo smysl hnát se ven a pokouet se zadret démona v zájmu Kateřiny nebo kohokoli jiného. Jeho odpovědnost se týká ne jedné osoby, ale celého Eriadoru.

“Dobře, e jede,” řekla neočekávaně Sioban a upoutala pozornost vech okolo. Kdy mluvila, vyhlédla ven ze stanu a sledovala Luthiena, jak pádí na koni pryč. “Tak je to dobře.”

Kdy se podívala zpátky na ostatní, ze veho nejvíc si vimla podezřívavého pohledu půlčíka.

“Podpoří to legendu o arlatovém stínu,” trvala na svém Sioban.

“Nebo ena opovrhuje muem natolik, e by ho ráda viděla mrtvého?” zeptal se Oliver stroze.

Brandir sebou trhl - to poslední, co potřebovali, bylo, aby začali bojovat mezi sebou!

“Správná otázka,” odpověděla Sioban klidně a napětí mezi nimi se rozplynulo. “Ale já nejsem ena, nejsem člověk,” připomněla půlčíkovi. “Kateřina je v zajetí, a proto Luthien musel jet za ní. Kdyby to neudělal, strávil by zbytek ivota výčitkami, jaký je zbabělec.”

“Byly by koneckonců pravdivé,” řekl Brandir.

“Nepovede nás zbabělec,” řekla chladně Karen z Eradochu. Oliver, který byl stejně sklíčen jako předtím Luthien, si jednoho po druhém prohlédl. Věděl, e mluví pravdu; důvody byly logické, ale to půlčíka uklidnilo jen pramálo. Byl s Luthienem od samého začátku, jetě před tím, ne mu Brandir dal arlatový plá, jetě před tím, ne se pověsti o arlatovém stínu dostaly do zapadlých uliček Montfortu. Teď Luthien udělal něco, co musel. el za enou, kterou miloval, a tak i Oliver musel následovat své srdce a jít za přítelem.

Stroze se ostatním uklonil a vyel ze stanu.

Estabruk, vzneený mu, rytíř, jeho ivot se řídil přísnými zásadami, tie pozdravil půlčíka a neohroeného mue, který vyel před ním.

Luthien vedl Lehkonohého podél okraje stínu, který vrhala Malpuisantská zeď. Slunce bylo nízko a usadilo se na obzoru na východě. Vrhalo ikmý a úzký stín na Eriador. Ale ne tak temný, jako byl stín v srdci mladého Bedwyra. Luthienovi se zdálo, e se celý svět zastavil tu noc předtím - jako by vechno, povstání, invaze, ustalo a mělo pokračovat a poté, co Luthien osvobodí Kateřinu ze spárů démona a jeho ďábelského mistra.

Chtěl pospíchat a pobídnout Lehkonohého k rychlejímu běhu, ale nechtěl přitahovat moc pozornosti. Jednak přátel, kteří by se ho snaili zadret, jednak bdělých nepřátel, kteří by vévodu z Princetownu varovali.

On a jeho kůň byl pro hlídky na stráných věích poblí Dun Caryth běný pohled, a tak ho nechali projet přes zeď do Avonu bez potíí.

K jeho překvapení byl na druhé straně hradby fintivý půlčík na svém lutém poníku. Seděl tie a čekal na něj.

“Aspoň e jsi počkal do rána,” vybafl Oliver a potáhl nosem. Vypadal obzvlá patně, měl červený nos. Kýchl a bylo to hrozitánské kýchnutí na tak malého tvora. Pak vytáhl lutočervený kapesník, hlučně se vysmrkal a utřel si nos.

“Ty jsi tu celou noc?” zeptal se Luthien.

“Od chvíle, co jsi opustil poradu,” odpověděl Oliver. “Myslel jsem, e pojede přímo.”

Luthien se ani neusmál, ačkoli ho půlčíkova oddanost potěila. Nicméně tentokrát Olivera vedle sebe nechtěl. “To, co chci udělat, je moje záleitost,” řekl pevně Luthien. A kdy Oliver neodpovídal, Luthien něco zaeptal do ucha Lehkonohému, jemně ho bodl do slabin a velký oslnivý oř vyrazil na jih.

Oliver a Herka jeli za ním, malý poník poskakoval vedle Lehkonohého, který dělal mnohem delí kroky.

Luthienovo varování nemělo ádný účinek. Kdy pobídl Lehkonohého k rychlejímu cvalu, Herka také zrychlila. Nakonec Luthien trhl otěemi a svého oře zastavil. Sledoval upřeně půlčíka. Oliver na něj udiveně pohlédl a znovu mocně kýchl. Na mladíka dopadla jemná sprka.

“Je to moje záleitost,” řekl znovu Luthien, tentokrát jetě pevněji.

“Vdy se nepřu,” zailal Oliver. “Musím to udělat já sám,” objasnil Luthien.

“Třeba se plete.”

Luthien si povzdechl a rozhlédl se okolo, jako by se snail z toho veho najít cestu ven. Věděl, jak Oliver dovede být paličatý, a věděl, jak rychle umí běhat tahle malá oidná Herka.

“Zná snad někoho dalího, kdo by byl tak malý, e by se veel pod záhyb plátě?” zeptal se logicky Oliver.

Luthien dlouho zíral na svého přítele a pak poraenecky rozhodil rukama. Po pravdě řečeno, mladému Bedwyrovi spadl obrovský kámen ze srdce. Musel jít za Kateřinou a děsila ho představa nebezpečné, a moná dokonce sebevraedné cesty. Uvědomil si, e Oliverovo místo je vedle něj, stejně jako jeho je vedle Olivera, kdy půlčíkova láska zmizela v hluboké noci. Teď tedy měl společníka na předlouhou cestu a na dobrodruství, která je čekají. Měl přítele, kterému mohl věřit a který za ním el přes mnohé překáky.

Ne se ti dva zase pohnuli, uslyeli za sebou klapot podkov. Ohlédli se zpátky ke zdi a uviděli dva jezdce. Jednoho velkého, který měl na hlavě helmu s rohy, a druhého, mení postavy.

“Sioban,” řekl Oliver. Kdy ti dva dorazili k nim, Luthien viděl, e půlčík hádal dobře. Teď byl mladý Bedwyr zoufalý. Mohl si zdůvodnit, proč s sebou bere Olivera, ale tohle se mu u vymklo z rukou!

Sioban a druhý jezdec se postavili vedle těch dvou.

“Nepojede,” řekl Luthien a byl připraven odrazit jakýkoliv argument, který by tvrdil opak.

Sioban na něj udiveně pohlédla, jako by nerozuměla. “Oveme nepojedu,” řekla sue. “Mám povinnosti k Eriadoru, ne k Luthienovi nebo Kateřině.”

Z nějakého důvodu, který Luthien nedokázal přesně definovat, se ho prohláení dost dotklo.

“Ale odpoutím ti tvoje způsoby,” pokračovala elfí dívka. “A přeji ti, abys dorazil včas a abys zvítězil. Očekávám, e uvidím tebe i tebe,” řekla a pohlédla na Olivera, “a Kateřinu, a dorazíme k hradbám Princetownu a vy na nás budete čekat.”

Luthienovi bylo lépe.

“Přinesla jsem tohle,” pokračovala Sioban a natáhla ruku. Odkryla jantarově lutý kámen velikosti slepičího vejce. “Od Brandira,” vysvětlila a Luthien si vzal kámen. “A splní úkol, nebo a to bude nejvíc potřebovat, čaroděj radil, abys ho hodil proti zdi a třikrát zavolal jeho jméno.”

Luthien potěkal kámen a uasl, jak je lehký. Nebyl si jistý, co to bylo za kámen, ale věděl toho dost o Brandirových kouzlech, take mu bylo jasné, e to není právě malý dárek. “Co s ním?” zeptal se mladý Bedwyr a pohlédl na horala.

“Chce jet do Princetownu?” zeptala se elfka.

Luthien začal chápat.

“Malamus pojede s vámi a na východní konec Durské rokle, ze které se skoro dá dohlédnout do Princetownu,” pokračovala Sioban. “A tam na vás počká s koňmi.” Půlelfka neočekávaně seskočila z koně a předala otěe Malamovi. “Pro Kateřinu,” řekla Luthienovi. “Pěky to není ke zdi daleko.”

Kývla na Luthiena, pak na Olivera a poplácala svého koně po hřbetu. Pak se vydala zpátky k Malpuisantské zdi, zpátky k povinnostem, které jí nedovolovaly jet s nimi.

Luthien se na ni díval s upřímným obdivem. Sioban chtěla jít, uvědomil si. Ačkoliv ona a Kateřina byly v určitém směru sokyně, obě se navzájem hluboce respektovaly.

Mladý Bedwyr spustil oči ze zad Sioban a podíval se na její dary, na dary Brandira a pak na Olivera, který trpělivě seděl a čekal, a je Luthien povede dál.

Noc byla temná, ale den bude jasnějí.

Na stráné věi Malpuisantské zdi stál Estabruk, První z esti kavalírů, a sledoval malé útvary na jiním poli. Eriadořané vtrhli do Avonu, do rodné země hrdého rytíře. V mysli starého rytíře stále vězela představa démona, ďábla Skřehota. Dvacet let il Estabruk ve stínu Greensparrowa a slyel zkazky o ukrutnosti loajality k démonům. Někteří tvrdili, e to hrozné souení, které zlomilo vůli obyvatel Eriadoru k válce před dvaceti lety, zavinil sám král Avonu, ale Estabruk je odmítal s tím, e jsou to jen venkovské drby.

Někteří říkali, e Greensparrow je čaroděj nejtemnějích sil, přítel démonů, nebo dokonce démon sám.

Ale Estabruk pustil takové řeči z hlavy, vechny řeči.

Teď se na to rytíř trůnu, vzneený kavalír, díval vlastníma očima. Vechny ty řeči se Estabrukovi ukázaly být pravdivé. Nabobtnaly do démonického, ďábelského tvaru, který nemohl vzneený válečník setřást.

Díval se za Luthienem a Oliverem, jak odjídějí. Tajně doufal v něco, co odporovalo tomu, čemu zasvětil celý ivot a co byl připraven bránit. Estabruk doufal, e bez nehod přivezou Kateřinu a zanechají vévodu Paragora, stejného vévodu, který poslal rytíře do Eriadoru, mrtvého v kalui krve.

Kapitola 25

Duchové

Horal Malamus nepromluvil jediné slovo za dva dny, které společníkům zabrala cesta do Durské rokle. Bylo to iroké a mělké údolí jihovýchodně od Princetownu, nebyly tu u ádné stromy a nevedla tudy jediná cesta. V husté zelené trávě se plazili hnědí hadi.

Luthien, který zase hrál roli generála, studoval kraj a představoval si bitvu, která by se tu mohla odehrát a v ní by mohli zvítězit. Země se zvedala doleva a doprava v malé kopečky pokryté stromy. Dokonalá pokrývka a dokonalý terén. Elfí lučitníci přijdou na cestu z úkrytu mezi stromy, řekl si Luthien. A tady dole, kde je jen holá pláň, se není kam skrýt před bodavými, smrtícími ípy.

Mladý Bedwyr byl tak zaujatý, e ho překvapilo, kdy mu Oliverův kord poklepal na rameno. Luthien zatáhl za otěe Lehkonohého a podíval se zpátky. Uviděl půlčíka, jak sesedl z koně.

“Západní konec Durské rokle,” vysvětlil Malamus. Oliver ukázal bradou k západu a Luthien mhouřil oči proti zapadajícímu slunci. Na obzoru se rýsovaly temné a chladné hory, které nebyly zase tak daleko, a před nimi…

Co? zamyslel se Luthien. Třpyt bílé a růové.

Oliver přiel k němu. “Pět mil,” řekl půlčík. “A já nerad chodím ve tmě!”

Luthien seskočil z Lehkonohého a předal otěe Malamovi. Horal se střetl s Luthienovým pohledem a dlouho se na sebe dívali. “Ké tě chrání Solund, arlatový stíne,” řekl náhle a obrátil se a odváděl tři koně bez jezdců pryč. “Budu čekat, dokud se nevrátíte.”

Luthien něco zamručel, v tom překvapení nevěděl honem, co říct. Solund byl bůh horalů, jejich vlastní bůh, o kterém tvrdili, e dohlíí na jejich kmen. Nerespektovali nikoho jiného, a to byl přítel nebo nepřítel. Horalé chovali Solunda ve veliké vánosti. Od Malama, který vyřkl ta čtyři jednoduchá slovíčka, to byla ta nejvřelejí slova, jaká kdy Luthien Bedwyr slyel.

Stál a chvíli sledoval horala, pak se otočil a dal se do běhu, aby dohnal Olivera. Půlčík se plahočil směrem k růové a bílé pod linií temných hor.

Ani ne o hodinu později bylo slunce jetě na obzoru, i kdy u velmi nízko. Přátelé přili natolik blízko, aby poznali opravdovou nádheru Princetownu, který si vyslouil přezdívku Perla Avonu.

Byl asi stejně veliký jako Caer Mac Donald, který byl ale postaven pro obranu a krčil se mezi obrovskými stěnami tmavého kamene. Princetown byl postaven pro obdiv. Stál na jemně zvlněné zemi, těsně za úpatím hor, a byl rozlehlý a vzduný, ne stísněný jako Caer Mac Donald. Celé město bylo obehnáno nízkou zdí ze světlé uly, která měřila asi osm stop a na ní nebyly ádné stránice ani věe tohoto druhu. Větina domů ve městě byla celkem veliká a ty dřevěné byly natřené na bílo. Větí domy, které patřily lechticům a kupcům, byly z bílého mramoru s jemnými růovými ilkami.

Největí a nejimpozantnějí stavba nebyla katedrála jako ve větině velkých měst v Avonském moři. Ta jejich byla úchvatná, moná stejně jako Chrám Zasvěcení v Caer Mac Donald, ale vedle skvostného paláce poněkud zapadala. Palác stál v západním Princetownu, na nejvyím prostranství, nejblí k horám. Čtyři poschodí zářivého mramoru a zlatých plíků, vpředu zdobené sloupy a po stranách velká křídla, sahající k severovýchodu a k jihovýchodu, která jakoby chtěla obsáhnout celé město a schovat jej. Uprostřed stavby stál zlatý chrám. Zářil tak silně, e si Luthien před bodavým světlem musel zakrýt oči.

“Tenhle vévoda, myslí, e bude uvnitř?” zeptal se Oliver. Luthien nemusel ani obrátit zrak, aby se podíval, o které stavbě půlčík mluví. “Měli jsme si nechat koně,” poznamenal půlčík, “jen abychom mohli přejít z jednoho konce na druhý.”

Luthien se zasmál, ale nebyl si jistý, zda Oliver ertuje nebo ne. Mladý Bedwyr ani nehádal, kolik má palác místností. Stovku? Tři sta? Kdyby popohnal Lehkonohého k rychlému cvalu, stejně mu to bude trvat aspoň hodinu a půl, ne objede palác z jednoho konce na druhý!

Ani jeho společník nemluvil, ale oba mysleli na toté: Jak takové skličující království můe mít tak krásné místo. Tohle byla dokonalá nádhera; bylo to místo pro vzletné due a romantická srdce. Mohl tomu Luthien, který nikdy předtím na jihu nebyl, rozumět? Nicméně mladý Bedwyr si nespojil podívanou na Princetown s tím, co věděl o ďábelském Greensparrowovi; tohle skvostné město, které se před ním rozprostíralo, se jakoby vysmívalo jeho povstání a co víc, jeho zlosti. Věděl, e Princetown je starí ne Greensparrowovo panování, ovem, ale stejně mu toto město nezapadalo do představy, jakou měl o Avonu.

“Moji lidé, ti stavěli tohle město,” oznámil Oliver a vytrhl Luthiena z mylenek. Podíval se na půlčíka, který pokyvoval hlavou a stejně jako on si snail představit počátky Princetownu.

“Je tu vliv Gaskonie,” vysvětlil Oliver. “Jiní a západní Gaskonie, kde je nejsladí víno. Tam jsou také takové stavby.”

Ale ne tak velké, dodal potichu Luthien. Moná, e Gaskonijci stavěli nebo rozířili Princetown během své expanze do Avonu. A i kdyby Oliver mluvil pravdivě a architektura byla podobná té v jihozápadní Gaskonii, Luthien musel říct, e Princetown byl daleko vzneenějí. Neočekávaná nádhera ho roztřásla, ale připomněl si, e Kateřina je ve spárech démona. Kdy se soustředil se na tuto hroznou představu, pohnul se k severu a přidal do kroku. Oliver ho následoval a jetě chvíli se kochal pohledem na Princetown. Někde ve městě, blízko paláce, se ozval hluboký a dlouhý řev. Bylo to zahřmění čisté a divoké síly. Řev lva.

“Má rád kočky?” zeptal se Oliver a myslel na zoo. Přál si ji navtívit při nějaké jiné, přívětivějí příleitosti.

Nebe bylo temné, zahalené do těkých černých mraků. Společníci obcházeli Princetown, li podél ulové zdi zpátky na jih, k paláci. Obeli kolem zdi jednu ostrou zatáčku a Luthien se zastavil. Byl okován. Podíval se na západ a objevil hříné tajemství Princetownu.

Z východu vypadal palác tak čistě a útulně, opravdový skvost, ale tady na západě viděli ti dva holou pravdu. Země se za palácem svaovala a osm stop vysoká zeď, která ohraničovala vlastní město, se stáčela do kulatého údolí plného selých chatrčí. Luthien a Oliver v té tmě víc neviděli a dole nehořelo moc ohňů. Ale slyeli úpění chudých, nářky uboáků, kteří svůj domov nazývali pinavou pastoukou.

Pro Luthiena bylo to, co viděl a slyel, potvrzením, e jeho závěry o Greensparrowovi a nelegitimním a jednoznačně ďábelském království, správné. Sympatizoval s lidem, který il ve skryté díře na západ od městské nádhery. A jejich existence mu dodala odvahy pro boj.

Oliver mu poklepal na plá a zastavil ho.

“Jsme dostatečně blízko,” zaeptal půlčík a ukázal stranou k paláci, který se vzneeně tyčil ve tmě nedaleko od nich.

“Jsou tady!” ozval se z opevnění křik. Byl to hrdelní hlas kyklopa. Oba přátelé skočili do křoví. Luthien si přes hlavu přetáhl kapuci a Oliver se schoval mezi záhyby kouzelného arlatového plátě.

Na zdi se rozsvítilo několik lamp, je na třech stranách někdo zakryl, aby čtvrtá vydala ostřejí světlo. Luthien zatajil dech a neustále si připomínal, e plá je skryje před světlem, které křiovalo pole sem a tam.

“Zalezte zpátky do děr!” zařval kyklop a od zdi přiletělo několik ípů.

“Byl bych radi, kdyby nás kyklopové viděli,” poznamenal Oliver.

Sprka ípů pokračovala a byla zakončena výbuchem veobecného veselí a smíchu, který se ozval na zdi. “ebráci!” odfrkl si jeden kyklop pohrdavě a ostatní se smáli jetě víc.

Oliver vystoupil z arlatového úkrytu a prohlíel si velký klobouk se irokou střechou a svůj vlastní purpurový plá. Ukázal k jihu, na vysokou vě paláce, a oba se pohnuli o pár yardů.

Oliver el přímo ke zdi a napjatě poslouchal. Pak kývl a usmál se, kdy seshora uslyel chrápání. Sundal si z ramen plá a sáhl do vaku pro “dobyvatele”, který měl na zádech, co byla speciální výstroj z koených řemínků, kterou mu daroval Brandir. Oliver si tu vymylenost oblékal v jednom kuse, ačkoliv na jeho frajerských kalhotách a pestrobarevném oblečení nebyla vidět. Zdálo se, e to není nic víc ne jednoduchý a nepozorovatelný postroj. Ale stejně jako Brandir sám, vnějek klamal. Výstroj byla začarovaná, jako ostatně vechny části, které obsahovala: byl to nástroj pro loupenické řemeslo. Oliver vylovil z vaku jetě kouzelnou kotvičku a kord. Ale ne se stačil vzpamatovat a začít přemýlet, Luthien k němu přiskočil a vechno mu sebral.

Oliver rozuměl: zeď je jen osm stop vysoká a Luthien ho můe jednodue vyzvednout k okraji. Půlčík rychle zastrčil kotvičku za opasek, aby byla snadno na dosah, vykrábal se na okraj zdi a zíral přes něj.

Na druhé straně se podél zdi táhla římsa, která byla asi čtyři stopy od okraje. Oliver se otočil zpátky na Luthiena a v jeho tváři viděl kodolibý úsměv. Poloil si prst na sepulená ústa a chvíli ho tam podrel na znamení, e by měl Luthien jetě chvíli počkat. Pak se půlčík svezl po zdi, tie jako kočka - jako malá kočka, ne taková, jaké slyeli řvát před chvílí.

O chvíli později, kdy v Luthienovi rostla netrpělivost a kdy se chtěl dostat přes zeď, aby viděl, co se děje, se Oliver vrátil ke zdi a podal příteli ruku. Luthien vyskočil, chytil se jednou rukou hrany zdi a druhou se drel Olivera. Přeplazil se jako had a tie se skutálel na římsu.

Luthienovi málem vypadly oči z důlků, protoe on a Oliver byli přímo mezi dvěma sedícími kyklopy! První ok za chvíli pominul a vystřídala ho jednoduchá logika, podle ní Oliver o těch dvou věděl. Po bliím prozkoumání Luthien zjistil, e ani jedna z bestií u nechrápe. Luthien se podíval na Olivera právě ve chvíli, kdy si půlčík otíral krev z čepele kordu do plátě jednoho z mrtvých kyklopů.

Necelých třicet stop od nich byla dalí skupina, ti, co na společníky stříleli. Pokračovali ve hře v kostky a zapomněli na vetřelce.

Oliver vklouzl pod Luthienův plá a oba se pomalu pohnuli, směrem od bandy, která hrála, ke zdi princetownského paláce, který se tyčil kousek od nich.

Museli seskočit ze zdi a přejít přes malé nádvoří, aby se k budově dostali. Ale kolem byl zastřiený ivý plot a s pomocí Luthienova plátě se bez potíí dostali k paláci. Oliver přehlédl řadu oken, čtyři do výky. Z první a druhé vycházela světla, ale třetí byla mnohem temnějí a čtvrtá byla tmavá celá.

Půlčík zvedl tři prsty, a kdy zkontroloval, jestli někde poblí není ádný kyklop, zamával kotvičkou a nechal ji letět. Zachytila se na mramorové zdi vedle okna ve třetím patře.

Mramor byl hladký jako sklo, ale zdrsnělá koule na něm dobře drela. Oliver zkusil pevnost úchytu a pak začal plhat nahoru. Luthien ho sledoval zezdola, protoe půlčík se opět navlékl do výstroje a předváděl výstup s jednou rukou přitisknutou ke stěně. Oliver chvíli poslouchal u okna, pak si vyměnil ruce a pomalu se spustil dolů.

“Místnost je prázd…” začal, ale pak se zastavil a ztuhl, protoe slyel blíící se stráe v brnění.

Luthien přiskočil a přehodil přes Olivera plá. Pak skočil ke zdi, Olivera vlekl s sebou.

Kolem v těsném útvaru přelo za roh půl tuctu kyklopů v černostříbrných uniformách praetoriánské gardy, kteří nesli hořící pochodně. Luthien se pod kapuci přikrčil a předklonil hlavu, take kutna mu zakrývala celý obličej. V kouzelném pláti byl neviditelný, ale mohl jenom doufat, e si bestie nevimnou kordu, který leel na zdi paláce, a doufal, e kyklopové do nich při chůzi nenarazí!

Proli ani ne čtyři stopy od nich, těsně kolem Luthiena a Olivera, jako by tu ti dva vůbec nebyli. Konečně pro kyklopy tady nebyli, pod záhyby arlatového plátě byli neviditelní.

Jakmile byly bestie z dohledu, Luthien vyel z úkrytu a Oliver skočil po kordu. Lezl rychle a dychtivě se natáhl. Luthien napnul na chvíli lano a pomohl tak Oliverovi, aby se dostal na druhé patro. Pak se mladý Bedwyr pevně chytil a začal plhat nahoru. Chtěl být pryč ze země co nejrychleji.

Zdálo se, e uplynulo mnoho minut, ale ve skutečnosti se ti dva dostali do paláce za několik okamiků. Oliver vlezl dírou v okně dovnitř a třikrát prudce zatahal za lano. Zvrásněná koule se uvolnila a on ji vytáhl. Nezůstala po nich ani stopa, tedy kromě dvou kruhových kusů vyříznutého skla, které leely v trávě, a rudého stínu, jen zůstal na bílé stěně paláce.

Luthien se zastavil a nechal oči, aby přivykli posunu do jetě větí tmy. Byli v paláci, ale kudy jít? Kolik místností je moná čeká?

“Bude někde poblí středu,” uvaoval Oliver, který znal ty věci okolo vzneenosti docela dobře. “V místnostech na jedné nebo druhé straně dómu. Blízko dómu bude kaple, vévoda nemůe být daleko.”

“Myslel jsem, e chrám je kaple,” řekl Luthien.

“Tihle vévodové a princátka jsou líní,” odpověděl Oliver. “Mívají svou vlastní kapli.”

Luthien přikývl, spokojen s vysvětlením.

“Ale aláře budou dole,” pokračoval Oliver. Viděl zděený výraz na Luthienově tváři a rychle dodal: “Nemyslím si, e by vévoda Paragor uvrhl tak cenného zajatce, jako je Kateřina, do aláře. Myslím si, e je s ním nebo blízko něj.”

Luthien neodpověděl, jen se usilovně snail klidně dýchat. Oliver to vzal jako souhlas se svou úvahou.

“Tak tedy k vévodovi,” řekl Oliver a vyrazil, ale Luthien mu poloil ruku přes rameno, aby ho zastavil.

“Greensparrowovi vévodové nerespektují ádný boí zákon,” připomněl mu mladý Bedwyr. Najednou si lámal hlavu, jestli půlčíkova úvaha byla správná. “Nestarají se o kapli.”

“Moná, ale palác postavili jetě před Greensparrowem,” odpověděl bez sebemeního zaváhání půlčík. “A staří princové na to dbali. A tak nejlepí pokoje jsou blízko chrámu. Tak co, chce tu sedět ve tmě a diskutovat o uspořádání paláce, nebo chce být pryč, abychom prozkoumali, jak je to doopravdy?”

Luthien vyčerpal vechny otázky a vechny odpovědi, a tak pokrčil rameny a el za Oliverem k zavřeným dveřím místnosti. Rozeznali je jen proto, e klíčovou dírkou prosvítalo světlo z chodby.

Dírka byla ve výce Oliverových očí. Podíval se skrz ni na chodbu a pak paklíčem otevřel dveře. Na světle Luthien viděl, e princetownský palác je stejně velkolepý uvnitř jako zvenčí. Stěny pokrývaly obrovské tapisérie, sloitě naaranované, některé měly vzory protkávané zlatem. Chodbu po celé délce lemovaly vyřezávané podstavce, na kterých byla umělecká díla: busty předchozích králů a hrdinů nebo jednoduché skulptury, či dokonce drahokamy a perky zasazené do skla.

Ne jednou musel Luthien odtrhnout Olivera skoro násilím. Půlčíka hypnotizovalo bohatství, které bylo snadno na dosah ruky.

Luthien si chtěl odnést z paláce jen jediný poklad.

Nakonec se přiblíili ke středu paláce. Chodby tady byly víc vyzdobené, poklady větí a blí u sebe. To potvrzovalo Oliverovu úvahu, podle které měl být vévoda někde poblí. Ale také tady bylo větí světlo. Křiálové lustry, na kadém z nich hořely stovky svíček, byly kadých dvacet kroků chodbou. Mnohé dveře byly otevřeny dokořán a ve vech postranních místnostech se svítilo. Ačkoli bylo velmi pozdě, skoro půlnoc, palác měl k spánku daleko. Oba zaslechli pohyb, hlavně Luthien. Mladý Bedwyr měl dokonce pocit, e je někdo sleduje a teď se schoval. Ale Oliver nic takového neslyel. Byli teď uvnitř a jakékoliv zdrení můe být nebezpečné jak pro ně, tak pro Kateřinu.

“Kromě toho,” dodal Oliver tie, “ani nevíme, jestli u slavnost skončila. V Gaskonii je o lordech a jejich dámách známo, e zůstanou vzhůru do rána, celou noc.”

Luthien se nepřel a následoval svého maličkého přítele na slavnost. Obchodníci a jejich vyňořené dámy tančili v postranních místnostech a často přeletěli do haly, aby zakrouili kolem dalích dveří a připojili se k jiné společnosti. Co bylo pro Olivera a Luthiena horí, praetoriánská garda číhala, jak se zdálo, na kadém rohu.

Půlčík myslel, e by měli procházet otevřeně a e tak budou povaováni za součást toho veho. Luthien, který věděl, e plá je nemůe úplně ochránit před narůstajícím zmatkem, váhavě souhlasil. Koneckonců byl dobře oblečen, přes ramena měl skvostný plá a zdálo se, e Oliver se sem také hodí. A tak napůl li a napůl tančili chodbou. Oliver vyfoukl dvě číe vína prvnímu kyklopímu sluhovi, který el okolo s plným tácem.

Atmosféra byla nakalivá víc ne víno. Hudba a celý ten cvrkot, přísliby lásky chlípných obchodníků přítulným děvčatům. Zdálo se, e Oliver se cítí jako doma, a to Luthiena otravovalo. Dával přednost přímé cestě. Ukázalo se, e jejich převlečení nebo spí nepřevlečení do téhle společnosti zapadne. Hlavně Oliverovy vihácké aty a Luthienův kouzelný plá.

Luthien se dokonce usmál, kdy ho pod pai chytla jedna mladá dáma, která se opile potácela místností.

Luthienovi rychle ztuhl úsměv; zmalovaná a navoněná ena mu připomněla lady Elenu, jednu z konkubín vikomta Aubreye, která přila do Dun Varny, daleko na rodném ostrově Bedwydrinu. Tyhle dvě dámy, které Aubreymu dělaly společnost, Elena a Avonesa, to vechno začaly. Jejich hateření mělo podíl na smrti Gartha Rogara, jeho přítele z chlapeckých let. Luthien se zastavil a napřímil enu, take jetě jednou zavrávorala.

“Ó, tak silný,” zavatlala. Sjela Luthienovi po svalnaté pai a touebně se na něj podívala lesklýma očima.

“Silný a nezadaný,” slíbil Oliver a zadělal jim na pořádné potíe. Stoupl si mezi ty dva. “Ale nejdřív můj silný přítel a já musíme mluvit s vévodou.” Půlčík se kolem sebe bezmocně rozhlédl. “Ale nemůeme ho najít.”

Zdálo se, e ena nevnímá Olivera, který bezcílně bloudil okolo. Sáhla mu přes hlavu po Luthienově ruce a nereagovala na zlobný pohled, který jí teď mladý Bedwyr věnoval.

“Ano, ano,” řekl Oliver a ruku jí odtáhl. Zkroutil jí ji za zády, take se teď na něho musela podívat. “Můe mu celé jeho silné tělo namasírovat, ale a po té, co si promluvíme s vévodou. Ví, kde je?”

“Ó, Parry el pryč, u je to dlouho,” řekla a oba přátelé se zakaredili. Luthiena napadlo milion otázek. Kam mohl Paragor jít? A kde potom je Kateřina?

“Do své lonice,” dodala dáma a Luthien málem vydechl úlevou nahlas. Paragor je přece jen v paláci!

ena přela do epotu. “Říkali, e tam má dámu.”

Oliver si viml jejího árlivého tónu. Věděl o prostopáných praktikách u dvora, a tak ho nepřekvapilo to, co slyel.

“Cizinku,” dodala dáma s nelíčeným opovrením.

“Musíme ho najít, ne… ne…” Půlčík hledal vhodná slova, kterými by opsal tak delikátní věc. “Ne,” řekl nakonec jednodue a mrkl na ni, aby poznala, co má na mysli.

“Někudy tudy,” odpověděla dáma a zaermovala prstem směrem, kudy u oba proli.

Oliver se zasmál a smekl klobouk. Pak enu otočil a nasměroval ji do místnosti, odkud přila.

“Tihle lidé mě znechucují,” poznamenal Luthien, kdy se vydali chodbou.

“Ovem,” souhlasil navenek Oliver, a připomněl si časy, a nebylo to tak dávno, kdy se takových radovánek také účastnil. Obvykle nabídl ochranou ruku dámě, která právě nepřitahovala ty nejbohatí nebo nejsilnějí či ty nejelegantnějí (ačkoli Oliver se vdycky počítal mezi ty nejelegantnějí). Oveme byly nechutné, jak řekl Luthien. Jejich váně byly přelétavé a povrchní. Mnozí lechtici z Gaskonie i Avonu, které u měl příleitost vidět, neměli jiné starosti, ne stále pořádat opilé večírky s nejvybranějími pokrmy a mladými, zmalovanými enami. Často to byla příleitost pro orgie nebo oberství.

Ale, podle Oliverova mínění, mohla to být zábava.

Oba přátelé byli teď víc opatrní, kdy kráčeli chodbou ke středu paláce, protoe potkávali stále méně těch, co byli na večírku, a stále víc kyklopů, hlavně těch z praetoriánské gardy. Hudba utichla a světla pohasla. Nakonec se Luthien rozhodl, e by měli shodit masky a ukrýt se pod kouzelný plá.

“Ale jak se potom dozvíme, kde hledat vévodu?” protestoval Oliver.

Byla to dobrá připomínka, protoe stále neměli ponětí, ve které místnosti můe Paragor být. A neměli ponětí, zda cizinka, o které mluvila ta dáma, je Kateřina. Ale Luthien nezměnil názor. “Je tu příli mnoho kyklopů,” řekl. “A my se stále vzdalujeme od místa, i kdy jsme byli pozváni do paláce jako hosté.”

Oliver pokrčil rameny a schoval se pod plá. Luthien se pohnul k jedné straně chodby a skákal od jednoho stínu ke druhému. O chviličku později přili ke schoditi, které vedlo nahoru i dolů. Teď bylo před nimi opravdové dilema, protoe neměli potuchy, kudy se vydat. Druhé, nebo čtvrté poschodí? Nebo by měli zůstat v tomhle poschodí, protoe za schoditěm chodba pokračuje?

Oba společníci teď potřebovali jistou dávku těstí. A měli ho. Po schodech chvátaly dvě sluky, natěstí to byly eny, ne kyklopové a pomlouvaly vévodu. Měly na sobě bílou krobenou zástěru. Oliver usoudil, e to jsou kuchařky nebo sluebné.

“Tuhle noč má moč hekou,” řekla starí ena, která měla v ústech jediný zub. Byl celý zaloutlý a viklal se tak, e to vypadalo, jako by kadou chvíli měl vypadnout. “Ruovlaou. Ta bude jako ocheň!”

“Starý kocour,” řekla druhá, která nebyla o nic mladí a o nic atraktivnějí. “Je to jetě děvče, děvče je to, on je dvakrát starí!”

“!” sykla ta s jedním zubem. “Neměla by tak mluvit o vévodovi!”

“Pch!” odfrkla si druhá. “Ty ví, co dovede. Pole nás pryč, nemysli si!”

“Já nad potelí!” řekl ta s jedním zubem.

“A dole v posteli vévoda s tou dívkou!” zasípala druhá a obě vybuchly v kdákavý smích. Proly těsně vedle těch dvou, ani by si jich vimly

Luthiena stálo velké úsilí, aby počkal, a ty dvě přejdou a nerozběhl se po schodech. I pak se Oliver pokouel zadret ho, ale Luthien běel a bral schody po třech.

Oliver vzdychl a rozběhl se za ním. Ale jetě si stačil vimnout, e plá zanechal svou stopu na zdi vedle schoditě. Dalí ze arlatových stínů.

Kdy doběhli do dalího poschodí, měli mnohem méně moností. Naproti schoditi byly troje dveře vzdálené od sebe asi tucet stop. Dvoje po straně byly nevýznamné a Luthien hádal, e vedou do chodeb. Přiel k třetím, ovládl divokou touhu vtrhnout dovnitř a místo toho vzal zlehka za kliku.

Bylo zamčeno.

Luthien uskočil dozadu a zaúpěl. Chystal se vyrazit je, ale Oliver byl vedle něj a snail se ho uklidnit. Z dalí kapsy “dobyvatele” vylovil slabý, stříbrný paklíč. O chvíli později se ode dveří podíval na Luthiena a čtverácky se zasmál. Zámek povolil. Luthien ho odstrčil a veel dovnitř. Přiel do dalí chodby, která byla kratí. Byla zdobená mozaikou a po kadé straně byly troje dveře.

U jedněch z nich, byly to ty prostřední po Luthienově levici, stála dvojice kyklopů z praetoriánské gardy.

“Hej, sem nemůete!” zařvala jedna z bestií, hnala se k nim a sahala po těkém kyji, který měla připevněný k opasku.

“Tady můj přítel potřebuje najít místo, kde by se mohl vyzvracet,” vymýlel si Oliver a zatímco mluvil, strčil do Luthiena.

Luthien letěl dopředu, jako by se potácel a kadou chvíli měl zvracet. Zděený kyklop uhnul stranou a nechal Luthiena zakopnout. Pak se otočil na Olivera, aby si postěoval, ale to u mu čepel půlčíkova kordu propíchla hrdlo.

Dalí z praetoriánů, který neviděl, co se děje za Luthienem, se pohnul, aby plácl zjevně opilého mue. Luthien ho chytil za ruku a přitáhl se k němu. Pak se kyklop vytáhl na pičky a chvíli měl nevěřícný výraz. Slepá zá se mu zabodla do břicha, pak vjela nahoru a pronikla přes plíce a do srdce.

Oliver zavřel dveře, které vedly ke schoditi. “Musíme doufat, e jsme na správném místě,” zaeptal. Ale Luthien ho neposlouchal a nečekal ani na to, a Oliver otevře zámek. Mladý Bedwyr se rozběhl chodbou, nejprve doprava, pak znovu doleva, a proletěl dveřmi lonice Jeho Výsosti vévody Paragora.

Paragor byl uvnitř. Seděl zády k tabuli v pravém rohu místnosti a sledoval Kateřinu, která seděla skrčená na posteli a pevně si objímala kolena. Po kadém boku měla jednoho praetoriána.

V místnosti bylo také něco jiného, něco větího a tmavího, s konatými křídly a rudými záblesky v tmavých očích.

Kapitola 26

Démon a paladýn

Luthiena jeho první instinkt vedl ke Kateřině. Ale ovládl touhu natolik, aby si stačil uvědomit, e jediná ance pro něj a pro Kateřinu spočívá v tom, e co nejrychleji zabije čaroděje a jeho démona. Mladý Bedwyr byl jedním skokem u postele a pak skočil napravo, Slepou zá v obou rukách.

Čaroděj vyskočil a zavřískal. Vztáhl k němu vychrtlé ruce v chabém pokusu o obranu. Luthien vyrazil vítězný pokřik a sekl mečem do oblouku. Zasáhl Paragora pod zvednuté pae. Mladík se temně zachechtal, kdy se meč zasekl čarodějovi do boku. Čaroděj měl na sobě hnědolutý oděv, který se tak náramně hodil k nemocně vyhlíejícímu mui. Pod tíhou meče se na něm vytvořily záhyby.

Slepá zá se pohnula zleva doprava a s ní i aty. Pak si Luthien uvědomil, e Paragor tam není, e čaroděj u prostě není v atech. Mladý Bedwyr zavrávoral dopředu, protoe se opřel o meč, ale ten se neměl čeho zachytit. Pak získal rovnováhu a otočil se. Na čepeli mu vlály hnědoluté aty.

Přes místnost zahlédl záblesk světla na zdi u nohou postele. Paragor opět nabyl hmotné podoby a měl na sobě úplně stejné aty, které se třepotaly na Luthienově meči. Uviděl Skřehota, který blýskl očima a zaměřil svůj hněv na Luthiena. Přeel přes postel, překobrtal se přes Kateřinu a odstrčil jednoho z kyklopů. Ďáblova obrovská křídla plácla Kateřinu i druhého jednookého stráce.

Luthien věděl, e je mrtev.

Oliver, stejně jako jeho společník, věděl, e klíč k tomuhle boji spočívá v zabití vévody. A stejně jako jeho společník, i Oliver pochopil, e dostat se k Paragorovi nebude jednoduché. Nejprve půlčík vyrazil doprava, za Luthienem. Pak, kdy viděl, e Luthien bude útočit, Oliver uskočil doprostřed místnosti, před Kateřinu. Půlčík vykulil oči, kdy viděl Paragorův čarovný únik. A jak je vykulil, kdy uviděl Skřehota, gigantického hrůzyplného Skřehota, jak se valí přes postel!

Kdy démon zaútočil, půlčík vypískl, skočil po hlavě dolů, převalil se přes padajícího kyklopa a vklouzl pod postel. Hbitý půlčík se rychle vzpamatoval, odkulil se z polohy tváří k zemi a po čtyřech lezl stejnou cestou, odkud přiel. Přitom vrazil kord do jednookého, který se válel po zemi. Utědřil mu zásah a pak druhý a třetí, ale nezlomná bestie vyskočila na kolena, zaryčela jako zvíře a otočila se tváří k půlčíkovi.

V tu chvíli ji Oliver bodl jetě jednou. Pak znovu vypískl a zmizel zase pod postelí. Rozběsněný kyklop těsně za ním.

Od samého začátku Kateřina nebyla právě vzorný vězeň a teď se své reputace drela. Kdy se Skřehot valil přes postel, dostala ránu křídlem, která ji povalila a vyrazila jí dech. Instinkt jí velel jít za Luthienem a zemřít vedle něj, protoe věděla, e to ďábelské monstrum nemůe zdolat. Ale rozum jí velel zasadit co největí ránu mrzkému Paragorovi, co jen bude v jejích silách. A tak, protoe teď leela na zádech, napnula svaly a ví silou se chytla postele, aby se zpátky posadila. Druhý kyklop, napůl na posteli a napůl na zemi, sraen Skřehotovým křídlem, si Kateřiny nevímal. Víc ho zajímal společník, který se zmítal pod postelí.

Bestie ucítila na irokých ramenech její pae. Řetěz, který spojoval okovy na zápěstích, ho krábl přes tvář. Během vteřiny cítil kyklop Kateřininu nohu v horní části zad. Zatáhla ví silou a utáhla jednookému řetěz těsně kolem krku.

Hlavní mylenka, která Paragora napadla poté, co vyklouzl Luthienovi, byla, e udělal chybu, kdy si tak dlouho drel Skřehota. Jetě ne znovu nabyl tělesné podoby, bylo mu jasné, e démon půjde po Luthienovi a bude chtít mladíka zabít a rozčtvrtit, aby ho potrestal za poráku na nejvyí věi Chrámu Zasvěcení.

Thowitovo varování, e se pak z Luthiena stane mučedník, nalo v Paragorově srdci odezvu. A tak první útok v podobě paprsku havé, prskající bílé energie, nesměřoval k Luthienovi, ani k ádnému z jeho společníků, ale ke Skřehotovi.

Démon byl dost těsně u Luthiena, take se zdálo, e útok byla chyba. Bílý paprsek zasáhl Skřehotovo konaté křídlo a nezpůsobil mu ádnou větí kodu. Ale aspoň ho zastavil a odmrtil monstrum na protějí zeď.

Luthien, který tvrdě bojoval, aby drel na uzdě jeho teror, udělal výpad dopředu a ví silou máchl Slepou zátí. Mohutný meč ukovali trpaslíci elezného Kříe v dávných dobách. Jeho čepel z kaleného kovu se ohnula nejméně tisíckrát. Teď, po staletích pouívání, byl lepí ne v době, kdy byl vykován. Čepel byla mnohem pevnějí. Pronikla hluboko do démonova těla. Luthien si nevímal horka, ze Skřehotova roztrhnutého torza vytryskl pramen nazelenalé krve. Luthien zatlačil a dal do výpadu celou váhu. Slepá zá pronikla dovnitř a po zlatou čepel s drahokamy ve tvaru draka stojícího na zadních nohách. Naostřené konce dračích křídel, hrůzu nahánějící příčné ostny na zbrani, udělaly do těla démona malé dírky.

Luthien, který vrčel a řval, se podíval do démonových ďábelských očí a myslel si, e zvítězil. Myslel si, e ádné zvíře, dokonce ani monstrum z Abyssu, nemůe takový úder přestát.

Zdálo se, e Skřehot je v agónii, z rány mu vytékala nazelenalá krev. Ale najednou přes hadovitou tvář obludy přelétla zlomyslná grimasa. Po Luthienovi, který se vzdálil na délku pae a neodváil se meč vytrhnout, chňapla třesoucí se ruka s pařáty. Z démonovy tlamy vyel dlouhý, předlouhý bolestný ryk; Skřehotova třesoucí se oslabená ruka chytla Luthiena vpředu za tuniku a táhla ho k sobě. Dvacet stop velký obr natahoval dlouhou ruku a odtahoval Luthiena krůček po krůčku zpátky. A protoe se Luthien neodváil sáhnout po Slepé záti, zbraň la za ním. Jednodue z rány vyklouzla.

Kdy byla Skřehotova pae úplně nataená, Slepá zá vězela jen několik palců v hrudi příery. Luthien ji vytrhl a sekl s ní směrem nahoru. Rozřízl při tom Skřehotův dolní ret. Ne stačil udělat dalí kody, démon sevřel ruku pevněji, kubl paí stranou a vrhl Luthiena zpátky ke dveřím.

Mladý Bedwyr se vzchopil a uviděl, e se na něj ene Paragor. Vrhl se po hlavě do otevřených dveří a přibouchl je Paragorovi těsně před nosem.

Dveře se stačily zavřít dřív, ne Paragor vyslal paprsek světla. Zasáhl dveře přímo uprostřed. Jetě v hale létaly za Luthienem třísky. Luthien byl v miku na nohou a chtěl se do místnosti vrátit. Místo toho se musel vrhnout stranou, protoe dveře vybuchly a Skřehot se vyřítil ven.

Luthien skočil za zvíře a byl zpátky přede dveřmi. Viděl na posteli Kateřinu, jak ví silou krtí kyklopa, který těce oddychoval a sápal se po jejích rukách a zápěstí. Viděl druhou bestii, která bezvýsledně uskakovala ze strany na stranu a snaila se zkroutit pod postel, odkud znovu a znovu bodal neodbytný Oliverův kord.

“Vylez!” zakřičel Luthien na Olivera. Vyndal z váčku jantarový kámen a poslal ho po zemi pod postel. Doufal, e půlčík ho uvidí a najde anci, jak vzít Kateřinu pryč, pokud je ten kámen opravdu únik.

Paragor po něm sáhl a tmavé oči se zaměřily na Luthiena, jako by u nic jiného nebo nikdo jiný na světě neexistoval. Vévodovy vlasy se najeily a vytvořily za uima divoká křídla. Vypadal nelidský, jako monstrum, podobně jako Skřehot.

Luthien se smířil s tím, e ho Paragor přelstil, ale víc se o to nestaral. Vechno, co ho zajímalo, byla monost úniku pro Kateřinu a Olivera. A tak se mladý Bedwyr otočil, zlostně zavrčel a sekl Slepou zátí přes Skřehotova záda, přímo mezi křídla.

Démon zařval, kubl sebou dokola a chtěl Luthiena vzít do drápů. Ale ten u byl pryč, uskočil stranou. Skřehot nechytil nic, jen ostění a zbytky dveří. Přitom vmetl Paragorovi přímo do tváře sprku třísek.

“Blázne!” zařval vévoda a zakryl si rukama zkrvavenou tvář. “Nezabíjej ho!”

I kdy Paragor vykřikl rozkaz, Slepá zá přila znovu, tentokrát se zasekla do démonovy přikrčené hlavy. Skřehot zakvílel a u neúčinkovaly ádné rozkazy a ádné prosby. Nic nemohlo zmírnit ďáblův vztek. Skřehot se v chodbě zeiroka rozkročil a tentokrát zabránil Luthienovi, aby se dostal za něj.

Stanuli tváří v tvář. Démon se stále krčil a křídla měl těsně na zádech, take jimi nemohl krábat o stěny. Chodba byla malá a celkem iroká. Byla stavěná pro případnou obranu a strop nebyl dostatečně vysoko na to, aby se sem pohodlně vela vysoká obluda. Přestoe byl Skřehot v nevýhodě, mohl se snadno bít.

Luthien se také přikrčil a ustupoval chodbou dozadu, jak se k němu démon blíil. la po něm ruka s roztaenými pařáty a vechno, co mohl mladý Bedwyr dělat, bylo, e ji zkusil odrazit mečem. Luthien málem zakopl o jednoho z mrtvých kyklopů a věděl, e kdyby se tak stalo, jeho ivot by doel k náhlému a násilnému konci.

Znovu nabyl rovnováhu a sledoval svého nepřítele. Luthien zůstal ohromen, kdy ze Skřehotových blýskajících se očí vylehly dva paprsky rudého světla, dlouhé asi jako dýka. Hadí tvář se zase zkroutila do dalího z těch hrozných klebů, protoe démon zkříil oči, aby paprsky zakřivil. Jakmile se paprsky střetly, spojily se v jeden. Červená čára Luthiena zasáhla do hrudi a odmrtila ho dozadu.

Zalapal po dechu a ucítil pálení. Připadal si jako v agónii. Viděl, jak se k němu stále blíí klebící se bestie. Zkusil ústup a vechen instinkt mu napovídal, aby utekl. Ale dveře za ním pevně drely a on mohl jít jen jedinou cestou, do chodby.

Kdyby Luthien myslel chladnokrevně, uskočil by stranou a utekl by někam do jiné části paláce. Ale nemohl se zastavit a popřemýlet, jednak pro bolest, jednak byl Skřehot příli blízko a sahal po něm obrovskýma rukama. A pak se jeho ance vytratila úplně, protoe Skřehot pouil jedno ze svých kouzel a zavřel dveře tak, e u nely otevřít.

“Tak vzdá se a chcípne, ty hnusný potomku platýza a prasete?” vykřikoval Oliver a bodal zase kyklopa. Píchl tu kreaturu aspoň dvacetkrát. Do tváře, do hrudi a na obou rukách měl čerstvé pramínky krve. Ale bestie nekřičela, ani si nestěovala a nevzdala se.

Něco sebou vedle Olivera pláclo a on slyel Luthienovo volání, aby utekl. Bez jediného zdání, co by to mohlo být, půlčík se instinktivně přikrčil. Pak změnil taktiku. Znovu píchl kyklopa, ale kdy to udělal, posunul se o kus dál, take bestie za ním musela pod postel dál a dál. Kdy byla bestie skoro pod postelí, Oliver, který byl mnohem mení a pohyblivějí, ji bodl do čela. Pak se překulil na druhou stranu a vyskočil na nohy. Kateřina kolem sebe stále zuřivě kopala, ačkoliv ukrcená bestie u byla nekodná.

“Myslím, e u můe přestat,” poznamenal sue půlčík a zjevně vytrhl Kateřinu z tranzu. “Ale jestli chce opravdu bojovat,” pokračoval Oliver a tančil okolo postele, jak do něj mlátila poloílená bestie, “tak chvíli počkej.”

Oliver odskákal pryč a Kateřina tam zůstala. Podívala se ke dveřím a stejně tak půlčík. Zahlédli Paragorova záda, čaroděj zjevně spadl na obličej, kdy opoutěl místnost.

Pozornost Kateřiny se obrátila na naléhavý problém: byl jím kyklop, který se zase objevil zpod postele. Přikrčila se a vyčkávala. Kdy se bestie postavila, zavolala na ni. Jakmile se otočila, Kateřina vyskočila a povalila ji. Zachytila se zápěstími s řetězy pod bradou jednookého a řetěz omotala bestii kolem ramen.

Překulila se přes něj a skočila na kolena. Pak kyklopem smýkla dopředu a ohnula mu krk a záda. Nechystala se nějak pohnout, povaovala to za dostatečně chytré a smrtící. Ale kyklop byl silnějí, ne čekala, a ona sama nebyla těká. Zkrvavené ruce bestie hrábly dozadu za ramena a stiskly Kateřině lokty. Pak trhly tak prudce, e statná ena vykřikla.

Oliver, zaneprázdněný hledáním jantarového kamene, se nenuceně procházel přímo před jednookým. Bestie, která se napínala, aby se mohla otočit na Kateřinu, ho ani nevnímala.

“Ehm,” řekl půlčík a a poloil kord na hlavu bestie.

Kyklop viditelně povolil sevření Kateřiny. Teď zíral přímo na pičku Oliverova kordu.

“Trochu to zabolí,” upozornil Oliver a čepel se pohnula dopředu.

Bestie chňapla po kordu a smaila se jej zastavit, ale Oliver byl příli rychlý a pička kordu se zabodla do kyklopova oka.

Oliver poodeel a jetě jednou se podíval po kameni. Snail si také vybavit vechno, co říkala Sioban Luthienovi, kdy odjíděli. Kateřina měla zase ruce volné. Oslepená bestie kvílela a bezúčelně sebou mrskala. Kateřina ji obela a utáhla jí řetěz kolem krku těsněji.

Kdyby ji kyklop znovu chytil, mohl vyvinout takovou sílu, e by se vyprostil. Ale jednooký pozbyl rozumu, byl ílený bolestí. Kateřina ho jetě několikrát obela a okovy dokonaly smrtící práci.

Oliver se nedíval. Přesunul se k nohám postele a vrhl kámen na zeď. Kdy dopadl, roztřítil se na kusy. Ale jetě, ne na podlahu dopadl jediný kousek, stalo se něco neskutečného. Rozplynul se v mlhu a stal se součástí zdi. Ba co víc, přeměnil zeď.

Oliver poznal kouzelný tunel a pochopil, e on a Kateřina mohou utéct. “Ó, můj Brandire,” zalamentoval půlčík a pak se podíval od místa případného úniku k zavřeným dveřím. Nikoho z těch tří neviděl, ani Luthiena, ani démona, ani čaroděje.

“Nenávidím být přítelem,” zaeptal půlčík a vystartoval ke dveřím.

Ne uel tři kroky, viděl, e do místnosti mlhou z kamene kráčejí dvě postavy. Oliverovi poklesla čelist. Kateřina, která vyřídila posledního nepřítele, se odváila doufat.

Byli to Brandir a Estabruk.

Slepá zá se činila a zuřivě odráela útoky, sekala dozadu a zase dopředu, doleva a doprava. Vdycky zarazila ruku právě včas, ne po ní mohla hrábnout, nebo těsně potom, ne ho démon mohl pevně stisknout v pařátech. Luthien věděl, e to dlouho nemůe vydret, a věděl také, e pro něj není způsob, jak by účinně bojoval s takovým protivníkem. Ze Skřehotových blýskajících se očí začaly lehat paprsky červeného světla.

Luthien zařval, opřel jednu nohu o dveře a vrhl se na zvíře, rovnou mezi roztaené nedočkavé ruce. Vyskočil vysoko, ale zase spadl dolů. Skřehot zkříil oči a paprsky se spojily v třetí, který probleskl kolem Luthienovy hlavy, proletěl dveřmi a zanechal v nich spálenou díru.

Luthien bodl přímo před sebe a zasáhl Skřehota do břicha. Pak sekl napravo, do Skřehotova velkého křídla. Pak el za čepelí, objel s ní ďáblovo tělo a přitom se snail dostat mezi Skřehota a zeď a získat tak v chodbě víc prostoru.

Skřehot se otočil. Ačkoliv Luthienovu hemení ďábel nemohl stačit, dokázal otočit nohu tak rychle, e Luthiena nabral kolenem a bolestivě ho vrhl na protějí zeď.

Luthien se odrazil od druhé strany. Stále byl na vech čtyřech, snail se vykrábat na kolena a lapal po dechu. Chtěl dolézt ke dveřím čarodějova pokoje, ale ani nezvedl hlavu, tak zlá byla bolest.

Uviděl obrubu čarodějova hnědolutého oděvu. Nemocně vyhlíející barva pro nemocně vyhlíejícího mue.

Luthien se s námahou zvedl na kolena, vrhl se zády proti zdi a podařilo se mu vstát. Jetě ne se napřímil, ne vůbec spatřil okem Paragora, uslyel zapraskání energie.

Mezi Paragorovými prsty se obloukovitě hemily modré paprsky energie. A kdy k Luthienovi vztáhl ruce, paprsky se prodlouily a pohltily mue do drkotavého, praskajícího rubáe.

Luthien sebou křečovitě kubal. Cítil, jak se mu najeily vlasy. Čelist se mu křečovitě stahovala a cvakala tak divoce, e si pokousal jazyk a ústa měl plná krve. Zkusil se na svého úhlavního nepřítele podívat, ale svaly prostě nereagovaly na jeho pokyn. Křeče pokračovaly; Luthien narazil hlavou do zdi tak silně, e měl co dělat, aby se udrel při vědomí.

Ani si neviml, kdy se Skřehot nakonec otočil, přiel k němu a rukou s pařáty sáhl po jeho hlavě.

Zvíře z vítězným pokřikem chňaplo po kořisti a chtělo Luthienovi rozdrtit lebku. Ale kdy se Luthiena dotkl, zapraskalo to a energie, která mladíka obklopovala, odrazila ďáblovu ruku. Skřehot se podíval na Paragora a v hadovité tváři se zablýskl hněv.

“Tohohle nemůe zabít!” namítl vévoda. “Je můj. Místo toho si dojdi pro jeho milenku a vem si ji, jestli chce!”

Luthien to slyel. Přes vechen třes a bolest, kdy slyel praskat vlastní kosti a vazy, jak sebou kubal, to slyel. Paragor poslal Skřehota za Kateřinou. Dal démonovi svolení, aby Kateřinu zabil… nebo něco horího.

“Ne!” zařval Luthien se ví námahou. Narovnal se, přitom se opíral o zeď a silou vůle se přinutil stát natolik klidně, aby se mohl podívat vévodovi do očí.

Paragor i Skřehot zírali na Luthiena s jistou dávkou obdivu a byl to Luthien, kdo přes čarodějovo rameno zahlédl v otvoru po dveřích do vévodovy lonice čaroděje v modrém atu.

Brandirovy ruce opisovaly kruhy, a on pronáel zaříkávadlo. Zhluboka, hodně zhluboka se nadechl a dal si ruce za ui. Zároveň ví silou foukl.

Luthienovi se vybavila podivná představa hocha, který sfoukává svíčky na narozeninovém dortu.

Pak přiel výbuch světla. Velký a prudký závan větru vrhl Luthiena na zeď stejně jako předtím Paragorovy modré paprsky vycházející z jeho rukou. Mladý Bedwyr byl teď volný.

Paragor strnul. Pak se obrátil a zabodl oči do nového nepřítele. Poznal ho jako starce, kterého viděl během větění v umyvadle. Teď, kdy viděl, jakou energií mu disponuje, dal si Paragor věci dohromady.

“Ty,” zavrčel vyčítavě. Brandir věděl, e čarodějný vévoda zná příběhy o dávném bratrství a e ho Greensparrow před ním varoval. Aspoň teď viděl, s kým má tu čest. Paragor zařval a zvedl ruce, které zahořely sinalou hnědolutou barvou. Čarodějný vévoda udělal výpad a sápal se po starcově krku.

Mezitím Luthien nabyl smyslů natolik, aby se rozhlédl okolo. Leel na podlaze a nad ním se vznáel pruh zlatavého světla. Přes ten závoj uviděl démonovu obrovskou tlapu, jak si k němu vykračuje.

Luthien zavřel oči a zkusil sáhnout po meči, ale nedosáhl na něj včas. Zařval a byl si téměř jistý, e v dalím okamiku ho obluda rozlápne.

Ale byl to Skřehot, kdo zařval. Byl to hrozivý řev v agónii. Démon lápl do pásu zlatavé energie, která jeho nohu pohltila, roztrhala a odmrtila pryč.

Brandir si zapálil ruce o svůj oděv, take zahořely do modra, a vrhl se proti vévodovi. Chytil Paragorovy ruce do svých a ucítil, jak z nich vyzařuje nemoc. Ničivý, hnilobný dotek. Brandir tomu čelil jediným moným způsobem, který znal - prozpěvoval zaříkávadla uzdravení, zaříkávadla ledu, která zmrazí Paragorovy neviditelné nemoc ířící mouchy.

Paragor se zkroutil a zaryčel, dal do toho vekerou sílu. Brandir ho drel a následoval kadý vévodův pohyb. Pak Paragor náhle vytrhl jednu ruku a udeřil Brandira do obličeje.

Starý čaroděj chňapl po pai, která mu zakryla obličej. Předloktí, které bylo nechráněné a dotklo se vévodovy pae, svratělo, zhnědlo a začalo ukrutně bolet. Brandir odpověděl tím, e bouchl Paragora dlaní do nosu. Na kůi mu zůstal modrý otisk, který pokryly krystalky ledu. Vévodův nos a jedna tvář úplně ztuhly.

Ďábelský vévoda zalapal po dechu, popadl Brandirovu ruku a arvátka pokračovala. Paragor se snail vytlačit Brandira ke straně, ale k vévodovu překvapení na to byl Brandir připraven. Dokonce přenesl váhu tím směrem a strhl oba na zem, a se skutáleli do haly, daleko od Luthiena a Skřehota.

Luthien civěl na ten výjev a Skřehot, který se v tu chvíli nemohl zastavit, sunul víc a víc nohu do obláčku světla. Nejdřív chodidlo, pak kotník.

Ne, uvědomil si pak Luthien. To není světlo. Není to pruh světla, jak si nejprve myslel, ale mihotající se světelná masa, jako malé vybrouené diamanty, které kmitají tak rychle, e se jeví jako jednoduché světelné pole.

A jak pohltily démonovo maso, roztrhaly je a rozpráily do nicoty!

Náhle vechno zrudlo, to jak Skřehot vypustil dalí z paprsků červeného světla. O chvíli později Luthien ucítil, jak ho postříkala démonova krev. Skroutil se a uviděl, e Brandirova ochranná bariéra je pryč. A s ní i polovina Skřehotovy nohy. Démonova ivotní míza, která se podobala kyselině, se řinula ven. Potřísnila podlahu, stěny i Luthiena.

Popadl meč a odkulil se z dosahu zraněného démona. Vyskočil na kolena právě v okamiku, kdy se za démonem nepozorovaně plíil Oliver s napřaeným kordem a Estabruk. Meč rytíře Temné noci vzplál a rozhořel se bílým plamenem.

Luthien se pokusil vstát a přidat se k nim, ale zjistil, e nemá dost síly. Pak vedle něj byla Kateřina a třela mu ramena a pevně ho sevřela v náručí. Políbila ho na tvář. Viděl, e si od jednoho z mrtvých stráců vzala kyj.

“Musím jít,” zaeptala a odběhla. Ne k Oliverovi, Estabrukovi nebo démonovi, ale jinam.

Luthien se otočil a viděl Paragora a Brandira, jak se po sobě váleli, tloukli se a přitom mocně řvali. Pohled ho zbavil strnulosti; zase mohl ovládat svaly, ale jak bolely! Přesto Luthien věděl, e tu nemůe jen tak sedět, věděl, e boj jetě nevyhráli.

“Hnus!” řekl Oliver a včas se zarazil v chůzi, ne uklouzl na kalui sraené démonovy krve.

Zdálo se, e Skřehot, který se opíral o stěnu, si půlčíka neviml. Díval se přes Oliverovu hlavu na blýskající se meč a na mue v brnění. Na rytíře, na toho vzneeného bojovníka, pamětníka starých zalých časů. Démon poznal, co je tenhle člověk zač. Nejnenáviděnějí z lidského rodu.

“Paladýn,” zavrčel Skřehot a sliny mu kapaly na zem. Konatá křídla se roztáhla a démon zaujal co nejhrozivějí postoj. Roztáhl a napřímil se, jak mu to jen chodba dovolila, bez ohledu na to, e měl u jen kus nohy.

Olivera zděsila démonova vytrvalost, ale Estabruk, který se modlil k Bohu a radostně zpíval, se vrhl kupředu a tasil meč do divokého výpadu. Půlčík se podivoval jeho odvaze, poznal démonovo slovo a pochopil, kdo je ve skutečnosti ten mu, kterého potkali na Eradoských polích. “Dotizeper,” zamumlal půlčík.

Estabruk rozpoltil Skřehotovu nataenou pai.

Objevila se démonova druhá ruka, která mue tloukla; ze Skřehotových očí vyly dva paprsky, vylehly dopředu a pronikly rytířovým brněním, a se dostaly k srdci. Pahýl druhé démonovy ruky sáhl po zbrani. Skřehot jí lehl dozadu a zpátky a přitom poslal sprku kyselinové krve do očních otvorů Estabrukovy helmy.

Estabruk jetě stále zpíval, navzdory slepotě a bolesti. Znovu sekl mečem a zasáhl křídlo a kopl stralivou silou tam, kde tuil démonovu hruď.

Skřehot, který balancoval na jedné noze, se zakymácel na stranu a takřka spadl. Ale zvíře nabralo rovnováhu a zuřivě se přihnalo zpátky se stralivou zahnutou čepelí, která zazvonila jako gong, kdy se dotkla Estabrukovy helmy. Odmrtila rytíře, který se zhroutil v rohu blízko roztlučených dveří.

Nakonec se čarodějové vymotali ze zapletení, kadý vyskočil na nohy, omámen a zle pobitý. Na Brandirově kůi se objevilo několik skvrn a rukávy krásného oděvu měl na cáry. Paragor nevypadal o nic lépe, jednu nohu měl ztuhlou a zmrzlou. Na rukou a na tvářích měl kusy ledu. Vévoda se třásl a klepala se mu brada. Zda zimou, nebo vztekem, to Brandir nemohl říct.

Oba zaříkávali a shromaďovali energii. Brandir nechal Paragora vést, a kdy vévoda udeřil silou v podobě světle lutého blesku, Brandir odpověděl úderem jasně modrého paprsku.

Blesky neustaly, ani se nezpomalily a oba čarodějové dostali od druhého surový zásah. Energie udeřila na jejich hlavy a ramena, pak se přesunula ní a zakotvila u jejich nohou, kde s nimi pěkně zatřásla.

“Proklínám tě!” zavrčel Paragor. Vypadalo to, jako by padl; a stejně tak Brandir. Starí čaroděj byl ohromen, jak silný je vévoda ve skutečnosti.

Ale Paragor byl u konce sil, a stejně tak Brandir. A nebylo to kouzlo, ani ádná kouzelná zbraň, kdo skončil bitvu.

Kateřina O’Haleová se připlíila za čarodějného vévodu a udeřila ho přímo do středu hlavy, mezi “křídla” z vlasů. Paragor stáhl krk a lebka se do něj zarazila. Krátce poskočil, ale tentokrát se udrel na nohou jen zlomek vteřiny, ne padl mrtev na zem.

Skřehot ani na chvíli nepolevil, ani na chvíli nenechal Luthiena vydechnout. Jetě ne se mohl démon otočit, Oliverův kord mu mezi ebry udělal pořádnou díru, ale daleko ničivějí bylo Luthienovo běsnění.

Luthien neznal to slovo, které Skřehot pouil - paladýn. Ale věděl o Estabrukovi pravdu, věděl, e mu není jen tak nějaký bojovník, ale svatý bojovník, pevný v zásadách a ve víře v Boha. Luthiena hluboce zranilo, kdy ho viděl padnout. Připomnělo mu to ďábla, který se roztahoval v celé zemi, svatokrádee v katedrálách, kde zněly hlásné trouby, otroctví trpaslíků a elfů. Teď bylo to ílenství pryč, pryč byl strach. Luthien zarytě sekl Slepou zátí a zle zřídil Skřehota na ramenou a na krku. Přitom zvíře převáil na pahýl nohy, který nemohl unést takovou váhu.

Skřehot se skácel na zem, ale Luthien nepovolil, bil se ví silou a celým srdcem. A pak, jaké bylo Luthienovo překvapení, kdy se Estabruk objevil vedle něj. Blýskavý meč způsobil démonovi straná zranění.

Skřehotova zuřivost se znovu obrátila proti rytíři. Vykopl nepokozenou nohu a současně doiroka otevřel tlamu, plivl a zaplavil Estabruka přívalem ohně.

Rytíř padl a tentokrát nevstal.

Jakmile se plameny stáhly, Luthienův první úder mířil do démonovy otevřené tlamy. Meč narazil na patro Skřehotovy tlamy a pak pronikl do mozku zvířete. Skřehot se divoce otřásl a odmrtil Luthiena. Pak se rozplynul jako sníh na slunci a zanechal po sobě lepkavou zelenou krev.

Luthien spěchal k Estabrukovi a opatrně nadzvedl přední plát rytířovy helmy.

Estabrukovi oči se prázdně dívaly před sebe. Kolem nich byla spálená kůe, kterou měla na svědomí démonova kyselina. Luthien uslyel bouchání na dveře. Kyklopové volali vévodu Paragora, ale Luthien se nemohl od smrtelně zraněného mue odtrhnout.

Estabruk se dokonce usmál. “Snaně tě prosím,” zajíkl se rytíř a z úst mu proudila krev. “Pohřběte mě v Caer Mac Donald.”

Luthien si uvědomil, jak velké je to přání. Estabruk, vzneený bojovník, který učinil revoluci plně právoplatnou, ádá, aby byl pohřben daleko od domova. V zemi, o které ví, e bude blí k Bohu.

Luthien přikývl. Nemohl promluvit, protoe mu cosi vězelo v krku. Chtěl říct něco konejivého, chtěl ujistit Estabruka, e nezemře, ale viděl stralivá zranění a věděl, e cokoliv řekne, bude le.

“Svobodný Eriador!” řekl Estabruk pomalu a stále se usmíval. Pak zemřel.

“Douzeper,” zaeptal Oliver, který se krčil vedle Luthiena. “Zastánce spravedlivých. Svatý mu.”

Buení na dveře do venkovní chodby zesílilo.

“Pojď, příteli,” řekl Oliver tie. “U tady nemáme co dělat. Pojďme pryč.”

“Lehněte si a předstírejte, e jste mrtví,” řekl náhle Brandir a odháněl oba přátele pryč od mrtvého rytíře. Podívali se na sebe a pak udiveně na Brandira.

“Dělejte!” zaeptal drsně Brandir. “A ty také,” řekl a obrátil se na Kateřinu, která, jak se zdálo, byla stejně zmatená jako Luthien s Oliverem.

Ti tři udělali, co jim čaroděj nařídil. Nikdo z nich se necítil příli dobře, kdy jejich kůe zbledla a kdy Kateřina s Oliverem, kteří nebyli tak zraněni jako Luthien, měli na sobě najednou víc krve.

Jejich počáteční údiv přeel v slepý obdiv, kdy uviděli, e čaroděj ztrácí svou podobu, bílé vlasy ednou a vytváří po stranách za uima divoká křídla a kdy mu zmizel vous. Kdy se čarodějův modrý at zbarvil hnědolutě, ti tři pochopili. Jeden jako druhý se podívali dolů do haly a viděli, e mrtvý vévoda teď dostal Brandirovu podobu.

Čaroděj tleskl a dveře, které Skřehot začaroval, se otevřely. Kyklopy vedl Paragorův lokaj Thowit. Bestie se zarazily, ohromeny stralivou scénou. Dva mrtví kyklopové, tři zohavení lidé a jeden půlčík. A bublající edozelená lepkavá kae.

“Mistře?” zeptal se Thowit a sledoval Brandira.

“Je po vem,” odpověděl Brandir hlasem, který zněl jako Paragorův.

“Hned to uklidím, mistře!” slíbil Thowit, otočil se a odcházel.

“Teď ne!” zavrčel Brandir. Bestie se v půli cesty zarazila. “Svolej vechny, kdo jsou jen trochu schopní! Hned! Rozvázal jsem těm slídilům jazyk, ne jsem s nimi skoncoval. Řekli mi, e vojsko u dorazilo k Malpuisantské zdi.”

Tři přátelé, kteří stále leeli na zemi, neměli potuchy, co stalý čaroděj dělá.

“Hned!” souhlasil Thowit. “Polu sem sluebníky, aby to tu uklidili…”

“Zůstanou se mnou!” zařval Brandir a zatřepetal prsty nad těmi třemi, kteří leeli na břie, a začal tie prozpěvovat. Luthien, Oliver a Kateřina brzy ucítili ve svalech brnění a slyeli od čaroděje telepatickou prosbu, kterou ádal přátele, aby jetě vydreli a věřili mu. Zůstali tedy a jeden jako druhý se cítil jako zombie.

“Co je lepí mučení pro blázny z Eriadoru, odsouzené k záhubě, ne vidět své hrdiny jako otroky nepřítele?” zeptal se falený vévoda. Thowit, který miloval mučení, se pomstychtivě zasmál.

Bestie vydala odměřený pokyn a ostatní kyklopové ji následovali. Pak zmizeli a Brandir za nimi pohybem ruky zavřel dveře. Pak je jetě pro jistotu zamkl.

“Co to bylo?” zeptal se nevěřícně Oliver a na chvíli si nebyl jistý, zda ten, kdo stojí v hale, je opravdu Brandir a ne Paragor.

“Durská rokle,” vysvětlil Brandir. “Zatímco tady sedíme a ertujeme, nae armáda pod vedením Sioban zabrala okolí Durské rokle. Ten vzruený kyklopí blázen dá rozkaz k pochodu na Malpuisantskou zeď. Setká se tam s Eriadořany.”

“A princetownská garda bude v rokli pobita,” uvaoval Luthien.

“Je to lepí ne s nimi bojovat za městskou zdí,” dodal nevyzpytatelný čaroděj. Brandir se podíval zpátky na Olivera. “Ty a já jsme jednou mluvili o tvé hodnotě pro Eriador, jetě před bitvami,” řekl a Oliver kývl. Ale ani on ani Kateřina neměli potuchy, o čem bude řeč.

“Přiel čas,” řekl Brandir, “protoe si potřebuji přes noc odpočinout a obnovit magické síly.”

Brandir se zblízka podíval na Estabruka a zhluboka vzdychl. Pohled ho opravdu zabolel. Posledních pár dní s Estabrukem často mluvil, a tak ho nepřekvapilo, kdy Estabruk trval na tom, aby mohl sedět vedle něj a čekat na chvíli, a se otevře magický tunel. Brandir ani na chvíli neváhal, e by ho rytíř neměl doprovázet. Plně mu důvěřoval a uvědomoval si svatost, která vyzařovala z kadého rytířova pohybu. Estabrukova smrt byla pro Eriador a pro celou říi stranou ztrátou. Ale čaroděj dobře věděl, e mu podřídil své konání zájmům Paragora, a kdy poznal pravdu, jednal podle toho.

“Pojďte,” řekl Brandir nakonec, “podíváme se, co hezkého můe Paragorův palác nabídnout čtyřem otrhaným poutníkům.”

Kapitola 27

Diplomacie

Luthien nevěděl, jak se k ní přiblíit. Seděla tie a nehybně na posteli v místnosti přes halu, kterou si zabrala pro sebe, jedny dveře od lonice vévody Paragora. Nechala ho vejít bez námitek, ale také bez nadení.

Take teď mladý Bedwyr postával u zavřených dveří a pozoroval Kateřinu O’Haleovou, enu, kterou znal u jako chlapec, jako by ji nikdy předtím neviděl. Dala se do pořádku a oblékla si jen lehký saténový přehoz s černou krajkou, který nala v atníku. Byl krátký a pro ni opravdu malý, sahal vysoko na jejích hladkých stehnech.

Na někom tak krásném, jako byla Kateřina, to byl oděv opravdu drádivý, ale na způsobu, jakým teď ena seděla, nebylo nic vyzývavého. Seděla zpříma, ruce sloené v klíně, chladná a netečná.

Nebyla v boji nijak váně zraněná a v rukou Paragora netrpěla. Nebylo pochyb, e únos byl traumatický, ale Kateřině bylo hůř a hůř. Po prvních pár okamicích radostného opojení ena ztichla a stáhla se. Na chvíli se k Luthienovi vrhla jako ke svému zachránci, ale pak se odtáhla a drela se stranou.

Luthien věděl, e se bojí. Pravděpodobně tak, jako on se bál tu noc, kdy za ní chtěl jít, ale nemohl. Luthien si opravdu nedomyslel důsledky vztahu se Sioban. Kateřinina árlivost, její náhlý výbuch tu noc U Trelfa, to byly věci, které Luthiena rozruily, a zároveň mu lichotily. Ale tyhle výbuchy byly pryč a místo nich přila rezignace, odcizení due, které Luthien nesnesl.

“Mám rád Sioban,” začal a hledal nějaký záchytný bod. Kateřina odvrátila zrak.

“Ale nemiluji ji jako tebe,” dodal rychle mladík a udělal tak nadějný krok kupředu. Kateřina se na něj neotočila. “Rozumí?” zeptal se Luthien. ádná odpověď.

“Snaím se, abys to pochopila,” řekl procítěně. “Kdy jsem byl v Montfortu… Potřeboval jsem…”

Zarazil se a Kateřina se neotočila, zelené oči se jí zalily slzami; stiskla čelist.

“Sioban je přítelkyně, nic víc,” řekl Luthien.

Kateřina nasadila kyselý výraz.

“Byla víc ne přítelkyně,” namítl Luthien. “A já toho nelituji…” Znovu se zarazil a viděl, e se vydal patným směrem. “Opravdu lituji toho, e jsem tě zranil,” řekl jemně. “A pokud jsem na naí lásce způsobil nenapravitelnou kodu, budu se navdy trápit a vechno to kolem, vechna vítězství, budou bezcenná.”

“Jsi arlatový stín,” řekla klidně.

“Jsem Luthien Bedwyr,” opravil ji mladík. “Který miluje Kateřinu O’Haleovou, jen Kateřinu O’Haleovou.”

Kateřina ani nemrkla, nedala mu ádnou odpověď, slovně ani jinak. Uběhla dlouhá nepříjemná chvíle a pak se poraený Luthien vydal ke dveřím.

“Odpus mi,” zaeptal a vyel ven do haly.

U byl na druhém konci a blíil se ke svým dveřím, kdy za ním Kateřina zavolala jeho jméno. Otočil se a uviděl ji stát přede dveřmi, tíhlou a krásnou, s náznakem úsměvu na nejkrásnějí tváři.

el k ní pomalu zpátky, opatrně, protoe ji nechtěl zahnat daleko a nechtěl ji odradit od čehokoli, co měla v úmyslu.

“Nechoď,” řekla mu. Vzala ho za ruku a pevně ji stiskla. “Nechoď přece.”

Od dveří přes halu tu scénu sledoval Oliver, který měl v očích slzy. “Ach, být tak mladý a být v Princetownu na jaře,” řekl sentimentální půlčík, kdy zavřel dveře poté, co Kateřina s Luthienem zmizeli.

Půlčík chvíli počkal a pak otevřel dveře znovu a vyel ze svého pokoje, oblečen do svého nejlepího cestovního obleku, s plným vakem na zádech. Měl schůzku s Brandirem a pak dlouhou, ale neuvěřitelně rychlou cestu před sebou.

Přítí ráno se hrdá princetownská domobrana vydala za městskou zeď s fanfárami. Dlouhá řada se stáčela k východu a na jih, aby mohla projít schůdnými stezkami Durské rokle a pak zahnout na sever k Malpuisantské zdi, kde pobijí rebely.

Ale rebelové u zdi nebyli. Čekali na ně skryti za vyvýeninami Durské rokle, aby se princetownská armáda nedostala na druhou stranu.

Souvislou řadu kyklopů přeruily hořící střely z elfích luků. Kadý lučitník vypustil do vzduchu tři střely, jetě ne první stačila zasáhnout cíl. Po několika prvních hrozných okamicích se kyklopové pokusili zformovat do obranného postavení. Jezdci z Eradochu vjeli mezi ně, udělali jim do řad díry a zvýili zmatek.

A pak nebyla ádná obrana, ádný organizovaný útok, jen masové vradění. Někteří kyklopové se pokusili utéct východním koncem rokle, ale sevřely je nelítostné čelisti eriadorské armády. Jiní, kteří byli v zadní části dlouhé linie, měli únikovou cestu přes západní kout snazí. Ale čekalo je nemilé překvapení, protoe během necelé hodiny, co byli pryč z města, Princetown obklíčili trpaslíci.

To ráno k městským branám nedoel jediný kyklop.

Greensparrow se na trůnu zavrtěl. Vyloudil úsměv a snail se vypadat bezstarostně a klidně. Tvrdé křeslo s vysokým opěradlem v gaskonijském stylu bylo vechno, jen ne pohodlné. Král Avonu musel dret dekorum. Byl v Kaspriole v jiní Gaskonii a setkal se tu s Albertem de Bec Fidelem, důleitým kancléřem a jedním z hlavních lordů Gaskonie.

Z nějakého důvodu, který Greensparrow nechápal, de Bec Fidel stočil řeč na události v Eriadoru, o nich Greensparrow věděl opravdu velmi málo. Pokud si byl král, který byl na odpočinkové cestě, vědom, Belzenrik byl v Montfortu. Poslední zprávy od jednoho z poddaných čarodějů, vévodkyně Deany Welwortové z Manningtonu, naznačovaly nějaké potíe.

“Co míní dělat?” zeptal se de Bec Fidel se silným přízvukem. Strohá otázka Greensparrowa zaskočila. Obvykle byl de Bec Fidel delikátní mu, pravý gaskonijský aristokrat.

“S rebely?” odpověděl nevěřícně avonský král, protoe jemu se zdálo, e otázka snad ani nestojí za odpověď.

“S Eriadorem,” objasnil de Bec Fidel.

“Eriador je avonské vévodství,” trval na svém Greensparrow.

“Vévodství bez vévody.”

Greensparrow se musel hodně kontrolovat, aby se nezačal vykrucovat. Jak se o tom de Bec Fidel dověděl? lámal si hlavu. “Vévoda Morkney selhal,” namítl. “A tak ho brzy nahradíme někým jiným.”

“Poté, co nahradíte vévodu z Princetownu?” zeptal se de Bec Fidel jedovatě, Greensparrow mu nedal ádnou otevřenou odpověď. Jen jeho rysy v obličeji jasně říkaly, e nemá potuchy, o čem můe lord mluvit.

“Vévoda Paragor je mrtev,” vysvětlil de Bec Fidel. “A Princetown - ach, moje oblíbené město, tak krásné na jaře - je v rukou armády ze severu.”

Greensparrow se chtěl zeptat, o čem to mu mluví, ale uvědomil si, e de Bec Fidel mu to nesdělí, pokud nedostal zprávy ze spolehlivého zdroje. Greensparrowovo postavení by se zdálo horí, kdyby předstíral, e neví o předchozích událostech.

“Větina princetownské domobrany byla pobita na poli, tak se to aspoň říká,” pokračoval de Bec Fidel. “Absolutní vítězství, jednoznačné, o takovém jsem jetě neslyel.”

Greensparrowovi neuniklo v de Bec Fidelově hlase rozechvění a pocit ohroení. Čarodějný vévoda si uvědomil, e u mue byl posel z Eriadoru a pravděpodobně mu slíbil nějakou obchodní smlouvu a přístup značně velké kaspriolské rybářské flotily do přístavu. Spojenectví Avonu a Gaskonie byla křehká věc. Bylo to dočasné příměří po staletích bitek, a dokonce i válek. I teď byla větina Greensparrowovy armády v zemích jiní Gaskonie a bojovala po boku Gaskonijců. Ale král nepochyboval, e kdyby Eriador nabídl lepí podíl na vodách v Ploutvovém moři, bohatých pro rybolov, dvojací Gaskonijci by se přiklonili k němu.

Co v Montfortu začalo jako nepokoj, přerostlo teď v hlavní politický problém.

Za dveřmi místnosti, kde de Bec Fidel pokračoval o tom, jak by bylo výhodné uzavřít s rebely příměří a vrátit Eriador Eriadoru, poslouchal Oliver z Morous s uchem přitisknutým ke klíčové dírce.

“Jsou pro nás příli velká potí,” trval na svém lord. “Tak to bylo, kdy Gaskonii vládl Avon. Proto jsme postavili zeď, abychom divochy udreli v divočině na severu! Je to lepí na kadý pád,” zakončil řeč de Bec Fidel.

Oliverův úsměv sahal skoro a k uím. Jako velvyslanec a Gaskonijec, který znal způsoby lechty jiního království, vykonal svou práci dokonale. Dobytí Princetownu mohlo Greensparrowa odradit od cesty ke smíru, ale etrná zmínka o tom, e by Gaskonie mohla podpořit rebely v jejich záleitosti, a dokonce e Gaskonijci mohou rebelům poslat posily, dozajista přinutila čarodějného vévodu, aby o tom uvaoval.

“Mohu ti nechat připravit pokoj?” slyel Oliver de Bec Fidela po dlouhé a nepříjemné chvíli ticha.

“Ne,” odpověděl Greensparrow ostře. “Musím se jetě dnes vydat na cestu.”

“Přímou cestou do Carlisu,” zachechtal se Oliver pod vousy. Půlčík sevřel jantarový kámen v ruce a souhlasil s Greensparrowovým postojem. Také byl toho názoru, e nastal čas vydat se na cestu.

Kapitola 28

Slovo

Luthien a Kateřina seděli na koních na kopci a dívali se na zářivý růovobílý mramor Princetownu. Slunce na východě bylo nízko a vysílalo k nim paprsky, které roznítily ohně hořící podél naletěných zdí úchvatného města. V slavné princetownské zoo exotická zvířata vstávala do nového dne. Jejich řev a pokřik zvěstoval východ slunce.

A na tyto zvuky bylo město klidné a tiché. Panika, která nastala poté, co probleskla zpráva, e vévoda Paragor je mrtev, ustala.

“Brandir řekl lidem z Princetownu, e ani Eriadořané ani armáda trpaslíků nevkročí do města,” poznamenal Luthien. “Věří starému mágovi.”

“Nemají jinou monost, ne mu věřit,” odpověděla Kateřina. “Můeme vpochodovat do města a vechny je za jediný den pobít.”

“Ale oni ví, e to neuděláme,” řekl Luthien pevně. “Ví, proč jsme přili.”

“Nejsou spojenci,” připomněla mu Kateřina. “A kdyby byli natolik silní, aby nás mohli zahnat, udělali by to, o tom nepochybuj.”

Na to Luthien neměl ádnou odpověď; věděl, e má pravdu. Luthien věděl o Brandirově úmyslu stáhnout se zpátky do Eriadoru. Doufal ale, e po masakru v Durské rokli, a poté, co by se lidé z Princetownu zapojili do záleitosti Eriadoru, by mohla válka pokračovat. Dokonce by mohli jít přímou cestou na Carlis. V den plánování útoku to bylo tak, jak Oliver předpokládal. Lidé z Princetownu byli klidní, věřili, modlili se za to, aby skončil útok na jejich osobní bezpečnost. Ale nedali ádnou záruku příslunosti k vlajce Eriadoru.

“A také ví,” řekla Kateřina zamračeně, “e nae armáda vstoupí do města a zabije kadého, kdo se nám postaví, kdy zjistíme, e dalí z Greensparrowových armád pochoduje na sever, aby rozpoutala bitvu.”

Luthien stěí slyel ta slova, protoe je slyet nechtěl, a také proto, e si viml Olivera na Herce, který k nim jel přes kopec. Luthien si viml průvodu, který se blíil k obklíčenému městu. V řadě bylo několik kočárů, na kterých se třepotala vlajka. Zepředu a z boku jeli na ponících kyklopové. Jednoocí byli oděni do nejlepích uniforem praetoriánské gardy. Luthien nerozpoznal vechny vlajky, ale zachytil avonský prapor. Ostatní byly zřejmě vlajky esti hlavních měst a nejvýznamnějí vedle avonského praporu byla modrá vlajka, na které byly vyobrazeny obrovské ruce, které jsou spojeny a pod nimi je proud vody.

“Mennington, myslím,” poznamenala Kateřina, která se dívala na toté a poznala tentý prominentní prapor.

“Dalí vévoda?” zeptal se Luthien. “Přiel obsadit město, nebo čarovat?”

“Vévodkyně,” ozvala se zezdola oprava. Oliver právě zastavil poníka před těmi dvěma. “Vévodkyně Welwortová z Menningtonu. Pole pro Greensparrowa, který je stále v Gaskonii.”

“Kde jsi byl?” zeptali se Luthien a Kateřina současně, protoe půlčíka neviděli celých pět dní ode dne, kdy zabili vévodu Paragora.

Oliver se potichu zasmál a přemýlel, jestli mu vůbec uvěří. Pouil Brandirův magický tunel a zdolal tisíc mil tam a pak tisíc mil nazpět. Setkal se s urozenými mui, z nich někteří patřili k těm nejdůleitějím v Gaskonii, a smekl svůj velký klobouk před samotným králem Greensparrowem, kdy se s ním srazil v hale! “Bylo na čase, abych se podíval domů!” vykřikl záhadně nafintěný půlčík a víc neřekl. Luthien a Kateřina, kteří byli plní starostí ze setkání, které se blíilo, na něj nenaléhali.

Luthien chtěl sledovat invazi do města, ale Brandir takovou představu zavrhl. Připomněl mladému Bedwyrovi, e vyjednavač, který přiel, je pravděpodobně čaroděj a mohl by mladíka poznat. Nebo aspoň dát vědět o jeho přítomnosti králi na jihu. Brandir byl přesvědčen, e Eriadoru poslouí, kdy arlatový stín zůstane záhadnou postavou vzbuzující zájem.

A tak Luthien souhlasil, e zůstane vně města a nezúčastní se jednání. Ale teď, kdy se díval na řadu vozů, mizících za edivou ulovou zdí, si mladý Bedwyr přál, aby byl býval argumentoval proti Brandirovi rozhodněji.

Podle vech měřítek byla vévodkyně Deana Welwortová krásná ena. Zlaté vlasy měla střieny na ramena a měla hezky upravené, sepnuté k jedné straně sponou zdobenou diamantem. Ačkoliv byla mladá - jistě jí jetě nebylo třicet zim - měla elegantní aty a vybrané chování prozrazující vzdělanost. Ale Brandir cítil v téhle eně sílu a něco divokého, nespoutaného. Věděl, e je čarodějka, a dosti silná. A pravděpodobně pouívala víc ne jen kouzla, kdy chtěla uvést mue do svízelných situací.

“Flotila?” zeptala se věcně. Od chvíle, kdy si sedla k dlouhému dubovému stolu, dávala najevo, e chce jednání uzavřít co nejdřív.

“Potopena,” řekl Brandir bez mrnutí oka.

Deaniny ulechtilé rysy, zvýrazněné nejdraím líčením, které ale nebylo v duchu typického avonského malování, teď měly skeptický výraz. “Řekl jsi, e se čestně podělíme,” poznamenala klidně.

“Flotila kotví blízko Démantové brány,” namítl Brandir. Starý čaroděj se napřímil do celé své výky, stáhl ramena a sevřel ústa. “Pod vlajkou svobodného Eriadoru.”

Jeho tón Welwortovou ujistil, e Greensparrow nedostane své lodě zpátky. Rozhodně neočekávala, e se Eriador obrátí. “Praetoriánská garda je na tom ostrově uvězněna?” zeptala se.

“Ne,” odpověděl jednodue Brandir.

“Drí skoro tři tisíce zajatců,” zaprotestovala.

“Je to ná problém,” odpověděl Brandir.

Deana Welwortová poloila ruce na letěnou desku stolu a vstala. Na odchodu kývla na praetoriány, aby ji doprovodili. Ale dalí z jednatelů, který seděl u stolu proti ní, trpaslík s modrým vousem, si pomalu odkalal. Bylo to jemné upozornění, e nedaleko odsud, v horách ijí jetě dalí trpaslíci. Princetown byl ztracen a nepřítel se seskupil do iku. A pokud se tady nedohodnou, jak nařídil Greensparrow, Avon půjde do války, která ho bude něco stát.

Deana Welwortová si sedla zpátky.

“A co kyklopové zajatí v Durské rokli?” zeptala se a v hlase jí zazněla zloba. “Musím přinést svému králi nějaký ústupek!”

“Dostanete zpátky město,” řekl Brandir.

“To u bylo známo, ne mne poslali na sever,” protestovala Deana. “Co zajatci?”

Brandir se podíval na aglina a lehce se pousmál. Bylo to znamení souhlasu a se irokým a srdečným úsměvem vysvětlil: “Nemáme ádný zájem na tom, vláčet s sebou tisíc jednookých zpátky do Eriadoru!”

Deana Welwortová se tomu skoro nahlas zasmála a Brandira něco na jejím výrazu upoutalo. Nebyla to úleva, která zapříčinila její dobrou náladu, ale souhlas, uvědomil si najednou čaroděj. Jen pak se mohl čaroděj pokusit o spojení. Mennington bylo vdycky druhé nejdůleitějí město v Avonu, hned po Carlisu, a sídlo místokrále.

“Welwortová?” zeptal se Brandir. “Nejste ta Welwortová, která si vzala avonského krále, jetě před Greensparrowem, ovem?”

Deaninu tvář přelétl úsměv. “Teta,” upřesnila. “Vzdálená teta.”

Její tón prozradil zvědavému čaroději, e zael při rozhovoru dál, ne měl. Deana byla následnicí trůnu, o tom nebylo pochyb. A pak na něj usedl Greensparrow. Jak se asi cítila, kdy ten ničemný čaroděj byl teď jejím králem? Brandir takové mylenky zahnal, měl teď jiné starosti, mnohem naléhavějí a pro Eriador mnohem důleitějí.

“Má pro svého krále dárek,” řekl a dovedl tak jednání k závěru.

“Ovem,” odpověděla Deana a rty měla stále staené po zmínce o jejím královském původu.

Luthien a Kateřina se dívali, Oliver a Sioban se dívali, celá armáda Eriadoru a vichni trpaslíci z elezného Kříe se dívali, jak Brandir se aglinem po boku a vévodkyně Deana Welwortová těsně za nimi vystupují na nejvyí vě Princetownu. Na velkou tíhlou vě katedrály. Kdy byl na místě, ostrý vítr si pohrával s jeho dlouhým modrým atem. Čaroděj mluvil, mluvil k celému lidu země, k Eriadořanům a Avonským, hlasem zesíleným kouzlem, take ho slyeli v kadém koutu Princetownu.

“Přiel čas, aby se lid Eriadoru vrátil na sever,” oznámil čaroděj. “A aby se trpaslíci z elezného Kříe vrátili domů.”

A pak to řekl. Byla to slova, na která Luthien Bedwyr a Kateřina O’Haleová tak dlouho čekali.

“Eriador je svobodný!”

Epilog

“Království? Demokracie?” vykřikoval Oliver posměně. “Vláda, ptooey!” Byli na cestě u plný týden. Ačkoli u bylo jaro, počasí bylo ponuré a sychravé, rozhodně ne hodné slavného návratu do Caer Mac Donald. Teď, kdy u byly v dohledu hradby města a ohromný Chrám Zasvěcení, který se impozantně vypínal na kopci, se jejich rozhovor stočil na korunovaci krále Eriadoru.

Luthien nikdy nepochyboval o tom, kdo to bude. Někteří z lidu volali po arlatovém stínu, chtěli, aby převzal otěe vedení, ale Luthien znal své schopnosti a svá omezení. Brandir bude králem a Eriador na tom bude lépe!

“Ptooey?” ozvala se Kateřina.

“Vláda,” řekl znovu Oliver. “Ví, jaký je rozdíl mezi královstvím a demokracií?”

Kateřina pokrčila rameny - nevěděla ani přesně, co je to směr demokracie, o kterém mluvil Brandir, kdy se vichni vrátili do Eriadoru.

“V království,” vysvětloval půlčík, “pouívá člověk sílu, aby vyuíval jiného člověka. V demokracii se nabízí jetě jiné způsoby.”

Luthienovi a Kateřině to trvalo dlouho, ne poznámku pochopili.

“Take podle tvého názoru by Eriadoru bylo lépe bez krále?” zeptal se Luthien. “Můeme nechat města, aby se řídila sama…”

“To budou stejně,” řekl Oliver a Kateřina s ním souhlasila. Jen málo lidí z Eriadoru se podřídí vůli někoho, kdo nepochází z nějakého města nebo osady tohoto kraje.

“Stejně potřebujeme krále,” pokračoval Luthien rozhodně. “Potřebujeme někoho, kdo bude mluvit za nai zemi při jednání s jinými zeměmi. Tak to bylo od pradávna, dlouho předtím, ne kdokoliv slyel o Greensparrowovi.”

“A Brandir bude dret lid Eriadoru pospolu,” souhlasil Oliver. “A bude jednat rovně s trpaslíky a elfy, o tom vem nepochybuji. Ale přesto, vláda…”

“Ptooey,” vykřikli Luthien a Kateřina současně a vichni tři se dali do hurónského smíchu.

Korunovace krále Brandira proběhla bezchybně v jasný a slunný den, ani ne týden po návratu do Caer Mac Donald. Pokud byli tací, kteří s volbou nesouhlasili, byli zticha. Dokonce se zdálo, e i drsným horalům se ta sláva líbila.

Brandir teď nastoupil na cestu vůdce. Skončily bitvy mečů a nastoupily zápasy diplomacie. Luthien byl rád, e si můe oddechnout, byl rád, e z jeho ramen byla sňata tíha a odpovědnost.

Dočasně. Luthien si nedělal iluze, e si vyřídili účty a válka skončila. Diskutoval celou záleitost s Brandirem a oba byli toho názoru, e Greensparrow tak ochotně souhlasil jen proto, aby získal potřebný čas. Oba věděli, e moná zbyly ty největí bitvy, které budou bojovat.

Luthien pak přemýlel o Estabrukovi, který po mnoho let slouil avonskému království. Přemýlel o Estabrukovi, kterého pohřbili v Caer Mac Donald. Celý ivot slouil Avonu - a urozený rytíř si přál být pohřben v Eriadoru. Luthien dlouho a úporně přemýlel o té ironii.

Ale Luthien si řekl, e vechny temné mylenky si nechá na zítra, protoe na nádvoří přijel ozdobený kočár, který postavili na náměstí blízko Chrámu Zasvěcení. Brandir, který v purpurovém atu vypadal vznosně, se střapatými vlasy a krátce zastřieným, učesaným vousem, vystoupil za provolávání slávy tisíců lidí z kočáru a stoupal po schodech.

Tento den je určen k oslavě, připomněl si Luthien a přinutil se odehnat mylenky na Greensparrowa.

Tento den. Svobodný Eriador.

??

??

??

??

- 1 -