Cesta králů

Číslo I z Archiv Bouřné záře

Brandon Sanderson

Talpress (2009)

Hodnocení:
★★★★★

Štítky:
Fantasy, Science Fiction

Fantasyttt Science Fictionttt

První kniha plánovaného desetidílného cyklu je vstupní bránou do světa Rošáru. Rošár je kamenná země zmítaná bouřemi, jimž se přizpůsobila příroda (rostliny rostou z kamene a v bouřích se zatahují do země, zvířata se ukrývají do ulit a tvrdých schránek) i lidé (města se staví podle přesných schémat v místech mezi skalami). Při bouřích se uvolňuje zvláštní energie, bouřná záře, kterou je možné nabít polodrahokamy a ty potom využít třeba k pohonu fabriálů (důmyslných zařízení, která lidem zjednodušují život). Předurčení jedinci dokáží pomocí bouřné záře znásobit své síly a získat mimořádné schopnosti. Tento svět čelí dvěma hrozbám: periodickým obdobím katastrofálních spouští, z nichž ta nejhorší a poslední má teprve přijít, a odvěkému nepříteli, pustonošům, proti němuž lidstvo v dávné minulosti bránily rytířské řády paprsku, než záhadně zmizely ze země. Lidem po nich zůstaly jenom střepkordy a střepláty, mystické zbraně, které mění obyčejné lidi v neporazitelné válečníky. Není jich mnoho a platí se za ně královstvími. V tomto světě se odvíjejí na pozadí poněkud absurdní války aletů proti paršendům osudy tří hlavních hrdinů, zprvu samostatně, postupně se v náznacích začínají prolínat.

Jasnopán Dalinar Kholin, bratr zavražděného aletského krále a vojenský velitel, usiluje o návrat k dávným rytířským ctnostem podle staré knihy Cesta králů, což vyvolává nesouhlas širokého okolí. Za bouří trpí halucinacemi a to všechno ho postupně připravuje o autoritu. Mladá dívka Šalán po smrti svého otce usiluje o studium u Dalinarovy neteře Jasny Kholinové, známé badatelky a kacířky. Šalán k tomu ovšem nevede zdaleka jen touha po poznání. potřebuje Jasnin fabriál. Lékařův syn Kaladin se vzdává kariéry, aby mohl chránit svého malého bratra, který je povolán do války. Shodou nepříznivých okolností upadá do otroctví a stává se ochráncem těch nejubožejších, kteří už dávno rezignovali.

Všechno se začíná zaplétat. události se vyvíjejí velmi rychle, a ačkoliv kniha svým rozsahem působí jako čtivo na dlouhé zimní večery, dlouho rozhodně nevydrží. Čte se jedním dechem.

BRANDON SANDERSON

CESTA
KRÁLŮ

PRVNÍ KNIHA
ARCHIVU BOUŘNÉ ZÁŘE

TALPRESS

Copyright © 2010 by Dragonsteel Entertainment, LLC

Translation © 2012 by Milena Poláčková

Cover © 2010 by Michael Whelan

Interior illustrations by Isaac Stewart, Ben McSweeney, and Greg Call

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoliv způsobem reprodukovat a šířit bez souhlasu nakladatele.

ISBN 978-80-7197-427-7

Věnováno Emily, která je příliš trpělivá,

příliš vlídná

a příliš skvělá při výměně názorů.

Ale snažil jsem se.

PODĚKOVÁNÍ

První pracovní verzi knihy Cesta králů jsem dokončil v roce 2003, ale pracovat na částech knihy jsem začal koncem 90. let. Některé souvislosti sahají dokonce ještě hlouběji. Takhle dlouho nevznikala žádná z mých knih. Tento román jsem budoval víc než desetiletí. A tak není divu, že se na něm podílela spousta lidí. Není možné uvést je všechny − tak dobrou paměť prostě nemám. Jsou však mezi nimi prvoligoví hráči, kterým bych chtěl poděkovat především.

První z nich je moje žena Emily, které je kniha věnována. Vydala ze sebe hodně, aby mohla tato kniha spatřit světlo světa. Znamenalo to nejen číst rukopis a dávat různé rady, ale také na delší dobu oželet manžela, když zrovna psal. Kdyby někdo z vás čtenářů měl možnost se s ní setkat, poděkování by nezaškodilo. (Má ráda čokoládu.)

Jako obvykle na románu nechali kus práce můj redaktor a manažer − Moshe Feder a Joshua Bilmes. Zvláště Moshe, který nedostává zaplaceno, když mu autoři podsouvají monstrozity o bezmála půl milionu slovech. Přesto román redigoval bez jediného slova odporu. Díky jeho neocenitelné pomoci dostal román podobu, kterou máte před sebou. A jeho zásluhou také zkontroloval F. Paul Wilson scény s lékařskou tématikou − k jejich velkému prospěchu.

Speciální poděkování dále zasluhuje Harriet McDougalová, jedna z největších redaktorek naší doby, která ze své dobré vůle provedla korekturu a úpravy řádek. Příznivci Kola času ji znají jako osobu, která objevila, redigovala a vzala si Roberta Jordana. Mimo Kolo času se v poslední době redaktorské práci příliš nevěnuje, a tak je pro mě velkou poctou a vyznamenáním, že se na této knize podílela. Díky zaslouží i Alan Romanczuk, který pracoval s ní.

V nakladatelství Tor Books zaslouží poděkování za pomoc Paul Stevens. Byl naší styčnou osobou a udělal obrovský kus práce. Moshe a já jsme měli štěstí, že nám byl k dispozici. Jinak nám velmi pomohla Irene Gallová − výtvarná redaktorka, vždy nápomocná a trpělivá v každém jednání s dotěrným autorem, který měl na výtvarnou stránku knihy nesmyslné požadavky. Velké díky patří Justinu Golenbockovi, Gregu Collinsovi, Karlu Goldovi, Nathanu Weaverovi, Heather Saundersové, Meryl Grossové a celému týmu nakladatelství Tor. Dot Linová, která byla až do vydání této knihy mou tiskovou mluvčí (a která teď pracuje na tom, aby získala pár písmen navíc za své jméno), poskytla neocenitelnou pomoc nejen ve styku s veřejností, ale také svými radami a získáváním příznivců v New Yorku. Děkuju za všechno.

A když už mluvíme o výtvarné stránce, jistě si všimnete, že výtvarna je v této knize mnohem víc, než je v epické fantasy obvyklé. Je to zásluha mimořádné práce Grega Calla, Isaaca Stewarta a Bena McSweeneyho. Věnovali tomu obrovské úsilí a svoje návrhy mnohokrát přepracovávali do dokonalejší podoby. Benovo zpracování Šalánina skicáku je krásným skloubením mých nejlepších představ s jeho uměleckou interpretací. Isaac, který ilustroval romány ze série Mistborn, daleko předčil to, co se od něho čekalo. Pro tento román byla příznačná práce po nocích a šibeniční termíny. Za to zasluhuje velké uznání. (Je autorem ikon jednotlivých kapitol, map a barevných závěrečných stran a listů z Navanina zápisníku, kdybyste to chtěli vědět.)

Jako obvykle mi velmi pomohli mí studenti tvůrčího psaní a společně s nimi pár dalších čtenářů. Bez pořadí to je Karen Ahlstromová, Geoff a Rachel Biesingerovi, Ethan Skarstedt, Nathan Hatfield, Dan Wells, Kaylynn ZoBell, Alan a Jeanette Laytonovi, Janci Olds, Kristina Kuglerová, Steve Diamond, Brian Delambre, Jason Denzel, Michelle Trammelová, Josh Walker, Chris King, Austin a Adam Husseyovi, Brian T. Hill a ten Ben, kterému vždycky zkomolím jméno. Určitě jsem na někoho zapomněl. Jste všichni skvělí, lidičky. Dal bych vám Střepkord, kdybych mohl.

No, poděkování už nabírá epický rozsah, ale pořád jsou tu ještě další, které musím jmenovat. Tato slova píšu přesně rok potom, co jsem si najal za osobního asistenta nepostradatelného Petera Ahlstroma. Za osobního asistenta, redakční pravou ruku a přídavný mozek. Když budete procházet poděkování v ostatních mých knihách, vždycky ho tam najdete. Je to můj starý přítel a letitý rádce. Mám obrovské štěstí, že ho teď můžu mít na plný úvazek. Dnes vstával ve tři ráno, aby dokončil poslední korekturu. Až se s ním někdy dáte do řeči, kupte mu cihlu sýra.

Stejně tak by bylo opomenutím, kdybych nepoděkoval Tomu Dohertymu, jehož zásluhou tahle kniha prošla. Je to díky tomu, že věří tomuto projektu a že se dokázal smířit s tím, že je tak dlouhá. A také díky tomu, že na jeho osobní telefonát se Michael Whelan uvolil udělat obálku. Tom mi věnoval asi víc, než si zasloužím. Tohle je kniha (s tou nabubřelou délkou a množstvím ilustrací), před jakými nakladatelé utíkají, co jim nohy stačí. A důvodem, proč Tor systematicky tyhle hrozné knihy vydává, je právě tenhle člověk.

A na závěr ještě zmínku o úžasné obálce Michaela Whelana. Pro ty, kteří o tom ještě neslyšeli: začal jsem číst fantasy (opravdu jsem začínal jako čtenář) jako dospívající kluk právě díky obálkám Michaela Whelana. On má totiž unikátní schopnost vystihnout duši knihy obrazem. Vždycky jsem věděl, že knize s jeho obálkou můžu věřit. A snil jsem o tom, že bych měl jednou jeho obraz na obálce své knihy. Bylo to tehdy něco nedostižného.

Nakonec se to stalo − a u knihy mého srdce, na které jsem pracoval tak dlouho. Je to pro mě velká čest.

prolog
K ARCHIVU BOUŘNÉ ZÁŘE

Kalak přešel hřeben skaliska, zavrávoral a zastavil se před umírajícím hromoštěpem. Obrovitá kamenná nestvůra ležela na boku, žebrovité výběžky na hrudi měla polámané a roztříštěné. Z žulových ramenou jí vyrůstaly nepřirozeně dlouhé končetiny. Hluboké červené skvrny místo očí na klínovité hlavě vypadaly jako stvořené ohněm planoucím kdesi hluboko v kameni. Postupně pohasínaly.

I po těch stoletích se Kalak při pohledu na hromoštěpa z takové blízkosti zachvěl. Ruku mělo to monstrum stejně dlouhou, jako je člověk vysoký. Takovéhle ruce už ho jednou zabily a nebylo to nic příjemného.

Jistě, umírat není nikdy příjemné.

Obešel stvůru a opatrně našlapoval přes bojiště. Pláň byla samé kamení a skalisko, kolem něho se tyčily sloupovité skály a zem byla posetá těly. Rostliny tu téměř nerostly.

Skalnaté hřebeny a pahorky byly samá puklina a šrám. Některé byly roztříštěné nebo z nich byly vyražené kusy kamene. To byla místa, kde se utkali Silovazi. Méně často míjel popraskané výmoly zvláštního tvaru, z nichž se vytrhli hromoštěpi, aby se přidali k bitvě.

Mnoho těl bylo lidských. Ale mnoho jiných. Na zemi se mísily kaluže krve. Červená, oranžová, fialová. I když se žádné z těl kolem něho nehýbalo, do prostoru se rozléhaly neurčité zvuky. Bolestné sténání, zoufalé výkřiky. Nevypadaly jako zvuky vítězné bitvy. Nad porostem, který se přece jen tu a tam vyskytl, a nad hromadami doutnajících těl se vznášel kouř. Místy doutnal i kámen. Prachonoši vykonali své.

Ale já jsem přežil, pomyslel si Kalak, dal si ruku na srdce a pospíchal na místo, kde se měli setkat. Tentokrát jsem opravdu přežil.

Bylo to nebezpečné. Když zemřel, poslali ho zpátky. Neměl na vybranou. Když přežil Prokletí, předpokládalo se, že se vrátí také. Zpátky na to místo, kterého se děsí. Na to místo bolesti a ohně. Co kdyby se prostě rozhodl… že tam nepůjde?

To jsou nebezpečné myšlenky. Možná až zrádcovské myšlenky. Přidal do kroku.

Místo, kde se měli setkat, bylo ve stínu velké skalní formace. Byla to jakási věž čnějící proti obloze. Jako obvykle se jich na tom všech deset dohodlo ještě před bitvou. Kdo přežije, přijde sem. Kupodivu na něho čekal jen jeden. Jezrien. To všichni ostatní zemřeli? Možné to je. Tentokrát byla bitva zuřivá. Jedna z nejhorších. Nepřítel byl čím dál houževnatější.

Ale ne. Kalak vstoupil pod věž a zamračil se. Hrdě tam stálo sedm skvostných mečů zapíchnutých špičkou do kamene. Každý z nich byl uměleckým dílem, zdobený glyfy a vzory. Každý meč poznal. Kdyby jejich majitelé zemřeli, Čepele by zmizely.

Tyto meče byly mocné zbraně, ještě mocnější než Střepkordy. Byly vzácné. Unikátní. Jezrien stál u kruhu mečů a díval se směrem na východ.

„Jezriene?“

Postava v bílo-modrém se k němu otočila. I po těch stoletích vypadal Jezrien mladě, jako sotva třicátník. Krátkou černou bradku měl upravenou, jen jeho kdysi úhledné oblečení bylo očouzené a potřísněné krví. Otočil se ke Kalakovi a založil ruce za zády.

„Co se děje, Jezriene?“ zeptal se Kalak. „Kde jsou ostatní?“

„Odešli.“ Jezrienův hlas byl klidný, hluboký, majestátní. I když už stovky let nenosil korunu, jeho vystupování bylo stále královské. Vždycky si věděl rady. „Je to skoro zázrak. Tentokrát umřel jen jeden z nás.“

„Talenel,“ řekl Kalak. Jeho meč jako jediný postrádali.

„Ano. Zemřel, když hájil přechod přes severní vodní kanál.“ Kalak přikývl. Taln měl tendenci vybírat si zdánlivě beznadějné boje a vítězit v nich. A taky měl tendenci přitom zemřít. Už bude asi touhle dobou zpátky. Tam, kam chodili mezi Spouštěmi. V tom místě, které je horší než zlý sen.

Kalak cítil, že se třese. Odkdy je takhle slabý? „Jezriene, já se tentokrát nemůžu vrátit.“ Šeptal. Udělal krok dopředu a chytil Jezriena za ruku. „Nemůžu.“

Cítil, jak se v něm při tom doznání cosi zlomilo. Jak už je to dlouho? Staletí, možná tisíciletí utrpení. Bylo to tak těžké vytrvat. Ty ohně, ty háky, když se člověku každý den znovu a znovu zarývaly do těla. Leptaly mu kůži, spalovaly tuk a pronikaly až na kost. Jako by cítil ten pach. Všemohoucí, on to cítí! 

„Nech tu meč,“ odpověděl Jezrien.

„Cože?“

Jezrien pokynul ke kruhu mečů. „Byl jsem vybrán, abych na tebe počkal. Nebyl jsem si jistý, jestli jsi přežil. Bylo… učiněno rozhodnutí. Je čas ukončit Úmluvu přísahy.“

Kalaka polila hrůza. „Co to ale způsobí?“

„Išar věří, že dokud je mezi námi jeden, kdo je Úmluvou přísahy vázán, může to stačit. Máme šanci ukončit ten cyklus období Spouští.“

Kalak se podíval nesmrtelnému králi do očí. Vlevo vedle nich doutnala hromádka a vycházel z ní černý kouř. Zezadu se táhlo děsivé sténání umírajících. V Jezrienových očích viděl Kalak utrpení a smutek. Možná i strach. Člověka, který visí ze skály na niti.

Všemohoucí tam nahoře, pomyslel si Kalak. Už jsi jistě taky vyčerpaný. Už byli všichni.

Kalak se vrátil a odešel stranou, kde nad část bojiště vyčníval nízký převis.

Na zemi bylo příliš mnoho mrtvol a mezi nimi chodili živí. Muži v primitivním oblečení, v ruce kopí s bronzovými hlavicemi. Mezi nimi byli lidé s lesklými štíty. Kolem prošla skupinka mužů, čtveřice v potrhaných kůžích se připojila k majestátní postavě v krásném a složitě zdobeném stříbrném krunýři. Byl to zvláštní kontrast.

Jezrien se postavil vedle něho.

„Oni v nás vidí bohy,“ šeptal Kalak. „Spoléhají se na nás, Jezriene. Mají už jenom nás, nic víc.“

„Mají Paprsky. To stačí.“

Kalak zakroutil hlavou. „To je nespojí. Přijde nepřítel a najde si cestu. Dobře to víš.“

„Možná.“ Král Heraldů už žádné další vysvětlení nepodal.

„A Taln?“ zeptal se Kalak. Spálené maso. Oheň. Všude jenom samá bolest…

„Je pořád lepší, když trpí jeden, než kdyby trpělo deset,“ odpověděl mu šeptem Jezrien. Vypadal tak chladně. Jako stín. Jako když na někoho opravdového a poctivého dopadne světlo a teplo a vrhne za něj černý stín. Imitaci.

Jezrien se vrátil ke kruhu mečů. V ruce se mu z mlhy zhmotnil jeho vlastní Střepkord, ještě mokrý po kondenzaci. „Je rozhodnuto, Kalaku. Půjdeme každý svou cestou a už se navzájem nebudeme hledat. Naše Kordy musí zůstat tady. Úmluva přísahy končí.“ Zvedl meč a vrazil jej do kamene k ostatním sedmi.

Jezrien zaváhal, podíval se na meč, potom sklonil hlavu a otočil se. Jako by se styděl. „Zvolili jsme si svůj úděl dobrovolně. Tak si můžeme zvolit i to, kdy skončí.“

„Co řekneme lidem, Jezriene?“ zeptal se Kalak. „Co si o dnešním dni pomyslí?“

„To je prosté,“ poznamenal Jezrien a odcházel. „Řekneme jim, že definitivně zvítězili. Taková malá lež. Kdoví, třeba se ukáže, že to ani lež nebyla.“

Kalak se díval za Jezrienem, jak odchází přes spáleniště. Nakonec zhmotnil svůj Střepkord a zapíchl ho do kamene mezi ostatních osm. Otočil se a odcházel opačným směrem než Jezrien.

Přesto se neubránil, aby se nepodíval na kruh zabodnutých mečů s jedním prázdným místem. Tam, kam patřil desátý meč.

Toho, kdo je ztracen. Koho opustili.

Odpusť nám, pomyslel si Kalak a odešel.

KNIHA PRVNÍ

CESTA KRÁLŮ

O 4500 let později

PROLOG

ZABÍT

„Láska člověka je chladná jako horský potok jen tři kroky od ledu. Patříme Jemu. Bouřepánu… ano, jemu. Už jen tisíc dní a přijde Věčná bouře.“ 

Získáno prvního dne týdne palah měsíce šaš roku 1171, jednatřicet vteřin před smrtí. Dotyčná byla tmavooká těhotná žena ve středních letech. Dítě nepřežilo.

Szet-syn-syn-Vallano, Nepodstatný ze Šinovaru, byl ten den, kdy se chystal zavraždit krále, celý v bílém. Bílé oblečení patřilo k tradici Paršendů, která mu byla cizí. Udělal však, co po něm páni chtěli, a žádné vysvětlení od nich nežádal.

Seděl v rozlehlé kamenné místnosti, rozpálené od velkých ohňů, které vrhaly oslnivé světlo na všechny, kteří tu hýřili, až se jim při tanci a pití, křiku a zpěvu a tleskání po kůži kutálely kapky potu. Pár jich popadalo na zem s rudými tvářemi, když už je bouřlivé veselí zmohlo a ukázalo se, že jejich žaludky jako měch na víno neobstojí. Vypadali jako mrtví, aspoň dokud je pár přátel neodneslo z hodovní síně do připravených postelí.

Szet se nekolébal v rytmu bubnů, nepopíjel safírové víno a odolal tanci. Seděl na lavici vzadu jako nenápadný služebník v bílém. Málokterý z hostů, kteří tu tak bouřlivě oslavovali podepsání dohody, si ho všiml. Byl to jen sluha a Šinů si nikdo nevšímá. Tady na východě byli Szetovi lidé pokládáni za neškodné a poddajné. V zásadě to byla pravda.

Bubeníci začali bubnovat nový rytmus. Jejich údery Szetem otřásaly jako čtveřice tlukoucích srdcí pumpujících po celé místnosti neviditelnou krev. Szetovi páni − které civilizovanější království ponížila na barbary − seděli u zvláštních stolů. Byli to lidé s tmavou pletí, červeně mramorovanou. Říkalo se jim Paršendi a byli příbuzní poddajnějším služebnickým kmenům, kterým se skoro na celém světě říkalo paršové. Sami si kupodivu Paršendi neříkali, tak je pojmenovali Aleti. To jméno znamenalo něco jako „myslící paršové“. Nikdo to však nebral jako nijak ponižující.

Paršendi přivedli hudebníky. Plavoocí Aleti byli zprvu váhaví. Bubny pro ně byly nástrojem obyčejných tmavookých lidí. Jenže víno dokáže zakalit tradici i smysl pro uměřenost, a tak Aleti tou dobou už podlehli bujarému tanci a zábrany byly ty tam.

Szet vstal a začal se prodírat místností. Hýří se už dost dlouho. Dokonce i král odešel už před hodinou. Mnoho lidí však stále ještě oslavovalo. Cestou musel Szet překročit Dalinara Kholina − králova vlastního bratra − který se opilý sesunul na malý stolek. Tento stárnoucí, ale stále silný muž odháněl všechny, kdo by mu chtěli pomoct do postele. Kde je Jasna, králova dcera? V otcově nepřítomnosti řídil hostinu od vysokého stolu jeho syn Elhokar. Právě byl zabraný do hovoru se dvěma muži − snědým Azišem se zvláštní světlou skvrnou na tváři a s aletsky vypadajícím mužem, který se neustále ohlížel přes rameno.

Králova společnost nebyla důležitá. Szet se držel daleko od následníka, plížil se podél stěn kolem bubeníků. Kolem hlav jim poletovali hudební spreni. Vypadali jako vlající průsvitné stuhy. Když Szet obcházel hudebníky, všimli si ho. Už brzy půjdou. Společně s ostatními Paršendy.

Nevypadali dotčeně. Ani rozzlobeně. A přesto během pár hodin poruší dohodu. Nedávalo to smysl. Ale Szet se na nic neptal.

Na konci místnosti míjel řady stálých azurových světel vycházejících z místa, kde se stěna stýkala s podlahou. Byly tam zasazeny safíry naplněné Bouřnou září. Znesvěcení. Jak můžou lidé z těchto zemí používat něco tak posvátného jako obyčejné světlo? A ještě hůř, aletští badatelé už jsou prý na prahu objevu, jak vytvářet nové Střepkordy. Szet doufal, že je to jen vychloubání. Zbožné přání. Protože kdyby k tomu skutečně došlo, změnilo by to celý svět. Vyprávělo se to mezi lidmi všech zemí − od dalekého Thajlenahu až po vysoký Jah Keved − jako aletské pohádky dětem.

Tihle Aleti měli něco do sebe. I když byli opilí, měli svou přirozenou důstojnost. Byli vysocí a urostlí, muži chodili oblečení v tmavých hedvábných kabátcích bohatě zdobených zlatem a stříbrem, které se po stranách zapínaly na knoflíky. Každý v tom vypadal jako generál na bojišti.

Ženy se oblékaly ještě honosněji. Nosily okázalé hedvábné šaty, těsně přiléhavé, v pestrých barvách, které vynikly v kontrastu s temnými odstíny oblečení mužů. Levý rukáv měly šaty vždycky delší než pravý, až překrýval ruku. Byl to výraz staré aletské cudnosti.

Jasně černé vlasy nosily spoutané na temeni hlavy, buď ve složitých ornamentech složených z jednotlivých pramenů, nebo jen jako volnou kupku. Často byly propletené zlatými stuhami nebo ozdobami s drahými kameny, které planuly Bouřnou září. Nádherné… bylo to znesvěcení, ale bylo to nádherné.

Szet odešel z hodovní síně. Hned vedle míjel vchod na žebrácký hodokvas. Podle aletské tradice se souběžně s hostinou pro krále a jeho hosty konala vedle hostina pro nejchudší obyvatele města. Ve dveřích se právě s přihlouplým úsměvem ve tváři − buď po víně, nebo z mdlé mysli, to Szet nedokázal posoudit − sesul na zem muž s dlouhou černošedou bradkou.

„Viděl jste mě?“ zeptal se neartikulovaně. Potom se začal smát a cosi blábolit a sáhl po měchu s vínem. Takže to přece bylo z pití. Szet se protáhl kolem něho a šel dál okolo řady soch znázorňujících Desatero Heraldů staré vorinské víry. Jezerezáš, Iši, Kelek, Talenelát. Počítal jednoho po druhém a zjistil, že jich je jenom devět. Jeden chyběl a to bylo podezřelé. Proč dali pryč Šalašovu sochu? Král Gavilar byl pověstný svou oddaností vorinské víře. Podle některých až přehnanou oddaností.

Tady se chodba stáčela doprava a vedla po obvodu klenutého paláce. Byli na králově podlaží, o dvě patra výš, obklopeni kamennými zdmi a kamenným stropem i podlahou. To bylo znesvěcení. Na kámen se nešlape. Ale co mu zbývá? Je Nepodstatný. Udělá, co mu páni poručí.

Dnes to znamenalo obléct se do bílého. Do volných bílých kalhot, uvázaných v pase šňůrou, a volné košile s dlouhým rukávem splývající přes ně, vpředu otevřené. Bílé oblečení pro vraha patřilo k paršendským tradicím. I když se Szet neptal, jeho páni mu vysvětlili proč.

Bílá jako znak odvahy. Bílá jako kontrast k temnotě. Bílá jako varování.

Protože když se chystáte někoho zavraždit, má právo vidět vás přicházet.

Szet zabočil doprava a vydal se chodbou rovnou ke královým pokojům. Na stěnách hořely pochodně. Jejich světlo bylo mdlé − jako řídká polévka po vydatné hostině. Kolem pochodní tančili malí ohniví spreni. Vypadali jako hmyz, jehož tělo tvoří jen světlo. Szet sáhl do vaku pro světlo, ale potom zaváhal, když před sebou zahlédl další modré osvětlení. Na stěně visely dvě lampy naplněné Bouřnou září v jasných safírech. Szet došel až k jedné z nich, natáhl ruku a přikryl jí kámen ve skleněné kouli lampy.

„Ty tam!“ ozvalo se aletsky. Na křižovatce chodeb stáli dva strážci. Dvojitá stráž, protože ten večer byli v Kholinaru divoši. Pravda, tito divoši by už dnes měli být spojenci. Ale spojenectví je křehká věc.

Tohle nevydrží ani hodinu.

Szet se podíval na stráže. Blížily se k němu. Muži byli ozbrojeni kopími. Nebyli to plavoocí, tudíž měli zakázané meče. Na těle měli malované červené krunýře a na hlavách zdobené helmy. Mohli být sice temnoocí, ale byli to významní občané města s váženým postavením v královské gardě.

První ze strážců udělal pár kroků dopředu a mávl kopím. „Odstup. Tady nemáš co pohledávat.“ Měl tmavou aletskou pleť a řídký knír podél celých úst, který dole přecházel v bradku.

Szet se nepohnul.

„No tak?“ vykřikl strážce. „Na co čekáš?“

Szet se zhluboka nadechl a nasál do sebe Bouřnou záři. Proudila do něho ze dvou safírových lamp na stěnách a pronikala do jeho nitra, jako by ji inhaloval, bouřila mu v těle. V chodbě se najednou setmělo a zahalil ji stín, jako když vrcholek kopce zahalí průsvitný mrak.

Szet v sobě cítil teplo Záře, její neklid, jako by mu přímo do žil vjela bouře. Její síla byla osvěžující, ale nebezpečná. Nutila ho k činu. K pohybu. K útoku.

Zadržel dech a soustředil se na Záři. Stále cítil, jak mu uniká. Bouřná záře se dá udržet jen chvilku, nanejvýš pár minut. Uniká ven, protože lidské tělo je příliš porézní a neudrží ji. Slyšel, že Pustonoši ji prý dokážou udržet dlouho. Ale existují vůbec? Jeho trest nasvědčoval tomu, že neexistují. Jeho čest potřebovala, aby existovali.

Szet, plný posvátné energie, se vrhl proti strážcům. Všimli si, že z něho uniká Záře, z těla mu vycházely její obláčky jako světélkující kouř. Velitel stráže vytřeštil oči a potom se zamračil. Szetovi bylo jasné, že ještě nikdy nic takového neviděl. Pokud si dobře pamatuje, zabil každého, kdo chodí po kameni, který viděl, co umí.

„Co je vám? Co… kdo jste?“ Ze strážcova hlasu se ztrácela jistota. „Duch nebo člověk?“

„Co je mi?“ zeptal se Szet šeptem a ze rtů mu uniklo trochu Záře. Podíval se za strážce dál do chodby. „Je mi… to líto.“

Szet mrkl a šlehem sebou mrštil do vzdáleného bodu na chodbě. Záře v něm vzkypěla jako výbuch a mrazila mu kůži a země pod nohama ho v tu chvíli přestala přitahovat. Místo toho ho okamžitě přitáhlo ono vzdálené místo na chodbě − jako by pro něj v tu chvíli gravitace nevycházela zdola, ale právě odtud.

To byl základní šleh, první ze Tří šlehů. Umožňoval mu manipulovat se silou, která člověka přitahuje k zemi − ať je to cokoliv − spren, nebo bůh. Pomocí šlehů mohl člověka nechat přitáhnout k jakémukoli jinému povrchu jakýmkoli směrem.

Ze Szetovy perspektivy teď byla chodba hlubokou šachtou, kterou padal, a stráže stály po jejích stranách. Oba muži byli šokováni, když je Szet zasáhl nohama do obličeje a srazil je k zemi. Stále z něho unikala Záře. Podlaha chodby se vrátila dolů a on dopadl na nohy mezi oba strážce. Oblečení mu praskalo a odletovaly z něj kousky ledu. Vstal a začal zhmotňovat Střepkord.

Jeden ze strážců šátral po zbrani. Szet se podíval nahoru a rukou sáhl dolů a dotkl se strážcova ramene. Soustředil se na bod nad sebou a vysílal Záři ze svého těla do strážce. Potom jím šlehem mrštil do stropu.

Strážce vyjekl hrůzou, když se mu svět obrátil vzhůru nohama. Vycházela z něho Záře. Narazil do stropu a upustil zbraň. Na kopí šleh nepůsobil a spadlo na zem vedle Szeta.

Zabít. Nejtěžší hřích. Přesto tam Szet stál, Nepodstatný, svatokrádežně kráčející po kameni, který použili na stavbu. A tím to neskončí. Jako Nepodstatný má zakázáno ukončit jen jediný život.

Svůj.

Po deseti úderech srdce se mu zhmotněný Střepkord objevil v připravené ruce a mohl jej sevřít. Zhmotnil se, jako by vznikl kondenzací páry, po celé délce kovového ostří se perlily kapičky vody. Byl dlouhý a tenký, špičatý na obou stranách, menší než obvykle. Szet se jím rozmáchl a nechal za sebou rýhu v kamenné podlaze a díru v krku druhého strážce.

Střepkord zabíjel zvláštním způsobem. Jako vždycky. I když dokázal snadno rozetnout kámen, ocel nebo cokoliv neživého, zamlžil se, když přišel do styku s lidským tělem. Prošel strážci krkem, aniž by na něm nechal jedinou stopu. Ale ve chvíli, kdy do těla pronikl, se strážci vzňaly a vyhořely oči. Zčernaly a seschly a strážce se skácel mrtev k zemi. Střepkord lidské tělo nepořezal. Poškodil lidskou duši.

První strážce u stropu zalapal po dechu. Podařilo se mu postavit se, i když stál na stropě vzhůru nohama. „Střeponoš!“ vykřikl. „Střeponoš přepadl královu chodbu! Do zbraně!“

Konečně, pomyslel si Szet. Stráže sice nepochopily, co dělal s Bouřnou září, ale Střeponoše poznaly.

Szet se sehnul a zvedl spadlé kopí. Přitom povolil dech, který zadržoval od chvíle, kdy nasál Záři. Dokud ji měl v sobě, nemusel dýchat. Jenže v těch dvou lampách jí mnoho nebylo, takže se brzy potřeboval nadechnout. Jakmile dech povolil, Záře unikala rychleji.

Opřel kopí tupou stranou o kamennou podlahu a zvedl hlavu. Strážce nad ním přestal křičet a vytřeštil oči, když mu začala košile klouzat z těla dolů, jak se gravitace pomalu vracela zpět. Záře kolem jeho těla ubývala.

Podíval se dolů na Szeta. Na špičku kopí, která mu mířila přímo na srdce. U kamenného stropu se objevili fialoví spreni strachu.

Záře vyprchala. Padal dolů.

Vykřikl, když dopadl na kopí. Projelo mu hrudníkem. Szet nechal kopí upadnout i s tělem nabodnutým na jeho konci. Se Střepkordem v ruce zabočil do postranní chodby podle mapy, kterou si zapamatoval. Plížil se kolem rohu a přitiskl se ke stěně právě v okamžiku, kdy dorazila k mrtvému tělu další skupina strážců. Okamžitě začali křičet na poplach.

Instrukce měl jasné. Zabít krále a nechat se přitom vidět. Ať Aleti vidí, že přišel a co udělal. Ale proč? Proč Paršendi přistoupili na tuto dohodu, a přitom ještě v den jejího podepsání poslali vraha na krále?

Dál v chodbě svítily další kameny. Král Gavilar si potrpěl na okázalost a netušil, že tím Szetovi poskytuje zdroj síly pro jeho šlehy. To, co Szet dokázal, totiž celá tisíciletí nikdo neviděl. Historické záznamy o těch dávných dobách byly rozporuplné a legendy neuvěřitelně nepřesné.

Szet nahlédl zpátky do chodby. Jeden ze strážců si ho všiml, ukázal na něj a křičel. Szet se ubezpečil, že ho dobře viděli, a odplížil se pryč. Rozběhl se a cestou se zhluboka nadechl a nasál Záři z lamp. Tělo mu ožilo, běh se zrychlil a svaly mu překypovaly silou. Záře v jeho nitru divoce bouřila, v uších mu tepala krev. Bylo to hrozné a zároveň krásné.

Dvě schodiště na stejné straně. Otevřel dveře skladiště a na okamžik se zastavil − jen aby si ho stráže za rohem všimly. Potom skočil do místnosti. Připravil se na plný šleh, zvedl ruku a poručil Záři, aby se kolem ní shromáždila. Cítil napětí v kůži způsobené zářením. Potom se rozmáchl rukou ke dveřím. V jasném světle, které na ně vrhl, změnily barvu. Zabouchly se přesně v okamžiku, kdy dorazila stráž.

Bouřná záře držela dveře zavřené silou stočlenné armády. Plný šleh pevně spojoval předměty k sobě a pevně je držel, dokud Záře nevyprchala. Dosáhnout tohoto efektu trvalo déle − a Záře ubývala rychleji − než u základního šlehu. Klika dveří se otřásala a postupně začínalo praskat dřevo, jak na něj stráže narážely plnou vahou svých těl. Kdosi volal a žádal sekyru.

Szet přešel rychlými kroky na druhou stranu místnosti, kličkoval mezi přikrytým nábytkem, který tu byl uskladněný. Byl z drahého dřeva a červených textilií. Došel až k zadní stěně − duševně se připravil na to, že se dopustí dalšího znesvěcení − zvedl Střepkord a rozetnul temně šedý kámen. Kámen se řezal snadno; Střepkord dokázal rozetnout jakoukoliv neživou věc. Následovaly další dva řezy, kolmé, potom jeden podél podlahy. Vyřízl velký kus kamene. Zatlačil na něj rukou a vyslal do něj Záři.

Dveře za ním začínaly povolovat. Ohlédl se přes rameno, zaměřil se na ně a šlehl tímto směrem vyříznutým kusem kamene. Na oblečení mu krystalizovaly kousky ledu. Šlehnout něčím tak velkým vyžadovalo obrovské množství Záře. Bouře v jeho nitru se zmírnila na pouhý neklid.

Udělal krok stranou. Velký kámen se zachvěl a rozletěl se po místnosti. Normálně by nebylo možné s tak obrovskou hmotou hnout. Jeho vlastní váha by ho držela na kameni, který byl pod ním. Přesto tato váha teď snadno povolila. Změnila se gravitace a místo země ho přitahovaly dveře. S hlubokým skřípěním se kámen vysunul ze zdi a valil se vzduchem ke dveřím. Cestou porážel nábytek.

Vojáci konečně prolomili dveře a vrávoravě vpadli do místnosti přesně v tom okamžiku, kdy balvan vletěl do dveří.

Szet se otočil zády k ohlušujícímu křiku, který následoval společně s praskotem dřeva a lidských kostí. Skrčil se a prošel dírou ve zdi do další chodby.

Šel pomalu a nasával Záři z lamp, které cestou míjel. Dmýchal ji v sobě, až v něm znovu začínala bouřit. Lampy pohasly a chodba potemněla. Na jejím konci stály masivní dřevěné dveře. Když se k nim přiblížil, kolem zdí se objevili malí spreni strachu. Vypadali jako kuličky fialového slizu a táhlo je to ke dveřím. Přitahoval je strach na druhé straně.

Szet dveře otevřel a vešel do poslední chodby, která vedla přímo ke královým pokojům. Lemovaly ji vysoké červené keramické vázy. Po stranách dlouhého úzkého červeného koberce postávali nervózní vojáci. Byl červený jako potok krve.

Vojáci, ozbrojení kopími, nečekali, až k nim přijde blíž. Rozběhli se a zvedli zbraně. Szet máchl rukou ke straně a vyslal Záři ke dveřím. Použil třetí a poslední šleh, zpětný šleh. Fungoval opačně než ostatní dva typy. Nezpůsobil, že by dveře začaly vysílat Záři. Naopak okolní světlo nasávaly a vytvářely jakýsi zvláštní polostín.

Stráže vrhly kopí. Szet klidně stál, ruku na zárubni dveří. Zpětný šleh vyžadoval, aby byl s příslušným předmětem v neustálém kontaktu, ale nepotřeboval příliš mnoho Záře. Všechno, co se k němu přiblížilo − zvláště lehčí předměty − bylo přitahováno k cíli šlehu.

Kopí se točila ve vzduchu kolem Szeta a vrážela do dřevěného rámu dveří. Když cítil, že dopadla, vyskočil do vzduchu, šlehl sebou proti pravé stěně a s hlasitým plesknutím dopadl nohama na kámen.

Okamžitě se přeorientoval. Nevnímal, že stojí na zdi. Z jeho pohledu stáli na zdi vojáci a červený koberec se táhl mezi nimi jako dlouhá tapiserie. Rozběhl se chodbou a rozmáchl se Střepkordem, až setnul hlavu oběma mužům, kteří na něho vrhli kopí. Oči jim vzplanuly a padli mrtví na zem.

Ostatní strážce v chodbě ovládla panika. Někteří se ho snažili napadnout, jiní volali o pomoc, další před ním utíkali. Dělalo jim problém orientovat se a mířit na někoho, kdo visí na stěně. Szet jich několik setnul a potom vyskočil do vzduchu, stočil se a šlehl sebou zpátky na podlahu.

Dopadl na zem přímo mezi vojáky. Obklíčený ze všech stran, ale se Střepkordem v ruce.

Podle legend nosili před dávnými věky Střepkordy Rytíři Paprsku. Byl to dar od jejich boha, aby mohli bojovat proti nestvůrám z kamene a ohňů, vysokým mnoho metrů, jejichž oči žhnuly nenávistí. Pustonoši. Když měl nepřítel kůži tvrdou jako kámen, byla ocel k ničemu. Tehdy bylo potřeba zbraně od boha.

Szet vstal, volné bílé oblečení mu vlálo kolem těla. Pevně svíral čelisti, protože si byl vědom, že se opět dopouští hříchu. Rozmáchl se a zbraň se mu zaleskla ve světle pochodní. Švihal elegantními širokými tahy. Nejdřív tři a nakonec čtvrtý. Nemohl zavřít uši před křikem, který následoval, ani oči před tím, jak vojáci padají na zem. Popadali jako figurky, když je neopatrné dítě smete ze stolu. Jakmile se Střepkord dotkl lidské páteře, člověku shořely oči a zemřel. Když se dotkl jádra končetiny, zničil končetinu. Jeden voják od něho odklopýtal a z ramene mu bezvládně visela paže. Už ji nikdy nebude schopen ovládat a používat.

Szet odložil Střepkord a zůstal stát mezi mrtvolami se zuhelnatělýma očima. Tady v Aletkaru lidé často vyprávěli legendy o draze vykoupeném vítězství nad Pustonoši. Když však zařinčely zbraně, obrátilo se všechno zlé proti obyčejným vojákům a z lidského života se stalo laciné zboží.

Szet se otočil a šel dál. Nohama v měkkých pantoflích našlapoval po červeném měkkém koberci. Jeho Střepkord byl jako vždycky stříbrný a čistý. I když s ním člověk zabíjel, nikdy na něm nezůstaly stopy krve. To o něčem vypovídalo. Střepkord byl jen nástrojem − ten vinu za vraždu nenesl.

Dveře na konci chodby se rozletěly dokořán. Szet strnul. Ze dveří vyběhla skupinka vojáků a vedla muže v královském oblečení. Král se krčil, jako by se vyhýbal šípům. Vojáci byli v tmavě modrém, v barvách královské gardy. Nad mrtvolami se nijak nepozastavili. Byli připraveni na to, co dokáže Střeponoš. Otevřeli postranní dveře a postrčili do nich svého chráněnce. Několik jich vrhlo po Szetovi kopí a zmizelo.

Z králových pokojů vystoupila další postava. Byla oblečená v lesklém modrém brnění sestaveném ze vzájemně propletených plátů. Bylo jiné než obyčejné štíty. Nemělo nikde ve spojích vidět kůži. Tvořily ho pouze malé, složitě propletené plátky, které do sebe hladce zapadaly. Bylo krásné, protkávané po okrajích zlatými proužky. Helmu mělo zdobenou třemi liniemi ve tvaru malých křídel.

Střeplát, obvyklý doplněk Střepkordu. Postava, která ho měla na sobě, měla i meč − obrovský Střepkord dlouhý bezmála dva metry, stříbrný, zářivý, zdobený motivem plamenů, které vypadaly, jako by skutečně žhnuly. Zbraň stvořená k tomu, aby zabíjela temné bohy. Větší protějšek Střepkordu, který držel v ruce Szet.

Szet zaváhal. Tuhle zbraň neznal. Nikdo ho neupozornil, že by mohl bojovat proti takovému soupeři, a nikdo mu nedal dostatek času, aby se seznámil s tím, jaké kordy a štíty Aleti mají. Se Střeponošem se však musí utkat dřív, než vyrazí za králem. Nemůže si dovolit nechat takového soupeře za sebou.

Kromě toho by ho třeba ten Střeponoš mohl porazit a zabít a ukončit ten jeho mizerný život. Šlehy mu proti soupeři ve Střeplátu nebudou fungovat správně. Navíc soupeři toto brnění dodává sílu. Szetovi nedovolí čest, aby svou misi vzdal nebo aby se dobrovolně vydal na smrt. Kdyby mu však ta smrt přišla naproti, přivítá ji.

Střeponoš zaútočil. Szet sebou šlehl ke straně chodby, otočil se, vyskočil a dopadl na stěnu. Ohlédl se, Střepkord připravený v ruce. Střeponoš zaujal útočnou pozici, jednu ze šermířských poloh používaných tady na východě. Pohyboval se mnohem hbitěji, než by se v takovém brnění předpokládalo. Střepláty byly zvláštní. Byly stejně starodávné a stejně magické jako Střepkordy, které doplňovaly.

Střeponoš udělal výpad. Szet uskočil stranou a šlehl sebou proti stropu. Střeponošův Střepkord rozřízl zeď. Szet cítil rozechvělé vzrušení. Rozběhl se a zaútočil úderem svrchu. Mířil na Střeponošovu helmu. Muž se však přikrčil, klekl si na jedno koleno a Szetův Střepkord proletěl vzduchem a minul.

Szet uskočil dozadu, Střeponoš se proti němu rozmáchl a rozetnul strop. Szet žádný štít neměl a v tu chvíli na to nedbal. Jeho šlehy rušily kameny, které nabíjely Střeplát, musel se tedy rozhodovat obezřetně.

Střeponoš se otočil a Szet se rozběhl přes strop. Jak očekával, Střeponoš se znovu rozmáchl a Szet uskočil stranou a stočil se z jeho dosahu. Napřímil se a prudce se otočil a šlehl sebou zpátky na podlahu. Doskočil s obratem na zem na Střeponoše a vrazil Střepkord do jeho nechráněných zad.

Střeplát však měl jednu velkou výhodu. Blokoval zásahy Střepkordem. Szet soupeře zasáhl a vytvořil pavučinu tenkých linek na zádech jeho krunýře. Prasklinami začala unikat Záře. Střeplát se nezprohýbal, ani nerozlámal jako obyčejný kov. Szet by musel soupeře zasáhnout ještě aspoň jednou do stejného místa, aby pronikl skrz.

Střeponoš se vztekle otočil a Szet začal uskakovat, když se mu vrhl po nohou. V jeho nitru bouřila Záře a poskytovala mu mnoho výhod − především schopnost rychle se zotavit z drobných ran. Pokud by ho však Střepkord připravil o končetinu, Záře by mu nepomohla.

Obíhal Střeponoše a potom v jednu chvíli vyrazil dopředu. Střeponoš se znovu rozmáchl, ale Szet sebou v mžiku šlehl na strop, aby se jeho úderu vyhnul. Vyletěl do vzduchu a úder jej minul. Hned se zase vrátil na zem. Při doskoku Střeponoše zasáhl, ten se však rychle vzpamatoval, znovu se ohnal mečem a tentokrát Szet vyvázl jen o vlásek.

Střeponoš byl nebezpečně obratný. Mnoho Střeponošů se příliš spoléhalo na sílu svých zbraní. Tenhle byl jiný.

Szet vyskočil na stěnu a odtud dělal na Střeponoše krátké rychlé výpady, jako když útočí úhoř. Střeponoš ho odrážel rozmáchlými tahy mečem. Délka Střepkordu mu stačila na to, aby Szeta držel v bezpečné vzdálenosti.

Tohle už trvá moc dlouho! pomyslel si Szet. Jestli se králi podařilo uprchnout někam do úkrytu, tak on svou misi nesplní bez ohledu na to, kolik lidí při ní zabije. Přikrčil se k dalšímu výpadu, ale Střeponoš ho opět odrazil. Každá další vteřina, o kterou se tento souboj protahoval, znamenala větší riziko, že král uprchne.

Je na čase zvýšit tempo. Vymrštil se do vzduchu, šlehl sebou proti zdi na druhém konci chodby a rozletěl se nohama proti soupeři. Střeponoš nezaváhal a rozmáchl se mečem, ale Szet sebou okamžitě šlehl dolů. Střepkord mu proletěl nad hlavou.

Dopadl do podřepu a setrvačností se vrhl dopředu a bodl Střeponoše do místa, kde měl popraskaný Střeplát. Zasadil mu silnou ránu. Ze Střeplátu vyletělo několik úlomků. Střeponoš zaklel, klekl si na jedno koleno a zvedl ruku. Szet na něho z boku namířil nohou a kopl. Záře mu pomohla soupeře kopnutím povalit.

Těžký obrněný Střeponoš upadl na dveře králova pokoje, rozbil je a vletěl dovnitř. Szet si ho přestal všímat a vplížil se pravými dveřmi do další chodby, kam odvedli krále. Měla stejný červený koberec a lampy na Bouřnou záři na zdech mu umožnily opět v sobě nabít a rozdmýchat bouři.

Dostal nový příval energie a vrhl se dopředu. Kdyby se dostal, kam potřebuje, vyřídil by tu věc s králem a potom by se vrátil bojovat se Střeponošem. Nebylo by to snadné. Plný šleh proti dveřím Střeponoše nezastaví a Střeplát mu umožní běžet nadpřirozenou rychlostí. Szet se ohlédl přes rameno.

Střeponoš ho nepronásledoval. Seděl a vypadal omámeně. Szet ho vnímal periferním zrakem, jak sedí uprostřed úlomků dřeva a třísek. Možná ho zranil víc, než si myslí.

Nebo možná…

Strnul. Vybavila se mu přikrčená hlava muže, kterého spěšně odváděli do bezpečí. Tvář měl zakrytou. A ten Střeponoš ho stále ještě nepronásleduje. A přitom je tak obratný. Říká se, že jen málokdo dokáže čelit šermířskému mistrovství Gavilara Kholina. Že by?

Otočil se a utíkal zpátky. Nechal se vést svým instinktem. Jakmile ho Střeponoš spatřil, energicky vstal. Szet přidal a běžel rychleji. Jaké je nejbezpečnější místo pro mladého krále? V rukou stráží na útěku? Nebo pod ochranou Střeplátu vzadu jako nějaký zapomenutý strážce?

Chytrá lest, pomyslel si Szet, když ještě před chvilkou omámený Střeponoš zaujal znovu bojovou pozici. Szet na něho zaútočil s novou silou a zuřivě mával Střepkordem na obě strany. Střeponoš − král − se agresivně rozháněl dlouhými táhlými údery. Szet před jedním couvl a cítil, jak zbraň prolétla jen o pár centimetrů od něj. Připravil se na další útok a vyrazil dopředu pod královým letícím Střepkordem. Král čekal další úder z boku a reflexivně stočil ruku, aby si kryl díru ve Střeplátu. Tím vytvořil Szetovi prostor, aby kolem něho mohl proběhnout do králových pokojů.

Král se otočil a následoval ho. Szet však proběhl okázale zařízeným pokojem, natáhl ruku a dotýkal se cestou nábytku. Plnil ho Bouřnou září a šlehal jím proti králi. Nábytek se valil po pokoji, jako by místnost najednou převrátil na bok. Proti králi letěly pohovky, židle a stolky. Gavilar se dopustil té chyby, že se proti nim bránil Střepkordem. Střepkord snadno rozetnul masivní pohovku, ale její kusy přesto do krále narážely, až vrávoral. Za pohovkou letěla podnožka. Srazila ho na zem.

Gavilar se stočil pryč z dráhy letícího nábytku a vyrazil dopředu. Do Střeplátu nasával Bouřnou záři z kusů nábytku, které jí byly nasycené. Szet se soustředil a vyskočil do vzduchu, šlehl sebou dozadu a napravo a tím uhnul z dosahu králova úderu. Potom se dvěma základními šlehy vrhl dopředu. Ze všech stran z něho vycházela Záře, až na něm přimrzalo oblečení, jak ho to táhlo proti králi dvojnásobnou rychlostí normálního pádu.

Králův postoj prozrazoval překvapení, když se Szet najednou vznesl a letěl na něho a přitom se otáčel. Vrazil Střepkord do královy helmy a hned sebou šlehl proti stropu, obrátil gravitaci a padal nahoru, až upadl na kamennou střechu. Mnohokrát sebou v příliš krátké době šlehl různými směry, takže se jeho tělo vychýlilo z dráhy a nedokázalo dopadnout koordinovaně. Vrávoravě vstal.

Král dole ustoupil dozadu a snažil se zaujmout pozici, aby mohl udělat proti Szetovi výpad. Helmu měl prasklou a unikala jí Záře. Stál a kryl si bok s rozbitým Střeplátem. Rozmáchl se druhou rukou proti stropu. Szet sebou okamžitě šlehl dolů a odhadoval, že si král nestihne včas připravit meč.

Podcenil ho však. Král se mu postavil do cesty a spolehl se na to, že helmou absorbuje záři. Jakmile Szet uhodil do helmy podruhé − a rozbil ji − Gavilar vymrštil ruku a uhodil Szeta pěstí v dlouhých kovových rukavicích do obličeje.

Zatmělo se mu před očima, zatočila se mu hlava a rozostřilo vidění.

Bolest. Hrozná bolest! 

Vykřikl. Záře z něj okamžitě vyprchala a vrazil do čehosi tvrdého. Dveře na balkon. Cítil další bolest v ramenou, jako by ho někdo bodal stovkami dýk, upadl na podlahu, schoulil se a svaly se mu roztřásly. Obyčejného člověka by taková rána zabila.

Na bolest není čas. Na bolest není čas. Na bolest není čas!

Zamžoural očima a zatřásl hlavou. Celý svět se s ním točil a všechno bylo temné a zamlžené. Je slepý? Není. Venku je tma. Je na dřevěném balkonku. Soupeřova rána ho prohodila dveřmi. Cítil jakýsi dusot. Těžké kroky. Střeponoš!

Potácel se a zrak mu stále přecházel. Z tváře se mu valila krev a kůží mu utíkala Bouřná záře a oslepila mu levé oko. Záře. Uzdravila by ho, kdyby to bylo možné. Měl povolenou čelist. Zlomenou? Upustil Střepkord.

Před ním se objevil těžkopádně postupující stín. Střeponošovo brnění nasáklo tolik Záře, že mu velmi ztěžovala chůzi. Ale přesto se k němu blížil.

Szet vykřikl, klekl si a plnil Září dřevěnou kostru balkonu. Potom jí šlehl dolů. Vzduch kolem něho mrzl. V těle mu opět zuřila bouře a rukama mu přecházela až na dřevo balkonu. Znovu jím šlehl dolů a potom ještě jednou. Počtvrté šlehl v okamžiku, kdy na balkon vešel Gavilar. Pod další váhou se balkon zakymácel a dřevo začalo praskat.

Střeponoš na chvilku zaváhal.

Szet šlehl balkonem popáté. Opěrné trámy povolily a celá kostra balkonu se uvolnila od domu. Szet vykřikl přes přeraženou čelist a použil poslední paprsky Záře a šlehl sebou ke zdi domu. Proletěl kolem vyděšeného Střeponoše a upadl na zeď a svalil se.

Balkon spadl dolů a král v šoku ztratil pevnou půdu pod nohama. Padal rychle. Ve svitu měsíce zamlženým zrakem, s jedním okem slepým, sledoval Szet s posvátnou bázní, jak balkon dopadl. Zeď paláce se otřásla a praskot dřeva se odrážel jako ozvěna od sousedních domů.

Szet s námahou a se sténáním vrávoravě vstal. Cítil se slabý. Spotřeboval všechnu Záři příliš rychle a vysílil se. Klopýtal podél zdi k troskám balkonu a sotva se držel na nohou.

Král se hýbal. Střeplát člověka proti takovému pádu ochránil, ale v boku, v místě, kde Szet Střeplát poškodil, měl zabodnutý kus kůlu. Szet si k němu klekl a díval se mu do bolestí zkřivené tváře. Ostré rysy, hranatá brada, černá bradka tu a tam bíle prokvetlá, nápadné světle zelené oči. Gavilar Kholin.

„Já… jsem… vás čekal,“ řekl král přerývaně.

Szet mu sáhl pod přední část Střeplátu a nahmatal popruhy. Rozepnul je, stáhl mu Střeplát z těla a odhalil drahé kameny pod ním. Dva byly popraskané a vyhořelé. Tři ještě svítily. Z posledních sil se Szet otupěle nadechl a nasál do sebe Záři.

Znovu v něm vzplanula bouře. Z poraněné tváře mu Záře rychle unikala a přitom mu hojila kůži a kosti. Bolest cítil stále ještě velikou. Záře nehojila rány dost rychle. Bude to trvat hodiny, než se uzdraví.

Král se rozkašlal. „Řekněte… Thaidakarovi… že… už je pozdě…“

„Nevím, kdo to je,“ odpověděl Szet. Nedokázal s poraněnou čelistí správně vyslovovat. Sáhl stranou a obnovil si Střepkord.

Král se zamračil. „Tak komu…? Restaresovi? Sadeasovi? Nikdy jsem nemyslel…“

„Mí páni jsou Paršendi,“ odpověděl Szet. Po deseti úderech srdce držel Střepkord v ruce, ještě mokrý.

„Paršendi? To nedává smysl.“ Gavilar se znovu rozkašlal, třesoucí se rukou si sáhl na hruď a nahmatal kapsu. Vytáhl z ní malý křišťálový sfer přivázaný řetízkem. „Vezměte si to. Nesmějí to dostat.“ Zdálo se, že chvílemi ztrácí vědomí. „Řekněte… bratrovi… že… musí najít… nejvýznamnější slova… co člověk… dokáže říct…“

Gavilar zmlkl.

Szet zaváhal, potom si klekl a vzal si sfer. Byl zvláštní, nikdy nic takového neviděl. Úplně tmavý, ale přitom jako kdyby zářil. Černým světlem.

Paršendi? řekl král. To nedává smysl.

„Nic už nedává smysl,“ šeptal Szet a schoval sfer. „Všechno se hroutí. Je mi to líto, aletský králi. Já vím, vám už je to jedno. Aspoň už je konec.“ Vstal. „Aspoň už s námi neuvidíte ten konec světa.“

Vedle králova těla se z mlhy zhmotnil Střepkord a s cinknutím upadl na kameny, protože jeho pán byl mrtvý. Jeho cena byla nevyčíslitelná. Pro jediný Střepkord padala celá království, když o něj lidé soupeřili.

Z paláce se ozval vyděšený křik. Szet musí jít. Ale…

Řekněte bratrovi…

Pro Szetův lid bylo poslední přání umírajícího svaté. Vzal královu ruku, namočil ji v jeho krvi a napsal jeho prstem na dřevo: Bratře, musíš najít nejvýznamnější slova, co člověk dokáže říct.

Potom zmizel ve tmě. Králův Střepkord nechal na místě. Nepotřeboval ho. Jeho vlastní Střepkord už byl pro něho dost velkým prokletím.

ČÁST PRVNÍ

Nahoře nad tichem

KALADIN • ŠALÁN

1

BOUŘÍ POŽEHNANÝ

„Zabili jste mě. Parchanti, vy jste mě zabili! Slunce ještě svítí a já umírám!“ 

Získáno pátého dne týdne čač měsíce betab roku 1171, deset vteřin před smrtí. Subjekt byl tmavooký voják věku jedenatřiceti let. Vzorek je diskutabilní.

O PĚT LET POZDĚJI

„Já umřu… umřu, že jo?“ zeptal se Cenn.

Větrem ošlehaný veterán vedle něho se otočil a podíval se na něj. Měl krátkou černou bradku a po stranách prošedivělé černé vlasy.

Umřu, pomyslel si Cenn a pevně svíral kopí kluzké od potu. Umřu. Pro Bouřepána, já umřu… 

„Kolik ti je, mladej?“ zeptal se veterán. Cenn si nepamatoval jeho jméno. Při pohledu na nepřátelské vojsko na druhé straně kamenitého bojiště bylo těžké si zapamatovat cokoliv. Jejich seskupení bylo tak uspořádané, úhledné, organizované. Krátká kopí v přední linii, dlouhá kopí a oštěpy vzadu, lučištníci po stranách. Tmavooký kopiník měl stejnou výstroj jako Cenn − koženou vestu a sukni ke kolenům, jednoduchou ocelovou helmu a stejný krunýř.

Plavoocí měli většinou celé brnění. Seděli rozkročmo na koních a kolem nich se hemžily čestné stráže s lesklými nachově červenými a tmavě zelenými štíty. Jsou mezi nimi Střeponoši? Jasnopán Amaram Střeponoš není. Má nějakého mezi svými muži? Co kdyby Cenn musel s nějakým bojovat? Obyčejný člověk Střeponoše nezabije. Stalo se pár výjimek, ale byly tak vzácné, že se každá stala legendou.

Opravdu se to stává, pomyslel si a obcházela ho hrůza. Tohle není výcvik v táboře. Ani v terénu, šermování a boj holí. Tohle je skutečnost. Když na to myslel, srdce mu tlouklo, jako by měl v hrudníku vyděšené zvíře, a nohy ho nechtěly držet. Najednou si uvědomil, že je zbabělec. Neměl se vzdálit od mužstva. Neměl −

„Mladej?“ ozval se znovu veterán. „Kolik ti je?“

„Patnáct, pane.“

„A jak se jmenuješ?“

„Cenn, pane.“

Statný vousatý voják přikývl. „Já jsem Dallet.“

„Dallet,“ opakoval Cenn a stále se upřeně díval na nepřátelské vojsko. Je jich hrozně moc! Tisíce! „Umřu, že jo?“

„Ne.“ Dallet měl hrubý hlas, ale zároveň svým způsobem uklidňující. „Bude to dobrý. Hlavu vzhůru! Drž se oddílu.“

„Jenže já mám sotva tři měsíce výcviku!“ Byl by odpřisáhl, že slyší řinčení nepřátelských zbraní. „Já to kopí sotva zvednu. Pro Bouřepána, jsem mrtvej muž. Já nemůžu −“

„Mladej,“ přerušil ho Dallet a dal mu ruku na rameno. Okraj Dalletova velkého okrouhlého štítu, který měl zavěšený na zádech, odrážel zezadu světlo. „Bude to dobrý, uvidíš.“

„Jak to můžete vědět?“ Znělo to jako prosba.

„Protože jsi v oddíle u Kaladina. Bouří požehnanýho.“ Ostatní vojáci poblíž souhlasně přikyvovali.

Za nimi se řadily obrovské davy vojáků. Byly jich tisíce. Cenn byl přímo uprostřed přední linie s Kaladinovou jednotkou asi třiceti mužů. Proč musel být Cenn na poslední chvíli převelen jinam? To určitě nějak souvisí s politikou v táboře.

Proč je zrovna tenhle oddíl v úplně přední linii, kde se čekají největší ztráty? Ze země vylézali malí spreni strachu a hemžili se mu kolem nohou. Když jeho zděšení dosáhlo vrcholu, málem upustil kopí a chtěl se odplazit pryč. Dallet ho sevřel pevněji. Cenn se mu podíval do důvěryhodných černých očí a znejistěl.

„Byl jsi čurat, než jsme se začali řadit?“ zeptal se Dallet.

„Neměl jsem čas…“

„Tak jdi.“

„Tady?“

„Když nepůjdeš teď, tak ti to uprostřed bitvy poteče po nohách, budeš nervózní a akorát tě zabijou. Tak jdi.“

Cenn rozpačitě poslechl, podal Dalletovi kopí a ulevil si mezi kameny. Když byl hotov, podíval se kradmo na ostatní. Žádný z Kaladinových mužů se neusmíval. Odhodlaně stáli, kopí po boku, štíty na zádech.

Nepřátelské vojsko bylo připravené. Pláň, která od sebe vojska oddělovala, byla prázdná, holá hladká skála, pozoruhodně rovná, jen tu a tam se objevil kámen nebo výčnělek. Bývala by to byla dobrá pastvina. Teplý vítr, který vál Cennovi do obličeje, byl prosycený vůní vody z noční velebouře.

„Dallete!“ ozvalo se.

Mezi vojáky procházel muž s krátkým kopím se dvěma koženými pochvami na nůž připevněnými na držadle. Byl mladý − možná tak o čtyři roky starší než patnáctiletý Cenn − ale o několik prstů vyšší i než vysoký Dallet. Na sobě měl obvyklou koženou výstroj kopiníků a pod ní tmavé kalhoty. To ale mělo být zakázané.

Černé aletské vlasy měl dlouhé po ramena a vlnité, oči tmavě hnědé. I on měl přes ramena kabátu dva jasně červené pruhy, znak velitele oddílu.

Třicet mužů kolem Cenna zpozornělo a zvedlo kopí na pozdrav. Tohle že je Kaladin Bouří požehnaný? pomyslel si Cenn nevěřícně. Tenhle mladíček? 

„Dallete, budeme mít nového rekruta,“ řekl Kaladin. Měl energickou dikci. „Potřebuju…“ Najednou se odmlčel a podíval se na Cenna.

„Dorazil před pár minutama, pane,“ odpověděl Dallet s úsměvem. „Už jsem se o něj postaral.“

„Výborně,“ poznamenal Kaladin. „Zaplatil jsem dost peněz, abych toho kluka dostal od Gara. To je tak neschopnej člověk, že by mohl bojovat rovnou za nepřítele.“

Cože? projelo hlavou Cennovi. Proč by měl platit, aby mě sem dostal? 

„Co si myslíte o bojišti?“ zeptal se Kaladin. Někteří kopiníci, kteří stáli poblíž, zvedli ruce, stínili si oči proti slunci a zkoumavě se rozhlíželi po skalách.

„Ta proláklina vedle těch dvou balvanů napravo?“ zeptal se Dallet.

Kaladin kroutil hlavou. „Moc tvrdý podklad.“

„Jo. To asi bude. A co támhleten kopeček? Je dost daleko na to, abychom se vyhnuli prvnímu propadu, a zase dost blízko, abychom nepostoupili příliš dopředu.“

Kaladin přikyvoval, ale Cenn neviděl, na co se dívají. „Ten vypadá dobře.“

„Slyšíte to všichni?“ křičel Dallet.

Muži zvedali vysoko kopí.

„Dohlídni na toho novýho, Dallete,“ řekl Kaladin. „Nebude rozumět znamením.“

„Jasně,“ kývl Dallet a usmál se. Usmál se! Jak se může ten chlap smát? Nepřátelé už troubí. Znamená to, že jsou připravení? I když si Cenn před chvilkou ulevil, cítil, jak mu teče po noze pramínek moči.

„Držte se,“ povzbudil je Kaladin a potom utíkal podél první linie promluvit s velitelem vedlejšího oddílu. Za Cennem a ostatními se řadilo další mužstvo. Lučištníci po stranách se připravovali k palbě.

„Neboj se, mladej,“ řekl Dallet. „Bude to dobrý. Náš velitel Kaladin má vždycky štěstí.“

Voják, který stál vedle Cenna z druhé strany, přikyvoval. Byl to vytáhlý rusovlasý Veden s tmavší pletí, než mají Aleti. Proč bojuje v aletském vojsku? „Má pravdu. Kaladin je Bouří požehnanej, to teda je. Minule jste ztratili… kolik… jednoho muže?“

„Ale někdo určitě umřel,“ namítl Cenn.

Dallet pokrčil rameny. „Lidi vždycky umírají. Ale naše ztráty jsou nejmenší. Uvidíš.“

Kaladin skončil s poradou s druhým velitelem a poklusem se vrátil zpátky k jejich oddílu. I když měl krátké kopí, které se ovládalo jen jednou rukou − ve druhé se držel štít − měl delší násadu než ostatní.

„Připravit, chlapi,“ volal Dallet. Na rozdíl od ostatních velitelů se Kaladin nevmísil mezi řady, ale stál vpředu.

Muži kolem Cenna se dychtivě dali do pohybu. V celém vojsku to vzrušeně šumělo. Stovky nohou hlasitě dusaly, štíty jim pleskaly o tělo, přezky cinkaly. Kaladin se nehýbal, zůstal stát a díval se na nepřátelské vojsko. „Klid, chlapi,“ řekl, aniž by se otočil.

Zezadu projel světlooký důstojník na koni. „Připravte se k boji! Chci jejich krev, chlapi. Bojujte a neváhejte zabíjet.“

„Uklidněte se,“ opakoval Kaladin, když ho minul jezdec.

„Připrav se, že poběžíme,“ řekl Dallet Cennovi.

„Poběžíme? Ale my jsme se jen učili chodit ve formaci! A zachovat linii!“

„Jasně,“ odpověděl Dallet. „Většina našich chlapů stejně nemá o moc větší výcvik než ty. Ti, co opravdu umějí bojovat, odešli na Roztříštěné planiny bojovat proti Paršendům. Kaladin se nás snaží dát dohromady, abychom tam šli taky. A bojovali za krále.“ Dallet kývl k přední linii. „Většinu z támhletěch to zlomí a nakonec utečou. Plavoocí nejsou dobrý velitelé. Neudrží je ve formaci. Takže ty zůstaneš s náma a poběžíš.“

„A mám před sebou držet štít?“ Ostatní jednotky si odepínaly štíty. Jen Kaladinovi lidé nechávali štíty na zádech.

Než stačil Dallet odpovědět, ozvalo se troubení do útoku.

„Jdeme!“ zavelel Dallet.

Cenn neměl příliš na vybranou. Celé vojsko se dalo za hlasitého dusotu vojenských bot do pohybu. Jak Dallet očekával, spořádaný pochod v útvaru netrval dlouho. Někteří vojáci začali křičet a přidávali se k nim další. Plavoocí je vybízeli k pochodu, potom k běhu a k boji. Linie se rozpadla.

V tom okamžiku se vyřítil Kaladinův oddíl a běžel plnou rychlostí dopředu. Cenn klopýtal, aby jim stačil, vyděšený a zmatený. Půda pod nohama nebyla tak hladká, jak se zdálo, a málem upadl přes skalní pupen.

Napřímil se a šel dál, kopí v jedné ruce, štít volně na zádech. Nepřátelské vojsko se také dalo do pohybu a i jeho vojáci vyběhli přes pláň. Nic nevyvolávalo ani zdání bojové formace nebo uspořádané jednotky. Tohle se ani zdaleka nepodobalo tomu, na co je připravoval výcvik.

Cenn ani nevěděl, kdo je nepřítel. Kdosi prý zasahuje do práv Velkopána Amarama − na území, které patří Velkoknížeti Sadeasovi. Byla to šarvátka na hranicích a Cenn se domníval, že vojsko bylo z jiného aletského knížectví. Proč proti sobě bojují? Třeba to bude muset zastavit samotný král. Jenže král je teď na Roztříštěných planinách, aby pomstil vraždu krále Gavilara, ke které došlo před pěti lety.

Nepřátelé měli hodně šípů. Cennova hrůza dosáhla vrcholu v okamžiku, kdy vzlétly do vzduchu. Znovu se zapotácel a odolával nutkání vytáhnout štít. Dallet ho však popadl za ruku a postrčil ho dopředu.

Oblohu křižovaly stovky šípů. Vyletěly obloukem a padaly dolů jako létající úhoři, vrhající se na svou oběť. Amaramovi vojáci zvedli štíty. Kaladinův oddíl to však neudělal. Ten štíty nezvedne.

Cenn vykřikl.

Šípy dopadaly doprostřed Amaramova vojska, za něj. Ohlížel se přes rameno a pořád běžel. Šípy padaly za něj. Vojáci křičeli, šípy tloukly do štítů. Do prvních řad jich dopadla jen mizivá hrstka.

„Jak to?“ křičel na Dalleta. „Jak jste to věděl?“

„Šípy míří na místo, kde je nejvíc lidí,“ odpověděl Dallet. „Kde mají největší šanci někoho zasáhnout.“

Několik dalších skupin také nechávalo štíty dole, většina mužů však běžela nemotorně se štítem zvednutým nad hlavou, aby se chránila před šípy, které na ně nepoletí. To je zpomalilo a vystavilo riziku, že je ušlapou ti, na které šípy míří. Cenn měl přesto nutkání štít zvednout. Připadal si bez něho bezbranný.

Dopadla druhá várka střel a muži křičeli bolestí. Kaladinova jednotka se hnala k nepřátelským vojákům, z nichž někteří umírali po zásahu šípů Amaramových lučištníků. Cenn slyšel bojový pokřik nepřátel a dokázal rozlišit jejich tváře. Najednou se Kaladinův oddíl zastavil a muži se semkli těsně k sobě. Byli u malé prolákliny, kterou Kaladin s Dalletem vybrali.

Dallet Cenna popadl a postrčil ho do středu jednotky. Kaladinovi vojáci dali dolů kopí a připravili si štíty. Nepřátelské vojsko se k nim blížilo. Nebylo nijak uspořádané, nedrželo linie krátkých kopí vpředu a dlouhých vzadu. Vojáci chaoticky běželi dopředu a zběsile křičeli.

Cenn se snažil odepnout si ze zad štít. Vzduchem proti sobě létala kopí. Jedna skupina nepřátel se vrhla proti Kaladinovu oddílu, možná proto, aby se dostala na jeho vyvýšené místo. Těchto asi čtyřicet vojáků drželo více pohromadě, ale pevnosti Kaladinova oddílu nedosahovali.

Nepřítel se to zřejmě snažil vyrovnat horlivostí. Vojáci řvali a vydávali divoké neartikulované zvuky a zuřivě se hnali proti Kaladinově linii. Kaladinův oddíl se držel stále v útvaru a chránil Cenna, jako by byl nějaký plavooký a oni jeho čestná stráž. Ozývalo se řinčení kovu, rány kovu na dřevo, údery štítů o sebe. Cenn se krčil uprostřed.

Během chvilky bylo po všem. Nepřátelští vojáci se stáhli a zůstali po nich na kameni dva mrtví. Kaladinova jednotka neměla ztráty žádné. Využili své obvyklé formace ve tvaru písmene V. Jen jeden muž zůstal vzadu, vyndal obvaz a ovazoval si stehno. Ostatní se drželi stále při sobě. Zraněný muž byl hřmotný a silný. Hlasitě klel, ale rána nebyla zlá. Za chvíli byl opět na nohou. Už se však nevrátil na své původní místo. Zaujal pozici na konci formace. Byla bezpečnější.

Na bojišti vládl chaos. Obě vojska se mísila a bylo těžké rozlišit, kdo kam patří. Mísily se i zvuky zbraní, rány a křik. Mnoho jednotek se rozpadlo a vojáci bojovali jednotlivě. Chovali se jako lovci, ve trojicích nebo čtveřicích hledali osamocené nepřátele a ty brutálně napadali.

Kaladinova jednotka si hájila svoje území a odrážela pouze ty nepřátele, kteří se k ní dostali příliš blízko. Je tohle vůbec skutečná bitva? Cenna přece ve výcviku učili, že se utkají velké vojenské útvary, v nichž budou vojáci bojovat bok po boku. Místo toho tady vidí chaos a brutální vraždění. Proč se vojáci nedrží jednotky?

Tady žádní skuteční vojáci nejsou, pomyslel si nakonec. Ti jsou pryč, bojují ve skutečných bitvách na Roztříštěných planinách. Není divu, že tam chce Kaladin svou jednotku dostat.

Kopí se blýskala ze všech stran. Bylo těžké rozeznat přítele od nepřítele, jediným znamením, kdo kam patří, byly znaky na štítech a jejich barva. Bojiště se rozpadlo na stovky malých skupinek, jako by tu probíhalo tisíc malých válek současně.

Po několika prvních střetech vzal Dallet Cenna za rameno a postrčil ho do špičky formace. Cenn byl ale pro Kaladina bezcenný. V okamžiku, kdy se utkali s nepřítelem, se mu veškerý výcvik vykouřil z hlavy. Stálo ho nadlidské úsilí zůstat na místě, držet kopí zpříma a tvářit se bojovně.

Skoro celou hodinu držel Kaladinův oddíl své místo a fungoval jako tým, bok po boku. Kaladin často opouštěl svou pozici vpředu a pobíhal sem a tam a klepal kopím o štít zvláštní rytmy.

To jsou signály, uvědomil si Cenn, když se najednou oddíl přeskupil z véčka do kruhu. Mezi křikem umírajících a výkřiky tisíců hrdel bylo nemožné zaslechnout jediného člověka. Ale ostré údery kopí o štít slyšet byly. Pokaždé, když se přeskupovali, popadl Dallet Cenna za rameno a někam ho postrčil.

Kaladinovi vojáci nepronásledovali osamocené nepřátele. Zůstávali v defenzivě. I když utrpělo několik Kaladinových mužů zranění, žádný nepodlehl. Oddíl naháněl strach menším skupinám a větší jednotky raději po krátkém utkání utíkaly za snadnějším soupeřem. Nakonec se něco změnilo. Kaladin se otočil a bystrýma hnědýma očima sledoval vývoj bitvy. Zvedl kopí a bušil do štítu v rychlém rytmu, který dosud ještě nepoužil. Dallet popadl Cenna za paži a strčil ho z kopečku dolů. Proč má teď opouštět jednotku?

V tu chvíli se rozpadla větší jednotka Amaramových vojáků a muži se rozptýlili. Cenn si uprostřed Kaladinovy jednotky neuvědomil, jak nepříznivě se bitva vyvíjí na jiných místech. Když se Kaladinova jednotka dala na ústup, míjeli mnoho mrtvých a umírajících a Cennovi se dělalo špatně. Vojáci měli rozpáraná těla a čněly jim z nich vnitřnosti.

Na hrůzu ale nezbýval čas. Ústup se změnil ve zběsilý úprk. Dallet hlasitě klel a Kaladin znovu bubnoval kopím do štítu. Oddíl změnil směr, stočil se východně. Tam si Cenn všiml, že velká skupina Amaramovy armády stále drží pozice.

Nepřítel však viděl, že se jejich jednotky rozpadají, a to mu dodalo odvahu. Vojáci vyrazili v hloučcích dopředu, jako když honicí psi pronásledují zbloudilé ovce. Než se dostal Kaladinův oddíl za polovinu pláně poseté mrtvými a umírajícími, obklíčila ho velká skupina nepřátel. Oddíl zpomalil.

Cenn cítil, jak mu srdce tluče stále rychleji. Poblíž utrpěla porážku další skupina Amaramových vojáků. Muži klopýtali a padali, křičeli a snažili se utéct. Nepřátelé používali kopí jako špejle a zabodávali je do těl vojáků povalených na zem jako do zvěře.

Kaladinova jednotka se s nepřáteli utkala kopími a štíty. Vojáci se postrkovali na všech stranách a v tlačenici těl se Cenn od jednotky odtrhl. V propletené směsici přátel a nepřátel prchajících na všechny strany propadl panice.

Zmatkoval a utíkal do bezpečí. Poblíž stála skupina vojáků v aletských uniformách. Kaladinův oddíl. Cenn se k nim rozběhl, ale to už se někteří začali vrhat k němu. S hrůzou si uvědomil, že nikoho nepoznává. To Kaladinova jednotka nebyla, to byla jen úplně cizí malá skupinka vojáků, kteří se drželi v nepravidelné přerušované linii. Cenn se vyděsil, když se vojáci rozprchli, jakmile nepřátelé přišli blíž.

Cenn strnul, kopí ve zpocené ruce. Nepřátelští vojáci mířili rovnou k němu. Instinkt mu velel utéct, ale viděl už tolik lidí, které takhle jednotlivě pochytali. Musí zůstat stát. Musí se jim postavit čelem. Nemůže běžet, nemůže −

Vykřikl a zvedl kopí proti prvnímu z vojáků. Ten ho bez námahy odrazil štítem a zabodl své krátké kopí Cennovi do stehna. Bolest ho spalovala takovým žárem, že krev, která z rány vytryskla, byla proti tomu chladná. Cenn zalapal po dechu.

Voják vytrhl zbraň z rány. Cenn zavrávoral a upustil kopí i štít. Upadl na kámen do kaluže čísi krve. Nepřítel znovu zvedl kopí, tyčil se nad ním jako obří silueta na pozadí prázdné modré oblohy a chystal se mu zbraň vrazit do srdce.

A potom se objevil on.

Velitel oddílu. Bouří požehnaný. Kaladinovo kopí se najednou zalesklo a hladce odrazilo ránu, která měla Cenna připravit o život. Kaladin se postavil před Cenna a stál sám tváří v tvář šesti kopiníkům. Ani nehnul brvou. Zaujal bojovou pozici.

Seběhlo se to velmi rychle. Kaladin podrazil nohy muži, který Cenna bodl. Ještě než stačil dopadnout na zem, sáhl Kaladin po svém štítu a vytáhl jeden z nožů, které k němu měl přivázané. Čepel se mu zableskla v ruce a zabořila se do stehna druhého z útočníků. Muž upadl na koleno a vykřikl.

Třetí útočník strnul a podíval se na své kolegy, kteří leželi na zemi. Kaladin strčil do zraněného nepřítele a zabodl kopí třetímu muži do břicha. Čtvrtý vyvázl z konfrontace s Kaladinem s nožem v oku. Kde ho Kaladin vzal? Otočil se mezi posledními dvěma soupeři a kopí se mu míhalo v ruce, jak se s ním oháněl jako s nožem. Cenn měl pocit, že kolem svého velitele cosi zahlédl. Jako by viděl vířit vzduch, jako by byl najednou vítr viditelný.

Ztratil jsem hodně krve. Odchází mi moc rychle…

Kaladin se otočil, odrazil útoky ze stran a oba poslední kopiníci upadli s hlasitým chrčením na zem. Když leželi všichni nepřátelé na zemi, otočil se Kaladin k Cennovi a klekl si vedle něho. Odložil kopí, utrhl kus bílého plátna, které měl v kapse, a pevně ho ovázal Cennovi kolem rány. Postupoval s lehkostí člověka, který už v životě ošetřil desítky takových zranění.

„Kaladine, pane!“ ukazoval Cenn na jednoho z vojáků, které Kaladin zranil. Nepřítel namáhavě vstal a chytil Kaladina za nohu. Během vteřiny tu však byl hřmotný Dallet a odstrčil ho štítem. Nezabil ho, ale nechal ho bez zbraní odplížit se pryč.

Shromáždil se i zbytek oddílu a všichni utvořili kruh kolem Kaladina, Dalleta a Cenna. Kaladin vstal a zvedl kopí k rameni. Dallet mu podal nože, které vzal od padlých nepřátel.

„Vy jste mě vyděsil, pane,“ řekl Dallet. „Takhle nám utéct.“

„Věděl jsem, že mě budete následovat,“ odpověděl Kaladin. „Vztyčte červený prapor. Cyne, Koratere, vy se vrátíte s tím klukem. Dallete, drž to tady, teď tomu velíš ty. Amaramova linie se blíží sem. Měli bychom být brzy v bezpečí.“

„A vy, pane?“ zeptal se Dallet.

Kaladin se podíval přes pláň. Nepřátelská linie byla protržená a otevřeným místem projížděl jezdec na bílém koni a divoce se rozháněl holí. Na sobě měl stříbrný krunýř z celistvého plátu, lesklý a zářivý.

„Střeponoš,“ utrousil Cenn.

Dallet se zašklebil. „Ne, zaplať Bouřepán. Jen obyčejnej důstojník. Plavook. Střeponoši jsou moc vzácní na to, aby se posílali do takovýchhle banálních potyček někde na hranici.“

Kaladin sledoval plavookého s vroucí nenávistí. Se stejnou, jako když Cennův otec mluvil o zlodějích dobytka, nebo když Cennova maminka slyšela o Kusiri, která utekla se ševcovým synem.

„Pane?“ ozval se Dallet váhavě.

„Pododdíly dvě a tři, nůžkové uspořádání,“ odpověděl Kaladin stroze. „Sesadíme Jasnopána z trůnu.“

„Jste si jistý, že je to rozumný, pane? Máme raněný.“

Kaladin se otočil k Dalletovi. „Je to jeden z Hallawových důstojníků. Mohl by to být on.“

„To ale nevíte, pane.“

„Nicméně je to velitel praporu. I když zabijeme takhle vysokýho důstojníka, nemáme ani zdaleka záruku, že nás pošlou na Roztříštěný planiny. Zajmeme ho.“ Najednou se zadíval do dálky. „Představ si to, Dallete. Opravdová armáda. Vojenský tábor, kde vládne disciplína. Poctiví plavoocí. Místo, kde něco znamená, když se bojuje.“

Dallet si povzdechl, ale mlčel. Kaladin mávl na skupinu svých vojáků. Všichni se rozběhli. Menší skupinka − s ní i Dallet − zůstala vzadu se zraněným. Jeden z ní − hubený voják s černými aletskými vlasy tu a tam promelírovanými zlatou kšticí, která svědčila o cizím původu − vytáhl z kapsy červenou stuhu a přivázal ji ke svému kopí. Zvedl kopí vysoko nad hlavu a nechal stuhu vlát ve větru.

„To je výzva pro běžce, aby odnesli raněné z bojiště,“ vysvětloval Dallet Cennovi. „Za chvíli odtud budeš pryč. Byl jsi statečný, když ses postavil sám proti těm šesti.“

„Chtít utéct by vypadalo blbě,“ odpověděl Cenn a snažil se nevěnovat pozornost pulsující bolesti v noze. „Ale když je tu tolik raněných, jak můžeme vědět, že pro nás nějaký běžci přijdou?“

„Velitel Kaladin je podplácí,“ prohodil Dallet. „Oni normálně odnášejí většinou jen plavooké, ale běžců je víc než raněných plavookých. Náš velitel utratí většinu svýho platu za úplatky běžcům.“

„Tenhle oddíl je opravdu jiný,“ řekl Cenn. Pokoušela se o něho závrať.

„A neříkal jsem to?“

„To ale není štěstí. To je výcvik.“

„Ale kus štěstí je v tom taky. A taky to, že víme, že když nás zraní, Kaladin nás dostane z pole pryč.“ Odmlčel se a ohlédl se přes rameno. Jak Kaladin odhadoval, Amaramova linie se opravdu pohnula. Jako by se jeho vojsko vzchopilo.

Plavook na koni, kterého si všimli už před chvílí, se energicky oháněl kyjem. Jeho čestná stráž se stáhla stranou a zapojila do boje některé Kaladinovy pododdíly. Plavook obrátil koně. Na hlavě měl kónickou helmu, vpředu otevřenou a s chocholem nahoře. Cenn nedokázal rozeznat barvu jeho očí, ale věděl, že bude buď modrá, nebo zelená, možná žlutá nebo světle hnědá. Byl Jasnopán, vyvolený Heraldy k tomu, aby vládl.

Lhostejně sledoval ty, kteří poblíž bojovali. Vtom ho jeden z Kaladinových nožů zasáhl do pravého oka.

Muž vykřikl, a když Kaladin nějak prorazil přední linii a skočil na něho se vztyčeným kopím, vypadl ze sedla.

„Jó, je to zčásti výcvik,“ přisvědčil Dallet a pokyvoval hlavou. „Ale z větší části to je on. Ten chlap bojuje jako bouře a myslí dvakrát tak rychle, než všichni ostatní. Jak ten se někdy pohybuje…“

„Ovázal mi nohu,“ řekl Cenn a hned si uvědomil, že začíná blábolit, zřejmě v důsledku ztráty krve. Proč mluví o tom, že mu ovázal nohu? Na tom přece není nic těžkého.

Dallet přikyvoval. „On se v ránách vyzná. A taky umí číst glyfy. Je to zvláštní člověk, na to, že je obyčejný temnook a nic víc než kopiník. Prazvláštní.“ Obrátil se k Cennovi. „Ale ty bys měl šetřit silama, mladej. Velitel by neměl radost, kdybychom tě ztratili. Při těch penězích, co za tebe dal.“

„Proč?“ zeptal se Cenn. Bojiště pomalu utichalo, protože mnoho umírajících už ztratilo hlas. Skoro všichni okolo patřili na jejich stranu, ale Dallet pořád dával pozor, aby nepřátelé nezaútočili na Kaladinovy raněné.

„Proč, Dallete?“ opakoval Cenn naléhavě. „Proč mě chtěl do svého oddílu? Zrovna mě?“

Dallet zakroutil hlavou. „No, on je prostě takovej. Příčí se mu, že takoví kluci jako ty, skoro bez výcviku, mají jít najednou do bitvy. Každou chvíli někde nějakýho čapne a přivede sem. Dobrá desítka jeho vojáků začínala jako ty.“ Dallet měl najednou v očích nepřítomný pohled. „Myslím, že mu někoho připomínáš.“

Cenn se podíval na svou nohu. Hemžili se kolem ní malí spreni bolesti − vypadali jako maličké oranžové ruce s nápadně dlouhými prsty. Točili se a rozbíhali se do všech stran k ostatním raněným. Bolest pomalu ustupovala a cítil se otupělý.

Opřel se a podíval se na oblohu. Z dálky slyšel hrom. Bylo to zvláštní. Obloha byla bez mráčku.

Dallet zaklel.

Cenn se otočil, vytržen z apatie. Přímo proti nim cválal obrovský černý kůň s jezdcem v lesklém krunýři, z něhož jako by vyzařovalo světlo. Krunýř byl z jednoho kusu − nikde neměl žádný řetěz, jen malé vzájemně proplétané plátky. Helmu na hlavě měl bez ozdob, ale krunýř byl zdobený zlatem. V jedné ruce měl masivní meč tak dlouhý, jako byl muž vysoký. Nebyl to obyčejný meč − byl zahnutý a ta část čepele, která neměla ostří, měla jakýsi přesah, jako proudící vlna. Meč byl po celé délce leptaný.

Byl nádherný. Jako umělecké dílo. Cenn nikdy neviděl Střeponoše, ale okamžitě věděl, o co jde. Jak si mohl splést obyčejného ozbrojeného plavooka s takovouhle majestátní figurou?

Copak Dallet neříkal, že v téhle bitvě žádný Střeponoš nebude? Dallet namáhavě vstal a zavelel oddílu, aby se zformoval. Cenn zůstal sedět na místě. Se svým zraněním vstát nemohl.

Cítil se velmi otupělý. Kolik krve ztratil? Pomalu nedokázal ani myslet.

Bojovat nemůže. S něčím takovýmhle se stejně bojovat nedá. Od lesklého krunýře se odrážely sluneční paprsky. A ten obrovský, složitě zahnutý meč. Bylo to jako… jako kdyby na bojiště vstoupil sám Všemohoucí.

A proč by člověk bojoval proti Všemohoucímu?

Cenn zavřel oči.

2

ČEST VYMŘELA

„Desatero ustanovení. Kdysi jsme byli milovaní. Proč jsi nás opustil, Všemohoucí! Střepe mé duše, kam jsi odešel?“ 

Získáno druhého dne kakaše 1171, pět vteřin před smrtí. Subjekt byla plavooká žena mezi dvaceti a třiceti lety věku.

O OSM MĚSÍCŮ POZDĚJI

Kaladinovi kručelo v žaludku, když sáhl skrz mříž po misce šlichty. Přitáhl si malou misku − spíš šálek − čichl k ní a zašklebil se. Vagon se dal znovu do pohybu. Kašovitá šedivá šlichta byla z rozvařeného talvového zrní a tu a tam v ní plaval tvrdý zbytek včerejšího jídla.

I když to bylo nechutné, bylo to jediné jídlo, které měl šanci získat. Pustil se do něj, nohy spuštěné z vozu mezi mřížemi, oči upřené na krajinu, kterou projížděli. Ostatní otroci ve voze křečovitě svírali misky ve strachu, že by jim někdo mohl jídlo ukrást. Jeden z nich se pokusil první den ukrást jídlo Kaladinovi. Ten mu málem zlomil ruku. Od té doby ho nechávali na pokoji a o samotě.

Což mu vyhovovalo.

Jedl rukama a nedbal na špínu. Přestal si jí všímat už před několika měsíci. Děsilo ho, když u sebe pozoroval paranoidní reakce, které běžně viděl u ostatních. Jak by je mohl nepozorovat po osmi měsících bití, strádání a krutosti?

Snažil se je v sobě potlačit. On nebude takový jako oni − ani když mu všechno vzali a když už nemá naději na útěk. Tuhle jedinou věc si zachová. Je otrok. Ale to neznamená, že musí jako otrok myslet.

Rychle dojedl. Vedle se jeden z otroků rozkašlal. Ve vagonu jich bylo deset. Samí muži, zarostlí a špinaví. Byl to jeden ze tří vagonů v karavaně přes Nedobyté hory.

Na obzoru pálilo slunce rudé jako srdce kovářské výhně. Ozařovalo mraky barevnými gejzíry, jako když neopatrně nastříká barvu na plátno. Ozářilo úplně všechno, monotónně zelenou trávu a nekonečné kopce. Nedaleko na kopečku poletovalo kolem rostlin cosi malého, tančilo kolem nich jako třepotající muška. Mělo to beztvaré průsvitné tělo. Větrný spren. Byla to záludná stvoření se zálibou přelétat z místa na místo, hlavně tam, kde je nikdo nechce. Kaladin doufal, že to sprena omrzí a odletí. Když chtěl odhodit stranou dřevěnou misku, zjistil, že mu drží přilepená na prstech.

Spren se dal do smíchu a létal sem a tam jako beztvará světelná stuha. Kaladin zaklel a škubl miskou. Větrní spreni si potrpěli na takové žertíky. Kaladin odtrhl misku, zabručel a hodil ji jednomu z otroků. Ten ji chytil a rychle začal olizovat všechno, co na ní ulpělo.

„Hej,“ ozvalo se.

Kaladin se podíval stranou. Plazil se k němu otrok s tmavou pletí a rozcuchanými vlasy. Pokorně, jako by čekal, že se Kaladin rozzlobí. „Ty nejsi jako ostatní.“ Otrok zvedl černé oči ke Kaladinovu čelu, na kterém byly vypáleny tři cejchy. První dva tvořily párový glyf. Ty dostal před osmi měsíci, poslední den v Amaramově vojsku. Třetí byl čerstvý a dostal ho od současného pána. Byl to glyf šaš. Nebezpečný.

Otrok měl ruku schovanou pod hadry. Že by nůž? Ne, to bylo absurdní. Žádný z otroků nemohl mít zbraň. Maximum byly Kaladinovy tři listy ukryté v opasku. Jenže starých instinktů se člověk jen tak nezbaví, a tak Kaladin z jeho ruky nespustil oči.

„Slyšel jsem, jak se baví dozorci,“ pokračoval otrok a přisunul se blíž. Měl tik, nutilo ho to neustále mrkat. „Ty ses pokusil utýct. Ty už jsi jednou utek.“

Kaladin neodpověděl.

„Koukej,“ řekl otrok a odkryl pod hadry ruku s miskou šlichty. Byla plná. „Vem mě příště s sebou,“ žadonil šeptem. „Dám ti tohle. Půlku svýho jídla, dokud se nedostaneme pryč. Prosím.“ Jak mluvil, přilákal několik sprenů hladu. Vypadali jako hnědé mouchy, které poletují člověku kolem hlavy, ovšem velmi malé, sotva viditelné.

Kaladin se otočil a podíval se přes nekonečné kopce a vlnící se traviny. Jednu ruku si opřel o mříž a položil si na ni hlavu. Nohy mu stále visely mezi mřížemi ven.

„Tak co?“ naléhal otrok.

„Seš idiot. Když mi budeš dávat půlku jídla, tak zeslábneš a nikam neutečeš − i kdybych utíkat chtěl. Což nechci. Ono to nejde.“

„Ale −“

„Desetkrát,“ řekl Kaladin šeptem. „Desetkrát jsem to zkusil za osm měsíců. Od pěti různejch pánů. A kolikrát se to povedlo?“

„No… já myslel… že tu ještě jsi…“

Osm měsíců. Osm měsíců otročiny, osm měsíců šlichty a bití. Mohla by to být celá věčnost. Už si skoro nevzpomínal na armádu. „Jako otrok se nikde neschováš,“ vysvětloval. „Zvlášť s tím cejchem na čele. Jo, párkrát jsem se dostal ven. Jenže mě vždycky našli. A zas jsem musel zpátky.“

Kdysi o něm říkali, že má štěstí. Že je Bouří požehnaný. Jenže to byla lež. Kaladin má smůlu. Vojáci jsou pověrčivá banda, a i když se snažil jejich myšlení bránit, bylo to stále těžší. Každého, koho se kdy snažil ochránit, stejně nakonec dohnala smrt. Znovu a znovu. A teď je tady a je to ještě horší než na začátku. Je lepší se nevzpouzet. Tohle je jeho osud a on se s ním smířil.

Je v tom jistá síla. Svoboda. Člověk si nemusí dělat starosti.

Otrok si nakonec uvědomil, že Kaladin už nic víc neřekne, odplazil se a pustil se do šlichty. Vagony poskakovaly dál. Po všech stranách se v dálce táhla zelená pole. Kolem rachotícího vagonu však byla pustina. Jakmile se přiblížili, tráva se zatáhla, každý stvol se schoval do své dírky v kameni. Když vagony přejely, tráva se zase nesměle objevila a postupně vysunula lístky ven na vzduch. A tak vagony táhly dál po jakési kamenné dálnici, která se jim sama čistila před koly.

Takhle blízko od Nedobytých hor byly velebouře neuvěřitelně silné. Rostliny se musely samy naučit, jak přežít. Zocelit se, aby ve velebouři obstály.

Kaladin ucítil závan pachu dalšího zpoceného špinavého těla a zaslechl plíživé kroky. Podíval se podezíravě stranou, protože čekal, že se tentýž otrok vrací zpátky.

Byl to však někdo jiný. Měl dlouhé černé vousy slepené zbytky jídla a zplstnatělé. Kaladin si vousy udržoval kratší, dovoloval Tvlakvovým žoldnéřům pravidelně mu je zkracovat. Otrok měl stejně jako Kaladin pozůstatky hnědého pytle převázaného kusem hadru. Měl samozřejmě tmavé oči − možná byly tmavě zelené, ale u temnooků to bylo těžko rozeznat. Jejich oči vždycky vypadaly černě nebo hnědě, pokud se do nich člověk nepodíval ve správném světle.

Otrok se nahrbil a zvedl ruce. Na jedné ruce měl vyrážku. Přišel nejspíš proto, že viděl, jak Kaladin mluvil s mužem, který tu byl před ním. Otroci se ho od onoho incidentu první den báli, ale byli zvědaví.

Kaladin vzdychl a otočil se. Otrok si váhavě sedl. „Můžu se zeptat, jak ses dostal do otroctví, kamaráde? Vrtá mi to v hlavě. Všem nám to vrtá v hlavě.“

Podle přízvuku a tmavých vlasů byl muž patrně Alet jako Kaladin. Jako většina otroků tady. Kaladin mu na otázku neodpověděl.

„Já, já jsem ukrad hejno čal,“ poznamenal muž. Měl chraplavý hlas, jako když o sebe šustí listy papíru. „Kdybych bejval ukrad jednu, tak by mi třeba jen nabili. Ale celý stádo. Sedmnáct kousků…“ Uchichtl se, jako by sám sebe obdivoval.

Na druhém konci vagonu se znovu někdo rozkašlal. Byli v žalostném stavu, i na poměry otroků. Slabí, nemocní, podvyživení. Někteří, jako Kaladin, se opakovaně pokoušeli o útěk − i když Kaladin byl jediný, komu vypálili cejch šaš. Byli to ti nejbezvýznamnější z bezvýznamných, koupili je s velkou slevou. Nejspíš je vezli zase někam prodat, někam daleko, kde je nouze o pracovní síly. Podél Nedobytých hor je spousta malých osamocených měst, kde se o vorinských pravidlech zacházení s otroky jen šeptá.

Vydat se tímto směrem nevěstilo nic dobrého. Těmto oblastem nikdo nevládl, a když by se Tvlakv držel mimo oficiální obchodní cesty, mohl by se snadno dostat do konfliktu s volnými žoldáky − s muži, kteří se nerozpakovali zabít otrokáře i s otroky jen kvůli několika čalám a vagonům.

Lidé nemají kouska cti v těle. Existovali někdy vůbec čestní lidé?

Ne, pomyslel si Kaladin. Čest vymřela. Před osmi měsíci.

„Tak co?“ naléhal muž s plstnatou bradkou. „Jak se z tebe stal otrok?“

Kaladin se znovu opřel rukou o mříže. „A jak z tebe?“

„To je zvláštní,“ poznamenal otrok. Kaladin na otázku odpověděl, ale odpověď mu nedal. Pokládal to za dostatečné. „Byla v tom samozřejmě ženská. Měl jsem vědět, že mě prodá.“

„Neměl jsi krást čaly. Stejně jsou moc pomalý. Koně by byli lepší.“

Muž se dal do smíchu. „Koně? Co si o mně myslíš, blázne? Kdyby mě chytili, jak kradu koně, tak už bych visel! Čaly mě stály jen cejch otroka.“

Kaladin se otočil. Muž měl na čele cejch starší než on. Kůži kolem jizvy už měl bledou. Co znamená ten párový glyf? „Sas morom,“ četl Kaladin. To byl okrsek velkopána, kde byl muž cejchován.

Otrok vyděšeně zvedl hlavu. „Hej, ty umíš glyfy?“ Několik otroků kolem nich sebou trhlo. „Tak to máš asi ještě lepší historku, než jsem si myslel, kámo.“

Kaladin se díval ven na traviny vlnící se v mírném vánku. Jakmile se zvedl vítr, citlivější lodyhy trávy se stáhly dolů do děr, až zůstala krajina holá nebo skvrnitá jako kůže neduživého koně. Větrný spren byl stále poblíž, poletoval mezi drny trávy. Jak dlouho už ho sleduje? Možná už pár měsíců. To bylo divné. Třeba to ale není stále stejný spren. Nedali se od sebe rozeznat.

„Tak co?“ naléhal otrok. „Tak proč jsi tu teda?“

„To má spoustu důvodů,“ odpověděl Kaladin. „Prohry. Zločiny. Zrady. Nejspíš je to u každýho stejný.“

Několik otroků kolem něho souhlasně pobrukovalo. Jeden z nich se však z broukání znovu rozkašlal. Přetrvávající kašel, proběhlo Kaladinovi myslí, provázený zvýšenou tvorbou hlenu a nočním blouzněním. To vypadá na drásavku.

„No,“ pokračoval hovorný soused, „možná bych se měl zeptat jinak. Buď konkrétní, jak říkávala moje máma. Řekni to, co si myslíš, a zeptej se na to, co chceš vědět. Jak jsi přišel k tomu prvnímu cejchu?“

Kaladin si sedl a cítil, jak pod ním vagon drkotá a nadskakuje. „Zabil jsem plavooka.“

Bezejmenný soused znovu hvízdl, tentokrát ještě obdivněji než předtím. „To se divím, že tě nechali naživu.“

„Do otroctví mě neprodali za to, že jsem zabil plavooka,“ poznamenal Kaladin. „Spíš za to, že jsem nezabil jinýho.“

„Jak to?“

Kaladin zakroutil hlavou a potom přestal na sousedovy neodbytné otázky odpovídat. Ten nakonec přešel dopředu vagonu, tam si sedl a díval se na své bosé nohy.

* * *

Ještě o několik hodin později seděl Kaladin na stejném místě a netečně si přejížděl prsty po glyfech na čele. Tohle je jeho život, den za dnem v těch prokletých vagonech.

První cejchy se už dávno zahojily, ale kolem glyfu šaš měl kůži stále zarudlou, podrážděnou a pokrytou strupy. Cukalo mu v ní, jako když mu tam bije druhé srdce. Bolelo to skoro víc než spálenina, když jako malý kluk vzal do ruky rozpálené držadlo pánve.

V duchu se mu vybavovaly lekce, které dostal od otce, když ho učil, jak ošetřit spáleninu. Nanes hojivou mast, abys předešel infekci, a jednou denně omývej. Tyhle vzpomínky mu klid nedodaly. Naopak byly na obtíž. Nemá k dispozici jetelovou mízu ani olej z bradáčku na omývání.

Kolem strupu měl napjatou kůži a připadalo mu, jako by měl celé čelo stažené. Nedokázal nezvedat a nevraštět obočí a ránu tím neustále dráždil. Zvykl si rukou otírat kapičky krve, které se mu vždycky objevily v nových prasklinách. Pravé předloktí měl potřísněné od krve. Kdyby měl zrcadlo, byl by si nejspíš všiml maličkých červených hnilobných sprenů nashromážděných kolem rány.

Slunce se sklánělo k západu, ale vagony se valily dál. Nad obzorem se na východě ukázal fialový Salas, nejdřív trochu váhavě, jako by se nesměle ujišťoval, že slunce už zapadlo. Byla jasná noc a vysoko na obloze se mihotaly hvězdy. V tuto dobu bylo vidět vysoko na obloze Talnovu stopu, souhvězdí temně červených hvězd, které se na první pohled lišily od ostatních.

Otrok, který měl před chvílí záchvat kašle, se znovu rozkašlal. Trhavý vlhký kašel. Dřív by byl Kaladin pohotově pomohl, ale cosi se v něm zlomilo. Příliš mnoho lidí, kterým se snažil pomáhat, bylo najednou mrtvých. Měl pocit − iracionální − že tomu člověku bude bez jeho pomoci lépe. Když přišel o Tiena a potom o Dalleta a jeho partu a nakonec postupně o několik skupin otroků, bylo těžké donutit se ještě se o něco snažit.

Dvě hodiny po Prvním měsíci Tvlakv zavelel zastavit. Jeho dva neurvalí žoldáci slezli ze střechy vagonu a začali zakládat malé ohniště. Hubený Taran − sluha − se postaral o čaly. Tito obrovští korýši byli stejně velcí jako vagony. Zatáhli se do krunýřů s klepety plnými zrní ke spánku. Brzy z nich nebylo vidět víc než tři sotva rozeznatelné hromádky. Nakonec začal Tvlakv kontrolovat otroky, obcházel jednoho po druhém a každému dal naběračku vody, aby byli zdraví, když už do nich investoval. Nebo aspoň tak zdraví, jak se dá od těchhle ubožáků čekat.

Začal u prvního vagonu a Kaladin − stále ještě stál − vsunul prsty do provizorního opasku a zkontroloval listy, které tam měl ukryté. Uspokojil se, když cítil, jak tam šustí jako tuhé usušené lusky. Zatím se ještě nerozhodl, co s nimi udělá. Utrhl si je jednou, když mu dovolili vystoupit z vagonu, aby si protáhl nohy. Pochyboval, že by kdokoli z ostatních ve vagonu poznal listy traviče černého − úzké trojlaločné lístky na stonku − takže ani příliš neriskoval.

Netečně listy vyndal a potřel mezi palcem a ukazováčkem. Dokud nebudou úplně suché, nebudou příliš účinné. Proč je nosí při sobě? Chce se Tvlakvovi pomstít? Nebo je má jen pro strýčka příhodu − kdyby se všechno změnilo k horšímu a už by nedokázal život unést?

Tomuhle jsem rozhodně nepropadl, pomyslel si. Spíš to byl jen instinkt chopit se zbraně, kterou mu příležitost podala. Byť byla neobvyklá. Krajina potemněla. Salas byl nejmenší a nejtmavší z měsíců. I když byla jeho fialová barva nevyčerpatelnou inspirací pro básníky, nevydal ani tolik světla, aby si člověk viděl na dlaň před obličejem.

„Jé,“ ozval se ženský hlas. „Co to je?“

V koutě na podlaze u dveří poblíž Kaladina se objevila průsvitná postava veliká sotva jako lidská dlaň. Vyšplhala se na vagon a vlezla dovnitř, jako by zdolávala vysokou horu. Byl to větrný spren v podobě mladé ženy − větší spreni dokázali měnit podobu i velikost. Měla kostnatý obličej a dlouhé splývavé vlasy, které se na koncích vytrácely a splývaly s mlhou. Barvu měla − Kaladin nedokázal o větrných sprenech uvažovat jinak než jako o ženách − modravou a bílou a oblečená byla do splývavých bílých šatů dívčího střihu, dlouhých do poloviny lýtek. Stejně jako vlasy jí dole na konci splývaly s mlhou. Ruce, nohy a obličej měla výrazné a dobře viditelné a poprsí a boky měla jako štíhlá žena.

Kaladin se na ducha zamračil. Spreni jsou všude. Člověk jim většinou nevěnuje pozornost. Tenhle spren v podobě ženy byl ale zvláštní. Vystupovala nahoru, jako by vycházela po neviditelném schodišti. Dostala se až do výšky Kaladinovy ruky. Sevřel černé lístky do dlaně. Obcházela mu pěst. Zářila jako jakýsi paobraz, který se člověku vytvoří před očima, když se dlouho dívá do slunce, ale skutečné světlo z ní nevycházelo.

Sehnula se a prohlížela si Kaladinovu dlaň ze všech stran jako dítě, které má podezření, že v ní je schovaný bonbón. „Co je to?“ Hlas měla tichý, jako by šeptala. „Mně to můžeš ukázat. Já to nikomu neřeknu. Je to poklad? Uřízl jsi kousek pláště noci a schoval sis ho? Nebo je to srdce brouka, maličké, ale mocné?“

Nereagoval. Spren se nasupil. Nafoukl se a vznášel se vysoko, i když neměl křídla. Tak vysoko, že se mu mohl podívat do očí. „Kaladine, proč mě musíš ignorovat?“

Kaladin vyskočil. „Co jsi říkala?“

Lišácky se usmála a potom odskočila a proměnila se na bílou stuhu s modravou září. Proletěla mezi mřížemi jako stuha ve větru a vrhla se pod vagon.

„Aby tě bouře vzala!“ utrousil Kaladin a vyskočil na nohy. „Sprene! Tak co jsi to říkala? Opakuj to!“ Spreni lidi neoslovují jménem. Nejsou inteligentní. Větší − větrní spreni a vodní spreni − dokážou napodobovat hlasy a výrazy, ale nedokážou skutečně myslet. Nedokážou…

„Slyšeli jste to někdo?“ zeptal se Kaladin a otočil se k ostatním ve vagonu. Střecha byla tak vysoko, že se v něm dokázal postavit. Ostatní leželi a čekali na svou naběračku vody. Kromě jakéhosi zabručení, okřiknutí, aby mlčel, a zakašlání nemocného muže v rohu se odpovědi nedočkal. I jeho „přítel“, který si s ním prve přišel povídat, mlčel. Upadl do jakési letargie, díval se upřeně na své nohy a pravidelně kroutil prsty.

Možná sprena neviděli. Velcí spreni jsou často neviditelní, vidí je jen ten, koho se rozhodnou obtěžovat. Kaladin si sedl na podlahu vagonu a vysunul nohy ven. Ten spren vyslovil jeho jméno, ale určitě jen opakoval to, co tu od někoho slyšel. Jenže… nikdo z otroků ve vagonu jeho jméno nezná.

Možná už z toho začínám cvokařit, pomyslel si. Nejspíš mám vidiny. A slyším hlasy.

Zhluboka se nadechl a otevřel dlaň. Prudkým pohybem rozlámal listy. Stejně je musí zase schovat, aby nevyvolal…

„Ty listy vypadají zajímavě,“ pronesl stejný ženský hlas. „Líbí se ti, viď?“

Kaladin nadskočil a uskočil stranou. Spren visel ve vzduchu přímo u jeho hlavy. Bílé šaty mu vlály ve větru, který Kaladin necítil.

„Jak víš, jak se jmenuju?“ zeptal se.

Spren neodpověděl. Procházel se ve vzduchu kolem mříží a díval se ven, jak otrokář Tvlakv přiděluje vodu posledním otrokům v prvním vagonu. Potom se podíval na Kaladina. „Proč už nebojuješ? Dřív jsi bojoval. Teď jsi toho nechal.“

„Co je ti do toho, duchu?“

Žena, jejíž podobu spren už zase měl, dala hlavu na stranu. „Nevím,“ odpověděla a jako by svou odpovědí sama sebe překvapila. „Ale je to tak. Není to divný?“

Bylo to víc než divné. Co si má myslet o sprenovi, který nejen že používá jeho jméno, ale asi si i pamatuje věci, které se staly už před několika týdny?

„Lidi listy nejedí, víš, Kaladine,“ řekla žena a založila průsvitné ruce. Znovu dala hlavu na stranu. „Nebo ty jo? Já si nevzpomínám. Ty jsi tak zvláštní − cpeš si věci do pusy a jiný zase vyplivuješ, když si myslíš, že se nikdo nedívá.“

„Jak víš, jak se jmenuju?“ zeptal se šeptem.

„A jak to víš ty?“

„No protože… se tak jmenuju. Řekli mi to rodiče. Nevím.“

„No, a já taky nevím,“ řekla a pokyvovala hlavou, jako by právě zvítězila v obtížné argumentaci.

„Fajn,“ poznamenal. „Proč mi teda říkáš jménem?“

„Protože to je zdvořilý. A ty jsi nezdvořilý.“

„Spreni přece nevědí, co to znamená.“

„Hele,“ řekla a ukázala na něho. „Nezdvořilej.“

Kaladin přimhouřil oči. Je daleko od místa, kde vyrostl, chodí po cizí půdě a jí cizí jídlo. Možná i spreni jsou tu jiní než u nich doma.

„Proč teda nebojuješ?“ zeptala se a usadila se mu u nohou a podívala se mu do očí. Nic nevážila. Necítil ji.

„Nemůžu,“ odpověděl tiše.

„Dřív jsi bojoval.“

Zavřel oči a opřel si čelo o mříže. „Jsem hrozně unavenej.“ Nemyslel tím fyzickou únavu, i když ho osm měsíců obživy ze zbytků připravilo o hodně síly, kterou si ve válce tak pěstoval. Myslel tím spíš to, že se unavený cítí. I když má dostatek spánku. A i v těch vzácných dnech, kdy nemá zrovna hlad, není mu zima a není po výprasku. Tak unavený…

„Předtím jsi byl taky unavený.“

„Já jsem prohrál, sprene,“ odpověděl a držel oči pevně zavřené. „Musíš mě takhle trápit?“

Všichni byli mrtví. Cenn a Dallet a před nimi Tukks a Takerové. A předtím Tien. A předtím měl krev na rukou a před sebou mrtvolu mladé dívky s bledou pletí.

Otroci okolo si začali cosi mumlat − patrně si mysleli, že se zbláznil. Každý může někdy vidět sprena, ale mluvit s ním je pošetilost. Copak je opravdu blázen? Možná by to bylo to nejlepší, co by ho mohlo potkat − šílenství je útěk od bolesti. Jenže jemu naopak nahánělo hrůzu.

Otevřel oči. Tvlakv se konečně kolébavým krokem blížil k jejich vagonu s kbelíkem vody. Korpulentní hnědooký muž mírně napadal na jednu nohu. Patrně následek nějaké staré zlomeniny. Byl Thajlen a ti měli všichni nápadně bílé bradky − bez ohledu na věk nebo barvu vlasů − a bílé obočí. Obočí jim dorůstalo velmi dlouhé a Thajleni ho nosili sčesané za uši. Vypadalo to, jako by měl dva bílé prameny v jinak černých vlasech.

Na sobě měl černo-červeně pruhované kalhoty, tmavě modrý svetr a ve stejné barvě pletenou čepici. Kdysi to bylo pěkné oblečení, ale začínalo být omšelé. Že by byl někdy něčím jiným než otrokářem? Tahle profese − obchodování s živým masem − lidi vždycky změnila. Plnila sice měšec, ale vyčerpávala duši.

Tvlakv se držel v uctivé vzdálenosti od Kaladina a s olejovou lampou v ruce se šel podívat na otroka na kraji vagonu, který trpěl záchvaty kašle. Tvlakv povolal své žoldnéře. Přišel Blut − Kaladin nechápal, proč si ta jejich jména pamatuje. Tvlakv cosi tiše řekl a podíval se na otroka. Blut přikývl. Plochý obličej měl zastíněný lampou. Uvolnil z opasku obušek.

Větrný spren se vrátil do podoby bělavé stuhy a kličkoval směrem k nemocnému. Několikrát se otočil a nakonec dosedl na zem a znovu se změnil v dívku. Naklonila se a zkoumavě si prohlížela otroka. Jako zvědavé dítě.

Kaladin se otočil a zavřel oči, ale stále slyšel kašlání. V duchu se mu opět vybavil otcův hlas. Na kašel při drásavce, říkával trpělivě vysvětlujícím tónem, pomůžou dvě hrsti červeného břečťanu rozdrceného na prášek, každý den. Když je nemáš, dávej pacientovi hodně tekutin, pokud možno s cukrem. Pokud bude mít dostatek tekutin, velmi pravděpodobně přežije. Ta nemoc vypadá mnohem horší, než ve skutečnosti je.

Velmi pravděpodobně přežije…

Kašlání neustávalo. Kdosi otevřel dveře vagonu. Budou si s tou nemocí vědět rady? Takové jednoduché řešení. Dejte mu vodu a on přežije.

Nezáleží na tom. Radši se do ničeho nezaplést.

Muži umírající na bojišti. Mladá tvář, tak známá a milá, se zvedá ke Kaladinovi s prosbou o záchranu. Rána mečem proniká hluboko do krku. Střeponoš si vybírá svou daň mezi Amaramovým vojskem.

Krev. Smrt. Prokletí. Bolest.

A otcův hlas. To ho takhle necháš, synu? Necháš ho zemřít, když jsi mohl pomoct? Vem to bouře!

„Počkejte!“ vykřikl Kaladin a vstal.

Ostatní otroci se shlukli vzadu. Blut vyskočil, prudce zavřel dveře vagonu a zvedl obušek. Tvlakv sebou trhl a schoval se za něho.

Kaladin se zhluboka nadechl, sevřel v hrsti lístky a setřel si z čela kapičky krve. Přešel těsnou klec, bosé nohy mu pleskaly po dřevěné podlaze. Klekl si vedle nemocného muže. Blut se na něho zlostně díval. V mihotavém světle bylo vidět jeho protáhlý obličej s ostrými rysy a bledé rty. Otrok vykašlával zelenavé hleny. Kaladin mu sáhl na krk a pátral po známkách otoku. Potom se mu podíval do hnědých očí.

„Tomu se říká drásavý kašel,“ řekl Kaladin. „Přežije to, když mu dáte zvýšené příděly vody − naběračku každé dvě hodiny, tak pět dní. Musíte mu to nalejt až do krku. Dejte tam cukr, jestli máte.“

Blut se poškrábal na masité bradě a podíval se na malého otrokáře.

„Vytáhněte ho ven,“ rozhodl Tvlakv.

Jakmile Blut odemkl klec, zraněný otrok se probral. Žoldnéř odehnal Kaladina obuškem. Kaladin zdráhavě ustoupil. Blut odložil obušek, popadl otroka pod paží a vytáhl ho ven. Přitom neustále nervózně pozoroval Kaladina. Kaladinův poslední neúspěšný pokus o útěk si vyžádal zásah dvaceti ozbrojených otroků. Pán ho za to měl dát popravit, místo toho ho však označil za „spiklence“, ocejchoval znamením šaš a prodal za pakatel.

Kaladin vždycky přežil, i když ti, kterým se snažil pomáhat, zemřeli. Někdo by to mohl pokládat za požehnání, on v tom však viděl spíš mučivou ironii. Když byl u svého předchozího pána, strávil nějaký čas s otrokem ze západu. Byl to Selajec a mluvil o Dávné magii a o tom, co říkají legendy o její schopnosti uvrhnout člověka do prokletí. Je možné, že by byl tohle Kaladinův případ?

Nebuď hlupák, říkal si.

Dveře klece zapadly zpátky na místo a zamkly se. Klece byly nezbytné. Tvlakv musel chránit svou chatrnou investici před velebouřemi. Klece měly dřevěné boky, které se daly zvednout a chránily otroky před divokými vichřicemi.

Blut odtáhl otroka k ohni a vedle rozbalil barel s vodou. Kaladin se uklidnil. No vidíš, řekl si, nakonec přece pomůžeš. Nakonec se to vyplatí.

Otevřel dlaň a podíval se na pomačkané černé listy. Nepotřebuje je. Propašovat je Tvlakvovi do pití by bylo nejen příliš složité, ale i nesmyslné. Copak si opravdu přeje otrokářovu smrt? Čeho by tím dosáhl?

Ozvala se rána. Po ní druhá, tupá, jako kdyby někdo upustil na zem pytel zrní. Kaladin zvedl hlavu a podíval se na místo, kam Blut odvedl nemocného otroka. Žoldnéř znovu zvedl obušek a s hlasitým zapraskáním s ním uhodil otroka do hlavy.

Otrok nevydal jediný zvuk − nevykřikl ani bolestí, ani na protest. Jeho tělo se sesunulo na tmavou zem. Blut ho zvedl a přehodil si ho přes rameno.

„Ne!“ křičel Kaladin, jedním skokem byl u mříže a začal s ní lomcovat.

Tvlakv stál u ohně a hřál se.

„Vem vás bouře!“ křičel Kaladin. „Mohl žít, ty grázle!“

Tvlakv se na něj podíval. Potom poodešel od ohně a narovnal si tmavě modrou pletenou čepici. „Všechny by vás nakazil.“ Mluvil s mírným přízvukem, všechna slova monotónně spojoval dohromady bez jediného důrazu. Thajleni vždycky tak divně mumlali. „Neztratím celej vagon kvůli jednomu chlapovi.“

„On už není nakažlivej!“ řekl Kaladin a znovu uhodil rukama o mříž. „Kdyby to někdo z nás měl od něj dostat, tak už jsme to dávno měli.“

„Tak doufejte, že to nemáte. Myslím, že se nedal zachránit.“

„Říkal jsem vám, že dal!“

„A já ti mám jako věřit, dezertére?“ zeptal se Tvlakv pobaveně. „Člověku, kterýmu doutná v očích nenávist. Zabil bys mě.“ Pokrčil rameny. „Ale mně je to jedno. Hlavně když budeš silnej, až tě budu chtít prodat. Ještě mi budeš děkovat, že jsem tě zachránil před tou nemocí od toho chlapa.“

„Děkovat budu leda tak sobě, až tě sprovodím ze světa,“ odsekl Kaladin.

Tvlakv se usmál a vrátil se k ohni. „Jen si pěstuj ten vztek, dezertére, a tu sílu. Vyplatí se mi, až dorazíme na místo.“

Jestli se toho dožiješ, pomyslel si Kaladin. Tvlakv vždycky ohříval zbytek vody, kterou měl pro otroky. Zavěsil ji nad oheň a vařil si z ní čaj. Kdyby se Kaladin ujistil, že bude pít jako poslední, a potom do vody hodil lístky…

Strnul a podíval se na ruce. V tom zmatku zapomněl, že v nich držel listy traviče. Rozmačkal je a vytrousil je, když lomcoval rukama mříží. Na dlaních mu zůstalo jen pár kousků a ty neměly sílu.

Otočil se a díval se kolem sebe. Podlaha klece byla špinavá a pokrytá blátem. Pokud na ni spadly kousky rozdrcených lístků, nedaly se už sebrat. Najednou se začal zvedat vítr a vířit prach, drobky a špínu ve vagonu.

Kaladin opět selhal.

Klesl na zem zády k mříži a sklonil hlavu. Prohrál. Ten zpropadený spren kolem něj pořád poletoval a tvářil se zmateně.

3

MĚSTO ZVONŮ

„Muž stál na skalním útesu a díval se, jak se jeho domov mění v prach. Dole se valila voda. Hluboko. A slyšel plakat dítě. Byly to jeho vlastní slzy.“ 

Získáno čtvrtého dne tanatu 1171, třicet vteřin před smrtí. Subjekt byl příštipkář s poměrně velkým renomé.

O Kharbrantu, Městě zvonů, se Šalán nikdy ani nesnilo. Nevěřila, že by se do něj někdy mohla dostat. I když často snila o cestování, očekávala, že prožije život izolovaná na rodinném panství, z něhož jediným únikem byly knihy v otcově knihovně. Předpokládala, že se provdá za některého z otcových přátel a zbytek života prožije opět izolovaná, tentokrát na jeho panství.

Jenže s očekáváními a předpoklady je to jako s tenkostěnným porcelánem. Čím pevněji ho sevřete, tím spíše se rozbije.

Tajil se jí dech. Pevně svírala svůj skicák v kožených deskách, když dělníci přitahovali loď k přístavní hrázi. Kharbrant byl obrovský. Stál na úbočí prudkého svahu a měl klínovitý půdorys, jako by byl postaven do široké štěrbiny, která směřuje otevřenou stranou do oceánu. Domy tu byly krychlovité, s hranatými okny a zdálo se, že byly postaveny z jakéhosi jílu nebo hlíny. Nebo ze směsi s bahnem? Hýřily pestrými barvami, hlavně odstíny červené a fialové, ale občas se mezi nimi našla i modrá nebo žlutá.

Už slyšela zvony. Cinkaly jasnými tóny, rozhoupávány větrem. Musela se natáhnout, aby viděla na nejhonosnější část města. Kharbrant jí připadal jako hora, která se jí tyčí nad hlavou. Kolik lidí může v takovémhle místě bydlet? Tisíce? Desetitisíce? Znovu se zachvěla − obešla ji hrůza, ale zároveň se nedokázala ubránit vzrušení − potom přivřela oči a snažila se zafixovat obraz města v paměti.

Posádka vyběhla na přístavní hráz. Vánek byla úzká loď s jednou plachtou. Nebylo na ní víc místa než pro ni, kapitána, jeho ženu a šestičlennou posádku. Zprvu se zdála příliš malá, ale kapitán Tozbek byl klidný a rozvážný člověk a výborný námořník, ačkoli to byl pohan. Dobře řídil loď celou cestu až do přístavu a vždycky dokázal najít přístřeší, kde mohli přečkat velebouři.

Kapitán dohlížel na námořníky, než loď zakotvila. Tozbek byl podle Šalán spíše menší postavy, ale svalnatý, se širokými rameny. Měl dlouhé thajlenské obočí zastřižené do zvláštních cípů. Vypadalo to, jako by měl nad očima dva čtvrtmetrové vějíře. Na sobě měl černý plášť se stříbrnými knoflíky a na hlavě obyčejnou pletenou čepici. Vždycky si představovala, jak přišel k jizvě, kterou měl patrnou na bradě − v divoké bitvě s piráty. Zklamalo ji, když se dověděla, že mu ji vyseklo uvolněné lano při vichřici.

Jeho žena Ašlv mezitím odešla přes výstupní můstek loď zaregistrovat. Kapitán si všiml, že se na něho Šalán dívá. Došel až k ní. Obchodoval s její rodinou a její otec mu velmi důvěřoval. Bylo to dobře, protože plán, který zosnovala se svými bratry, nepřipouštěl možnost, že by si s sebou vzala dvorní dámu nebo nějakou pečovatelku.

Šalán byla z toho plánu nervózní. Velmi nervózní. Nesnášela přetvářku. Jenže finanční situace jejich domu… Potřebují buď finanční injekci, nebo nějakou velkou výhodu v politice vedenských šlechtických domů. Jinak jejich dům tento rok nepřežije.

Všechno má svůj čas, pomyslela si a snažila se uklidnit. Nejdřív je potřeba najít Jasnu Kholinovou. Pokud se zase někam nepřestěhovala.

„Poslal jsem tam poslíčka, Jasnosti,“ oslovil ji Tozbek. „Tak se brzy dovíme, jestli je princezna pořád tady.“

Šalán vděčně přikývla a pod paží stále svírala skicák. Ve městě jsou lidi úplně všude. Někteří byli oblečeni běžně − muži v kalhotách a košilích se šněrováním, ženy v sukních a pestrobarevných blůzách. Ti mohli být klidně z jejího domova, Jah Kevedu. Ale Kharbrant je svobodné město. Malý a politicky zranitelný městský stát na malém území, ovšem s přístavem otevřeným všem lodím, které tudy proplouvaly, bez rozdílu národností nebo společenského postavení jejich posádky. Lidé se sem jen hrnuli.

Tudíž mnoho lidí, které tu potkávala, pocházelo z exotických krajů. V šálových pláštích z jednoho kusu látky chodili lidé z Tašikku na dálném západě. V dlouhých kabátech ke kotníkům vpředu otevřených… chodil kdo? Málokdy viděla tolik paršů jako tady v docích. Většinou tu přenášeli na zádech těžká břemena. Byli podobně jako paršové, které měl její otec, statní, se silnýma nohama a mramorovanou kůží, od světlé přes temně purpurovou až po černou. Struktura tohoto zabarvení byla u každého člověka jiná, unikátní a neopakovatelná.

Potom, co Šalán skoro šest měsíců stíhala Jasnu Kholinovou z jednoho města do druhého, začínala propadat skepsi, že už ji nikdy nedostihne. Copak se jí princezna záměrně vyhýbá? To se nezdálo pravděpodobné − Šalán prostě nebyla tak významná osoba, aby na ni čekala. Jasnost Jasna Kholinová byla jedna z nejmocnějších osobností na světě. A z velmi nechvalně proslulých. Byla jedinou členkou ortodoxního královského rodu, která se cílevědomě hlásila ke kacířství.

Šalán se snažila udržet na uzdě netrpělivost. Nejspíš opět přijdou se zprávou, že Jasna zase někam odjela. Vánek tu bude kotvit do rána a Šalán dohodne s kapitánem cenu − značně sníženou vzhledem k rodinným investicím do Tozbekových loděnic − za to, že ji odveze do dalšího nejbližšího přístavu.

Už o několik měsíců překračovali termín, kdy měly pro Tozbeka její cesty skončit. Nikdy z jeho strany necítila žádnou rozmrzelost. Byl jí oddaný a její přání mu bylo rozkazem. Nicméně ani jeho trpělivost nemůže být nekonečná a její finance nevyčerpatelné. Už spotřebovala polovinu sferů, které si s sebou přivezla. Samozřejmě by ji neopustil v cizím městě, ale mohl by trvat na tom, aby se vrátila zpátky do Vedenaru.

„Kapitáne!“ volal námořník přibíhající po nástupním můstku. Na sobě měl jenom vestu a volné povislé kalhoty a byl opálený jako každý, kdo pracuje na slunci. „Žádná zpráva, pane. Zapisovatel říkal, že Jasna ještě neodjela.“

„No vida!“ usmál se kapitán a otočil se k Šalán. „Honitba skončila.“

„Díky Heraldům,“ poznamenala Šalán tiše.

Kapitán se usmíval a jeho bujné obočí vypadalo, jako by mu z očí vystupovaly sluneční paprsky. „To nám určitě vaše krásná tvář přivolala správný vítr do plachet! To větrní spreni z vás byli tak unešení, Jasnosti, že nás sem dovedli.“

Šalán se začervenala a uvažovala o jisté odpovědi, zavrhla ji však jako nevhodnou.

„Aha,“ poznamenal kapitán a ukázal na ni. „Vidím, že byste chtěla odpovědět − vidím vám to v očích, mladá dámo. Tak ven s tím. Slova musí ven a ne se štosovat v člověku. Jsou to svobodné bytosti, a když je zamknete uvnitř, tak vám to zkazí žaludek.“

„Není to zdvořilé,“ namítla Šalán.

Tozbek se dal do smíchu. „Jak ještě po těch měsících cestování můžete tohle říct! Pořád vám říkám, my jsme námořníci. My jsme zapomněli, co je to zdvořilost, ve chvíli, kdy jsme poprvé vkročili na loď. A na záchranu už je teď pozdě.“

Usmála se. Byla vedena přísnými vychovateli a učiteli, že má držet jazyk za zuby. Její bratři ji bohužel nabádali k pravému opaku a byli v tom ještě důslednější. A tak si zvykla je bavit vtipnými komentáři, když nebyl nikdo na doslech. Ráda vzpomínala na hodiny strávené u krbu ve velkém pokoji se třemi ze svých čtyř bratrů schoulenými kolem ní s ušima nastraženýma, aby jim neuniklo ani slovo, které utrousila v roli otcova nového patolízala nebo potulného horlivce. Často si vymýšlela nejrůznější průpovídky a vkládala je do úst lidem, které viděli, ale neslyšeli. To v ní vypěstovalo cosi, co vychovatelky nazývaly „černou šmouhou na charakteru“. A námořníci, ti byli ještě vděčnějším publikem vtipných průpovídek než Šalánini bratři.

„No,“ začala − sice se červenala, ale bylo vidět, že ráda promluví. „Myslela jsem si jen, že když říkáte, že moje krása přiměla vítr, aby nás dostal rychle do Kharbrantu, tak to mělo znamenat, že když jsme jindy dorazili se zpožděním, tak to zavinila moje ošklivost?“

„No… ehm…“

„Takže mi vlastně ve skutečnosti říkáte, že jsem krásná z jedné šestiny.“

„Nesmysl! Vy jste jako sluníčko, když ráno vyjde na oblohu, slečinko!“

„Sluníčko? Ráno? To jsem tak brunátná?“ Zatahala se za dlouhé zrzavé vlasy. „A každý ztratí náladu, jen mě vidí?“

Kapitán se dal do smíchu a několik námořníků se k němu přidalo. „No tak dobře,“ opravil se, „jste jako květina.“

Zašklebila se. „Na květiny jsem alergická.“

Kapitán zvedl obočí.

„No ne,“ připustila, „jsou hezké, to ano. Ale kdybyste mi dal kytici, tak budu tak kýchat, že si budete myslet, že přišlo zemětřesení.“

„Dobře, budiž. Já jenom říkám, že jste krásná jako květina.“

„No jestli jsem, tak má asi tu moji alergii většina mladých mužů, protože se ode mě drží na hony daleko.“ Udělala spiklenecký obličej. „Vidíte, já jsem vás varovala, že to není zdvořilý. Mladá dáma by takhle mluvit neměla.“

„Ale slečinko,“ prohodil kapitán a posunul si pletenou čepici do čela. „Mně a tady klukům bude ten váš ostrý jazýček hrozně chybět. Vůbec nevím, co tu bez vás budeme dělat.“

„Co by, budete se plavit,“ odpověděla. „A jíst a zpívat a koukat na vlny. Prostě budete dělat všechno, co děláte teď, jenom na to budete mít víc času, protože nebudete zakopávat o holku, co sedí na vaší palubě a kreslí nebo si pro sebe něco mumlá. Ale máte můj dík, kapitáne. Byla to úžasná cesta − i když trochu dlouhá.“

Děkovným gestem zvedl ruku k čepici.

Šalán se usmála. Nečekala, že když bude plout někam o samotě, naplní ji to takovým pocitem svobody. Její bratři se báli, že bude mít z cesty strach. Připadala jim ostýchavá, protože se nerada zapojovala do debat, a když mluvila větší skupina lidí, raději mlčela. A možná byla ostýchavá. A být daleko od Vedenaru rozhodně strach nahánělo. Ale zároveň to bylo i úžasné. Tři skicáky pokreslila obrázky zvířat a lidí, s nimiž se cestou setkala, a přestože ji stále pronásledovaly starosti o rodinné finance, úžasné zážitky z cest jí je zčásti kompenzovaly.

Tozbek se začal zabývat ukotvením lodi. Byl to dobrák. Tu jeho chválu brala tak, jak ji myslel. Když to přežene, byl to vlastně jakýsi výraz náklonnosti. Měla světlou pleť a žila v místě, kde se za znak pravé krásy považovala aletská snědá barva, a i když měla světlé oči, její kaštanovo-červené vlasy prozrazovaly nečistou pokrevní linii jejích předků. Neměla na hlavě ani jediný pramen té tak žádoucí černé. Pihy jí naštěstí většinou zbledly, když dospěla − žehnej Heraldům − ale na nose a na tvářích byla tu a tam nějaká vidět.

„Slečno,“ otočil se k ní kapitán po poradě s mužstvem, „Jasnost Jasna Kholinová bude určitě na tajné poradě v Konkláve, víte.“

„Aha, tam, kde je to Palaneum?“

„Ano, tam, bydlí tam i král. Je to v centru města, dá se říct. Akorát vysoko.“ Poškrábal se na bradě. „No, nicméně, Jasnost Jasna Kholinová je králova sestra, ta se jinde v Kharbrantu zdržovat nebude. Jalb vám ukáže cestu. Zavazadlo vám přineseme později.“

„Děkuju, kapitáne,“ odpověděla. „Šajlor mkabat núr.“ Vítr nás bezpečně dovedl k cíli. Poděkování v thajlenštině.

Kapitán se usmál. „Mkaji bade fortensis!“

Neměla tušení, co to znamená. Uměla thajlensky docela obstojně číst, ale mluvená thajlenština, to bylo něco úplně jiného. Usmála se na něho, což byla patrně přiměřená reakce, protože se kapitán rozesmál a gestikuloval na jednoho ze svých námořníků.

„Zůstaneme tady v přístavu dva dny,“ řekl. „Zítra má přijít velebouře, víte, tak nemůžeme odplout. Pokud se věci kolem Jasnosti Jasny nevyvinou tak, jak byste čekala, vezmeme vás zpátky do Jah Kevedu.“

„Ještě jednou díky.“

„Není zač, slečinko,“ odpověděl. „Neděláme nic, co bychom tak jako tak neměli v plánu. Zatím tady můžeme nabrat zboží a tak. Kromě toho mám tu krásnou podobiznu svý ženy, co jste mi dala do kajuty. Opravdu krásná.“

Došel k Jalbovi a dal mu instrukce. Šalán čekala a zatím zasunula skicák zpátky do kožené aktovky. Jalb. Takováhle jména dělají jejímu vedenskému jazyku trochu potíže. Proč jen ti Thajlenové s takovou oblibou lepí jednu souhlásku na druhou a nedají mezi ně pořádnou samohlásku?

Jalb na ni kýval. Vydala se za ním.

„Dejte na sebe pozor, slečinko,“ varoval ji kapitán, když procházela kolem něho. „I bezpečný město jako Kharbrant v sobě skrývá nástrahy. Mějte oči na stopkách.“

„Myslím, že oči jsou přece jen lepší v hlavě, kapitáne,“ odpověděla a opatrně vystoupila na můstek. „Kdybych je měla na stopkách, tak o ně můžu dost snadno přijít.“

Kapitán se zasmál a zamával jí na rozloučenou, když vystupovala po můstku z lodě a volnou rukou se přidržovala zábradlí. Stejně jako všechny ženy vorinské víry nosila levou ruku − krytou ruku − zakrytou oděvem a holou měla pouze pravou, volnou ruku. Obyčejné tmavooké ženy nosily rukavici, ale od ženy jejího postavení se očekával cudnější oděv. Nosila přes krytou ruku dlouhý, dole zapnutý rukáv.

Oblečena byla podle vorinských zvyklostí do šatů přiléhavých od pasu nahoru, s volnou splývavou sukní. Byly z modrého hedvábí a po stranách se zapínaly na knoflíky z čalí perleti. Krytou rukou si tiskla k tělu koženou aktovku a volnou rukou se přidržovala zábradlí.

Vystoupila z můstku do ruchu přístaviště. Kolem pobíhali poslíčci, ženy v červených pláštích nosily na rámech přes ramena těžké náklady. Kharbrant bylo vorinské město − stejně jako Aletkar nebo Šalánin domovský Jah Keved. Nežili tu žádní pohani a písmo bylo výsadou žen. Muži se učili jen glyfy a písmena a čtení přenechávali manželkám a sestrám.

Neptala se, ale byla si jistá, že kapitán Tozbek číst umí. Viděla ho s knihou. Proto se v jeho přítomnosti cítila nesvá. Číst, to bylo u mužů dost nevídané. Přinejmenším u horlivců.

„Chcete jet?“ zeptal se Jalb s tak silným thajlenským přízvukem, že mu skoro nerozuměla.

„Ano. Prosím.“

Přikývl a odešel a nechal ji samotnou v přístavu mezi skupinami paršů, kteří stěhovali těžké dřevěné bedny z jednoho mola na druhé. Paršové měli pomalejší chápání, ale byli skvělí dělníci. Její otec jim vždycky dával přednost před normálními otroky.

Je možné, že Aleti opravdu chtějí vyhladit parše z Roztříštěných planin? Šalán to připadalo divné. Paršové nebojovali. Byli poddajní a prakticky němí. Jistě, podle toho, co slyšela, byli paršové z Roztříštěných planin jiní − říkalo se jim Paršendi. Byli silnější, vyšší a bystřejší. Možná to vůbec ani praví paršové nebyli. Třeba to byla nějaká jim příbuzná rasa.

Ke svému překvapení zjistila, že se okolí přístavu hemží živočichy. Ve vzduchu se tu a tam objevil létající úhoř, pátrající po krysách nebo rybách. Ve štěrbinách mezi prkny mola se skrývali malí krabi a na tlustých kládách byly přilepené trsy háčkovců. V jedné malé přístavní uličce se objevil přikrčený číhající norek. Čekal, až někdo upustí kousek potravy.

Šalán se neubránila, aby nevytáhla skicák a nezačala kreslit lovícího dravce. Copak on se nebojí těch lidí všude okolo? Krytou rukou držela skicák, opřený o prsty schované v rukávu, a volnou rukou kreslila uhlem. Než náčrt dokončila, přišel její průvodce s jakýmsi mužem, který za sebou táhl zvláštní vozítko se dvěma velkými koly a sedátkem se stříškou. Váhavě odložila skicák. Čekala krytá nosítka.

Muž u vozíku byl malý a snědý, s plnými rty a širokým úsměvem. Pokynul na Šalán, aby se posadila. Učinila tak se skromnou elegancí, kterou musela do omrzení tvrdě trénovat se svými vychovatelkami. Muž před vozíkem se jí na cosi zeptal stroze znějícím jazykem. Znělo to velmi úsečně a nerozuměla ani slovo.

„Co to říkal?“ zeptala se Jalba.

„Ptal se, jestli chcete odvézt dlouhou cestou nebo krátkou cestou.“ Jalb se poškrábal na hlavě. „Nejsem si moc jistej, co je v tom za rozdíl.“

„Předpokládám, že jedna je asi delší,“ odpověděla Šalán.

„Slečna je chytrá,“ poznamenal Jalb a odpověděl tahači týmž štěkavým jazykem, kterým se muž ptal.

„Z dlouhé cesty jsou hezké výhledy na město,“ přeložil jí Jalb. „Krátká cesta vede přímo do Konkláve. Není z ní ovšem nic moc vidět. Asi si všiml, že jste ve městě nová.“

„To se tak liším?“ namítla a začervenala se.

„Ehm, samozřejmě, že ne, Jasnosti.“

„No podle toho, jak to říkáte, si připadám jako bradavice na nose královny.“

Jalb se zasmál. „To chápu. Jenže člověk nemůže jet někam podruhý, aniž by tam jel poprvý, obávám se. Každý občas musí trochu vyčnívat. A málokdo to umí tak krásně jako vy.“

Na flirtování námořníků si musela cestou zvyknout. Nikdy nebylo úplně přímé, měla trochu podezření, že jim domlouvala kapitánova žena, když viděla, jak se Šalán vždycky červená. U nich doma se otcovi sluhové − i ti svobodní − báli slůvkem vybočit ze svých přidělených mezí.

Tahač stále čekal na její odpověď. „Krátkou cestou, prosím,“ řekla Jalbovi, i když by si bývala město prohlédla ráda. Konečně byla v opravdovém městě a má si vybrat kratší cestu? Ale Jasnost Jasna jí dokázala unikat jako motýl. Radši si pospíší.

Hlavní cesta vedla serpentinami do svahu, a i když to byla ona kratší varianta, i tak viděla z města dost. Připadalo jí omamně plné zvláštních lidí, zákoutí a znějících zvonů. Seděla a nasávala to do sebe všemi póry. Budovy byly uspořádané podle barev a každá barva patrně znamenala jiný účel příslušného domu. Obchody prodávající stejné zboží měly fasády stejné barvy − obchody s oblečením fialové, s potravinami zelené. Domy měly zvláštní vzory, které nedokázala interpretovat. Barvy měly tlumené, jakoby omšelé.

Jalb šel vedle vozu s rukama v kapsách a překládal, co jí tahač říkal. „Říkal, že město je zvláštní tím, že leží v lajtě.“

Šalán přikývla. Mnoho měst se budovalo v lajtách − oblastech chráněných před velebouřemi okolními skalisky.

„Kharbrant je jedno z nejlépe chráněných velkých měst na světě,“ překládal Jalb. „Symbolizujou to ty zvony. Poprvé je prý zavěsili, aby upozornily na to, že se blíží velebouře. Zezačátku byl vždycky vítr tak mírný, že si ho lidi nevšimli.“ Jalb se odmlčel. „On vám tyhle věci říká proto, aby dostal velký spropitný, Jasnosti. Já jsem tuhle historku taky slyšel, ale připadá mi hodně přitažená za vlasy. Kdyby vítr rozhoupal zvony, tak už je tak silný, že ho lidi nemůžou přehlídnout. A navíc − to si ty lidi nevšimli, že jim prší na makovice?“

Šalán se usmála. „To je v pořádku. Ať pokračuje.“

Tahač mlel stále dál ve svém úsečném jazyce − co to mohlo být za řeč? Šalán poslouchala Jalbův překlad a stále do sebe nasávala všechny vjemy − pohledy zvuky a − bohužel − vůně. Vyrostla přivyklá štiplavému pachu zaprášeného nábytku a chlebových placek pečících se v kuchyni. Na moři poznala nové vůně − vůni soli a čerstvého mořského vzduchu.

Tady ovšem nic čistě nevonělo. Každá postranní ulička měla své specifické spektrum odporných pachů. Ty se mísily s vůněmi ze stánků pouličních kramářů a výsledek byl obzvlášť odpudivý. Tahač naštěstí zvolil trasu středem hlavní ulice, kde byly pachy přece jen slabší, i když je to zpomalilo, protože tu byl hustší provoz. Zvědavě pozorovala všechny, které míjeli. Muži v rukavicích s jemně modravou pletí byli Natanatani. Kdo ale byli ti vysocí statní lidé v černých hábitech? A ti muži s vousy spletenými do copánků?

Zvuky Šalán připomínaly překřikující se sbory písníků u nich doma, jen podstatně zesílené co do rozmanitosti a hlasitosti. Křičely tu na sebe stovky hlasů, kola skřípěla na kameni a občas křičeli létající úhoři. Nepřetržitě bylo slyšet cinkání zvonů, tím hlasitější, čím víc foukal vítr. Zvony byly vystaveny za výklady obchodů, zavěšeny pod střechami. Na každé pouliční lampě visel zvon. I na jejím vozíku visel na okraji stříšky malý stříbrný zvonek. Když byli asi v polovině kopce, rozezvučely se hlubší zvony ohlašující čas. Jejich zvuk byl nekoordinovaný a hlučný.

Když dorazili do horní části města, davy lidí prořídly. Konečně vůz zastavil u velké budovy na samém vršku kopce. Měla bílé průčelí, ale byla vytesaná do skály. Přední sloupy byly z jednoho kamenného masivu a na konci budovy vzadu přecházely rovnou ve skálu. Na skalních výstupcích, které tvořily střechu, se krčily nízké kupole v kovově lesklých barvách. Dveřmi domu procházely sem a tam světlooké ženy s psacími potřebami v ruce a v šatech, jako měla Šalán, s levou rukou náležitě zapnutou uvnitř rukávu. Muži, kteří se pohybovali kolem budovy, měli vorinské pláště ve vojenském stylu a tuhé kalhoty. Po stranách se plášť zapínal na knoflíky a nahoře končil tuhým límečkem kolem celého krku. U pasu měli meč a přes kabát, který sahal po kolena, zapnutý pásek.

Tahač se zastavil a řekl cosi Jalbovi. Námořník si dal ruce v bok a začal se s ním hádat. Šalán se usmívala, když viděla, jak se přísně tváří, přimhouřila oči a snažila se vrýt si celý výjev do paměti, aby ho mohla později nakreslit.

„On mi navrhuje, že se rozdělíme, když mu pomůžu nafouknout cenu,“ řekl Jalb a kroutil hlavou, když Šalán podával ruku, aby mohla vystoupit z vozíku. Vystoupila a podívala se na tahače. Pokrčil rameny a usmál se jako dítě, když ho nachytají, že krade sladkosti.

Krytou rukou pevně držela aktovku a volnou rukou v ní hledala měšec s penězi. „Kolik mu mám vlastně dát?“

„Dva čirý čipy jsou až až. Já bych mu dal jeden. Ten zloděj chtěl pět!“

Dosud nikdy sama peníze nepoužila. Sfery jenom obdivovala pro jejich krásu. Byly to malé skleněné korálky, o něco větší než nehet, s maličkým polodrahokamem uprostřed. Polodrahokamy se daly nabít Bouřnou září a sfery potom svítily. Když otevřela měšec, do očí jí svítily úlomky rubínu, smaragdu, diamantu nebo safíru. Vyndala tři diamantové čipy − ty měly nejnižší hodnotu. Nejcennější byly smaragdy, protože ty uměly proměňovače změnit na jídlo.

Skleněný korálek byl většinou pro všechny sfery stejně velký. Velikost úlomku kamene uprostřed byla dána jejich hodnotou. Všechny tři čipy měly například uvnitř jen maličký úlomek diamantu. I ten se však dokázal rozsvítit Bouřnou září. Svítil mnohem méně než třeba lampa, ale bylo to patrné. Mark − sfer střední hodnoty − svítil asi jako svíčka. Vyrovnal se pěti čipům.

Vzala si s sebou jen nabité sfery, protože se doslechla, že temné prázdné sfery jsou podezřelé. Někdy prý dokonce museli volat lichváře, aby pravost kamene posoudil. Nejcennější sfery si schovala samozřejmě do krytého měšce, který měla bezpečně zapnutý v levém rukávu.

Podala tři čipy Jalbovi. Pokrčil rameny. Kývla na tahače a začervenala se, když si uvědomila, že si z Jalba udělala skoro sluhu. Urazila ho?

Jalb se smál a zaujal skutečně postavení sluhy. S vážnou tváří zaplatil tahači. Ten se rozesmál, poklonil se Šalán a odtáhl vozík pryč.

„Tohle je pro vás,“ poznamenala a vytáhla rubínový mark a podávala ho Jalbovi.

„Jasnosti, to je moc!“

„Je to jednak z vděčnosti,“ dodala, „a jednak za to, že tady zůstanete a počkáte tu několik hodin pro případ, že bych se vrátila.“

„Čekat několik hodin za mark? To je plat za týden na lodi!“

„V tom případě by to mělo stačit, abyste odolal pokušení vzdálit se odtud.“

„Budu tady, ani se nehnu!“ řekl Jalb a vystřihl překvapivě dokonale velmi složitou poklonu.

Šalán se zhluboka nadechla a vykročila směrem k impozantnímu vchodu do Konkláve. Tesaná skála byla skutečně pozoruhodná − její výtvarná duše by ji byla chtěla pečlivě prostudovat, ale to si nedovolila. Když vstoupila dovnitř, připadala si, jako by jí veliká budova spolkla. Chodba uvnitř byla lemována lampami na Bouřnou záři, které vydávaly jasné bílé světlo. Nejspíše byly osazeny diamantovými bromy. Bouřnou záři používala jako zdroj osvětlení většina honosných sídel. Brom − sfer nejvyšší hodnoty − vydával světlo jako několik svíček.

Lampy vydávaly příjemné a dostatečné světlo pro veškeré služebnictvo, písaře a plavooky, kteří se po chodbě pohybovali. Zdálo se, že je budova koncipována jako jediný vysoký a dlouhý tunel vytesaný do skály. Po obou stranách ho lemovaly velké místnosti a postranní chodby. Cítila se tu mnohem pohodlněji než venku. Hemžilo se to tu služebnictvem a nižším jasnopanstvem.

Naznačila gestem rukou, že potřebuje obsloužit, a okamžitě se u ní zastavil vyšší sluha ve sněhobílé košili a černých kalhotách a oslovil ji její rodnou vedenštinou. Zřejmě ho k tomu vedla barva jejích vlasů.

„Hledám Jasnu Kholinovou,“ řekla Šalán. „Dověděla jsem se, že by měla být v tomto domě.“

Sluha se poklonil. Vyšší sluhové si obvykle zakládali na svém vybraném vystupování − přesně tím, z něhož si před chvilkou utahoval Jalb. „Vrátím se, Jasnosti.“ Patrně patřil ke druhému nánu. To byli tmavoocí svobodní občané velmi vysokého postavení. Podle vorinské víry bylo v životě člověka rozhodující jeho Povolání − to, čemu měl svůj život zasvětit. Vybrat si správnou profesi a tvrdě v ní pracovat byla ta nejlepší cesta do posmrtného života. Modla, k níž člověk vzhlížel, měla vždycky nějakou spojitost s Povoláním, které si vybral.

Šalán čekala se založenýma rukama. Často o svém Povolání přemýšlela. Bylo zřejmé, že jím bude umění. Kreslila vášnivě ráda, ale přitahovaly ji i jiné věci − především kladení otázek a hledání odpovědí. Proč se létající úhoři nebojí lidí? Čím se živí háčkovci? Proč se krysám někde daří a jinde ne? A tak si raději zvolila vývoj přírody.

Toužila se stát skutečnou badatelkou, získat skutečné vzdělání a věnovat se výzkumu a studiu. To proto pojala ten troufalý plán vyhledat Jasnu a stát se její chovankou? Snad. Musí však mít na zřeteli i jiné věci. Stát se Jasninou chovankou − a tudíž studentkou a badatelkou − byl jen první krok.

Přemýšlela o tom a pomalu šla ke kamennému sloupu a volnou rukou zkoušela, jak je hladký. Stejně jako většina Rošáru − s výjimkou některých pobřežních oblastí − byl Kharbrant postaven na surovém neopracovaném kameni. Okolní budovy stály přímo na skále a tato byla do skály vytesaná. Sloup byl granitový, odhadovala, i když její geologické poznatky byly jen velmi kusé.

Podlaha byla pokrytá dlouhými hnědavě oranžovými koberečky. Tkanina na nich byla hustá, navržená tak, aby vypadala bohatě, ale přitom snesla velký provoz. Dlouhá obdélníková chodba působila starobyle.

V jedné knize, kterou četla, se tvrdilo, že Kharbrant byl založen za šerého dávnověku, léta před posledním obdobím Spouště. To by byl opravdu starý. Tisíce let, založený ještě před hrůzami Hierokracie, dokonce ještě dávno před Odrozením. Ještě za dob, kdy zemi sužovali Pustonoši s kamennými těly.

„Jasnosti?“ ozvalo se za ní.

Šalán se otočila a zjistila, že se sluha vrátil. „Tudy, Jasnosti.“

Pokynula sluhovi a ten ji rychle odvedl rušnou chodbou za Jasnou. Ta žena byla legenda. I Šalán, i když žila v dalekém Jah Kevedu, se doslechla o sestře aletského krále, proslulé kacířce. Přestože jí bylo jenom třicet čtyři let, mnozí v ní viděli zralou adeptku na odborný vědecký post, kdyby tak vehementně neodmítala náboženství. Pranýřovala především řehole, různé církevní sbory, s nimiž se identifikovali lidé vorinské víry.

Tady by nevhodné vtipkování Šalán příliš neprospělo. Bude muset mluvit přesně a věcně. Jako svěřenka ženy takového renomé získá nejlepší školení v ženských uměních: hudbě, malování, psaní, logice a vědě. Stejné vzdělání by získal mladý muž v čestné stráži uznávaného Jasnopána.

Původně vlastně napsala Šalán Jasně dopis žádající o přijetí za svěřenku ze zoufalství. Vůbec nečekala, že by ji mohla skutečně přijmout. Když dostala odpověď s výzvou, aby se do dvou týdnů za Jasnou dostavila do Dumadari, byla z toho šokovaná. A od té doby Jasnu stíhala. Jasna byla kacířka. Bude trvat na tom, aby se Šalán zřekla víry? Šalán pochybovala, že by Jasna něco takového mohla udělat. Vorinské učení, zvláště pokud jde o Věhlas a Povolání jedince, jí bylo útočištěm v těžkých dnech, když na tom byl otec nejhůř.

Odbočili do menší postranní haly a vydali se po chodbách, které vedly velmi daleko od hlavní jeskyně. Nakonec se sluha zastavil a pokynul Šalán, aby dál pokračovala sama. Z pravé postranní chodby byly slyšet hlasy.

Šalán zaváhala. Někdy přemýšlela, jak je to vůbec možné. Byla vždycky tichá a skromná, nejmladší z pěti sourozenců a jediná dívka. Celý život ochraňovaná. A teď leží na jejích ramenou celá budoucnost jejich domu.

Otec je mrtvý. Ale to musí zůstat tajemstvím.

Nerada takhle uvažovala a snažila se tyto myšlenky vytěsnit z mysli a soustředit se na jiné věci. Jenže dopad téhle ztráty se ignorovat nedal. Po otci zbyla spousta slibů, nějaké obchodní dohody, nějaké úplatky… a dům Davar dlužil velké částky peněz velkému počtu lidí. Když už otec nemůže věřitele udržovat v klidu, brzy se začnou domáhat svých požadavků.

Nebyl nikdo, na koho by se mohla obrátit. Její rodinu − kvůli otci − nesnášeli i její spojenci. Velkokníže Valam − Jasnopán, jemuž byla její rodina vázána lénem − churavěl a už dávno jim neposkytoval podporu jako dřív. Kdyby se prozradilo, že otec zemřel a rodina je na mizině, byl by to konec domu Davarů. Pohltil by ho jiný šlechtický dům.

A za trest by z nich sedřeli kůži. Nespokojení věřitelé by se dokonce mohli i pokusit o vraždu. Zabránit tomu může jedině Šalán a první krok k tomu je kontakt s Jasnou Kholinovou.

Šalán se zhluboka nadechla a zabočila do chodby.

4

ROZTŘÍŠTĚNÉ PLANINY

„Já umírám. Že umírám? Lékaři, proč mi bereš krev? A kdo je to vedle tebe s tou hlavou z paprsků? Vidím vzdálené slunce. Je tmavé a chladné a svítí na černé obloze.“ 

Získáno 3. jesnana 1172, 11 vteřin před smrtí. Subjekt byl rešský chovatel čal. Velmi významný vzorek.

„Proč nepláčeš?“ zeptal se větrný spren.

Kaladin seděl zády opřený o roh klece a díval se dolů. Prkna na podlaze byla poškrábaná, jako by je někdo chtěl vykopat jen nehty. Poškrábané místo bylo tmavé, jak se do prken nasákla krev. Pozůstatek marného naivního pokusu o útěk.

Vagon se valil dál. Každý den stejná rutina. Člověk se probudí celý rozlámaný po nesouvislém spánku bez matrací a přikrývek. Čas od času vypouštěli vždycky střídavě z jednoho vagonu otroky ven, aby se protáhli. S železy na nohou chvíli pobíhali kolem vagonu, potom je zahnali a dali jim ranní šlichtu a vagony jely dál až do odpolední šlichty. A další kodrcavá cesta. A večerní šlichta a potom miska vody na noc.

Kaladinův cejch šaš byl stále pokrytý strupy a krvácel. Aspoň že ho střecha vagonu chránila před sluncem.

Větrný spren v podobě dívky se vznášel kolem vagonu jako obláček. Pohybovala se stále blízko Kaladina, z obláčku vystupovala její tvář, jako by chtěla odfouknout mlhu a ukázat něco hmotnějšího, co je za ní. Těkavého, ženského, tělesného. Se zvědavýma očima. Jako žádný jiný spren, kterého dosud viděl.

„Ostatní v noci pláčou,“ namítla. „Ale ty ne.“

„Proč plakat?“ zeptal se a opřel si hlavu o mříž. „Co se tím změní?“

„Já nevím. Proč vůbec lidi pláčou?“

Usmál se a zavřel oči. „Zeptej se Všemohoucího, proč lidi pláčou, sprene. Ne mě.“ Čelo měl orosené potem z vysoké letní vlhkosti tady na západě. Pot se mu vsakoval do rány a pálil. Snad zase přijde jaro. Počasí a roční období byly nevyzpytatelné. Člověk nikdy nevěděl, jak dlouho budou trvat, i když to obvykle bývalo několik týdnů.

Vagon jel dál. Po chvíli cítil v obličeji sluneční paprsky. Otevřel oči. Do vagonu svítilo vrchní částí klece slunce. To znamená, že jsou dvě nebo tři hodiny po poledni. A co odpolední šlichta? Kaladin se přitáhl rukou o mříž a vstal. Tvlakva vpředu neviděl, jen Bluta s plochým obličejem vzadu. Žoldnéř měl na sobě špinavou košili, která se vpředu zavazovala na tkaničky, a na hlavě klobouk se širokým okrajem proti slunci. Kopí a obušek měl ve vagoně za sebou. Meč nenosil. Neměl ho ani Tvlakv, na aletském území ne.

Tráva se dál zasouvala do země a nechávala před vagony holou cestu. Když projely, zase se vysunula nad zem. Krajina tu byla posetá zvláštními křovinami, které Kaladin neznal. Měly rovné špičaté zelené jehlice. Jakmile se vagony přiblížily, jehlice se zatáhly do stonků a z křoviny zůstaly jen holé zohýbané kmeny a větve. Křoviny tu a tam pokrývaly kopcovitou krajinu, zvedaly se na trávou porostlých skaliscích jako stráže.

Vagony se valily dál. Už bylo dost po poledni. Proč nestavíme na šlichtu? 

První vagon se konečně zastavil. Ostatní dva se škubnutím zůstaly stát za ním. Čaly s červenými krunýři přešlapovaly a kývaly tykadly ze strany na stranu. Tato robustní hranatá zvířata měla tvrdé krunýře a tlusté sloupovité červené nohy. Kaladin slyšel, že prý jsou schopné člověku drápem zlomit ruku. Ale čaly byly poddajné a ochočené a ve vojsku se nikdy nesetkal s tím, že by od nich někdo utrpěl víc než jen rozpačitý šťouch.

Blut a Tag vystoupili z vagonů a šli za Tvlakvem. Otrokář stál na své sedačce a stínil si oči proti bílému slunci. Ve druhé ruce držel list papíru. Dali se do debaty. Tvlakv kýval směrem, kam šli, a potom ukazoval na papír.

„Ztratil ses, Tvlakve, co?“ volal Kaladin. „Měl ses víc modlit k Všemohoucímu, abys nebloudil. On prý má slabost pro otrokáře. Má pro tebe extra pokojíček v Prokletí.“

Jeden z otroků po Kaladinově levici − muž s dlouhými vousy, který ho oslovil před pár dny, se nenápadně vzdálil, aby nestál vedle člověka, který provokuje otrokáře.

Tvlakv se zarazil a potom stroze kývl na žoldnéře, aby zmlkli. Seskočil z vagonu a došel ke Kaladinovi. „Hej ty,“ oslovil ho. „Dezertére, aletský vojska tudy pochodujou do války. Ty to tu znáš?“

„Ukažte mi mapu,“ odpověděl Kaladin. Tvlakv zaváhal a potom mu mapu podal.

Kaladin natáhl ruku skrz mříž, chytil papír, a aniž by se na něj podíval, roztrhl ho na dva kusy. Během vteřiny ho zděšenému Tvlakvovi před očima roztrhal na maličké kousky. Tvlakv zavolal žoldnéře, ale než přiběhli, měl Kaladin v ruce už jenom hrst konfet. Hodil je po nich se slovy: „Šťastný a veselý, vy šmejdi.“ Kousky papíru jim poletovaly kolem hlavy. Kaladin se otočil a odešel na druhý konec klece. Tam si sedl a díval se na ně.

Tvlakv stál a mlčel. Potom zrudl, ukázal na Kaladina a cosi sykl na žoldnéře. Blut vyrazil k vagonu, ale potom se najednou rozmyslel. Podíval se na Tvlakva, pokrčil rameny a odešel. Tvlakv se otočil na Taga, ten však jen zakroutil hlavou a něco tiše poznamenal.

Tvlakv ještě pár minut dusil zbabělé žoldnéře a potom obešel vagon a došel ke Kaladinovi. Promluvil překvapivě klidně. „Vidím, že jsi mazanej, dezertére. Udělal ses nepostradatelným, co? Ostatní otroci nejsou odtud a já sám jsem tu nikdy nebyl. Co teda chceš za to, že nás povedeš? Teď můžeš smlouvat. Můžu ti slíbit větší příděly jídla, jestli chceš.“

„Vy chcete, abych vás ved?“

„Stačí, když nám budeš říkat směr.“

„Fajn, tak nejdřív najděte nějakou skálu.“

„To jako abys viděl dál do kraje?“

„Ne,“ odpověděl Kaladin. „To jako abych vás měl z čeho shodit dolů.“

Tvlakv si znechuceně posunul čepici a rukou si uhrábl dlouhé bílé obočí. „Nenávidíš mě, co? To je dobře. Nenávist člověka udržuje silnýho, a tak za tebe dostanu víc. Ale nepomstíš se mi dřív, než tě dostanu na trh. Já tě nenechám zdrhnout. Někdo jiný třeba jo, co já vím. Takže chceš, abych tě prodal, nebo ne?“

„Já se nechci mstít,“ odpověděl Kaladin. Objevil se větrný spren − chvíli poletoval kolem jedné podivné křoviny a potom se zastavil ve vzduchu u Tvlakvova obličeje a zkoumal jej. Zdálo se, že ho Tvlakv nevidí.

Tvlakv se zamračil. „Nechceš se mstít?“

„To totiž nefunguje,“ odpověděl Kaladin. „Na to jsem přišel už dávno.“

„Dávno? Vždyť ti nemůže být víc než osmnáct, dezertére.“

Hádal dobře. Bylo mu devatenáct. Je možné, že to jsou teprve čtyři roky, co se dal k Amaramově armádě? Kaladin měl pocit, že je to celá věčnost.

„Jsi mladý,“ pokračoval Tvlakv. „Mohlo by se ti podařit osudu jednou uniknout. Lidem už se to povedlo − třeba by ses mohl někdy vyplatit. Nebo přesvědčit pána, aby ti dal svobodu. A stát se zase svobodným člověkem. To není zase tak nemožný.“

Kaladin se ušklíbl. „Jenže těmhle cejchům už neuniknu nikdy, Tvlakve. Dobře víte, že jsem zkusil utéct mockrát. A nikdy se to nepovedlo. Vaši žoldnéři mě nespustí z očí − a to není jen tímhle cejchem.“

„Že se něco nepovedlo v minulosti, neznamená, že by se to nemohlo povést příště, ne?“

„Já už jsem skončil, nebojte se.“ Podíval se na otrokáře. „Kromě toho sám stejně nevěříte tomu, co říkáte. Pochybuju, že by chlap jako vy v noci spal, kdyby připustil, že otroci, který prodal, budou jednou na svobodě a najdou si ho.“

Tvlakv se dal do smíchu. „Možná, dezertére. Možná máš pravdu. Nebo si jen já naivně myslím, že kdyby ses na svobodu dostal, tak bys šel po tom, kdo tě jako první do otroctví prodal. Nebo ne? To byl velkopán Amaram, ne? Kdyby umřel, bylo by to pro mě varování, abych vzal nohy na ramena.“

Jak to ví? Jak se mohl o Amaramovi dovědět? Já ho najdu, pomyslel si Kaladin. Vlastníma rukama ho zaživa vykuchám. Obrátím mu hlavu kousavým dozadu. Já mu − 

„Ano,“ dodal Tvlakv, když sledoval Kaladinův výraz. „Takže nebyla pravda, co jsi říkal, že netoužíš po pomstě, jak vidím.“

„Jak víte o Amaramovi?“ zeptal se Kaladin zamračeně. „Prošel jsem od tý doby rukama desítce lidí.“

„Lidi jsou sdílní. A otrokáři tím víc. My spolu musíme vzájemně vycházet, protože nikdo jinej na nás nemá žaludek.“

„Takže taky víte, že tenhle cejch jsem nedostal za útěk.“

„Jo. Ale o některých věcech se nemluví, víš? Kriminálníci se těžko prodávají. S tímhle glyfem šaš za tebe těžko usmlouvám dobrou cenu. A kdybych tě neprodal, tak… no, to by sis zrovna nepřál. Tak se dohodneme. Já řeknu, že jsi dezertér. A ty budeš mlčet. To je dobrá dohoda, ne?“

„Není fér.“

„Tady nejsme v Aletkaru,“ namítl Tvlakv. „Tady právo a čest nehrajou žádnou roli. Kromě toho bylo dezertérství hlavní důvod tvýho prodeje. Mluv jinak a vysloužíš si jedině pověst lháře.“

„Z toho vás hlava bolet nemusí.“

„Neříkal jsi, že se nechceš mstít?“

„Třeba se poučím.“

Tvlakv se zasmál. „No, když ses nepoučil až doteď, tak už se nejspíš nepoučíš nikdy. Kromě toho, nehrozil jsi mi, že mě shodíš ze skály? Já myslím, že ses možná přece poučil. Ale teď opravdu musíme řešit, co dál. Mou mapu totiž potkalo předčasné úmrtí, víš?“

Kaladin zaváhal a potom si povzdechl: „Já nevím, já jsem tady taky nikdy nebyl.“

Tvlakv se zamračil. Naklonil se blíž k vozu a prohlížel si Kaladina, i když se od něho přece jen držel v určité vzdálenosti. Po chvíli zakroutil hlavou. „Já ti věřím, dezertére. Škoda. Tak se budeme muset spolehnout na mou paměť. Ta mapa byla stejně špatná. Skoro jsem rád, že jsi ji roztrhal, kolikrát už jsem to chtěl udělat sám. Jestli ještě někdy narazím na portréty svých bývalých manželek, tak se postarám o to, aby se ti dostaly do cesty, aby ses na nich mohl vyřádit.“ Potom polohlasně zaklel a odešel pryč.

Kaladin se za ním díval.

„Co to mělo být?“ zeptal se spren v podobě dívky. Stál u něho s hlavou na stranu.

„Byl bych ho nejradši zabil,“ prohlásil Kaladin a uhodil hlavou do mříže.

„Ale… Po tom, co udělal…“

Kaladin pokrčil rameny. „Já jsem neřekl, že je Tvlakv parchant. On je sympatickej parchant.“ Chvilku mlčel a potom se zašklebil. „Ti jsou nejhorší. Člověk je zabije a potom si to vyčítá.“

* * *

Za velebouří do vagonu teklo. Nebylo divu. Kaladin Tvlakva podezíral, že byl k otrokářství dohnán osudem. Že by radši obchodoval s něčím jiným. Jenže cosi − možná nedostatek peněz nebo nutnost rychle se odstěhovat někam jinam − ho přimělo k tomu, aby si vybral zrovna tuhle neblaze proslulou profesi.

Lidé jako on si nemohli dovolit žádný přepych ani nic kvalitního. Sotva se drželi nad vodou, aby neupadli do dluhů. V tomto případě to znamenalo, že do vagonů teče. Boční stěny, pobité prkny, byly dost silné, aby odolaly větru, ale vozy nebyly pohodlné.

Tvlakv se málem nestačil na tuto velebouři připravit. Nejspíš mapa, kterou Kaladin roztrhal, obsahovala i seznam dat, kdy velebouře přicházejí. Prodávali je bouřezpytci. Výskyt bouří bylo možné dopředu spočítat. Býval to koníček Kaladinova otce a správně předpověděl datum, kdy přijde velebouře, osmkrát z deseti.

Prkna rachotila o mříže a vítr lomcoval vozem, třásl jím, že se kymácel jako nějaká hračka jakéhosi nemotorného obra. Dřevo vrzalo a štěrbinami zalétaly dovnitř spršky ledové vody. Štěrbinami prosvítaly i blesky a ozývaly se hromy. Blesky byly jediným zdrojem světla, které měli v tu chvíli k dispozici.

Občas se zablesklo i bez zahřmění. Otroci v tu chvíli propadali panice, pronásledováni myšlenkami na Bouřepána, na stíny Ztracených paprsků nebo na Pustonoše, kteří podle pověstí vyhledávali divoké velebouře. Choulili se k sobě na jedné straně vagonu a vzájemně se hřáli. Kaladin je při tom nechal a sám si sedl zády k mříži.

Kaladin se povídaček o všem možném, co obchází při bouřích, nebál. V armádě musel přečkat nejednu velebouři pod skalním převisem nebo nějakým improvizovaným přístřeším. Nikdo nebyl rád za bouře venku, ale občas se tomu člověk nevyhnul. To všechno možné, co údajně při bouřích obcházelo − snad i samotný Bouřepán − nebylo tak hrozné jako padající kameny a létající větve stromů. Nejnebezpečnější byl úplný začátek velebouře − bouřná smršť − vichřice s průtrží mračen. Potom už bouře postupně slábla, až přešla v obyčejný déšť.

Ne, nebál se Pustonošů, kteří se pídí po lidském mase. Bál se, že se něco stane Tvlakvovi. Otrokář čekal ve stísněném dřevěném přístavku provizorně vybudovaném pod Kaladinovým vozem. Bylo to údajně nejbezpečnější místo v karavaně, ale nešťastná náhoda − třeba uvolněný kus balvanu nebo převrácený vůz − by ho mohla stát život. Kaladin viděl, jak Blut a Tag vybíhají ven a zvedají dřevěné postranice vozů. Kdyby zůstaly nahoře, otroci by ve vozech zemřeli hladem, dehydratací a přehřátím.

Bouře však zuřila dál a třásla vagonem. Vítr jim občas připadal jako jakási živá nestvůra. A kdo ví, jestli není? Přitahují větrné spreny poryvy větru, nebo jsou spreni sami takovými poryvy? Duší té síly, která chce tak moc zničit Kaladinův vagon?

Běsnící síla − ať už byla rozumná, nebo ne − postupně slábla. Vagony byly připoutané řetězy ke kamenům a kola měly založená. Poryvy větru byly stále mírnější. Přestalo se blýskat a otupující bubnování deště se změnilo v tiché poklepávání. Za jejich cesty se stalo jen jednou, že se vagon za velebouře převrátil. Vagon i otroci přežili jen s nějakou tou modřinou nebo boulí.

Dřevěná postranice Kaladinova vagonu se zatřásla a odskočila, jak ji Blut uvolnil, aby vagon otevřel. Žoldnéř měl na sobě kožený plášť proti dešti a po okraji klobouku mu stékaly pramínky vody. Sklopil postranici a pustil na otroky ve voze čerstvý vzduch a déšť. Byl chladný, ale ne tolik, jako když byla bouře nejsilnější. Stříkal na Kaladina a na otroky choulící se v koutě. Tvlakv nechal vagony otevřít dřív, než přestane pršet. Byl to podle něho jediný způsob, jak zbavit otroky zápachu.

Blut zasunul odklopenou postranici pod vagon a potom otevřel další dvě strany. Zavřená zůstala jen jedna − vpředu za vozkou. Ta se odklopit nedala.

„Ještě je brzo, abyste to odklápěli, Blute,“ poznamenal Kaladin. Ještě nebylo pobouří − doba ke konci velebouře, kdy déšť postupně přejde v mžení. Pršelo ještě vydatně a stále foukal vítr, chvílemi v poryvech.

„Pán vás chce mít dneska čistý.“

„Proč?“ zeptal se Kaladin a vstal. Z roztrhaného hnědého oblečení mu crčela voda.

Blut si ho nevšímal. Možná se blížíme k cíli, pomyslel si Kaladin a rozhlížel se po krajině.

Během posledních pár dní se kopce změnily v nerovné skály bizarních tvarů, které tu zůstaly z rozdrobených skalních masívů. Na skalnatých úbočích, na která dopadalo nejvíce slunečních paprsků, rostla tráva a ve stínu i mnoho jiných druhů rostlin. V tuto dobu, hned po velebouři, byla příroda nejaktivnější. Skalní pupeny se rozevíraly a vypouštěly dlouhé šlahouny. Jiné šlahouny vyčnívaly ze štěrbin a táhly se za vodou. Na stromech a keřích se rozvíjely lístky. Mladí baheníci všech druhů se slézali na hostinu kolem kaluží. Ve vzduchu bzučel hmyz a z úkrytů vylézali korýši − krabi a nohatci. I samotné skály jako by ožívaly.

Kaladin si všiml desítky průsvitných větrných sprenů, kteří vířili vzduchem, honili poslední poryvy větru nebo se po nich klouzali. Kolem rostlin se rozsvítila maličká světélka. Spreni života. Vypadali jako chomáčky zvířeného zeleného prachu nebo roje maličkých průsvitných mušek.

Po stěně vagonu lezl nohatec − vláskovité bodliny měl vztyčené jako čidla na změny větru a tělo lemované desítkami párů nohou. Na tom nebylo nic divného, ale Kaladin nikdy neviděl nohatce s takhle tmavě červeným krunýřem. Kam to Tvlakv celý průvod vede? Tyto neobdělané svahy by byly ideální pro zemědělství. Daly by se v době slabších bouří po období Moldánků pokrýt pařezovou mízou − smíchanou se semeny láviše. Do čtyř měsíců by po celém kopci byly polypy větší než lidská hlava, připravené puknout a vydat zrna.

Čaly přešlapovaly a krmily se skalními pupeny, slimáky a menšími korýši, kteří se objevili po bouři. Než se zachmuřený Tvlakv vynořil ze svého vodotěsného úkrytu, Tag a Blut jim v klidu navlékli postroje. Tvlakv obvykle nevylézal dřív, než bouře zcela utichla. Byl už nedočkavý, aby se dostali do cíle. Je možné, že by byli tak blízko pobřeží? To bylo jediné z míst, kde jsou v Nedobytých horách města.

Během pár minut už vagony zase rachotily po nerovném podloží. Kaladin se usadil na své místo, obloha se vyjasnila a z bouře zbyl jen černý mrak na západním horizontu. Slunce přineslo tolik očekávané teplo a otroci se vyhřívali, z oblečení jim kapala voda a stékala po podlaze kymácejícího se vozu.

Kolem Kaladina se mihla průsvitná stuha. Už si na sprena pomalu zvykal. Za bouře někam zmizel, ale zase se vrátil. Jako vždycky.

„Viděl jsem takový jako ty,“ řekl pomalu.

„Takový jako já?“ zeptal se a opět se proměnil do podoby dívky. Obcházela ho ve vzduchu a občas se zatočila, jako by tančila v jakémsi neznámém rytmu.

„Větrný spreny,“ odpověděl. „Honili se s větrem. Určitě nechceš radši za nima?“

Podívala se toužebně k východu. „Ne,“ odpověděla nakonec a tančila dál. „Mně se líbí tady.“

Kaladin pokrčil rameny. Dělala čím dál méně žertíků, které ho rozčilovaly, a on si čím dál méně připouštěl, že by mu její přítomnost mohla jít na nervy.

„Tady blízko jsou podobný jako ty,“ dodala.

„Otroci?“

„Nevím. Lidi. Ne ti tady. Jiní.“

„Kde?“

Ukázala průsvitným prstem směrem k východu. „Tam. Je jich moc. Spousta.“

Kaladin vstal. Nedokázal si představit, že by nějaký spren mohl být schopen vnímat vzdálenost nebo množství. Přimhouřil oči a upřeně se díval na obzor. To je kouř. Z komínů? Nasával vzduch. Kdyby nepršelo, byl by ho ucítil už dřív.

Má ho to vůbec zajímat? Nezáleží přece na tom, kde a čí bude otrok. A otrok bude pořád. Se svým životem se smířil. Prostě je teď takový. O nic se nestará a nic ho nezajímá.

Přesto zvědavě sledoval, jak vagon stoupá po úbočí kopce a jaká scenérie se objevuje před nimi. To nebylo město. Bylo to něco většího. Mnohem většího. Obrovská vojenská základna.

„Pro Bouřepána…“ vydechl šeptem.

Vojsko tábořilo tak, jak to bylo zvykem u Aletů − kruhové uspořádání, uvnitř vojáci, vně doprovod, žoldnéři v jeho vnitřním kruhu, městští vojáci blíž ke středu a světloocí důstojníci uprostřed. Tábor byl umístěný v obrovském skalním kráteru s nepravidelnými rozeklanými okraji. Vypadaly jako rozbité skořápky. Kaladin odešel z podobné armády před osmi měsíci, i když Amaramova jednotka byla mnohem menší. Tento tábor ležel na mnoha mílích skalisek a táhl se daleko severním i jižním směrem. Ve vzduchu se hrdě třepotaly tisíce vlajek s tisíci různých rodových jmen. V táboře bylo pár stanů − hlavně po jeho vnějším okraji − ale většina vojáků byla ubytovaná ve velkých oválných kamenných kasárnách. To znamená, že mají proměňovače.

Tábořiště přímo před nimi mělo transparent, který Kaladin viděl v knihách. Bílé glyfy khokh a linil stylizované a namalované ve tvaru meče stojícího před korunou na tmavě modrém pozadí. Dům Kholin. Královský dům.

Kaladin vyděšeně přelétl očima armádu. Krajina směrem na východ odpovídala popisu, který znal z desítek různých vyprávění o králově kampani proti paršendským zrádcům. Byla to obrovská rozeklaná skalnatá pláň − tak rozlehlá, že nebylo vidět na protější stranu − rozpolcená roklemi, trhlinami širokými tak pět, deset metrů. Byly tak hluboké, že jejich dno mizelo kdesi v temnotě, a vytvářely zubatou mozaiku nestejnoměrných polí. Některá byla velká, jiná malá. Rozlehlá pláň vypadala jako obří rozbitý talíř, jehož střepy zůstaly u sebe, jenom se mezi nimi vytvořily mezery.

„Roztříštěný planiny,“ řekl šeptem Kaladin.

„Cože?“ zeptala se dívka. „Co se děje?“

Kaladin zmateně zakroutil hlavou. „Celý roky jsem se snažil na tohle místo dostat. Chtěl to i Tien, aspoň ke konci. Dostat se sem a bojovat s touhle armádou…“

A teď je tady. Konečně. A obrovskou náhodou. Chtělo se mu smát té absurditě. Mohlo mě to napadnout, pomyslel si. Mohl jsem to vědět. Nikdy jsme neměli namířeno k městům na pobřeží. Mířili jsme sem. Do války.

Toto místo podléhá aletskému právu. Předpokládal, že tomu se Tvlakv bude snažit vyhnout. Jenže tady taky nejspíš dostane nejlepší ceny.

„Roztříštěný planiny?“ zeptal se jeden z otroků. „Fakt?“

Nahrnuli se k nim i ostatní a dívali se z vagonu ven. V náhlém vzrušení jako by zapomněli na strach z Kaladina.

„To jsou opravdu Roztříštěný planiny,“ přisvědčil jiný muž. „To je královský vojsko!“

„Třeba se tam dočkáme spravedlnosti!“ přidal se další.

„Slyšel jsem, že královský sluhové se mají stejně jako ti nejlepší obchodníci,“ dodal další otrok. „Takže královský otroci na tom asi taky budou trochu líp. Budeme ve vorinský zemi. Budeme dostávat plat!“

To všechno byla pravda. Otroci, kteří pracovali, dostávali malou mzdu − polovinu mzdy, kterou by dostávali svobodní služebníci a která už sama byla méně, než by dostal za stejnou práci plnoprávný občan. Ale bylo to aspoň něco a aletské právo to zaručovalo. Placeni nemuseli být jen horlivci, kteří stejně žádný majetek nevlastnili. Respektive horlivci a paršové. Jenže paršové byli víc zvířata než lidé.

Otrok mohl své výdělky ukládat a po letech práce se z otroctví vykoupit. Teoreticky. Otroci si stále vzrušeně povídali, zatímco se vůz řítil dolů ze svahu, ale Kaladin se od nich vzdálil. Měl podezření, že možnost platit otroky za práci je stejně jen podvod sloužící k udržení jejich kázně. Na to, aby si koupili svobodu, potřebují obrovskou částku, mnohem větší, než je suma, za kterou byli prodáni, a prakticky nebylo možné takovou sumu vydělat.

Od svých předešlých pánů vyžadoval, aby mu mzdu vypláceli. Vždycky však našli způsob, jak ho podvést − naúčtovali mu bydlení a stravu. Plavoocí jsou prostě takoví. Rošon, Amaram, Katarotam… Každý plavook, kterého kdy Kaladin poznal, ať to byl otrok, nebo svobodný člověk, se projevil jako zkažený až do morku kostí, i když byl navrchu krásný a vznešený. Všichni do jednoho byli jako hnijící mrtvoly oblečené do brokátu.

Ostatní otroci diskutovali o královské armádě a o spravedlnosti. Spravedlnosti? pomyslel si Kaladin s rukama na mřížích. Nevěřím, že něco jako spravedlnost existuje. Přesto se sám divil. Tohle byla královská armáda − spojené armády všech deseti velkoknížat − a přišla uskutečnit Přísahu msty.

Jestli je ještě na světě něco, po čem by dokázal toužit, pak je to sevřít v ruce kopí. Znovu bojovat a najít zpátky cestu k životu, který vedl. K životu, v němž mu o něco šlo.

Jestli tohle ještě může někde najít, potom jedině tady.

5

KACÍŘKA

„Neviděla jsem konec, jen jsem slyšela jeho jméno. Noc nářků. Pravá Spoušť, Věčná bouře.“ 

Získáno prvního nanese 1172, 15 vteřin před smrtí. Subjekt byla tmavooká mladá žena neznámého původu.

Šalán nečekala, že bude Jasna Kholinová tak krásná. Byla to vznešená, zralá krása − taková, jakou člověk vnímá na historickém portrétu badatelky. Šalán si uvědomila, že si naivně Jasnu představovala jako ošklivou starou pannu, jako některou z těch přísných matrón, které měla jako vychovatelky před lety. Jak jinak by si mohla představovat neprovdanou kacířku mezi třiceti a čtyřiceti lety?

Jenže Jasna taková ani zdaleka nebyla. Byla vysoká a štíhlá, měla čistou pleť, rovné černé obočí a husté kaštanové vlasy. Část jich měla sepnutou na temeni; obtočenou kolem malé zlaté spirálky a připnutou dvěma dlouhými sponami. Zbytek vlasů měla rozpuštěný po zádech v malých úzkých loknách. I když byly hustě stočené, sahaly jí až po ramena. Kdyby je měla rovné, měla by je stejně dlouhé jako Šalán, až pod střed zad.

Obličej měla hranatý a oči jasně fialové. Právě poslouchala muže oblečeného v dlouhém oranžovo-bílém rouchu, v kharbrantských barvách. Jasnost Kholinová byla o kus větší než on − bylo vidět, že pověstná aletská výška není jen tak něčím smyšleným. Jasna se na Šalán podívala, zaregistrovala ji a pokračovala v rozhovoru.

Pro Bouřepána! Tahle žena je královou sestrou se vším všudy. Rezervovaná, majestátní, dokonale oblečená v modro-stříbrných barvách. Stejně jako Šalán měla šaty po obou stranách zapínací na knoflíky a s vysokým límcem, i když měla proti Šalán mnohem plnější poprsí. Sukni měla pod pasem volnou a splývala jí až na zem. Šaty měly dlouhé rukávy, které působily impozantně, levý delší, zapnutý přes krytou ruku. Na volné ruce měla zvláštní šperk − dva prsteny a náramek s několika řetězy, osazený trojúhelníkem z drahých kamenů na hřbetě ruky. Byl to proměňovač. Tímto názvem se označovali jednak lidé, kteří prováděli proces proměny, a jednak fabriál, který to umožňoval.

Šalán se posunula dál do místnosti, aby si mohla velké zářící drahé kameny prohlédnout. Srdce se jí rozbušilo. Proměňovač vypadal přesně jako ten, co našli s bratry ve vnitřní kapse otcova pláště.

Jasna a muž v rouchu šli směrem k Šalán a hovořili. Jak Jasna zareaguje, když se k ní její potenciální svěřenka konečně dostala? Bude se na ni zlobit za nedochvilnost? Za to nebylo možné se na ni zlobit, ale lidé často viní své podřízené z všemožných nesmyslů.

Stejně jako velká jeskyně venku byla i tato hala vytesána do kamene, ale její stěny byly lépe opracované a bohatěji zdobené zavěšenými svícny s drahými kameny nabitými Září. Většinou to byly tmavě fialové granáty, které patřily k méně vzácným kamenům. I tak však množství těchto polodrahokamů, které tu vyzařovalo fialové světlo, dělalo ze svícnu velmi cennou věc. Ovšem nejen to. Na Šalán hluboce zapůsobila symetrie a krása křišťálového závěsu po stranách svícnu.

Když se Jasna přiblížila, zaslechla Šalán něco z jejich rozhovoru.

„… jasné, že tato akce by mohla vyvolat nežádoucí reakci ze strany řeholí?“ zeptala se žena aletsky. Aletština byla velmi podobná Šalánině rodné vedenštině a v dětství se ji učila.

„Ano, Jasnosti,“ odpověděl muž v rouchu. Byl starší, měl jemnou bílou bradku a světle šedé oči. Ve vlídné tváři měl starostlivý výraz. Na hlavě měl široký válcovitý klobouk, který ladil s jeho oranžovo-bílým oblečením. Velmi honosným. Že by to byl nějaký královský stevard?

Ne. Ty drahé kameny v prstenech a způsob, jak chodil a jak ho ostatní světloocí sluhové poslouchali… U všech bouří! projelo Šalán hlavou. To je nejspíš sám král! Ne Jasnin bratr, Elhokar, ale kharbrantský král Taravangian.

Šalán se rychle uklonila, čehož si Jasna všimla.

„Horlivci tady mají moc velký vliv, Vaše Veličenstvo,“ řekla Jasna tiše.

„Já taky,“ namítl král. „Nemusíte si o mě dělat starost.“

„Dobře,“ odpověděla Jasna. „Vaše podmínky jsou přijatelné. Odveďte mě na místo a uvidíme, co se dá dělat. Pokud prominete, mám ještě cestou něco k vyřízení.“ Jasna energicky přistoupila k Šalán a pokynula jí, aby se k nim připojila.

„Jistě, Jasnosti,“ poznamenal král. Zdálo se, že se jí podřizuje. Kharbrant bylo maličké království − jen jediné město − zatímco Aletkar byla světová velmoc, aletská princezna tedy mohla stát na společenském žebříčku výše než kharbrantský král.

Šalán pospíchala za Jasnou, která se držela za králem. Ten se mezitím dal do řeči se svým doprovodem. „Jasnosti,“ spustila Šalán, „Já jsem Šalán Davarová, s níž jste si domluvila schůzku. Velice mě mrzí, že jsem vás nezastihla v Dumadari.“

„To není vaše vina,“ řekla Jasna a mávla rukou. „Nepředpokládala jsem, že byste to stihla včas. Když jsem vám posílala ten vzkaz, stejně jsem si ještě nebyla jistá, kam pojedu z Dumadari.“

Jasna se nezlobila; to bylo dobré znamení. Šalán cítila, jak z ní padá strach.

„Překvapuje mě vaše vytrvalost, slečno,“ pokračovala Jasna. „Upřímně řečeno, nečekala jsem, že za mnou půjdete tak daleko. Po Kharbrantu už jsem vám chtěla přestat posílat vzkazy, protože jsem předpokládala, že už jste to dávno vzdala. Většina adeptek to po pár pokusech vzdá.“

Většina? Takže to měla být nějaká zkouška? A Šalán prošla?

„Ano, ovšem,“ pokračovala Jasna pobaveně. „Možná vám skutečně povolím požádat o přijetí.“

Šalán překvapením málem klopýtla. Ona má požádat o přijetí? Copak už to neudělala? „Jasnosti,“ začala, „myslela jsem si, že… No, ve vašem dopise…“

Jasna ji sledovala. „V dopise jsem vám dala svolení za mnou přijít, slečno Davarová. Neslibovala jsem, že vás přijmu. Mít u sebe svěřenku je starost navíc, o kterou momentálně příliš nestojím. Ale cestujete z daleka. Budu se věnovat vaší žádosti, i když mějte na paměti, že moje požadavky jsou přísné.“

Šalán se snažila skrýt úšklebek.

„Nerozčílilo vás to,“ poznamenala Jasna. „To je dobré znamení.“

„Rozčílilo, Jasnosti? Od plavooké dámy?“

„To byste byla překvapená,“ poznamenala Jasna suše. „Ale přístup sám vám k tomu místu nestačí. Řekněte mi, jak velké máte vzdělání?“

„V některých oblastech poměrně obsáhlé,“ odpověděla Šalán. Potom váhavě dodala: „A v některých velmi kusé.“

„Dobře,“ řekla Jasna. Král před nimi patrně spěchal, ale byl už starý a i jeho rychlá chůze byla pomalá. „Tak si uděláme pohovor. Odpovídejte po pravdě a nezveličujte, stejně bych vaše lži brzy odhalila. Ovšem ani nepředstírejte falešnou skromnost. Na nějaké upejpání nemám trpělivost.“

„Ano, Jasnosti.“

„Začneme s hudbou. Jak odhadujete své dovednosti?“

„Mám dobrý sluch, Jasnosti,“ odpověděla Šalán poctivě. „Nejlépe mi jde zpěv, ale učila jsem se i na citeru a na dudy. Rozhodně budu daleko za nejlepšími výkony, které jste slyšela, ale i daleko před nejhoršími. Umím většinu historických balad zpaměti.“

„Zazpívejte mi refrén ‚Trylkující Adrene‘.“

„Tady?“

„Nerada se opakuju, slečno.“

Šalán se začervenala a začala zpívat. Nepodala zrovna svůj nejlepší výkon, ale zpívala čistě a nikde nezapomněla text.

„Dobře,“ řekla Jasna, když se Šalán odmlčela, aby se nadechla. „Jazyky?“

Šalán se na vteřinu zarazila, jak usilovně přemýšlela, jak pokračuje text písně. Jazyky? „Ovládám vaši mateřštinu, aletštinu,“ řekla. „Pasivně thajlenštinu a celkem obstojně mluvím azišsky. Domluvím se i selajsky, ale neumím selajsky číst.“

Jasna mlčela. Šalán začínala být nervózní.

„A psát?“ zeptala se Jasna.

„Znám všechny hlavní, vedlejší a používané glyfy a umím je malovat kaligraficky.“

„To zvládá většina dětí.“

„Moje glyfové obrazce pokládá mé okolí za velmi působivé.“

„Glyfové obrazce?“ podivila se Jasna. „Já jsem myslela, že chcete být badatelkou a ne šiřitelkou nesmyslů.“

„Vedu si od dětství deník,“ pokračovala Šalán, „abych se pravidelně cvičila v psaní.“

„Blahopřeji,“ poznamenala Jasna. „Kdybych potřebovala, aby mi někdo napsal pojednání o svém vycpaném poníkovi nebo esej o zajímavém oblázku, který objevil v moři, pošlu si pro vás. Nemůžete mi nabídnout něco, co by svědčilo o vašich skutečných schopnostech?“

Šalán se začervenala. „Při vší úctě, Jasnosti, máte sama ode mě dopis… a ten byl dostatečně přesvědčivý, abyste mi poskytla tuto audienci.“

„To je argument,“ poznamenala Jasna a přikývla. „Ale trvalo vám to dost dlouho. Jaké máte vzdělání v oblasti logiky a souvisejících umění?“

„Zvládám základní matematiku,“ odpověděla Šalán, stále ještě nervózní, „a často jsem otci pomáhala s účetnictvím. Přečetla jsem celého Tormase, Našán, Niali Spravedlivou a − samozřejmě − Nohadona.“

„A co Placini?“

Kdo? „Ne, toho jsem nečetla.“

„Gabrathin, Justara, Manaline, Sjasikk, Šauka-dci-Haswethová?“

Šalán strnula a opět zakroutila hlavou. To poslední jméno bylo evidentně šinské. Oni mají Šinové taky badatele? To Jasna skutečně očekává, že všichni, kdo u ní chtějí studovat, četli tolik literatury?

„Aha,“ poznamenala Jasna. „No, a co historie?“

Historie. Šalán strnula ještě víc. „Já… Historie je zrovna oblast, kde mám mezery největší, Jasnosti. Otci se nikdy nepodařilo sehnat mi vhodného učitele. Četla jsem knihy o historii, které měl…“

„A to?“

„Hlavně práce Barleši Lhanové.“

Jasna pohrdavě mávla rukou. „Ztráta času. Takový populární přehled, nic víc.“

„Omlouvám se, Jasnosti.“

„To je tedy zásadní mezera. Historie je nejdůležitější z literárních umění. Dalo by se očekávat, že vaši rodiče budou věnovat této oblasti zvláštní pozornost, pokud plánovali, že budete chtít studovat u historičky mé úrovně.“

„Žila jsem v poněkud netypických podmínkách, Jasnosti.“

„Nevědomost není zrovna netypická, slečno Davarová. Čím déle jsem na světě, tím více si uvědomuji, že je to přirozený stav lidské mysli. Je mnoho takových, kteří se snaží obhajovat její nedotknutelnost, a potom se na vás snaží zapůsobit svými úspěchy.“

Šalán se znovu začervenala. Uvědomovala si, že má mezery ve vědomostech, ale Jasna má nereálné požadavky. Mlčky šla vedle ní. Jak dlouhá ještě bude tahle chodba? Byla tak nervózní, že ani nevěnovala pozornost obrazům, které míjeli. Kamsi zabočili a vcházeli hlouběji do skály.

„Dobře, přejdeme k přírodním vědám,“ řekla Jasna nespokojeně. „Co mi o sobě můžete říci v této oblasti?“

„Mám přiměřenou přípravu na ženu svého věku,“ odpověděla Šalán poněkud strojeně.

„Což znamená?“

„Dokážu zasvěceně hovořit o geografii, geologii, fyzice a chemii. Studovala jsem biologii a botaniku a prakticky jsem se jim věnovala na otcových panstvích. Pokud ovšem očekáváte, že vyřeším Fabrisanovu záhadu mávnutím ruky, budete nejspíš zklamaná.“

„Nemám snad právo klást na uchazeče o studium u mě náležité požadavky, slečno Davarová?“

„Náležité? Vaše požadavky jsou tak náležité jako požadavky Desatera Heraldů na Den Pravdy! Při vší úctě, Jasnosti, vy od uchazeček žádáte, aby už byly zběhlé badatelky. Dokázala bych najít pár osmdesátiletých horlivců, kteří by možná vašim požadavkům vyhověli. Mohli by se o ten post ucházet, i když by možná dobře neslyšeli vaše otázky.“

„Rozumím. A k rodičům jste taky takhle umíněná?“

Šalán strnula. Čas, který strávila mezi námořníky, jí příliš rozvázal jazyk. Copak celou tu cestu sem vážila jen proto, aby Jasnu urážela? Vzpomněla si na bratry, kteří se doma z posledních sil snaží udržet tvář jejich domu. Má se k nim vrátit poražená, protože svou šanci promarnila? „Nebyla jsem k nim taková, Jasnosti. Neměla bych být taková ani k vám. Prosím za prominutí.“

„No, aspoň jste natolik skromná, že uznáte chybu. Ale i tak jsem zklamaná. Jak vás sem mohla matka takhle poslat, abyste se tu ucházela o studium?“

„Moje matka zemřela, když jsem byla malá, Jasnosti.“

„A váš otec se brzy znovu oženil. Malise Gevelmarová, že?“

Šalán sebou trhla. Dům Davar byl starý, ale nepatřil k nejvýznamnějším. Skutečnost, že Jasna zná jméno její nevlastní matky, o čemsi vypovídala. „Moje nevlastní matka nedávno zemřela. Ona mě k vám neposlala. Vzala jsem tuto iniciativu do vlastních rukou.“

„Upřímnou soustrast,“ řekla Jasna tiše. „Snad byste měla být se svým otcem, dohlížet na jeho statky a utěšovat ho, spíš než plýtvat mým časem.“

Muži, kteří šli před nimi, opět zabočili. Jasna a Šalán je následovaly a vešly do postranní chodbičky zdobené červenou a žlutou rohoží a zrcadly na stěnách.

Šalán se otočila k Jasně a pokračovala: „Otec mě nepotřebuje.“ Ano, to byla pravda. „Ale já potřebuju vás, jak tento rozhovor ostatně doložil. Pokud vám neznalost tolik hýbe žlučí, nemohla byste mi s dobrým vědomím poskytnout příležitost zbavit se jí?“

„To už jsem udělala, slečno Davarová. Jste letos už dvanáctá mladá dívka, která mě žádala o studium.“

Dvanáct? pomyslela si Šalán. V jednom roce? Předpokládala by, že se ženy budou od Jasny držet stranou, protože nesnáší řehole.

Došli na konec chodby, zabočili za roh a ocitli se k velkému překvapení Šalán v místnosti, kde spadl ze stropu obrovský kus kamene. Stála tu desítka mužů, někteří s nedočkavým pohledem v očích. Co se to tu děje?

Už byla zjevně odklizena spousta kamenné drtě a ve stropě zela obrovská díra. Nebyla naskrz. Cestou po chodbě sestupovali dolů a teď jsou nejspíš pod úrovní země. Vlevo ležel ve vchodu masivní kus kamene. Do místnosti se nedalo vejít. Šalán měla pocit, že zevnitř slyší nějaké zvuky. Král došel ke kameni a říkal cosi konejšivým hlasem. Potom vytáhl z kapsy kapesník a otřel si čelo.

„To je riziko bydlení v domě vytesaném přímo do skály,“ prohodila Jasna cestou. „Kdy se to stalo?“ Bylo zřejmé, že není ve městě specificky za tímto účelem, že král jen využívá její přítomnosti.

„Při poslední velebouři, Jasnosti,“ řekl. Zakroutil hlavou a zplihlé řídké vousy se mu rozvlnily. „Palácoví architekti by určitě zvládli vyříznout průchod, ale trvalo by to dlouho a za pár dní má přijít další velebouře. Kromě toho by to mohlo způsobit další propad stropu.“

„Já jsem myslela, že je Kharbrant před velebouřemi chráněný, Vaše Veličenstvo,“ namítla Šalán. Jasna se na ni podívala.

„Město je chráněné skalami, mladá dámo,“ odpověděl král. „Ale skalní stěna za námi je narušená. Někdy na té straně dochází k lavinám. To se potom třese celá skála.“ Podíval se na strop. „Propady jsou tu velmi vzácné a mysleli jsme si, že tahle oblast je opravdu bezpečná, ale…“

„Ale je to skála,“ řekla Jasna, „a nedá se odhadnout, jestli slabá žíla vede jen po povrchu.“ Zkoumavě se dívala na jednolitý balvan, který upadl ze stropu. „Tohle bude těžké. Asi mě to bude stát cenný ohniskový kámen.“

„Já −,“ začal král a znovu si otřel čelo. „Kdybychom tak měli Střepkord −“

Jasna mávla rukou a přerušila ho. „Já nehledám cestu, jak přehodnotit naši dohodu, Vaše Veličenstvo. Přístup do Palanea za tu cenu stojí. Bude potřeba někoho poslat pro mokré hadry. Ať se co nejvíc služebnictva přesune na druhou stranu chodby. Možná byste tam sám chtěl raději počkat.“

„Já zůstanu tady,“ namítl král. Jeho doprovod však protestoval, včetně robustního muže v černém koženém krunýři, který byl pravděpodobně jeho ochrankou. Král zvedl vrásčitou ruku a umlčel je. „Nebudu se schovávat jako zbabělec, když je moje vnučka uvězněná uvnitř.“

Není divu, že je tak netrpělivý. Jasna už dále neargumentovala a Šalán jí viděla v očích, že pro ni není podstatné, že král nasazuje život. Totéž platilo patrně i pro Šalán, protože jí Jasna nevyzvala, aby se vzdálila. Sluhové přinesli mokré hadry a rozdali je. Jasna odmítla. Král a jeho ochránci si dali hadry před ústa a před nos.

Šalán si také vzala. K čemu to vlastně je? Dvojice sluhů podala mokré hadry mezerou kolem kamene lidem, kteří byli na druhé straně. Potom se všichni sluhové rozeběhli na druhý konec chodby.

Jasna strkala do kamene. „Slečno Davarová,“ zeptala se, „jakou metodou byste zjistila hmotnost tohoto kamene?“

Šalán přimhouřila oči. „No, nejspíš bych se zeptala Jeho Veličenstva. Předpokládám, že to jeho architekti už vypočítali.“

Jasna dala hlavu na stranu. „Elegantní řešení. Udělali to, Vaše Veličenstvo?“

„Ano, Jasnosti Kholinová,“ odpověděl král. „Je to zhruba patnáct tisíc kavalů.“

Jasna se podívala na Šalán. „Bod pro vás, slečno Davarová. Badatelka nesmí ztrácet čas znovuobjevováním objeveného. Sama na to někdy zapomínám.“

Šalán se dmula pýchou. Už tušila, že Jasna jen tak nechválí. Znamená to, že její přijetí stále ještě zvažuje?

Jasna zvedla volnou ruku a na zápěstí se jí zaleskl proměňovač. Šalán cítila, jak se jí rozbušilo srdce. Nikdy proměňování na vlastní oči neviděla. Horlivci fabriály používali tajně. Ani netušila, že otec nějaký má, dokud ho u něj nenašla. Jenže už nefungoval. A to bylo tím hlavním důvodem, proč je tady.

Jasna měla v proměňovači obrovské kameny, snad největší, jaké Šalán kdy viděla. Každý měl nejspíš hodnotu tisíců sferů. Jeden byl kouřový křemen, čirý černý kámen, a druhý diamant. Třetí byl rubín. Všechny tři byly vybroušené − broušený kámen udrží víc záře − do třpytivých mnohostěnných oválů.

Jasna zavřela oči a pevně přitiskla ruku na povalený balvan. Zvedla ruku a pomalu se nadechla. Kameny na jejím zápěstí začaly svítit silněji, zvlášť kouřový křemen vydával tak silnou záři, že nebylo možné se do ní dívat.

Šalán ani nedýchala. Jenom mhouřila oči a snažila si celou scénu vrýt do paměti. Dlouhou chvíli se nic nedělo.

Potom najednou slyšela zvuk. Hluboké monotónní hučení jako od vzdálené skupiny hlasů, která zpívá společně jediný tón.

Jasnina ruka se propadla do kamene.

A kámen zmizel.

Do chodby vletěl oblak černého kouře. Byl tak hustý, že Šalán na chvíli oslepil. Jako by to byl kouř z tisíce ohňů. Byl cítit spáleným dřevem. Šalán si rychle dala před obličej mokrý hadr a upadla na kolena. Okamžitě jí zalehly uši, jako by vystoupala do obrovské výšky. Musela polykat, aby se uvolnily.

Pevně zavřela oči, protože cítila, jak se jí do nich hrnou slzy, a zadržela dech. V uších jí hučelo.

Postupně to však přešlo. Otevřela oči. Vedle ní se tiskl na stěnu král a jeho ochránce. U stropu se ještě držel kouř a všude byl cítit jeho štiplavý pach. Jasna stála s očima zavřenýma a kouře si nevšímala. Obličej i šaty měla zaprášené. Prach a šmouhy ulpěly i na stěnách.

Šalán o tomhle četla, ale přesto byla u vytržení. Jasna proměnila kámen v kouř, a protože kouř má mnohem menší hustotu než kámen, ta proměna ho jednou velkou erupcí rozvířila po celé chodbě.

Je to tedy pravda. Jasna má fungující proměňovač. A mocný. Devět z deseti proměňovačů dokáže pár omezených proměn − vytvořit vodu nebo zrna z kamene, nebo jednoduché kamenné stavení o jedné místnosti ze vzduchu nebo z látky. Větší proměňovač, takový, jako má Jasna, dokázal prakticky jakoukoliv proměnu. Dokázal proměnit cokoliv v cokoliv jiného. Jak asi musí dráždit horlivce, že takový mocný posvátný relikt je v rukou člověka mimo jejich okruh. A ještě ke všemu kacíře!

Šalán namáhavě vstala. Dýchala přes mokrý hadr vlhký vzduch bez prachu. Polkla a uši jí odlehly, jak se tlak v místnosti postupně vrátil k normálu. Během chvilky se rozběhl do uvolněné místnosti král. Na jejím druhém konci seděla a kašlala malá dívka a s ní několik vychovatelek a několik dalších palácových sluhů. Byla ještě příliš mladá na to, aby nosila rukáv počestnosti.

Jasna otevřela oči a mžourala jimi, jako by si najednou nedokázala uvědomit, kde je. Zhluboka se nadechla, ale nekašlala. Naopak, usmívala se, jako by jí kouř voněl.

Obrátila se k Šalán. „Vy stále čekáte na odpověď. Obávám se, že se vám nebude líbit.“

„Ale ještě jste nedokončila pohovor,“ namítla Šalán a ze všech sil sbírala odvahu. „Jsem si jistá, že nevyslovíte ortel dřív, než ho dokončíte.“

„Já jsem ještě neskončila?“ podivila se Jasna zachmuřeně.

„Nezeptala jste se mě na další z ženských dovedností. Vynechala jste kresbu a malbu.“

„V těch jsem nikdy nespatřovala valný přínos.“

„Ale patří k umění,“ namítla Šalán zoufale. To přece byla její silná stránka. „Moje výtvory v tomto oboru jsou hodnoceny velmi vysoko. Přinesla jsem s sebou soubor svých kreseb. Ráda bych vám ukázala, co dovedu.“

Jasna sevřela rty. „Výtvarné umění je pošetilé. Už jsem všechno uvážila, slečno, a bohužel vás nemohu přijmout. Je mi líto.“

Tedy prohrála.

„Vaše Veličenstvo,“ obrátila se Jasna na krále, „ráda bych teď odešla do Palanea.“

„Teď?“ podivil se král s vnučkou na klíně. „Ale bude hostina −“

„Vážím si vaší nabídky,“ řekla Jasna, „ale bohužel času − na rozdíl od mnoha jiných věcí − nemám nazbyt.“

„Jistě,“ odpověděl král. „Odvedu vás tam osobně. Děkuji za to, co jste pro nás udělala. Když jsme slyšeli, že máte zájem nás navštívit…“ A mluvil dál, zatímco Jasna ho beze slova následovala chodbou a Šalán nechala daleko za sebou.

Šalán tiskla k tělu aktovku. Šest měsíců cestování nazmar. Sevřela v dlani mokrý hadr. Mezi prsty jí protékaly potůčky vyždímané vody plné sazí. Bylo jí do pláče. Asi by se skutečně rozplakala, kdyby byla tou dívkou, která před šesti měsíci opouštěla domov.

Hodně se ovšem změnilo. Především ona sama. Pokud nedosáhne svého, dům Davar padne. Najednou v sobě cítila novou vlnu odhodlání. Přesto nezastavila pár zoufalých slz, které ukáply koutkem pevně sevřených očí. Nevzdá to, dokud ji Jasna nebude nucena spoutat do řetězů a nechat ji úředně odvléct pryč.

Překvapivě pevným a energickým krokem odešla směrem za Jasnou. Před šesti měsíci vysvětlila tento zoufalý plán bratrům. Stane se studentkou Jasny Kholinové, svěřenkou badatelky a kacířky. Ale ne kvůli studiu. Ani kvůli prestiži. Ale proto, aby vypátrala, kde Jasna přechovává proměňovač.

Aby ho mohla ukrást.

6

ČTVRTÁ MOSTNÍ

„Je mi zima. Maminko, mně je zima. Maminko? Proč pořád slyším ten déšť? Přestane někdy?“ 

Získáno ve veviši 1172, 34 vteřin před smrtí. Subjekt bylo světlooké děvčátko kolem věku šesti let.

Tvlakv pustil z klecí všechny otroky najednou. Tentokrát se nebál útěků ani vzpoury, protože kolem nich byla jenom divočina a před nimi sto tisíc ozbrojených vojáků.

Kaladin vystoupil z vagonu. Byli v jakémsi kráteru, jehož rozeklaný okraj se zvedal směrem na východ. Na zemi nic nerostlo a skála pod jeho bosýma nohama byla kluzká. V prohlubních stály kaluže vody. Vzduch byl svěží a čistý a slunce na obloze už mělo sílu. Přesto si, při vlhkosti typické pro tyto východní kraje, všichni stále připadali mokří.

Všechno, co viděli kolem sebe, nasvědčovalo dobře zavedenému vojenskému táboru. Tahle válka běží už od královy smrti, tedy skoro šest let. Vyprávěly se historky o té noci, kdy Paršendi zavraždili krále Gavilara.

Kolem pochodovaly vojenské oddíly. Orientovaly se podle značek namalovaných v kruhu na každém rozcestí. Tábor byl plný dlouhých kamenných bunkrů a bylo v něm víc stanů, než byl Kaladin schopen prve rozeznat. Všechna obydlí nemohli dělat jenom proměňovači. Proti pachu ve vagonu otroků to tady vonělo celkem příjemně, napuštěnou kůží a naolejovanými zbraněmi. Mnozí vojáci však vypadali neupraveně. Nebyli špinaví, ale působili nedisciplinovaně. Někteří ukazovali na otroky a posmívali se. Tohle že je armáda velkoknížete? Elitní síla, která vydobyla Aletkaru slávu? K tomuhle Kaladin vzhlížel?

Blut a Tag pečlivě dohlíželi, aby se Kaladin zařadil mezi ostatní otroky. Udělal to a o nic se nepokoušel. Teď není čas je provokovat. Kaladin viděl, jak dokážou žoldnéři jednat v blízkosti armády. Několik otroků postrčili do řady, jednomu vrazili do břicha obušek a křičeli na něj.

Kaladina nechali být.

„Královská armáda,“ poznamenal otrok vedle něho. Byl to ten snědý muž, který s ním prve mluvil o útěku. „Já myslel, že nás vezou do dolu. No, tohle by nemuselo být zas tak špatný. Budeme čistit latríny nebo udržovat cesty.“

Bylo to zvláštní, těšit se na čištění latrín nebo práci na parném slunci. Kaladin doufal v něco jiného. Doufal. Ano, zjistil, že přece jen ještě dokáže doufat. Kopí v ruce. Tváří v tvář nepříteli. Takový život by si dokázal představit.

Tvlakv hovořil s důležitě vypadající světlookou ženou. Měla složitý účes z tmavých vlasů vyčesaných nahoru a zářících nabitými ametysty. Šaty měla tmavě karmínové. Vypadala podobně jako ke konci Laral. Byla nejspíš ze čtvrtého nebo pátého dánu, manželka a písařka některého z důstojníků v táboře.

Tvlakv se začal chlubit svým zbožím, ale dáma jen delikátně zvedla ruku. „Já vidím, co kupuju, otrokáři,“ poznamenala odměřeně s aristokratickým odstupem. „Já si je prohlédnu sama.“

Procházela v doprovodu několika vojáků podél řady otroků. Šaty měla střižené podle aletské aristokratické módy − z bohatě řaseného hedvábí, nahoře přiléhavé, dole s volnou splývavou sukní. Živůtek se po stranách od pasu až po výstřih zapínal na knoflíky a u krku byl zakončen malým límečkem vyšívaným zlatem. Jeden rukáv byl delší a zakrýval krytou ruku. Kaladinova matka vždycky nosila rukavici a jemu to připadalo mnohem praktičtější.

Z jejího výrazu soudil, že není zrovna nadšená z toho, co vidí. „Ti muži jsou všichni podvyživení a churaví,“ řekla. Vzala si od své asistentky tenkou hůlku. Jednomu z mužů jí odhrnula vlasy z čela a prohlížela cejch. „Tak vy žádáte dva smaragdové bromy na hlavu?“

Tvlakv se začal potit. „Snad jeden a půl?“

„A k čemu mi budou? Takhle špinavýho člověka bych k potravinám nepustila a na ostatní práce máme parše.“

„Pokud není Vaše Milost spokojená, oslovím jiná velkoknížata…“

„Ne,“ odpověděla a švihla otroka, kterého si prohlížela, když před ní začal uhýbat. „Jeden a čtvrt. Budou nám chodit na dřevo…“ Odmlčela se v okamžiku, kdy si všimla Kaladina. „A podívejme. Tohle je lepší zboží.“

„Myslel jsem si, že se vám tenhle bude líbit,“ prohodil Tvlakv a přistoupil blíž. „On je úplně −“

Zvedla hůlku a umlčela ho. Měla na rtu malou ranku. Na to by byl dobrý rozemletý kořen kletibýlu.

„Sundej si šaty, otroku,“ přikázala.

Kaladin se jí zadíval do modrých očí a měl téměř neodolatelné nutkání na ni plivnout. Ne. To si nemůže dovolit. Ne teď, když má šanci. Vytáhl ruce ze svého pytlovitého oděvu a nechal ho spadnout do pasu a odhalit hrudník.

Přestože byl osm měsíců otrokem, byl podstatně svalnatější než ostatní. „Spousta jizev na tak mladýho,“ poznamenala šlechtična rozšafně. „Ty jsi voják?“

„Ano.“ Jeho větrný spren zamířil k ženě a zkoumavě se jí díval do tváře.

„Žoldnéř?“

„Amaramova armáda,“ odpověděl Kaladin. „Občan druhého nánu.“

„Bývalý občan,“ opravil ho Tvlakv rychle.

Znovu Tvlakva umlčela hůlkou a vrhla po něm zlostný pohled. Potom hůlkou odhrnula Kaladinovi vlasy z čela a začala ho prohlížet.

„Glyf šaš,“ poznamenala a významně mlaskla. Vojáci přistoupili blíž, ruku na meči. „Tam, odkud pocházím, jsou otroci za útěk popravováni.“

„To mají štěstí,“ odpověděl Kaladin.

„A jak jsi skončil tady?“

„Někoho jsem zabil,“ odpověděl Kaladin. Měl k těmto účelům pečlivě připravené lži. Prosím, obracel se v duchu k Heraldům. Prosím. Už velmi dlouho nikoho neprosil.

Žena zvedla obočí.

„Jsem vrah, Jasnosti,“ řekl Kaladin. „Opil jsem se a udělal jsem chybu. Ale kopím vládnu jako kdokoli jiný. Dejte mě do Jasnopánovy armády. Nechte mě znova bojovat.“ Byla to zvláštní lež, ale ta žena by Kaladina nikdy bojovat nenechala, kdyby věděla, že je dezertér. V tomto případě je lepší pokládat ho za příležitostného vraha.

Prosím, pomyslel si znovu. Být znovu vojákem. V tu chvíli mu to připadalo jako ta nejúžasnější věc, kterou by si vůbec mohl přát. O co lepší by bylo zemřít na bojišti, než promrhat život vynášením nočníků.

Tvlakv se přitočil ke šlechtičně. Podíval se na Kaladina a potom vzdychl. „Je to dezertér, Jasnosti. Neposlouchejte ho.“

Ne! Kaladina přepadl záchvat vzteku. Udusil v něm naději. Zvedl ruce po Tvlakvovi. Uškrtí tu krysu a −

Ucítil ránu přes záda. Hekl, zapotácel se a upadl na jedno koleno. Šlechtična udělala krok dozadu a zděšeně si dala krytou ruku na srdce. Jeden z vojáků Kaladina popadl a vytáhl ho zpátky na nohy.

„No,“ poznamenala nakonec, „tohle nebylo zrovna šťastné.“

„Já umím bojovat,“ bručel Kaladin přes bolest. „Dejte mi kopí. Nechte mě −“

Zvedla hůlku a umlčela ho.

„Jasnosti,“ řekl Tvlakv, ale nepodíval se Kaladinovi do očí. „Já bych mu zbraň nesvěřoval. Je sice pravda, že je to vrah, ale taky je neposlušný a organizuje vzpoury proti pánům. Nemohl bych vám ho prodat a zaručit se za něj jako za vojáka. To by mi svědomí nedovolilo.“ Zaváhal. „Není vyloučený, že si koupil otroky ve vagonu řečma o svobodě. Čest mi nedá, abych vás na to neupozornil.“

Kaladin zaťal zuby. Měl sto chutí sejmout vojáka, co stál za ním, sebrat mu kopí a strávit poslední okamžiky svého života tím, že ho vrazí Tvlakvovi do toho jeho špekovitého břicha. Proč? Proč Tvlakvovi záleží na tom, co s ním udělají v armádě?

Neměl jsem roztrhat tu mapu, pomyslel si. Zloba se odplácí daleko častěji než dobrota. Tak to vždycky říkával jeho otec.

Žena přikývla a šla dál. „Ukažte mi, které,“ řekla. „Já si je vezmu i tak. Za vaši poctivost. Potřebujeme mostaře.“

Tvlakv horlivě přikyvoval. Než se vydal dál k ostatním, zastavil se a naklonil se ke Kaladinovi. „Nemůžu ti věřit, že se budeš chovat slušně. Tady lidi obviní obchodníka, když neřekne všechno, co ví. To mně… je líto.“

Po těchto slovech rychle odešel.

Kaladin vztekle zavrčel a vytrhl se vojákům, ale zůstal v řadě. Budiž. Kácet stromy, stavět mosty, bojovat v armádě. Nic z toho mu nevadí. Prostě bude žít, jak to půjde. Vzali mu svobodu, rodinu, přátele a − to nejcennější − sny. Nic víc už mu udělat nemůžou.

Když si šlechtična prohlédla otroky, vzala si od asistentky psací podložku a napsala si pár poznámek na papír. Tvlakv jí dal účetní knihu se záznamy, kolik má každý z otroků složeno ze své kauce, kterou musí splatit, než by mu mohl vzniknout nárok na svobodu. Kaladin do ní nahlédl. Stálo v ní, že ani jediný otrok nemá splaceno nic. Možná Tvlakv ta čísla zfalšoval. Ale pravděpodobné to není.

Kaladin tentokrát bude ukládat všechno, co dostane, na vyplacení kauce. Ať se stydí, až jim dokáže, že podvádějí. Co by dělali, kdyby se skutečně vyplatil? Nejspíš by se to vůbec nikdy nedověděl. Podle toho, co tihle mostaři vydělávají, by to nebylo dřív než za deset, patnáct let.

Světlooká šlechtična přidělila většinu otroků na práce v lese. Desítka těch nejvyhublejších dostala práci v jídelně − ovšem s ohledem na to, co prohlásila dříve. „Těchhle deset,“ řekla nakonec, zvedla hůlku a ukázala na Kaladina a ostatní z jeho vagonu, „půjde k mostařům. Řekněte Lamarilovi a Gazovi, ať si dají pozor na toho vysokého.“

Vojáci se dali do smíchu a jeden začal postrkovat Kaladinovu skupinu po cestě. Kaladin to přešel. Tihle vojáci nemají důvod chovat se ohleduplně a on jim nebude dávat důvod, aby se chovali ještě hůř. Jestli městští vojáci nesnášejí někoho ještě víc než žoldnéře, pak jsou to dezertéři.

Cestou nemohl přehlédnout transparent vlající nad táborem. Byl na něm znak, který měli všichni vojáci na uniformách. Žlutý párový glyf ve tvaru věže a kladiva na tmavě zeleném pozadí. Byl to znak velkoknížete Sadease, neomezeného vládce Kaladinova domova. Je to ironie nebo osud, že Kaladin skončil zrovna tady?

Vojáci posedávali a potulovali se po táboře − zdálo se, že včetně těch, kteří zrovna mají službu − a cesty byly plné odpadků. Tábor se hemžil lidmi, kteří se k němu prostě jen tak přidali − prostitutkami, služkami, bednáři, svíčkaři a pasáky. Byly tu dokonce i děti. Bylo to cosi mezi městem a vojenským táborem.

V táboře byli dokonce i paršové. Nosili vodu, pracovali na výkopech, nosili pytle. Překvapilo ho to. Copak se tahle válka nevede proti paršům? Oni se nebojí, že se vzbouří? Patrně ne. Pracovali tu stejně poddajně jako v Kamenžáru. Třeba to mělo nějaký smysl. V jeho armádě u nich doma bojovali Aleti proti Aletům, tak proč by tady nemohli být na obou stranách paršové?

Vojáci Kaladina odvedli do severovýchodního cípu tábora. Cesta jim trvala poměrně dlouho. I když kamenné kasárenské buňky, postavené z proměněného kamene, vypadaly přesně jedna jako druhá, okraj tábora byl zvrásněný jako rozeklané hory. Ze zvyku si cestu zapamatoval. Tady byla kamenná zeď kolem tábora zvětralá po nesčetných velebouřích a bylo přes ni vidět na východ. Ten otevřený prostor by byl dobrým shromaždištěm, na kterém by se vojsko zformovalo, než vyrazí na Roztříštěné planiny do akce.

Na severním okraji tábora stálo ještě několik desítek kamenných buněk a uprostřed mezi nimi skladiště dřeva a tesaři. Káceli mohutné stromy, které Kaladin viděl na planině venku, loupali z nich kůru a řezali je na prkna. Jiná skupina tesařů sestavovala z prken jakási velká plata.

„My budeme dělat se dřevem?“ zeptal se Kaladin.

Jeden z vojáků se dal do smíchu: „Vy jdete k mostařům.“ Ukázal směrem k zuboženě vyhlížející skupince mužů, kteří seděli na kamenech před kasárnami a prsty lovili v miskách s jídlem. Vypadalo žalostně, velmi podobně šlichtě, kterou je krmil Tvlakv.

Jeden z vojáků opět postrčil Kaladina dopředu, až klopýtl a spadl do mělké prolákliny. Ostatních devět otroků ho následovalo, vojáci je hnali před sebou jako stádo. Nikdo z mužů, kteří seděli před kasárnami, si jich téměř nevšiml. Byli oblečeni v kožených vestách a jednoduchých kalhotách. Někteří měli ještě špinavou košili, jiní holou hruď. Byli zubožení a nebyli na tom o mnoho lépe než otroci, i když se zdálo, že jsou v nepatrně lepší fyzické kondici.

„Noví rekruti, Gazi,“ volal jeden z vojáků.

Ze stínu kousek od sedících mužů se vynořil další. Otočil se a ukázal obličej plný jizev. Na zjizvené bradě mu rostly vousy jen na pár místech. Jedno oko mu chybělo a druhé měl hnědé. Pásku přes oko nenosil. Působil dojmem hubeného houževnatého člověka, který měl Kaladin spojený s lidmi z bitevního pole.

„Tyhle vyžlata?“ zeptal se Gaz a přitom přežvykoval. „Ti ani nezastaví šíp.“

Voják vedle Kaladina pokrčil rameny a znovu ho postrčil dopředu. „Jasnost Hašál říkala, že na tohohle je potřeba dávat bacha. To už je na vás.“ Podíval se na své kumpány a společně odešli.

Gaz přelétl očima vojáky. Nejdřív se soustředil na Kaladina.

„Mám vojenský výcvik,“ řekl Kaladin. „V armádě velkopána Amarama.“

„To je mi jedno,“ prohlásil Gaz a vyplivl něco tmavého na zem.

Kaladin zaváhal. „Když Amaram −“

„Co pořád meleš to jméno?“ vyštěkl Gaz. „Sloužil jsi pod nějakou místní nulou. A to mě jako má oslnit?“

Kaladin vzdychl. S takovými lidmi už se v životě setkal. Nižší důstojník bez šance na povýšení. Jeho jedinou radostí v životě je, že má moc nad těmi, kteří jsou na tom ještě hůř než on. Dobře, budiž.

„Máš na čele cejch. Pochybuju, že jsi někdy držel kopí v ruce. Ať je to tak, nebo tak, budeš se k nám muset laskavě snížit, princátko.“

Kaladinův větrný spren poletoval kolem a zkoumal Gaze. Potom zavřel jedno oko a napodoboval ho. Když to Kaladin viděl, neudržel se a usmál se. Gaz si jeho úsměv vyložil po svém. Zaklel, vystoupil před něho a natáhl ruku.

V tu chvíli se táborem rozeznělo troubení rohů. Tesaři zvedli hlavu a vojáci, kteří vedli Kaladina, vyběhli do středu tábora. Otroci za Kaladinem se vyděšeně rozhlíželi kolem sebe.

„Pro Bouřepána!“ zaklel Gaz. „Mostaři! Vstávat, bando líná!“ Začal kopat do mužů, kteří seděli na kameni a jedli. Odhodili misky a namáhavě vstávali. Místo bot měli na nohou obyčejné sandále.

„Ty, princátko,“ vyštěkl Gaz a ukázal na Kaladina.

„Já jsem neříkal −“

„Mně je zatraceně jedno, co jsi říkal. Jsi ve čtvrtý mostní jednotce.“ Ukázal na skupinu odcházejících mostařů. „Vy ostatní počkejte tamhle. Vás přidělím až pozdějc. A hni se! Nebo tě pověsím za nohy do průvanu.“

Kaladin pokrčil rameny a utíkal za ostatními mostaři. Byla to jedna z mnoha jednotek, které se začínaly nořit z kasáren a z nejrůznějších zákoutí. Zdálo se, že jich je skutečně mnoho. Okolo padesáti domků a v každém spalo tak − odhadem − dvacet až třicet mužů. To bylo skoro tolik mostařů jako vojáků v celé Amaramově armádě.

Kaladinova jednotka přešla přes shromaždiště, kličkovala mezi prkny a hromadami pilin a došla až k velkému dřevěnému platu. Bylo na něm vidět, že už přežilo pár velebouří i bitev. Zuby a díry po celé jeho délce vypadaly jako místa, do nichž se zavrtala kopí. Že by tu bylo skladiště mostů?

Ano, pomyslel si Kaladin. Byl to dřevěný most dlouhý tak k deseti metrům a široký asi tak tři. Na obou koncích se svažoval dolů a neměl žádné hrazení. Klády byly silné, nejpevnější ve středu mostu. Bylo tu složeno možná čtyřicet nebo padesát mostů. Že by to byl jeden most na každý domek, takže posádka každého domku je zároveň mostní jednotkou? Na tomto místě se začalo shromažďovat asi dvacet jednotek mostařů.

Gaz si našel dřevěný štít a pěknou hůl, pro nikoho jiného však už nic podobného nebylo. Zběžně prohlédl všechny jednotky. Zastavil se u čtvrté. „Kde máte velitele?“ zeptal se.

„Mrtvej,“ odpověděl jeden z mostařů. „Včera v noci skočil do Rokle cti.“

Gaz zaklel. „Copak si nedokážete udržet aspoň tejden jednoho velitele? Aby vás bouře vzala! Seřadit, budu se držet někde poblíž. Budete mě poslouchat. Až uvidíme, kdo přežil, vybereme novýho velitele.“ Ukázal na Kaladina. „Budeš vzadu, princátko. A vy ostatní se hněte. Bouře vás sper, já už kvůli vám nechci další potíže. Dělejte, dělejte!“

Ostatní se zvedali. Kaladin neměl jinou možnost, než zaujmout volné místo na konci mostu. Svůj původní odhad podcenil. Vypadalo to, že v každé jednotce bude aspoň pětatřicet, čtyřicet mužů. Pět mužů mělo místo napříč − tři pod mostem a po jednom na koncích.

Zabral a zvedli most nahoru. Pravděpodobně byl z velmi lehkého dřeva, ale i tak byl u sta bouří těžký. Kaladin hekal a s vypětím všech sil držel most nad hlavou a přitom šel. Muži utíkali zaplnit prázdná místa po celé délce mostu a pomalu si posadili most na ramena. Dole měl aspoň úchyty, za které se dal držet.

Ostatní muži měli na vestě na ramenou podložky, aby tlumily tlak mostu a vyrovnávaly jejich výšku. Kaladin vestu nedostal a dřevěné podpěry měl rovnou na těle. Nic neviděl. Pro hlavu měl v mostě prohlubeň, ale neviděl z ní ven. Muži na okrajích měli lepší výhled. Měl pocit, že to byla protekční místa.

Dřevo bylo cítit olejem a potem.

„Vpřed!“ zavelel Gaz tlumeným hlasem zpovzdálí.

Kaladin hekl, když se dali do poklusu. Neviděl, kam jde, a snažil se neklopýtnout, když sbíhali východní svah dolů na Roztříštěné planiny. Během chvilky se začal potit a tiše klel. Dřevo se mu zařezávalo do kůže a místy už krvácel.

„Seš blbec,“ ozvalo se vedle něho.

Podíval se doprava, ale přes dřevěná madla nikoho neviděl. „To…“ zasupěl, „mluvíš na mě?“

„Neměl jsi Gaze hned vytočit,“ pokračoval muž. Jeho hlas zněl prázdně. „Někdy nechává nováčky na straně. Někdy.“

Kaladin by byl rád odpověděl, ale už sotva lapal po dechu. To si myslel, že je v lepší kondici. Jenže strávil osm měsíců na šlichtě a bití a velebouře trávil ve sklepích, do kterých teklo, nebo v zablácených stodolách nebo v klecích. Už to nemohl být ten starý Kaladin.

„Dýchej zhluboka,“ pokračoval tlumený hlas. „Soustřeď se na kroky. Počítej je. To pomáhá.“

Kaladin ho poslechl. Slyšel poblíž dusot nohou další mostařské jednotky. Za ní bylo slyšet známé kroky pochodujících vojáků a klapot koňských kopyt po kameni. To znamená, že za nimi jde vojsko. Podloží Roztříštěných planin bylo nerovné, plné zlomů, trhlin a různých kamenných výčnělků. Proto nemohli mosty vozit na kolech. Na takovém terénu by byla kola mnohem pomalejší než nosiči.

Brzy měl rozedřené a potlučené nohy. To mu nemohli dát boty? Zatínal zuby a šel dál. Prostě tohle teď bude jeho práce. Půjde dál, vydrží to a přežije.

Ozvala se tlumená rána. Pod nohama cítil dřevo. Most. Stálý most přes rokli mezi plošinami Roztříštěných planin. Mostaři ho přešli během několika vteřin a ocitli se opět na kameni.

„Hněte se! Hněte se!“ křičel na ně Gaz. „Dělejte, u všech bouří!“

Když armáda přešla most za nimi a stovky bot duněly po dřevě, dali se do poklusu. Netrvalo dlouho a Kaladinovi stékala po ramenou krev. Dýchal z posledních sil a bolelo ho v boku. Slyšel ostatní oddychovat. Jejich přerývaný těžký dech se nesl omezeným prostorem pod mostem. Takže není jediný. Doufal, že už brzy dojdou do cíle.

Doufal však marně.

Další hodina pro něj byla utrpením. Bylo to horší než všechna bití, která dostal jako otrok, a mnohem horší než všechny rány, které utržil na bojišti. Zdálo se, že jejich pochod nebude mít konce. Kaladin si matně vzpomínal na stálé mosty, které přejeli, když se díval na planiny z vagonu s otroky. Stálé mosty spojovaly místa, kde byly nejrozevřenější rokle − ne kde by to bylo nejvýhodnější pro ty, kteří přes planiny cestují. Často to znamenalo kličkování ze severu na jih a naopak, než se dostali na východ. Mostaři hekali, kleli, sténali a nakonec ztichli. Proklínali most za mostem, planinu za planinou. Kaladin nikdy neměl možnost se na rokle pod nimi podívat. Musel běžet stále dál a dál. Nohy už necítil. Běžel a běžel. Věděl, že kdyby upadl, byl by bit. Měl pocit, že má ramena sedřená až na kost. Zkoušel počítat kroky, ale byl na to příliš vyčerpaný.

Běžel mechanicky dál.

Nakonec Gaz zavelel zastavit. Kaladin zamžoural očima, vrávoravě se zastavil a málem upadl.

„Nahoru!“ zařval Gaz.

Muži zvedli most. Kaladina odmítaly poslouchat ruce, potom co tak dlouho držel most v jedné poloze.

„Dolů!“

Muži se rozestoupili, ti pod mostem vystoupili do stran a vzali madla po stranách. Bylo to složité a namáhavé, ale bylo vidět, že už v tom mají praxi.

„Sunout!“

Kaladin zmateně zavrávoral, když mostaři začali tlačit madla po stranách a vzadu. Byli na kraji rokle, přes kterou nevedl stálý most. Po stranách sunuly své mosty další mostní jednotky.

Kaladin se ohlédl přes rameno. Armáda za ním mohla mít tak dva tisíce mužů v zeleno-bílých uniformách. Dvanáct set tmavookých kopiníků, několik set kavaleristů na vzácných koních. Za nimi velká skupina pěšáků, světloocí muži v těžkých brněních s velkými holemi a hranatými ocelovými štíty.

Zdálo se, že si záměrně vybrali místo, kde je rokle úzká a druhá planina je o něco výš než první. Most byl dvakrát tak dlouhý, než byla rokle široká. Gaz na něho křikl a Kaladin se přidal k ostatním a společně s nimi sunul most s hlasitým skřípotem po nerovném povrchu. Když most dopadl na místo na druhé straně rokle, mostaři odstoupili, aby mohla kavalerie projít.

Byl příliš unavený na to, aby ji pozoroval. Zhroutil se na kámen a ležel na zádech a poslouchal dunění vojenských bot po dřevěném mostě. Otočil hlavu na stranu. Ostatní mostaři leželi poblíž. Gaz mezi nimi procházel se štítem na zádech, kroutil hlavou a brblal cosi o jejich neschopnosti.

Kaladin by tam nejraději zůstal ležet a zapomněl na celý svět. Výcvik ho však varoval. Dostane se do křeče a zpáteční cesta bude o to horší. Ten výcvik ovšem nepatřil jemu, ale úplně jinému člověku z úplně jiné doby. Dávno uplynulé a ztracené. Ale i když Kaladin tím člověkem už nikdy znovu nebude, mohl by jeho instinkty respektovat.

A tak zasténal a namáhavě vstal a masíroval si svaly. Vojáci přecházeli po mostě po čtyřech, kopí vysoko zvednutá, štíty před sebou. Gaz je sledoval s viditelnou závistí. Kolem hlavy mu kroužil Kaladinův spren. Kaladina i přes jeho vyčerpání popadla vlna žárlivosti. Proč se motá kolem toho vejtahy a jeho si nevšímá?

Po pár minutách si Gaz Kaladina všiml a nasupil se.

„Diví se, že neležíš,“ ozval se známý hlas. Muž, který běžel vedle Kaladina, ležel na zemi kousek od něho a díval se na oblohu. Byl starší, měl prošedivělé vlasy a protáhlý šlachovitý obličej. Vypadal tak unaveně, jak se Kaladin cítil.

Kaladin si stále masíroval nohy a Gaze záměrně ignoroval. Potom utrhl kus svého rozedraného oblečení a utrženou látkou si omotal nohy. Naštěstí byl jako otrok zvyklý chodit bos, a tak neutrpěl tak velkou škodu.

Než to dokončil, po mostě přešli poslední pěšáci. Za nimi ještě následovalo několik plavooků v zářících krunýřích. V jejich středu jel muž v okázalém nablýskaném Střeplátu. Byl jiný než ten, co viděl Kaladin v bitvě. Každý byl prý jedinečným uměleckým dílem. Měly však cosi společného − ten pocit, který z nich člověk měl. Střeplát byl zdobený, byl tvořený proplétanými plátky a doplněný nádhernou helmou s otevřeným hledím.

Připadal mu však nějak nepatřičný. Pocházel z jiné doby. Z doby, kdy po Rošáru chodili bohové.

„To je král?“ zeptal se Kaladin.

Šlachovitý mostař se unaveně rozesmál: „O tom si můžeme leda tak nechat zdát.“

Kaladin se k němu otočil a zamračil se.

„Kdyby to byl král,“ dodal mostař, „tak to bychom byli v armádě Jasnopána Dalinara.“

To jméno Kaladinovi něco říkalo. „Není to velkokníže? Králův strýc?“

„Jo. Ten nejlepší z mužů, nejctihodnější Střeponoš v královský armádě. Prý ještě nikdy v životě nezlomil meč.“

Kaladin se přezíravě ušklíbl. Totéž se říkalo o Amaramovi.

„To by sis mohl leda tak přát, sloužit pod velkoknížetem Dalinarem,“ pokračoval mostař. „On mostaře vůbec nemá. Aspoň ne takovýhle.“

„Tak už dost, vy bahňáci líný,“ houkl na ně Gaz. „Vstávat!“

Mostaři kleli a namáhavě vstávali. Kaladin vzdychl. Ten krátký odpočinek stačil sotva k tomu, aby si uvědomil, jak je vyčerpaný. „Rád se vrátím zpátky,“ broukl.

„Zpátky?“ podivil se šlachovitý mostař.

„My se nevracíme?“

Mostař se kysele zasmál. „Mladej, my ještě ani zdaleka nejsme v cíli. A buď rád, že nejsme. Cíl je totiž na tom všem to nejhorší.“

A tak začal druhý díl zlého snu. Přešli most, vytáhli ho za sebou na druhou stranu a potom ho opět zvedli na pohmožděná ramena. Utíkali přes planinu. Na druhé straně dali most dolů a přemostili další rokli. Armáda přešla a všechno se opakovalo znovu.

Celkem se to opakovalo snad desetkrát. Mezi jednotlivými etapami odpočívali, ale Kaladin byl tak vyčerpaný a potlučený, že mu ta krátká pauza nestačila. Sotva se stačil nadechnout a už musel znovu zvedat most na ramena. Požadovalo se od nich, aby byli rychlí. Než armáda přešla, mostaři odpočívali, ale potom museli nahánět zpoždění poklusem, aby vojáky předehnali a dostali se k další rokli s předstihem před nimi. V jednu chvíli ho ten šlachovitý kolega varoval, že když nepostaví most včas, dostanou po návratu do tábora bití.

Gaz vydával rozkazy, spílal mostařům, kopal je, když byli příliš pomalí, ale sám žádnou práci nevykonával. Kaladinovi netrvalo dlouho vypěstovat si k tomu vychrtlému zjizvenému mužíkovi zášť, která postupně rostla v nenávist. Bylo to zvláštní. K ostatním seržantům žádnou nenávist necítil. Popohánět muže a spílat jim byla jejich práce. Museli je motivovat.

Ale to Kaladina nepálilo. Gaz ho ovšem poslal na trasu bez vesty a bez sandálů. I přesto, že si nohy omotal hadry, si z dnešního dne odnese pěkných pár jizev. Ráno bude samá modřina a ztuhlý, že nebude schopen se vůbec hýbat.

Gaz se zachoval jako přitroublý surovec. Vystavil celou dnešní akci riziku, že přijde o jednoho nosiče jen kvůli své ukvapené předpojatosti.

Aby ho bouře vzala, pomyslel si Kaladin a zášť ke Gazovi mu pomáhala přežít v nejhorších chvílích. Několikrát, když nasunuli most na místo, Kaladin upadl a myslel, že už nikdy nevstane. Když jim však Gaz zavelel vstát, vždycky to ještě nějak dokázal. Znamenalo to buď zmobilizovat poslední síly, nebo nechat Gaze vyhrát.

Proč mají všechno tohle podstupovat? Co to má za smysl? Proč musejí běžet tak rychle? Musejí přece chránit ten most, ten svůj drahocenný náklad. Musejí si držet svoje nebesa nad hlavou a běžet, musejí…

Začínal blouznit. Nohy. Běží. Jedna, druhá, jedna, druhá, jedna, druhá.

„Stát!“

Zastavil se.

„Nahoru!“

Zvedl ruce.

„Dolů!“

Udělal krok dozadu a spustil most dolů.

„Sunout!“

Zatlačil most zezadu.

Umřít.

Ten poslední rozkaz byl jeho vlastní. Pokaždé si ho přidal. Upadl na kámen. Když se dotkl skalního pupenu, pupen okamžitě stáhl šlahouny. Kaladin zavřel oči a už nedbal na křeče. Dostal se do jakéhosi transu nebo polospánku. Připadal mu kratší než jeden úder srdce.

„Vstát!“

Vstal a namáhavě se postavil na vratké zakrvácené nohy.

„Přejít!“

Přešel. Nedíval se na bezednou propast po stranách.

„Táhnout!“

Popadl madlo a táhl most přes rokli k sobě.

„Vyměnit!“

Kaladin se nechápavě zastavil. Tomuto rozkazu nerozuměl. Gaz ho dosud ještě nedal. Vojenské jednotky se formovaly a pohybovaly se s tou známou směsicí strachu a vynuceného klidu, které člověk vždycky před bitvou propadne. Zpoza kamenů začali vyhlížet nedočkaví spreni a vrhat se mezi vojáky. Vypadali jako červené stuhy, na jedné straně přirostlé k zemi a na volném konci vlající ve větru.

Bitva?

Gaz popadl Kaladina za rameno a postrčil ho dopředu před most. „Nováčci teď dopředu, princátko,“ zašklebil se škodolibě.

Kaladin otupěle zvedl most s ostatními až nad hlavu. Madla byla vpředu stejná, jen první řada měla výřez pro oči, aby viděla před sebe. Všichni mostaři si vyměnili pozice. Muži, kteří běželi vpředu, se přesunuli dozadu, zadní řada − včetně Kaladina a šlachovitého kolegy − se přesunula dopředu.

Kaladin se na důvod neptal. Bylo mu to jedno. Vpředu se mu ale líbilo. Lépe se běželo a viděl před sebe.

Krajina, která se otevírala před nimi, byla zvrásněná bouřemi. Místy byla pokrytá políčky trávy, ale kámen tu byl příliš tvrdý na to, aby se do něj travní semena mohla zanořit. Byla tu spousta skalních pupenů, rostly po celé ploše jako bubliny a vypadaly jako obří oblázky velikosti lidské hlavy. Mnoho jich už puklo a vyhnalo šlahouny připomínající tlusté zelené jazyky. Několik jich už dokonce kvetlo.

Po tolika hodinách strávených bez vzduchu pod mostem mu poklus na přední pozici připadal téměř osvěžující. Jak to, že dávají na takovou skvělou pozici nováčka?

„Talenelat’Eline, Nositeli muk,“ poznamenal muž po jeho pravici zděšeně. „Dnes to bude krutý. Oni už jsou v pozicích! To bude krutý.“

Kaladin zamžoural očima a soustředil se na blížící se rokli. Na její druhé straně stály červeno-černé šiky vojáků. Měli zvláštní tmavě červená brnění, která jim zakrývala předloktí, hruď, hlavu a nohy. Chvíli mu trvalo, než pochopil.

Paršendi.

Byli jiní než obyčejní paršové, kteří se najímali na práci. Mnohem svalnatější a mnohem spořádanější. Měli robustní postavy a každý měl zbraň přivázanou na zádech. Někteří měli tmavě červenou nebo černou bradku propletenou kameny, jiní byli hladce oholení.

Jak je Kaladin sledoval, přední řada Paršendů si klekla. Vzali krátké luky a přiložili k nim šípy. Nebyly to dlouhé luky, které střílely šípy vysoko a daleko. Byly krátké a hodně vyklenuté, aby střela měla rychlost a sílu. Jako stvořené pro likvidaci skupiny mostařů, než se jí podaří položit most.

Cíl je totiž na tom všem to nejhorší…

Až teď začínal ten skutečný zlý sen.

Gaz se držel zpátky a křičel na mostaře, aby běželi dál. Kaladinovy instinkty se zběsile bouřily proti představě, že vbíhá přímo do bojové linie, ale setrvačná energie mostu ho hnala dál. Rovnou do chřtánu bestie s vyceněnými zuby a čelistí připravenou sklapnout.

Vyčerpání a bolest byly náhle ty tam. Šok ho probudil do maximální bdělosti. Mosty se hnaly dopředu a lidé pod nimi křičeli strachy. Běželi na smrt.

Šípy vyletěly.

První vlna zabila Kaladinova šlachovitého přítele. Dostal tři zásahy. Padl i muž po Kaladinově levici − Kaladin mu ani neviděl do tváře. Vykřikl, když padal. Nebyl hned mrtvý, ale mostaři ho ušlapali. Jak muži padali a umírali, most byl čím dál těžší.

Paršendi s ledovým klidem vypálili druhou dávku. Kaladin sotva zachytil pohledem jinou mostní jednotku, jak i ona váhavě vyráží na smrt. Zdálo se, že se Paršendi zaměřují jen na určité jednotky. Druhá mostní jednotka vedle Kaladinovy dostala zásah druhou vlnou šípů od desítek lučištníků. Ta srazila první tři řady mostařů. Zadní řady přes ně začaly padat. Most se zakymácel a sesunul se k zemi přes těla mostařů, kteří popadali jeden přes druhého. Za zvuku, který naháněl hrůzu, je most rozdrtil.

Šípy létaly kolem Kaladina a zabily další dva muže v přední řadě. Několik jich zasáhlo most a jeden Kaladinovi rozřízl tvář.

Vykřikl. Strachem, šokem, bolestí, čirým zděšením. Ještě nikdy si v bitvě nepřipadal tak bezmocný. Útočil na nepřátelská opevnění, běhal pod palbou šípů, ale vždycky cítil, že není úplně bezbranný. Měl své kopí, svůj štít a mohl bojovat.

Tentokrát to bylo jiné. Mostní jednotka byla jako stádo dobytka, které se žene na jatka.

Vyletěla další várka šípů a padla další z dvaceti mostních jednotek. Šípy létaly i od Aletů a mířily proti Paršendům. Kaladinův most už byl nad roklí. Viděl Paršendům na druhé straně do černých očí, dokázal rozlišit jejich mramorované tváře. Všude kolem něho padali mostaři a křičeli bolestí, když je šípy srážely zpod mostů na zem. S tříštivým rachotem se zřítil další most. Povraždění mostaři zůstali pod ním.

Za Kaladinem křičel Gaz: „Nahoru a dolů, pitomci!“

Jednotka se zastavila a Paršendi se připravili k nové střelbě. Muži za Kaladinem křičeli. Střelbu Paršendů přerušila vlna letících šípů Aletů. I když byl Kaladin jako bez ducha, reflexivně věděl, co má dělat. Spustit most, postavit se na svou pozici a sunout.

To odhalilo mostaře, kteří byli až dosud poměrně v bezpečí na zadních pozicích. Paršendští lučištníci evidentně věděli, že k tomu dojde. Připravili se k poslední palbě. Další vlna šípů dopadla na most a srazila k zemi bezmála desítku mužů. Na tmavé dřevo stříkala krev. Kolem mostu a ve vzduchu se hemžili fialoví třepotaví spreni strachu. Most se kymácel, protože byl při takové ztrátě mužů mnohem těžší.

Kaladin se zapotácel a ruce mu klouzaly. Klekl si na kolena a naklonil se nad rokli. Ze všech sil se snažil udržet rovnováhu. Balancoval nad roklí. Jednou rukou mával ve vzduchu a druhou se držel okraje. Když se podíval do tmy pod sebou, dostával závrať. Ta výška byla úžasná. Vždycky s Tienem rád lezl na skály.

Reflexivně se podržel mostu a vyškrábal se zpátky nahoru. Za mostem se shromáždila jednotka vojáků v těžkých botách a začala most sunout. Než vojáci nasunuli most nad rokli a než přes něj mohla projít těžká kavalerie, vojenští lučištníci si s Paršendy vyměnili pár spršek šípů. Čtyři mosty padly, ale šestnáct jich bylo postaveno do řady a vojáci tak mohli lépe zaujmout bojové pozice a útočit.

Kaladin se snažil odplazit od mostu. Zhroutil se však na místě a tělo mu odmítalo poslušnost. Nedokázal se ani převrátit na břicho.

Musím jít… honilo se mu hlavou v naprostém vyčerpání… Podívat se, jestli ten šlachovitej chlapík žije… Ovázat mu rány… Zachránit ho…

Nedokázal to. Nemohl se ani pohnout. Nemohl myslet. Ke své hanbě nedokázal víc než jen zavřít oči a poddat se bezvědomí.

* * *

„Kaladine.“

Nechtěl otevřít oči. Probudit se by znamenalo vrátit se do toho hrozného světa bolesti. Do světa, kde jsou bezbranní vyčerpaní muži nuceni postavit se jednotce lučištníků.

Ten svět je horší než zlý sen.

„Kaladine!“ volal znovu ženský hlas, tichý jako vánek, ale přesto naléhavý. „Oni ti utečou. Vstávej! Nechají tě tu a umřeš.“

Nemůžu… nemůžu zpátky…

Nech mě.

Cosi ho uhodilo do tváře. Byl to sotva citelný náraz energie. Jako by ho bodl. Trhl sebou. Bylo to nesrovnatelné s tou ostatní bolestí, ale bylo to tak nějak naléhavější. Zvedl ruku a zase ji nechal spadnout. Ten pohyb však stačil na to, aby ho definitivně probudil z omámení.

Zkusil otevřít oči. Jedno nešlo, protože krev z rány na tváři mu zalepila víčko. Slunce bylo nízko. Uplynulo mnoho hodin. Zasténal a sedl si a snažil se odrolit přischlou krev z oka. Země kolem něho byla posetá mrtvými těly. Ve vzduchu bylo cítit krev a smrt.

Dvojice zubožených mostařů třásla jedním tělem po druhém a odháněla baheníky, kteří na tělech začali parazitovat. Ke Kaladinovi by se nikdy nepřiblížili. Neměl nic, co by mu mohli ukrást. Nechali ho mezi mrtvolami, které zůstaly na mostě.

Nad hlavou se mu vznášel jeho spren v podobě dívky. Kaladin si sáhl na čelist, kam ho uhodila. Velcí spreni jako ona dokázali pohybovat malými předměty a uhodit dávkou energie. Čímž byli lidem o to dotěrnější.

Tentokrát to však Kaladinovi nejspíš zachránilo život. „Máš nějaký jméno, duchu?“ zeptal se a donutil se postavit na potlučené nohy. Na planině, na kterou armáda přešla, prohlíželi vojáci mrtvá těla Paršendů a něco hledali. Nějaké náčiní? Vypadalo to, že zvítězila Sadeasova armáda. Přinejmenším tu nebylo mnoho živých Paršendů. Buď všichni padli, nebo utekli.

Planina, na které bojovali, vypadala úplně stejně jako všechny ostatní, které přešli. Jediným rozdílem bylo, že uprostřed byla jakási obrovská hromada. Vypadalo to jako obrovský skalní pupen nebo možná jako nějaká obrovská kukla či lastura. Mělo to dobře šest metrů. Jedna strana byla rozseknutá a uvnitř bylo vidět cosi slizkého. Všiml si toho až teď. Předtím se příliš soustředil na lučištníky.

„Jméno,“ odpověděl větrný spren jakoby z dálky. „Ano, mám jméno.“ Potom se na Kaladina překvapeně podíval. „Proč mám jméno?“

„Jak to mám vědět?“ namítl Kaladin a ztěžka se narovnal. Nohy ho pálily. Sotva se vlekl.

Mostaři se na něho překvapeně podívali, ale on si jich nevšímal a kulhal přes most, dokud nenašel tělo mostaře, který měl na sobě vestu a na nohou sandále. Byl to ten šlachovitý muž, který šel celou cestu vedle něho. Hrdlo měl probodnuté šípem. Kaladin ignoroval vyděšený výraz v jeho očích upřených k obloze a vzal si jeho oblečení − koženou vestu, kožené sandále a košili na zapínání, která byla potřísněná od krve. Opovrhoval sám sebou, ale nespolehne se na to, že mu dá oblečení Gaz.

Sedl si a čistou část košile roztrhal a vyměnil si improvizované obvazy. Potom si oblékl vestu a obul sandále a snažil se minimalizovat všechny pohyby. Zvedal se vítr a nesl s sebou pach krve a hlasy vojáků, kteří na sebe volali. Formovala se kavalerie, jako by se chtěla vrátit.

„Jméno,“ pokračoval větrný spren, který chodil vzduchem kolem Kaladinovy tváře. Opět měl podobu mladé dívky ve splývavé sukni a s hezkýma nohama. „Sylfrena.“

„Sylfrena,“ opakoval Kaladin a zavazoval si sandále.

„Syl,“ odpověděl spren v podobě dívky. Potom dala hlavu na stranu. „To je legrační. Já mám asi přezdívku.“

„Blahopřeju.“ Kaladin vstal a zavrávoral.

Stranou stál Gaz s rukama v bok a štítem na zádech.

„Ty,“ řekl a ukázal na Kaladina. Potom ukázal na most.

„To si děláte srandu,“ namítl Kaladin, když se kolem mostu shromáždil zbytek jednotky − méně než polovina původního počtu.

„Buď to odnesete, nebo zůstanete tady,“ řekl Gaz. Zdálo se, že ho něco rozzlobilo.

Měl jsem umřít, uvědomil si Kaladin. Proto se nestaral, jestli mám vestu a sandále. Byl jsem vpředu. Kaladin byl jediný z první řady, kdo přežil.

Málem už si sedl a nechal ostatní odejít. Ale netoužil po tom, umřít žízní na opuštěné planině. Doklopýtal k mostu.

„Neboj,“ řekl jeden ze zbylých mostařů. „Teď půjdeme pomalu a budeme mít přestávky. A máme tu pár vojáků na pomoc − bude nás na to aspoň pětadvacet.“

Kaladin vzdychl a zaujal svou pozici u mostu vedle ostatních mostařů a hrstky nešťastných vojáků. Zvedli most do vzduchu. Byl hrozně těžký, ale nějak to zvládli.

Kaladin otupěle šel a přemýšlel o tom, že měl vždycky pocit, že nic horšího už mu život nemůže přichystat. Nic horšího než cejch otroka s vyraženým glyfem šaš, nic horšího než ztrátu všeho, co měl, nic horšího než neschopnost ochránit ty, které ochránit chtěl.

Jenže patrně neměl pravdu. Existovalo ještě něco horšího. Poslední muka rezervovaná speciálně pro něho.

Jmenovala se čtvrtá mostní.

7

COKOLIV ROZUMNÉHO

„Oni jsou v plamenech. Oni hoří. Když přijdou, tak s sebou přinesou tmu, a tak je vidět jen to, že jejich kůže je v plamenech. Hoří, hoří, hoří…“ 

Získáno v palahiši 1172, 21 vteřin před smrtí. Subjekt byl pekařský učeň.

Šalán pospíchala chodbou s oranžovými stěnami, na níž zůstaly nahoře stopy po černém kouři po Jasnině proměnění. Malby na stěnách naštěstí nepoškodil.

Před ní se objevila skupinka paršů s kbelíky, hadry a žebříky, aby saze vyčistili. Poklonili se, když je míjela, ale mlčeli. Paršové umí mluvit, ale obvykle mlčí. Vypadalo to, že mnozí jsou němí. Když byla malá, vzory jejich mramorované kůže se jí líbily. To bylo ovšem ještě předtím, než jí otec zakázal se s parši stýkat.

Soustředila se na svůj úkol. Jak přesvědčí Jasnu Kholinovou, jednu z nejmocnějších žen na světě, aby změnila rozhodnutí a vzala ji k sobě jako svěřenku ke studiu? Byla evidentně tvrdohlavá. Celá léta čelila snahám řeholí o usmíření.

Vrátila se do velké vstupní jeskyně s majestátním kamenným stropem a hemžícími se okázale oblečenými lidmi. Měla strach, ale první setkání s proměňovačem jí dodalo odvahu. Její rodina, dům Davar, v minulých letech velmi prosperovala a vstoupila ve všeobecnou známost. Způsobila to otcova obratnost v politických záležitostech. Měl mnoho nepřátel, ale tvrdé lokty ho dotlačily daleko. A tak se dostal k bohatství, když objevil na svých pozemcích několik důležitých nalezišť mramoru.

Šalán nikdy nevěděla tolik, aby se jí původ jejich bohatství mohl zdát podezřelý. Pokaždé, když se vytěžil některý z dolů, najal otec znalce a ten mu našel nový. Až když se hodně vyptávali, prozradil otcův stavební znalec Šalán a bratrům pravdu. Otec používal svůj zapovězený proměňovač a naleziště si s jeho pomocí sám vytvářel. Tak, aby to nebylo podezřelé, ale aby mu to vyneslo dostatek peněz, které potřeboval ke svým politickým cílům.

Nikdo nevěděl, kde vzal ten fabriál, který teď ona nosila schovaný ve své kryté kapse. Byl nepoužitelný, poškodil se ten hrozný večer, kdy otec zemřel. Nemysli na to, říkala si a snažila se násilím ovládnout svou vůli.

Rozbitý proměňovač nechali opravit u klenotníka, ale už nefungoval. Otcův stevard Lueš, jeden z jeho nejbližších a nejdůvěryhodnějších poradců, tu věc dříve používal, ale teď už ji neuměl oživit.

Otec nadělal obrovské dluhy a dal spoustu slibů. Rodina neměla příliš na vybranou. Měla nějaký čas − možná tak rok − než se dluhy příliš zvýší a otcova nepřítomnost začne být nápadná. Izolace rodiny, protože měla pozemky hluboko ve vnitrozemí, byla v tomto případě výhodou. Komunikace mohla váznout vzhledem k velkým vzdálenostem. Bratři psali dopisy otcovým jménem, tu a tam se objevili v pravou chvíli na pravém místě a šířili zvěsti, že Jasnopán Davar chystá něco velkého.

To všechno jenom proto, aby Šalán získala čas na svůj odvážný plán. Najít Jasnu Kholinovou. Stát se její svěřenkou. Zjistit, kde přechovává proměňovač. A potom ho vzít a vyměnit za ten nefunkční.

S tímto fabriálem by byli schopni vytvořit si pár nových dolů a znovu získat majetek. Mohli by si vytvářet jídlo a živit vojáky. Kdyby měli dostatek peněz na splacení dluhů a ještě by jim zbylo na pár úplatků, mohli by oznámit otcovu smrt, aniž by riskovali, že jejich dům padne.

Šalán chvíli otálela v chodbě a přemýšlela, co dál. Plán, který měla, byl velmi riskantní. Musí uprchnout, aniž by ji kdo mohl obvinit z krádeže. I když to promýšlela ze všech stran, stále nevěděla, jak to uskutečnit. Vědělo se, že Jasna má mnoho nepřátel. Musí to jít nějak zařídit, aby podezření z poškození fabriálu padlo na někoho z nich.

To ovšem přijde až později. Prozatím musí Šalán Jasnu přesvědčit, aby ji přijala za svou svěřenku. Jinou možnost nelze připustit.

Šalán dala nervózně znamení sluhovi. Přehnula krytou ruku přes hrudník a dotkla se lokte volné ruky a tu zvedla s roztaženými prsty. Přišla k ní žena ve vytahané bílé zavazovací košili a černé sukni. To byla univerzální uniforma svobodného služebnictva.

„Jasnosti?“ oslovila Šalán.

„Palaneum,“ řekla Šalán.

Žena se uklonila a odvedla Šalán dále do hlubin dlouhé chodby. Většina žen, včetně služek, tu nosila vlasy svázané a Šalán si s rozpuštěnými vlasy připadala nějak nepatřičně. Ještě více to podtrhovalo její nápadnou zrzavou barvu.

Za chvíli se začala chodba prudce svažovat dolů. Když však hodiny bily půl, stále slyšela zvony shora. Možná proto si tu na nich lidé tak zakládají. I v hlubinách Konkláve má člověk spojení s venkovním světem.

Služka dovedla Šalán k velkým ocelovým dveřím. Poklonila se a Šalán kývla hlavou a propustila ji.

Dívala se na dveře a obdivovala jejich krásu. Ve vnějších výplních byly vyryté složité geometrické obrazce složené z kruhů a čar a glyfů. Byla to jakási mapa − na každém křídle dveří polovina. Bohužel nebyl čas prozkoumat detaily.

Za dveřmi se objevila obrovská, neuvěřitelně prostorná místnost. Vysoké stěny měla z hladkého kamene. V tlumeném světle se ani jejich výška nedala přesněji odhadnout. Viděla však kolem nich malá světélka. Ke stěnám přiléhaly desítky malých balkonků, čítáren, které vypadaly jako lóže v divadle. V mnoha svítilo tlumené světlo. Jediný zvuk, který tu bylo slyšet, byl zvuk otáčení listů v knize a tichý šepot. Šalán zvedla krytou ruku k hrudníku a cítila se uprostřed té velkolepé nádhery děsivě malá.

„Jasnosti?“ přiblížil se k ní mladý sluha. „Co si přejete?“

„Nový smysl pro perspektivu,“ řekla nepřítomně. „Jak se…“

„Téhle místnosti se říká Opona,“ vysvětloval polohlasně. „Je to předsálí vlastního Palanea. Obě místnosti jsou staré jako toto město. Někteří lidé se domnívají, že je mohli vytesat samotní Jitropravci.“

„Kde jsou knihy?“

„Vlastní Palaneum je tamhle.“ Sluha pokynul rukou a odvedl ji ke dveřím na druhé straně místnosti. Jimi vešla do další, menší místnosti, rozdělené příčkami z tlustého křišťálu. Došla k nejbližší z nich a sáhla na ni. Měla hrubý povrch jako hrubě otesaná skála.

„Proměněné?“ zeptala se.

Sluha přikývl. Za nimi prošel jiný sluha se starším horlivcem. Jako většina horlivců měl oholenou hlavu a dlouhé vousy. Jednoduché šedé roucho měl přepásané hnědou šerpou. Sluha ho odvedl za roh a Šalán na druhé straně sotva rozeznala jejich siluetu. Za křišťálovou přepážkou všechno vypadalo jako stínohra.

Udělala krok dopředu, ale sluha si odkašlal. „Potřebuji vaši vstupenku, Jasnosti.“

„Kolik stojí?“

„Tisíc safírových bromů.“

„Tolik?“

„Královy nemocnice potřebují údržbu,“ odpověděl muž omluvně. „Kharbrant nemá jiný obchod než s rybami, zvony a informacemi. Z toho první dvě jsou sotva unikátní. Ovšem ta třetí… no, Palaneum má největší sbírku svazků a svitků v celém Rošáru. Asi dokonce víc než Svatá Enkláva ve Valatu. Při posledním sčítání bylo v našem archívu přes sedm set tisíc textů.“

Její otec vlastnil přesně osmdesát sedm knih. Šalán je všechny přečetla, každou několikrát. Kolik informací se asi vejde do sedmi set tisíc knih? Ta představa ji uchvátila. Najednou toužila se do těch skrytých polic podívat. Jen přečíst tituly na hřbetech by jí trvalo celé měsíce.

Ale ne. Třeba jednou, až se ujistí, že bratři jsou v pořádku − až bude jejich dům zase stát na pevných nohou − pak se třeba vrátí. Snad.

Připadala si, jako když hladoví, a přesto odchází od jídla, aniž by se ho dotkla. „Kde bych mohla počkat?“ zeptala se. „Na někoho, kdo je uvnitř.“

„Můžete použít některou z čítáren,“ odpověděl sluha a zjevně se uklidnil. Třeba měl strach, že udělá scénu. „Na to vstupenku nepotřebujete. Paršové vás dopraví do horních podlaží výtahem, pokud si budete přát.“

„Děkuju,“ řekla Šalán a otočila se k Palaneu zády. Připadala si znovu jako dítě zamčené ve svém pokojíčku, kterému nedovolili vyběhnout na zahradu, protože má paranoidního otce. „Má Jasnost Jasna svoji čítárnu?“

„Můžu se zeptat,“ odpověděl sluha cestou zpátky do Opony s vysokým, takřka neviditelným stropem. Pospíchal za ostatními a nechal Šalán stát ve dveřích do Palanea.

Mohla by proběhnout dovnitř. Proplížit se −

Ne. Bratři se jí posmívali, že je příliš ostýchavá, jenže tentokrát ji nedrží na uzdě ostýchavost. Určitě jsou tam stráže. Vběhnout dovnitř by bylo nejen zbytečné, ale navíc by to zmařilo veškeré její šance přemluvit Jasnu, aby změnila rozhodnutí.

Změnit Jasnino rozhodnutí. Prosadit se. Dělalo se jí z toho špatně. Konfrontaci nenáviděla. V dětství si připadala jako kousek jemného křišťálu zavřený ve vitríně, aby ho ukazovali, ale aby se ho nikdy nikdo nedotkl. Jediná dcera, poslední vzpomínka na milovanou ženu Jasnopána Davara. Připadalo jí zvláštní, že právě ona se změnila po tom… po tom incidentu… po tom…

Přepadly ji vzpomínky. Nan Balat potlučený… s roztrhaným pláštěm. Dlouhý stříbřitý meč v její ruce, schopný proniknout do kamene stejně snadno jako do vody.

Ne, pomyslela si, tiskla se zády ke kamenné stěně a pod paží svírala aktovku. Ne. Nebudeš myslet na minulost.

Hledala útěchu v malování. Zvedla ruce k aktovce a sáhla do ní pro papír a tužky. Než je však stačila vyndat, vrátil se sluha. „Její Jasnost Jasna Kholinová si opravdu objednala čítárnu,“ řekl. „Můžete tam na ni počkat, jestli si přejete.“

„Počkám,“ odpověděla Šalán. „Děkuju.“

Sluha ji odvedl do temné kóje, v níž stáli na masivním dřevěném platu čtyři paršové. Sluha se Šalán vstoupili na stupínek a paršové zatáhli za provazy natažené nahoru na kladku. Podlážka se dala do pohybu nahoru. Jediným osvětlením tu byly bromy v rozích stropu výtahu. Ametysty v nich zářily měkkým fialovým světlem.

Musí něco vymyslet. Jasna Kholinová není z lidí, kteří jen tak změní rozhodnutí. Musí ji nějak překvapit. Udělat na ni dojem.

Dostali se asi deset metrů nad zem a sluha pokynul paršům, aby přestali tahat. Šalán vyšla za ním do temné chodby k jedné z malých čítáren, které vyčnívaly nad Oponu. Byl to oblý výklenek jako věžička a měl kamenné hrazení asi do výšky pasu a nad ním dřevěné zábradlí. Ostatní čítárny, ve kterých někdo byl, svítily různými barvami podle sferů, kterými byly osvětleny. V celkovém přítmí v místnosti vypadaly, jako by se vznášely ve vzduchu.

Tato čítárna měla dlouhý prohnutý kamenný stůl přiléhající k hrazení. U stolu byla jedna židle a křišťálový kalich. Šalán kývla na sluhu jako poděkování. Sluha odešel. Potom vyndala hrst sferů a hodila je do číše. V balkonku se rozsvítilo světlo.

Vzdychla, posadila se na židli a položila aktovku na stůl. Otevřela ji. Pospíchala, protože o něčem přemýšlela. Musí něco vymyslet − cokoliv − co Jasnu přesvědčí.

Nejdřív, usoudila, si musím vyčistit hlavu.

Z aktovky vyndala svazek tlustých papírů, sadu kreslířských uhlů různých šířek, štětce a ocelová pera, inkoust a vodové barvy. Potom vyndala malý notes, svázaný, jako se vázaly rukopisy, se skicami z přírody, které pořídila na palubě Vánku.

Byly to jednoduché kresby, ale pro ni měly větší cenu než truhla sferů. Vzala ze svazku list papíru, vybrala si úzký uhel a chvilku si s ním pohrávala mezi prsty. Zavřela oči a vybavila si v duchu obraz. Kharbrant, jak ho viděla ve chvíli, kdy připluli. Vlny omývající dřevěné kůly, slaná vůně ve vzduchu a hemžení lidí v přístavu. A potom samotné město, tyčící se na úbočí svahu, domy namačkané na sobě a nikde ani kousíček nevyužité země. Zvony, vzdálené, tiše se pohupující ve větru.

Otevřela oči a začala kreslit. Prsty se jí pohybovaly samy od sebe, jako by žily vlastním životem. Začala širokými čarami. Úzké údolí, v němž město leží. Přístav. Tu kostky domů, tam klikatá linie mezi nimi znázorňující hlavní cestu, která vede až do Konkláve. Pomalu, kousek po kousku, přidávala detaily. Stíny místo oken domů. Čáry místo silnic. Náznaky postav a vozů, které měly vystihovat ruch na hlavní třídě.

Četla, jak pracují sochaři. Mnozí vezmou holý kámen a nejdřív ho opracují do hrubého tvaru. Potom začnou znovu a pokaždé přidávají další detaily. Tak ona přistupovala k výkresům. Nejdřív hrubé linie, potom nejzákladnější detaily a nakonec další. Neměla žádné výtvarné vzdělání. Prostě malovala tak, jak to cítila. Volně, jednu linku za druhou, jednu plochu za druhou. Co by byla bez toho? Napětí ji opouštělo, jako by je přenášela konečky prstů do tužky.

Když se dala do práce, ztrácela pojem o čase. Někdy měla pocit, jako by se dostávala do jakéhosi transu. Všechno ostatní najednou zmizelo a její prsty malovaly samy od sebe. Když kreslila, mnohem lépe se jí přemýšlelo.

Za chvilku měla všechno, co si zapamatovala, na papíře. Zvedla ho, spokojená, uvolněná, mysl čistou. Obraz Kharbrantu, který si zapamatovala, pustila z hlavy. Vypustila ho do obrazu. I to přispívalo k jejímu uvolnění. Jako by vzpomínky byly břemenem na její mysli, dokud je nevyužije.

Potom nakreslila Jalba, jak stojí ve vestě bez košile a gestikuluje na malého tahače, který ji vezl do Konkláve. Pracovala a usmívala se. Vybavovala si Jalbův přívětivý hlas. Už uplynuly dvě hodiny? Možná.

Vždycky ji víc lákalo malovat zvířata a lidi než věci. Namalovat na papír živé stvoření, v tom byla jistá síla. Město byly čáry a obrazce, ale člověk, to byly křivky a zákruty. Podaří se jí vystihnout ten Jalbův úšklebek? Vystihne jeho ležérní spokojenost, způsob, jakým flirtuje se ženou, která daleko převyšuje jeho postavení? A ten tahač s hubenými prsty a nohama v sandálech, v dlouhém kabátě a plandavých kalhotách. Jeho zvláštní jazyk, laskavé oči, jeho snaha zvýšit si spropitné tím, že místo přímé cesty nabídne okružní jízdu.

Když kreslila, připadalo jí, že nepracuje jen s tužkou a uhlem. Když kreslila portrét, pracovala celou duší. Existují rostliny, kterým stačí kousek odříznout − list nebo kousek stonku − a on doroste do nové, stejné rostliny. Když si chtěla vrýt do paměti člověka, jako by uřízla nepatrný kousek jeho duše a nechala ho dorůst na papíře. Z uhlu se staly šlachy, z papírové buničiny kosti, z inkoustu krev, z papíru kůže. Upadla do určitého rytmu a tempa a tahy na papíře jí připadaly jako dech těch, které zobrazovala.

Kolem skicáku se jí začali slétat tvůrčí spreni a prohlíželi si její dílo. Podobně jako o ostatních sprenech se o nich říkalo, že jsou stále nablízku, i když většinou neviditelní. Někdy je člověk přitahoval, jindy ne. U kreslení záleželo na schopnostech. Tvůrčí spreni byli středně velcí, dlouzí asi jako prst a svítili stříbřitým světlem. Neustále se měnili do nejrůznějších tvarů. Většinou to byly tvary, které někde viděli − váza, lidská postava, stůl, kolo, hřebík. Vždycky ve stejné stříbřité barvě a stejné velikosti. Dokázali svým tvarem velmi přesně napodobit předmět, ale pohybovali jím absurdně. Stůl se kutálel jako kolo, váza se rozbila a zase znovu zformovala do původního tvaru.

Nakreslila jich už bezmála desítku. Přitahovala je svým kreslením stejně, jako přitahuje oheň ohnivé spreny. Naučila se nevěnovat jim pozornost. Nebyli hmotní − když proti některému natáhla ruku, prošla jím a on se roztrousil jako rozsypaný písek a potom se znovu zformoval. Když se jich dotkla, nikdy nic necítila.

Nakonec spokojeně zvedla stránku. Byl na ní obraz Jalba a tahače na pozadí rušného města. Podařilo se jí vystihnout jejich oči. To bylo nejdůležitější. Každé z deseti substancí náležela část lidského těla − k tekutině patřila krev, ke dřevu vlasy… a tak dále. Oči byly spojené s křišťálem a sklem. Okna do lidské mysli a duše.

Odložila list papíru. Někteří lidé sbírají trofeje. Jiní zbraně a štíty. Mnoho lidí sbírá sfery.

Šalán sbírala lidi. Lidi a zajímavé tvory. Snad proto, že strávila příliš velkou část mládí v pomyslném vězení. Vytvořila si zvyk zapamatovat si lidskou tvář a později ji podle tohoto vnitřního obrazu nakreslit − potom, co ji otec přistihl, jak kreslí v zahradě. Jeho dcera? Kreslí temnooky? Dostal záchvat vzteku − byl to jeden z mála okamžiků, kdy se jeho pověstný vztek obrátil proti ní.

Potom kreslila lidi jen v soukromí a na veřejnosti se soustředila na hmyz, korýše a rostliny ze zahrad jejich panství. To otci nevadilo − zoologie a botanika byly vhodné kratochvíle pro dámy. To ji motivovalo k tomu, aby si vybrala za své Povolání historii přírody.

Vytáhla třetí prázdný papír. Připadalo jí, jako by žadonil, aby ho pokreslila. Prázdný papír není nic víc než potenciál, který sám o sobě nemá smysl, dokud se nevyužije. Jako nabitý sfer zavřený v měšci, když nemůže svítit.

Pokresli mě.

Kolem prázdné stránky se nashromáždili tvůrčí spreni. Zůstali stát, jako by byli netrpěliví, jako by čekali. Šalán zavřela oči a představila si Jasnu Kholinovou, jak stojí před zablokovaným vchodem a na ruce jí svítí proměňovač. Celá hala je zticha, jen občas se ozve dětský vzlyk. Chůvy nedýchají. Král napjatě čeká. Posvátná pokora.

Šalán otevřela oči a začala kreslit. Kreslila s nasazením a cítila, jak ji to pohlcuje. Čím méně je duchem v přítomnosti a více ve chvíli, na niž se soustředila, tím lepší bude její obraz. Ty předchozí dva obrazy byly jen rozcvička. Až tenhle měl být dílem dnešního dne. Krytou rukou držela podložku s papírem a volná ruka jí jezdila po stránce a jen občas vyměnila jednu tužku za jinou. Měkkým uhlem dosahovala temně černé barvy, takové, jakou měly Jasniny krásné vlasy. Tvrdým uhlem dosahovala světle šedých odstínů, které připomínaly mocné vlny vycházející z kamenů proměňovače.

Na okamžik se znovu ocitla na té chodbě a přihlížela něčemu, co by vůbec nemělo existovat − jak kacířka zachází s nejposvátnější silou světa. Silou proměny, kterou Všemohoucí stvořil tento svět. Jeho druhé jméno, které směli vyslovit pouze horlivci, bylo Elithantile. Ten, který přeměňuje.

Šalán znovu ucítila pach zatuchlé chodby. Slyšela dětské vzlyky a cítila netrpělivý tlukot vlastního srdce. Balvan se brzy promění. Nasaje do sebe Bouřnou záři z Jasnina kamene, vydá svou substanci a stane se něčím jiným. Šalán se tajil dech.

A potom se vzpomínka najednou rozplynula a ona se vrátila do tiché temné čítárny. Na papíře byla zachycená v šedo-černých odstínech celá scéna proměny. Princeznina hrdá postava upírala pohled na kámen a čekala, až se poddá její vůli. Byla to ona. Šalán věděla s intuitivní jistotou umělce, že tohle je jeden z nejlepších obrazů, které kdy nakreslila. Svým způsobem se zmocnila Jasny Kholinové, což se horlivcům nikdy nepodařilo. Na chvíli propadla euforii. I když tato žena Šalán znovu odmítne, jednu věc nikdy nezmění. Jasna Kholinová se stala součástí Šalániny sbírky.

Šalán si otřela ruce o plátno, které k tomu měla připravené, a zvedla papír. Bezděky si všimla, že přivábila dobré dvě desítky tvůrčích sprenů. Bude muset stránku nalakovat mízou z vrstevnatého stromu, aby se uhel nerozmazával. Měla jí trochu v aktovce. Nejdřív však chtěla ještě chvíli obraz a postavu, kterou zachycoval, studovat. Kdo je vlastně Jasna Kholinová? Rozhodně nikdo, kdo by se nechal jen tak zastrašit. Byla ženou až do morku kostí, profesorkou ženských umění, ale rozhodně to nebylo žádné křehké stvoření.

Taková žena u Šalán ocení odhodlání. Nejspíš vyslechne její druhou žádost o přijetí ke studiu, pokud bude patřičně podána.

Jasna je racionalistka, žena, která si troufne na základě své vlastní argumentace popírat samotnou existenci Všemohoucího. Jasna ocení sílu, ale pouze je-li vedena logikou.

Šalán pokývala hlavou, vyndala čtvrtý list papíru a špičatý štětec a potom zatřepala lahvičkou inkoustu a otevřela ji. Jasna požadovala důkaz Šalániných schopností v oblasti logiky a psaní. Jak to lépe dokázat než vhodně formulovanou žádostí?

Jasnosti Jasno Kholinová, začala psát. Malovala písmena, jak nejlépe a nejkrásněji to dovedla. Mohla použít rákos, ale štětec se na umělecké písmo hodí lépe. Chtěla, aby napsaná stránka skutečně byla malým uměleckým dílem. Odmítla jste mou žádost. Přijímám Vaše rozhodnutí. Přesto však, jak je dobře známo, by žádný předpoklad neměl být chápán jako axiom. Skutečný argument vlastně měl znít „žádný předpoklad, s výjimkou existence Všemohoucího − by neměl být chápán jako axiom“. Ale píše to přece pro Jasnu. Každá badatelka musí být ochotná změnit své teorie, pokud je experiment vyloučí. Doufám, že takto pohlížíte i na rozhodnutí. Jako na předběžné hypotézy, které čekají ověření na základě dalších informací.

Z našeho krátkého setkání usuzuji, že oceňujete vytrvalost. Pochválila jste mě, že jsem vás i přes překážky vyhledala. Tudíž předpokládám, že nebudete tento dopis pokládat za porušení dobrých mravů. Berte ho jako důkaz mé horlivosti stát se vaší svěřenkou, ne jako neúctu k rozhodnutí, které jste vyslovila.

Šalán zvedla násadu špičatého štětce ke rtům a přemýšlela, jak pokračovat. Prý existují logičtí spreni − mají podobu maličkých bouřkových mráčků − které přitahují velké argumenty, ale Šalán nikdy žádného neviděla.

Očekáváte důkaz toho, že jsem hodna, pokračovala. Kéž bych mohla prokázat, že moje vědomosti jsou ucelenější, než ukázal náš rozhovor. Bohužel nemám pro takový důkaz opodstatnění. Ve vědomostech mám slabiny. To je jisté a nelze o tom diskutovat.

Jenže lidský život je víc než pouhá logická hádanka a pro správné rozhodování je nevyhnutelný kontext lidských zkušeností. Moje znalost logiky nedosahuje Vaší úrovně, ale přesto vím, že racionalisté se drží zásady: pokud jde o lidské bytosti, není možné absolutní uplatnění logiky bez výhrad. Rozum není jediná stránka člověka.

Proto je můj argument založen na rozboru vyhlídek mých neuspokojivých vědomostí. Není omluvou, nýbrž vysvětlením. Dala jste najevo nespokojenost, že žena jako já má tak nedostatečné vzdělání. Je to vina mé nevlastní matky? Nebo mých učitelů? Proč není moje vzdělání dostatečné?

Skutečnost je poněkud problematická. Měla jsem několik vychovatelů, ale vzdělání jsem nedostala prakticky žádné. Moje nevlastní matka udělala, co bylo v jejích silách, ale ani ona sama neměla vzdělání. Je to pečlivě střežené tajemství, ale mnoho vedenských venkovských domů náležitou výchovu a vzdělání svých dívek podceňuje.

V raném dětství jsem měla tři vychovatelky. Každá ovšem setrvala pouze pár měsíců a potom odešla. Jako důvod odchodu všechny uvedly vznětlivost a hrubost mého otce. Další vzdělávání tedy zůstalo na mně. Naučila jsem se, co bylo možné se naučit četbou, a mezery ve vzdělání jsem zaplňovala pouze svou zvídavostí. Nemohu se však srovnávat s někým, komu se dostalo formálního − a velmi nákladného − studia.

Proč je toto argument pro to, abyste mě přijala? Protože všechno, čemu jsem se naučila, bylo za cenu velkého osobního úsilí. To, co ostatní dostali, jsem já musela sama ukořistit. Věřím, že to činí moje vědomosti − přestože jsou omezené a kusé − cennějšími. Respektuji Vaše rozhodnutí, ale žádám Vás, abyste je ještě jednou zvážila. Co je pro Vás cennější − svěřenka schopná opakovat správné odpovědi, protože jí je přeplacený učitel donutil nabiflovat, nebo svěřenka, která musela bojovat za všechno, co se naučila? 

Ujišťuji Vás, že jedna z výše zmíněných si studia u Vás bude cenit mnohem více než druhá.

Zvedla štětec. Znovu zvážila své argumenty a najednou jí připadaly neuspořádané. Odhalí své nedostatky a potom Jasnu vyzve, aby ji přijala. Jenže celý ten dopis byla vlastně lež. Lež složená z pravd. Ona sem nepřišla kvůli tomu, aby u Jasny mohla studovat. Přišla sem krást.

Najednou pocítila výčitky svědomí a stránku zmačkala. Zaslechla kroky v hale a strnula. Vyskočila, otočila se a krytou ruku si dala na prsa. Tápala po slovech, jak Jasně Kholinové vysvětlí, co tu dělá.

V hale se mihlo světlo a do lóže nesměle nahlédla postava, v jedné ruce bílý sfer. Nebyla to Jasna. Byl to asi dvacetiletý muž v prostém šedém hábitu. Horlivec. Šalán se uklidnila.

Mladík si jí všiml. Měl úzký obličej a dychtivé modré oči. Hranatou bradku měl krátce zastřiženou a hlavu oholenou. Promluvil kultivovaným hlasem: „Promiňte, Jasnosti. Myslel jsem, že tu má být Jasna Kholinová.“

„To má,“ odpověděla Šalán.

„Aha. Také na ni čekáte?“

„Ano.“

„Vadilo by vám příliš, kdybych počkal s vámi?“ mluvil s nepatrným herdazijským přízvukem.

„Jistěže ne, bratře horlivče.“ Uctivě pokynula hlavou a spěšně sebrala své věci a uvolnila mu místo.

„Já si nesednu na vaše místo, Jasnosti! Přinesu si židli.“

Zvedla ruku, jako by chtěla protestovat, ale mladík mezitím odešel. Vrátil se po chvíli a nesl z jiné lóže židli. Byl vysoký a štíhlý a − jak zaznamenala s určitou dávkou rozpaků − celkem pohledný. Její otec měl jen tři horlivce a všichni byli staří. Cestovali po jeho panství a navštěvovali vesnice, přednášeli lidem a pomáhali jim dosáhnout Bodů na cestě za jejich Věhlasem a Povoláním. Měla je ve své sbírce portrétů.

Horlivec si vzal židli. Chvíli otálel, ale potom si sedl a podíval se na stůl. „Ale, ale,“ poznamenal překvapeně.

Šalán měla zprvu pocit, že jí čte dopis, a popadla ji neovladatelná panika. Horlivec si však prohlížel tři výkresy, které ležely na stole a čekaly, až je Šalán nalakuje.

„To jste malovala vy, Jasnosti?“ zeptal se.

„Ano, bratře horlivče,“ odpověděla a sklopila oči.

„Nemusíte být tak upjatá!“ namítl, naklonil se nad obrazy a narovnal si brýle. „Prosím, já jsem bratr Kabsal, nebo jenom Kabsal. Tak je to lepší. A vy se jmenujete?“

„Šalán Davarová.“

„Pro Vedeledevovy zlaté klíče, Jasnosti!“ vyhrkl bratr Kabsal, když si sedl. „To vás učila Jasna Kholinová malovat?“

„Ne, bratře horlivče,“ odpověděla stále ještě vestoje.

„Pořád taková upjatá,“ poznamenal a usmál se na ni. „Řekněte, to ze mě jde taková hrůza?“

„Já jsem byla vychovávaná k tomu, abych se k bratrům horlivcům chovala uctivě.“

„No, mně osobně taková uctivost připadá jako hnůj. Když je potřeba, tak se použije a vzejde úroda. Když se ho ale používá moc, tak zapáchá.“ Zamžoural očima.

Je to možné, že horlivec − služebník Všemohoucího − mluví o hnoji? „Horlivec je zástupce samotného Všemohoucího,“ namítla. „Kdybych k němu nebyla uctivá, pak nejsem uctivá k Všemohoucímu.“

„Rozumím. A takhle byste reagovala, kdyby se to před vámi objevil sám Všemohoucí? Samá formalita a poklony?“

Zaváhala. „No, možná ne.“

„A jak byste tedy reagovala?“

„Asi bych křičela bolestí,“ ujelo jí. „Protože se píše, že sláva Všemohoucího je tak obrovská, že kdo se na něj podívá, okamžitě shoří na prach.“

Horlivec se dal do smíchu. „To je moudře řečeno. Prosím, sedněte si.“

Váhavě ho poslechla.

„Vy se pořád ještě ostýcháte,“ řekl a vzal do ruky Jasnin portrét. „Co mám udělat, abyste se mě nebála? Vylézt na stůl a začít tancovat?“

Překvapeně zamrkala.

„Ano? Tak dobře…“ řekl bratr Kabsal, odložil portrét a chtěl vylézt na židli.

„Ne, prosím!“ udělala odmítavé gesto volnou rukou.

„Určitě?“ podíval se zkoumavě na stůl.

„Ano,“ řekla Šalán, když si představila, jak horlivec ztratí rovnováhu, spadne z balkonu a poletí desítky metrů dolů. „Prosím. Slibuju, že už k vám nebudu uctivá!“

Zasmál se, seskočil dolů a sedl si. Spiklenecky se k ní naklonil. „Tahle výhrůžka tancem na stole skoro vždycky zabere. Uskutečnit jsem ji musel jen jednou, když jsem prohrál sázku s bratrem Lhaninem. Představený našeho kláštera málem upadl, když to viděl.“

Šalán se dala do smíchu. „Vy jste ale bratr horlivec. Vy máte zakázáno vlastnit hmotné věci. Tak jak jste se mohl vsadit?“

„Vsadil jsem se kvůli dvěma hlubokým douškům vůně zimní růže,“ řekl bratr Kabsal, „a slunečnímu paprsku na kůži.“ Usmál se. „My jsme občas docela kreativní. Když je člověk roky naložený v klášteře, tak se s ním dějí zvláštní věci. Ale vy jste mi chtěla vysvětlit, kde jste se naučila takhle kreslit.“

„Nikde. To je jenom cvik,“ odpověděla Šalán. „Takhle by se měl teoreticky nakonec přece naučit každý.“

„Opět moudrá slova. Začínám pochybovat, kdo z nás dvou je horlivec. Ale určitě jste musela mít nějakého učitele.“

„Dandos Tvořivý.“

„Aha, skutečný mistr pera, jediný hodný svého jména. Ne že bych chtěl zpochybňovat vaše slovo, Jasnosti, ale nějak mi nejde do hlavy, jak vás mohl Dandos Heraldin učit malovat, když − jak jsem si osobně ověřil − jaksi už velmi dlouho trpí zákeřnou nevyléčitelnou nemocí. Jmenuje se smrt. Trpí jí už tři sta let.“

Šalán se začervenala. „Můj otec měl knihu o jeho metodách výuky.“

„Vy jste se tohleto naučila z knihy?“ užasl Kabsal a znovu zvedl Jasnin portrét.

„Ehm… ano…“

Znovu se zadíval na obraz. „Tak to bych měl víc číst.“

Šalán se opět rozesmála a vryla si ho do paměti, jak tam sedí proti ní, s výrazem rozpaků a zároveň obdivu ve tváři, a tře si rukou vousatou bradu.

Přátelsky se usmál a odložil obraz. „Máte lak?“

„Mám,“ odpověděla a sáhla po aktovce. Lak měla v rozprašovači s balonkem − takovém, jaké se používají spíše na parfémy.

Vzal od ní malou nádobku a otočil uzávěrem vpředu. Potom lahvičkou zatřepal a vyzkoušel lak na hřbetě ruky. Spokojeně pokýval hlavou a vzal výkres. „Takovýhle kousek by se neměl rozmazat.“

„Já to můžu nalakovat,“ řekla Šalán. „Nemusíte se s tím obtěžovat sám.“

„To není obtěžování, to je pro mě čest. Kromě toho jsem horlivec. My nejsme ve své kůži, jakmile nemáme pořád něco na práci, a tak děláme věci, které si lidi můžou udělat sami. To je nejlepší zábava.“ Začal opatrně nanášet lak na obraz.

Měla co dělat, aby se udržela a nevytrhla mu obraz z rukou. Naštěstí byly obratné a nanesly lak rovnoměrně. Bylo zřejmé, že už to někdy dělal.

„Vy jste z Jah Kevedu, ne?“ zeptal se.

„Podle vlasů, viďte?“ poznamenala a zvedla ruku k zrzavým loknám. „Nebo podle přízvuku?“

„Podle toho, jak jednáte s horlivci. Vedenská církev je nejkonzervativnější. Byl jsem ve vaší krásné zemi dvakrát. Zatímco vaše jídlo mému žaludku velmi konvenuje, to věčné klanění a patolízalství mě dohání k zoufalství.“

„Možná by stačilo zatančit na pár stolech.“

„Uvažoval jsem o tom,“ odpověděl, „ale bratry horlivce a sestry horlivkyně ve vaší zemi by to asi vyděsilo k smrti. A to bych si na svědomí nevzal. Všemohoucí nemá rád lidi, kteří mu zabíjejí kněze.“

„Předpokládám, že nad zabíjením obyčejných lidí by přimhouřil oko,“ odpověděla a stále sledovala, jak lakuje obraz. Pořád jí připadalo divné, že někdo cizí něco dělá s jejím obrazem.

„Co si Jasnost Jasna o vašem talentu myslí?“ zeptal se během práce.

„Myslím, že ji nezajímá,“ odpověděla Šalán s grimasou při vzpomínce na svůj rozhovor s Jasnou Kholinovou. „Ona výtvarnému umění nepřikládá velký význam.“

„To jsem slyšel. To je bohužel jeden z jejích nedostatků.“

„A druhý je ta drobnost, její kacířství?“

„Vskutku,“ odpověděl Kabsal s úsměvem. „Musím přiznat, že když jsem sem vstupoval, čekal jsem despekt, ne respekt. Jak jste se dostala do její svity?“

Šalán si v tu chvíli poprvé uvědomila, že ji bratr Kabsal nejspíše považuje za Jasnin doprovod. Nebo možná za její svěřenku.

„Bratře,“ začala.

„Hmm?“

„Zdá se, že jsem vás nedopatřením zmátla, bratře Kabsale. Já nemám s Jasností Jasnou nic společného. Přinejmenším zatím. Snažila jsem se ji přesvědčit, aby mě přijala za svěřenku.“

„Aha,“ poznamenal, když dolakoval obraz.

„Mrzí mě to.“

„Proč? Neudělala jste nic špatného.“ Pofoukal obraz a ukázal jí ho. Byl dokonale nalakovaný, rovnoměrně a bez šmouh. „Udělala byste pro mě něco, slečno?“ zeptal se a odložil obraz.

„Cokoliv.“

Zvedl obočí.

„Cokoliv rozumného,“ opravila se.

„Čí rozum to posoudí?“

„Můj, předpokládám.“

„Škoda,“ řekl a vstal. „V tom případě to omezím. Kdybyste laskavě řekla Jasnosti Jasně, že jsem tu za ní byl.“

„Ona vás zná?“ Co může mít herdazijský horlivec společného s Jasnou, zapřisáhlou ateistkou?

„No, to bych přímo neřekl,“ odpověděl. „Doufal bych, že slyšela moje jméno, protože jsem ji už několikrát žádal o audienci.“

Šalán přikývla a vstala. „Nejspíš se ji snažíte dovést k víře, ne?“

„Je to velká výzva. Myslím, že bych sám před sebou neobstál, kdybych se o to aspoň nepokusil.“

„To bychom nechtěli, abyste sám před sebou neobstál,“ poznamenala Šalán, „i když máte ve zvyku téměř vraždit horlivce.“

„Přesně tak. V každém případě mám naději, že vaše osobní přímluva zmůže víc než písemné žádosti, které byly ignorovány.“

„O tom… pochybuju.“

„No, když odmítne, znamená to jen, že se sem zase vrátím.“ Usmál se. „To by znamenalo − v lepším případě − že bychom se znovu setkali. A tak se na to těším.“

„I já. A omlouvám se za to nedorozumění.“

„Jasnosti! Prosím! Neberte na sebe odpovědnost za moje mylné předpoklady.“

Usmála se. „Zdráhala bych se vzít na sebe odpovědnost za vás v jakémkoli ohledu, bratře Kabsale. Ale cítím se z toho v rozpacích.“

„To přejde,“ odpověděl a mrkl modrýma očima. „Nicméně udělám všechno pro to, abyste se cítila zase dobře. Co máte ráda? Krom respektu k horlivcům a kreslení?“

„Marmeládu.“

Dal hlavu na stranu.

„Mám ji ráda,“ poznamenala a pokrčila rameny. „Ptal jste se mě, co mám ráda. Mám ráda marmeládu.“

„Budiž.“ Vyšel na temnou chodbu a hledal v kapse hábitu sfer, aby si posvítil. Během okamžiku byl pryč.

Proč nepočkal na Jasnu, až se vrátí? Šalán zakroutila hlavou a potom začala lakovat další dva obrazy. Nechala je oschnout a zrovna je začala balit do aktovky, když znovu zaslechla z chodby kroky a poznala Jasnin hlas.

Rychle si sbalila věci, nechala dopis na stole a poodešla stranou. Po chvilce vešla do lóže Jasna Kholinová se skupinkou sluhů.

Nevypadala zrovna spokojeně.

8

PLAMENI BLÍŽ

„Vítězství! Stojíme nahoře! Rozprášíme je! Uděláme si brlohy z jejich domovů a jejich pozemky budou naše nová půda! Oni shoří, jako jsme kdysi shořeli my. Na místě, které je pusté a opuštěné.“ 

Získáno v išašanu 1172, 18 vteřin před smrtí. Subjekt byla světlooká neprovdaná žena osmého dánu.

Šalániny obavy se potvrdily, když se na ni Jasna podívala a krytou ruku si dala rozmrzele na bok. „Tak vy jste přece tady.“

Šalán sebou trhla. „Oni vám to sluhové řekli?“

„A vy si myslíte, že by nechali někoho v mé čítárně, aniž by mi to řekli?“ Za Jasnou nesměle postávalo několik paršů s náručí knih.

„Jasnosti Kholinová,“ začala Šalán. „Já jsem jen −“

„Už jsem s vámi ztratila dost času,“ řekla Jasna nasupeně. „Vy odejdete, slečno Davarová. A já už vás na tomhle místě víckrát neuvidím. Rozuměla jste?“

Šalán se rozplynula poslední kapka naděje. Cítila se bezmocná. Jasna Kholinová mluvila vážně. Ji nebylo možné neuposlechnout. Stačilo se jí podívat do očí a člověk pochopil.

„Mrzí mě, že jsem vás obtěžovala,“ odpověděla Šalán šeptem, sevřela aktovku a odešla s takovou důstojností, jaké byla v tu chvíli schopná. Zadržovala slzy zklamání a spěchala dolů chodbou. Připadala si jako hlupák.

Došla k šachtě výtahu, ten se ale potom, co vyvezl nahoru Jasnu, vrátil dolů. Nezazvonila na zvonek. Místo toho se opřela zády o zeď a sjela po ní na zem. Seděla s koleny pod bradou a s aktovkou v klíně. Sepjala ruce kolem nohou, volnou rukou se chytila přes zapnutý rukáv za krytou ruku. Tiše oddechovala.

Zlostní lidé ji vyvádějí z míry. Neubránila se vzpomínce na otce při jednom jeho výbuchu hněvu, nedokázala si nevzpomenout na křik, pláč a vzlyky, které po něm následovaly. Je tak slabá, že neobstojí v konfrontaci? Měla pocit, že ano.

Hloupá holka, pomyslela si. Za hlavou se jí u zdi vynořilo několik sprenů bolesti. Co tě to napadlo? Jak jsi mohla věřit, že to vyjde! Vždyť jsi ještě skoro nevytáhla paty z domova, tak se nediv! Tupče! Idiote! 

Přesvědčila bratry, aby jí důvěřovali a doufali, že její bláznivý plán vyjde. A co teď udělala? Ztratila šest měsíců času, jako by je věnovala nepříteli.

„Jasnosti Davarová?“ ozval se nesmělý hlas.

Šalán zvedla hlavu a uvědomila si, že se tolik poddala svému neštěstí, že si nevšimla, že k ní přišel sluha. Byl mladší, celý v černém a bez znaku na prsou. Patrně byl teprve v učení.

„Jasnost Kholinová by s vámi ještě ráda mluvila.“ Pokynul gestem směrem k chodbě.

Aby mně znova mohla něco vytýkat? pomyslela si Šalán a udělala grimasu. Jenže velkopaní jako Jasna vždycky dostane, co chce. Šalán se ovládla a přestala se třást. Vstala. Aspoň se jí podařilo nedat se do pláče. Rozmazala by si líčení. Následovala sluhu do osvětlené lóže. Aktovku držela před sebou jako štít na bitevním poli.

Jasna Kholinová seděla na židli, kterou Šalán uvolnila, na stole stohy knih. Volnou rukou si třela čelo. Na zápěstí měla proměňovač s temným popraskaným kamenem záhnědy. I když vypadala unaveně, seděla zpříma, šaty z jemného hedvábí jí splývaly až na špičky nohou, krytou ruku měla složenou v klíně.

Podívala se na Šalán a dala volnou ruku dolů. „Jednala jsem s vámi unáhleně, slečno Davarová,“ řekla unaveným hlasem. „Byla jste jen vytrvalá a to je vlastnost, kterou já normálně u lidí povzbuzuji. Jak jsou bouře nade mnou, já sama jsem mnohokrát čelila obvinění z tvrdohlavosti. Někdy člověk neumí u druhých přijmout to, co má sám tendenci dělat. Jedinou mou omluvou je, že jsem v poslední době pod velkým tlakem.“

Šalán vděčně přikyvovala, i když se cítila trapně.

Jasna se vyklonila z lóže a podívala se dolů do prostoru Opony. „Vím, co se o mně říká. Měla bych doufat, že nejsem tak krutá, jak lidé tvrdí, i když jsou ženy, jejichž přísnost je ještě pověstnější. Dobře jim tak.“

Šalán se snažila nevrtět. Má odejít?

Jasna zakroutila hlavou. Šalán nepochopila, proč. Nakonec jí Jasna pokynula, aby šla blíž, a kývla k velkému poháru, v němž Šalán nechala svoje sfery.

Šalán polekaně zvedla volnou ruku ke rtům. Úplně na peníze zapomněla. Vděčně se uklonila a rychle si vzala sfery. „Jasnosti, abych nezapomněla, mám vám oznámit, že se tu zastavil horlivec − bratr Kabsal, když jste tu nebyla. Přál si, abych vyřídila, že by s vámi rád mluvil.“

„No, to se nedivím,“ poznamenala Jasna. „Opravdu vás ty zapomenuté sfery tak překvapily, slečno Davarová? Myslela jsem, že jste na ně venku čekala. Byla jste přece nedaleko, ne? To bylo z jiného důvodu?“

„Ano, Jasnosti. Potřebovala jsem se uklidnit.“

„Aha.“

Šalán se kousla do rtu. Zdálo se, že princezna už se přenesla přes svou úvodní tirádu. Že by… „Jasnosti,“ řekla a sama se lekla své neomalenosti, „co říkáte na můj dopis?“

„Dopis?“

„Já…“ Šalán se podívala na stůl. „Pod tím stohem knih, Jasnosti.“

Sluha rychle odsunul knihy. Parš si asi papíru vůbec nevšiml a knihy postavil na něj. Jasna vzala dopis a zvedla obočí. Šalán rychle otevřela aktovku a uložila sfery do měšce. Potom si vyčítala, že to udělala příliš rychle, protože teď už jí nezbývá než tu stát a čekat, až Jasna dopis dočte.

„Je to pravda?“ zvedla Jasna oči od papíru. „Vy jste samouk?“

„Ano, Jasnosti.“

„To je pozoruhodné.“

„Děkuji, Jasnosti.“

„Ten dopis, to byl chytrý manévr. Správně jste předpokládala, že zareaguju na písemnou žádost. Je to důkaz, že umíte zacházet se slovem, a rétorika dopisu dokládá, že dokážete logicky myslet a vhodně argumentovat.“

„Děkuji, Jasnosti,“ řekla Šalán a najednou se v ní probouzela nová naděje. Cítila však zároveň i únavu. Emoce jí zmítaly z jedné strany na druhou jako provaz, kterým se dva přetahují.

„Měla jste mi tu nechat ten dopis a odejít ještě dřív, než jsem sem přišla.“

„Ale to by zůstal ztracený pod stohem knih.“

Jasna zvedla obočí a dala tím najevo, že nemá ráda, když ji někdo opravuje. „Dobře. Popsat kontext života žadatele je dobrá věc. Vaše okolnosti vaše mezery ve vzdělání v oblasti filozofie a historie neomlouvají, ale nabádají k určité mírnosti. Dovolím vám požádat mě o studium znovu později. To je privilegium, které jsem zatím nikomu neudělila. Až budete mít potřebné znalosti v těch dvou oborech, přijďte znovu. Pokud zjistím skutečné zlepšení, přijmu vás.“

Šalán opět poklesla. Jasnina nabídka je laskavá, ale jí bude trvat roky, než dosáhne toho, co po ní Jasna žádá. A do té doby dům Davar padne. Jejich pozemky se rozdělí mezi věřitele, ona i bratři přijdou o titul a možná padnou do otroctví.

„Děkuji, Jasnosti,“ odpověděla a sklonila hlavu.

Jasna přikývla, jako by formálně jejich debatu ukončovala. Šalán odešla. Tiše prošla chodbou a zazvonila na výtah.

Jasna jí jen slíbila, že ji přijme později. Pro většinu uchazeček by to bylo velké vítězství. Získat vzdělání u Jasny Kholinové, kterou někteří pokládají za největší žijící badatelku, by jistě každému zajistilo skvělou budoucnost, Šalán by se velmi dobře provdala, nejspíš za syna nějakého velkoknížete, a otevřely by se jí dveře do nových společenských kruhů. Ano, kdyby Šalán měla čas u Jasny skutečně studovat. Možná by už jenom spojení s rodem Kholinů a prestiž, kterou s sebou nese, stačily k záchraně jejich domu.

Kéž by.

Šalán konečně vyšla ven z Konkláve. Ven nevedly dveře, ale jen otevřený průchod mezi dvěma sloupy. Překvapilo ji, jaká je venku tma. Sešla dolů po schodišti a potom vyrazila postranní cestou, aby se vyhnula hlavnímu ruchu. Podél cesty rostl vrstevnatý břidličník a na několika místech vyhnal vějířovité výhonky, s nimiž si pohrával večerní vánek. Na vějířovitých listech se mihotali líní spreni − jako zářivé zelené skvrny.

Šalán se naklonila nad kamennou rostlinu. Ta se okamžitě stáhla a skryla výhony. Šalán se z tohoto místa podívala na Kharbrant. Pod nohama jí jako ohnivá kaskáda svítila jeho světla. Má s bratry jedinou alternativu. Utéct. Opustit Jah Keved a hledat někde azyl. Ale kde? Mají vůbec nějaké staré přátele, kteří se jim ještě neodcizili?

Byla tu ta záležitost oné podivné sbírky starých map, kterou našli v otcově pracovně. Co znamenají? Otec o svých plánech s dětmi moc nemluvil. Ani jeho poradci moc nevěděli. Něco věděl Helaran, její nejstarší bratr, ale ten před rokem zmizel a otec ho prohlásil za mrtvého.

Jako vždycky při pomyšlení na otce zneklidněla a stáhlo se jí hrdlo. Zvedla volnou ruku nahoru, jako by ji náhle zmohla situace domu Davarů a role, kterou v ní ona hraje, a tajemství, které chová, schované pod deseti údery srdce.

„Hej, slečinko!“ ozvalo se za ní. Otočila se a na skalním výčnělku kousek od vchodu do Konkláve spatřila Jalba. Překvapilo ji to. Kolem něho seděl na kamenech hlouček mužů v uniformách.

„Jalbe…“ poznamenala překvapeně. Měl se už dávno vrátit na loď. Spěchala k výčnělku, z něhož na ni volal. „Vy jste ještě tady?“

„No,“ zazubil se, „dal jsem si tu partičku káber tady s těmi pány od městský stráže. Důstojníci by mě obrali, tak si tu radši krátím čekání hrou tady v tomhle přátelštějším složení.“

„Ale už jste tu nemusel čekat.“

„A taky jsem nemusel vyhrát tady od kolegů osmdesát čipů,“ smál se Jalb. „A povedlo se mi to oboje!“

Muži kolem něho však tak nadšeně nevypadali. Na sobě měli oranžové tabardy v polovině přepásané bílými šerpami.

„No, tak bych vás měl asi doprovodit zpátky na loď,“ řekl Jalb a váhavě sebral sfery z hromádky u svých nohou. Zářily směsicí barev. Svítily málo, byly to jen čipy, ale výhra to byla skvělá.

Šalán ustoupila stranou a Jalb seskočil z kamene. Vojáci protestovali proti jeho odchodu, ale on jen výmluvně pokynul k Šalán. „Přece byste po mně nechtěli, abych nechal světlookou dámu tohohle postavení odejít samotnou na loď? Já jsem si myslel, že jste kavalíři!“

To jejich protesty utišilo.

Jalb se v duchu smál, poklonil se Šalán a odvedl ji po cestě. Oči mu zářily. „U Bouřepána, je to legrace, obehrát muže zákona. Až se tohle roznese po docích, tak mi zadarmo nalejou.“

„Neměl byste se poddávat hazardu,“ poznamenala Šalán. „A neměl byste se pokoušet předpovídat budoucnost. Já jsem vám ten sfer nedala na to, abyste ho takhle prohýřil.“

Jalb se dal do smíchu. „To ale není hazard, slečinko, když člověk ví, že vyhraje.“

„Vy jste podváděl?“ sykla zděšeně. Ohlédla se za strážemi. Strážci se mezitím posadili k další hře. Na hrací plochu si svítili sfery, které měli poházené na kamenech před sebou.

„Ne tak nahlas!“ šeptal Jalb. Vypadal však velmi spokojeně. „Ošulit čtyři strážce, tomu říkám umění!“

„To jste mě zklamal. Tohle se přece nesluší.“

„Mezi námořníkama jo, slečinko.“ Pokrčil rameny. „Oni ode mě ani nic jinýho nečekali. Koukali po mně jako po handlíři s otrávenýma létajícíma úhořema. To teda jo. Ono v tý hře vůbec nešlo o ty karty. Jim šlo celou dobu o to, aby přišli na to, kde je vodím za nos, a mně zase o to, aby nenapálili oni mě. No, trochu jsem se bál, že bych nemusel vyváznout se zdravou kůží, kdybyste bývala nepřišla!“ Ale hlavu si z toho nedělal.

Cesta dolů do přístavu nebyla ani zdaleka tak rušná jako cesta sem, ale i tak byly ulice překvapivě plné lidí. Ulice byla osvětlená olejovými lucernami − sfery by byly s jistotou skončily někomu v měšci − ale mnoho lidí nosilo sferové lampy a vrhalo na ulici duhové odlesky. Lidé v tu chvíli vypadali skoro jako spreni − hemžili se různými barvami a různými směry.

„Tak, slečinko,“ prohodil Jalb cestou k přístavu, „opravdu chcete zpátky? Já jsem o zpáteční cestě mluvil jen proto, abych se vylhal z tý hry.“

„Ano, chci zpátky, prosím.“

„A ta vaše princezna?“

Šalán se zašklebila. „Ta schůzka byla… nepřinesla žádný výsledek.“

„Ona vás nevzala? A co jí přeletělo přes nosánek?“

„Nazvala bych to chronická kompetence. Ona byla vždycky ve všem tak úspěšná, že má nereálné požadavky i na ostatní.“

Jalb se zamračil a vedl Šalán kolem skupiny výtržníků, kteří se opilí potáceli po cestě. Není na tohle ještě příliš brzy? Jalb šel pár kroků napřed, potom se otočil a podíval se na Šalán. „To mi nejde do hlavy, slečinko. Co po vás mohla chtít, co vy byste neuměla?“

„No, bylo toho dost.“

„Nesmysl, vy jste dokonalá. Teda promiňte mi tu upřímnost.“

„Jdete pozpátku.“

„Tak mi tedy promiňte zpátečnictví. Ve všech směrech působíte perfektně, slečinko, to jo.“

Usmála se. Tozbekovi námořníci o ní měli příliš vysoké mínění.

„Vy byste byla ideální svěřenka,“ pokračoval. „Jemná, hezká, zdvořilá a tak. Nelíbí se mi teda moc váš postoj k hazardním hrám, ale to jsem mohl čekat. Mladá dáma by ale neměla člověku spílat za hraní. Nehrát, to by bylo, jako kdyby slunce odmítalo vyjít nebo moře mělo najednou bílou barvu.“

„Nebo jako kdyby se Jasna Kholinová usmála.“

„Přesně tak. Ale jinak, jak říkám, perfektní v každém ohledu.“

„To jsou od vás milá slova.“

„Ale pravdivý, slečinko, pravdivý,“ řekl, zastavil se a dal si ruce v bok. „Takže… vy to opravdu chcete vzdát?“

Bezradně se na něho podívala. Stál na rušné ulici osvětlené shora lucernou se žlutooranžovým plamenem, ruce v bok, bílé thajlenské obočí volně visící podél obličeje, holou hruď pod rozepnutou vestou. V domě jejího otce by si takhle stát nikdo nedovolil, i kdyby měl sebevyšší postavení.

„Já jsem se ji snažila přesvědčit,“ řekla a začervenala se. „Vrátila jsem se tam podruhé a ona mě zase odmítla.“

„Tak dvakrát? V kartách musí člověk vždycky udělat třetí tah. A ten většinou vyjde. Třetí karta bere.“

Šalán se zamračila. „Ale to není pravda. Podle zákonů pravděpodobnosti a statistiky −“

„Já týhle zpropadený matematice zrovna nehovím,“ namítl Jalb a dal si ruce podél těla. „Ale vyznám se v lidských Touhách. Člověk vyhraje vždycky, když to nejvíc potřebuje, víte.“

Touhy. Pohanská pověra. Jistě, Jasna pokládá za pověru i glyfy, nejspíš asi záleží na úhlu pohledu.

Třetí pokus… Šalán se zachvěla, když si představila Jasninu zlobu, kdyby to zkusila potřetí. Určitě by vzala zpátky nabídku, aby to zkusila znovu někdy v budoucnu.

Jenže Šalán tu nabídku stejně nikdy nebude moct přijmout. Je jako skleněný sfer bez kamene uprostřed. Krásný, ale bezcenný. Nebylo by v její pozici přece jen lepší, zkusit to naposledy hned?

To přece nemůže vyjít. Jasna jí dala najevo, že zatím nemá dostatečné vzdělání.

Zatím…

V tu chvíli dostala nápad. Zvedla krytou ruku na hrudník a přemýšlela o tom, jak moc je ta myšlenka troufalá. Nejraději by podle Jasniny rady odešla z města.

Jenže když se vrátí domů, aniž by vyzkoušela všechny možnosti, bude se moct podívat bratrům do očí? Oni jsou na ní závislí. Poprvé v životě ji někdo potřebuje. Ta zodpovědnost ji hřeje. A zároveň děsí.

„Potřebuju ke knihkupci,“ řekla bezděky. Hlas se jí zachvěl.

Jalb zvedl obočí.

„Třetí karta bere. Myslíte, že byste mi našel knihkupce, který bude mít ještě otevřeno?“

„Kharbrant je velký přístav, slečinko,“ odpověděl a smál se. „Obchody jsou otevřené do pozdního večera. Jen chvilku počkejte.“ Vběhl do davu a nechal ji stát. Ani nestačila protestovat.

Vzdychla a potom si sedla na kamenný podstavec sloupu s lampou. Tam by mělo být poměrně bezpečno. Kolem míjely jiné světlooké ženy, často je ovšem nesli v nosítkách nebo vezli na malých ručních vozících. Tu a tam zahlédla i skutečný vůz, i když si koně mohli dovolit jen ti nejbohatší.

Po několika minutách se Jalb vynořil z davu a mával na ni, aby šla za ním.

„Najmeme tahače?“ zeptala se, když ji vyvedl na širokou ulici, která vedla podél úbočí kopce. Opatrně našlapovala. Měla dlouhou sukni a bála se, aby si neroztrhla lem o kámen. Pruh na konci sukně byl navržený tak, aby se dal snadno vyměnit, ale Šalán si nemohla dovolit utrácet sfery za takové věci.

„Tak,“ poznamenal Jalb, „je to hned tamhle,“ a ukázal na druhou stranu ulice. Celou ulici lemovala řada obchodů až nahoru na kopec. Každý měl nad vchodem zavěšený znak. V případě knihkupectví to byl párový glyf, často stylizovaný do tvaru knihy. Bylo potřeba, aby ho poznali i negramotní sluhové, kteří chodili nakupovat. „Obchodníci se stejným zbožím se rádi shlukují dohromady,“ řekl Jalb a třel si bradu. „Připadá mi to hloupý, ale obchodníci jsou jako ryby. Kde najdeš jednu, najdeš všechny.“

„Totéž by se dalo říct i o myšlenkách,“ poznamenala Šalán a začala počítat. Šest obchodů. Všem svítily výlohy Bouřnou září, chladnou a stejnoměrnou.

„Ten třetí vlevo,“ řekl Jalb a ukázal na obchod. „Majitel se jmenuje Artmyrn. Podle mých zdrojů je nejlepší.“ Bylo to thajlenské jméno. Jalb se nejspíš ptal lidí ze své domoviny a ti ho navedli sem.

Přikývla a společně se vydali po strmé kamenné ulici k obchodu. Jalb s ní dovnitř nešel. Všimla si, že se mnoho mužů knihám a četbě cíleně vyhýbá. I těch, kteří nevyznávají vorinskou víru.

Otevřela dveře − z masivního dřeva vykládaného dvěma křišťálovými panely − a vstoupila do teplé místnosti, nejistá, co má čekat. Nikdy v životě nebyla nakupovat v obchodě. Buď posílala sluhy, nebo chodili obchodníci za ní.

Místnost byla velmi útulná, s velkými pohodlnými židlemi u krbu. Kolem hořících klád tančili ohniví spreni. Místnost měla přepychovou podlahu z jediného kusu dřeva. Nejspíš byla vyrobena proměněním z kamene. Vypadala skutečně honosně.

Za pultem stála žena ve vyšívané sukni a blůze. Neměla jednodílné hedvábné šaty jako Šalán. Byla tmavooká, ale bylo vidět, že je zámožná. Ve vorinských zemích by byla z prvního nebo druhého nánu. Thajleni však měli vlastní systém společenských tříd. Nebyli to úplní pohani − uznávali barvu očí. Obchodnice měla na kryté ruce rukavici.

V místnosti mnoho knih nebylo. Pár jich leželo na pultě, jedna na stojanu vedle židlí. Na zdi tikaly hodiny a na jejich spodní straně byla navěšena spousta lesklých stříbrných zvonečků.

Žena vložila do své knihy záložku a usmála se na Šalán. Usmívala se mile a nedočkavě. Skoro jako dravec. „Prosím, posaďte se, Jasnosti,“ přivítala Šalán a pokynula k židlím. Dlouhé bílé thajlenské obočí měla stočené do loken a ty jí splývaly podél obličeje jako ofina.

Šalán si zdráhavě sedla a žena zazvonila na zvonek zespodu pultu. Do místnosti vešel statný muž v těsné vestě, která vypadala, jako by chtěla už už prasknout. Vlasy měl prošedivělé a obočí sčesané dozadu za uši.

„Á,“ řekl a tleskl velkými dlaněmi, „vzácná slečna. Přišla jste si koupit hezký román? Nějaké odpočinkové čtení na ukrácení dlouhých hodin odloučení od svého vyvoleného? Nebo snad knihu o geografii s podrobnostmi o exotických zemích?“ Mluvil s mírně povýšeneckým tónem její rodnou vedenštinou.

„Ne, děkuju. Potřebuju spoustu knih o historii a tři o filozofii.“ Zamyslela se a snažila si vybavit jména, která jí Jasna řekla. „Placini, Gabrathin, Justara, Manaline nebo Šauka-dci-Haswethová.“

„Těžký čtení pro tak mladou slečinku,“ poznamenal muž a kývl na ženu, která byla nejspíš jeho manželka. Odešla do zadní místnosti. Potřeboval ji, aby mu četla. Využíval ji, i když sám číst uměl. Nechtěl však uvádět do rozpaků zákazníky tím, že by četl v jejich přítomnosti. O peníze se staral sám, finance a obchod, to byla mužská záležitost.

„No, tak proč se chce taková mladá květinka trápit tak těžkou četbou?“ zeptal se obchodník a sedl si proti Šalán. „Nezviklám vás přece jen na ten hezký zamilovaný románek? Chodí sem ke mně nakupovat mladé dámy z celého města a já jim vždycky snesu to nejlepší.“

Jeho tón ji zneklidňoval. Jako by nestačilo to, že ona sama ví, že je skutečně bezbranná mladá dívka. To jí to musí ještě připomínat? „Zamilovaný románek,“ řekla a tiskla si přitom aktovku k hrudi, „to by možná nebylo špatné. Nemáte náhodou Plameni blíž?“

Obchodník zamžoural očima. Plameni blíž byl román napsaný z pohledu muže, který pomalu propadá šílenství, když vidí, jak jeho děti hladovějí.

„Jste si jistá, že chcete skutečně tak, ehm, náročnou četbu?“ zeptal se.

„Je náročnost něco tak nežádoucího u mladé ženy?“

„Ne, kdepak, to ne.“ Opět se usmál − tím přihlouplým úsměvem obchodníka, který se snaží někoho uklidnit a příjemně naladit. „Vidím, že máte vybrané gusto.“

„Mám,“ přisvědčila pevným hlasem, i když měla srdce až v krku. Copak je jejím osudem dostat se s každým do křížku? „Potrpím si na vybraná jídla a mám opravdu velmi mlsný jazýček.“

„Promiňte. Myslel jsem gusto v četbě.“

„Četbu jsem ještě nejedla.“

„Jasnosti, vy žertujete.“

„Ne, zatím nežertuju. Ještě jsem nezačala.“

„Já −“

„No,“ poznamenala, „to vaše srovnání mysli se žaludkem je ovšem trefné.“

„Ale −“

„Jenže příliš mnoho z nás,“ řekla, „se bohužel velmi zabývá tím, co přijme ústy, a velmi málo tím, co přijme očima a ušima. Nemyslíte?“

Přikyvoval, možná trochu nevěřícně, ale nedovolil si ji přerušit. Šalán cítila kdesi v hloubi duše, že už zachází příliš daleko, že je po rozhovorech s Jasnou vyčerpaná a podrážděná.

V tu chvíli na to ale nedbala. „Vybrané,“ řekla a zkoušela, co to slovo unese. „Nejsem si jistá, jestli bych s vaší volbou slov souhlasila. Vybrat, to znamená něco předem vyloučit. Může si člověk dovolit vybírat, co pozře? Ať už mluvíme o jídle nebo o myšlenkách?“

„Já myslím, že si naopak musí vybírat,“ namítl obchodník. „Vždyť jste to před chvílí sama řekla.“

„Já jsem jen řekla, že bychom měli věnovat pozornost tomu, co čteme nebo jíme. Ne že bychom si měli vybírat. Řekněte, co by se stalo člověku, který by si vybíral jenom sladkosti?“

„To vím moc dobře,“ odpověděl. „Moje švagrová si sladkostmi pravidelně kazí žaludek.“

„Vidíte? Vybírá příliš. Tělo potřebuje rozmanitou stravu, aby bylo zdravé. A mysl potřebuje různé podněty, aby zůstala bystrá. Souhlasíte? A tak, kdybych měla číst jen ty přihlouplé zamilované romány, které mi předkládáte jako vhodné, tak bych si zkazila mysl zrovna tak jako vaše švagrová žaludek. Ano, myslím, že ta metafora skutečně obstojí. Jste bystrý, pane Artmyrne.“

Obchodníkovi se vrátil úsměv na rty.

„Jistě,“ dodala, ale neusmála se, „když se na někoho mluví přezíravě, obrací mu to žaludek i mysl. Bylo od vás velmi hezké, že jste doplnil tu brilantní metaforu trefným poučením. Takhle přistupujete ke všem zákazníkům?“

„Jasnosti… obávám se, že už pomalu zacházíte do sarkasmu.“

„To je legrační. Chtěla jsem do něho skočit rovnýma nohama. Vykřičet ho z plných plic.“

Začervenal se a vstal. „Půjdu pomoct manželce.“ A rychle odešel.

Opřela se a uvědomila si, jak je rozmrzelá sama ze sebe, že se nechala tak unést svou úzkostí. Přesně před tímhle ji vždycky varovaly všechny vychovatelky. Mladá dáma musí vážit slova. Otec měl velmi ostrý jazyk a způsobil tím újmu na pověsti jejich domu. Musí k tomu přidávat ještě ona?

Uklidnila se, hřála se u ohně a sledovala tančící ohnivé spreny, dokud se obchodník s manželkou nevrátili s několika stohy knih. Obchodník si znovu sedl a manželka si přisunula stoličku a rozložila knihy na zem. Po jedné je ukazovala a obchodník je komentoval.

„K historii máme dvě možnosti,“ řekl. Jeho povýšený tón − i laskavost − byly ty tam. „Tady je Rencalt, Čas a událost, to je jednosvazková historie Rošáru od Hierokracie.“ Manželka zvedla červený svazek. „Říkal jsem manželce, že vás taková prostá věc pohorší, ale trvala na tom, abych ji nabídl.“

„Děkuji,“ odpověděla Šalán. „Nejsem pohoršená, ale prosila bych něco podrobnějšího.“

„Potom možná Eternatis,“ řekla obchodníkova manželka a zvedla šedo-modrý čtyřsvazkový soubor. „To je filozofické dílo, které zachycuje jedno období, ale zaměřuje se na interakce pěti vorinských království. Jak vidíte, je to dílo obsáhlé.“

Byly to čtyři tlusté svazky. Pět vorinských království? Myslela si, že jsou jen čtyři. Jah Keved, Aletkar, Kharbrant a Natanatan. Spojené jediným náboženstvím a silnými spojeneckými vztahy v letech po Odrození. Co je páté království?

Ta kniha ji přitahovala. „Vezmu si je.“

„Výborně,“ řekl obchodník a do očí se mu vrátila jiskra. „Z těch filozofických prací, co jste citovala, je jenom Justara, potom je tu vždy jeden Placini a Manaline, obojí to jsou sbírky úryvků z jejich nejvýznamnějších děl. Něco z toho jsem si nechal předčítat a bylo to dobré.“ Šalán přikývla.

„A potom Gabrathin, tak to tu máme čtyři různé věci. No, tomu říkám plodný duch. A jedna Šauka-dci-Haswethová.“ Manželka zvedla útlý zelený svazek. „Musím se přiznat, že jsem si nikdy nic z jejích prací nenechal číst. Nevěděl jsem, že Šinové taky mají významné filozofy.“

Šalán se podívala na všechny knihy. Nevěděla, kterou si vybrat. Neptala se a ukázala na dvě sbírky, o kterých obchodník mluvil, a na knihu Šauky-dci-Haswethové. Filozofka z dalekého Šinovaru, kde lidi žijí v blátě a uctívají skály? Vrah, který zabil před skoro šesti lety Jasnina otce − a tím dal příčinu válce proti Paršendům v Natanatanu − byl Šin. Mluvilo se o něm jako o Vrahovi v bílém.

„Vezmu si tyhle tři,“ řekla. „A ty dějiny.“

„Výborně,“ řekl znovu obchodník. „Dám vám množstevní slevu. Takže to bude deset smaragdových bromů.“

Šalán málem zaskočilo. Smaragdový brom byl nejvyšší ze sferů a měl hodnotu tisíce diamantových čipů. Deset bromů bylo několikrát víc, než ji stála cesta do Kharbrantu.

Otevřela aktovku a podívala se do měšce. Zbývalo v něm kolem osmi smaragdových bromů. Bude tu muset nějakou knihu nechat. Ale kterou?

Najednou se rozletěly dveře. Šalán nadskočila, ale ve dveřích stál k jejímu údivu Jalb, nervózní, čepici v ruce. Rozběhl se k její židli a poklekl na jedno koleno. Byla tak překvapená, že se nezmohla na slovo. Proč je tak neklidný?

„Jasnosti,“ řekl a sklonil hlavu. „Můj pán vás prosí, abyste se vrátila. Svou nabídku přehodnotí. Opravdu, vyhovuje nám ta cena, kterou jste nám nabídla.“

Šalán už už chtěla něco říct, ale byla celá zmatená.

Jalb se podíval na obchodníka. „Jasnosti, nenakupujte od tohohle. Je to lhář a podvodník. Můj pán prodává mnohem lepší knihy za lepší cenu.“

„Co to má být?“ vykřikl Artmyrn a vstal. „Co si to dovoluješ? Kdo je tvůj pán?“

„Barmest,“ odpověděl Jalb nedůtklivě.

„Ta krysa! On mi pošle kluka až do krámu, aby mi odloudil zákazníka? No to je nehoráznost!“

„Ona byla nejdřív u nás!“ namítl Jalb.

Šalán se konečně vzpamatovala. Pro Bouřepána, to je herec! „Tak jste měli příležitost,“ řekla Jalbovi. „Jdi a řekni pánovi, že se nenechám napálit. Navštívím klidně všechny knihkupce ve městě, než najdu někoho rozumného.“

„Artmyrn rozumnej není,“ vyhrkl Jalb a odplivl si. Obchodník nasupeně vytřeštil oči.

„To uvidíme,“ řekla klidně Šalán.

„Jasnosti,“ obrátil k ní Artmyrn rudý obličej, „jistě byste nevěřila takovým obviněním.“

„A kolik jste od ní chtěl vy?“ zeptal se Jalb.

„Deset smaragdových bromů,“ odpověděla Šalán. „Za těchhle sedm knih.“

Jalb se dal do smíchu. „A vy jste nevstala a neodešla středem? Mého pána jste málem vytahala za uši, a to nabízel lepší cenu! Prosím, Jasnosti, vraťte se se mnou. My jsme ochotní…“

„Deset byl jen takový návrh pro začátek,“ odpověděl rychle Artmyrn. „Nečekal jsem, že to slečna přijme.“ Podíval se na Šalán. „Samozřejmě, za osm…“

Jalb se znovu rozesmál. „Vsadím se, že všechny tyhle knihy taky máme, Jasnosti. A že vám je můj pán dá za dva bromy.“

Artmyrn zrudl ještě víc a začal koktat: „Jasnosti, jistě byste neposlouchala někoho tak přitroublýho, že si musí posílat kluka do cizího obchodu, aby kradl zákazníky!“

„A proč ne,“ namítla Šalán. „Aspoň mě neurážel.“

Armyrnova žena vrhla na manžela zlostný pohled a ten zrudl ještě víc. „Dva smaragdový, tři safírový. Níž už nemůžu. Jestli to chcete levnější, tak jděte za tím mizerou Barmestem. Ale určitě mu v těch knihách chybějí stránky.“

Šalán zaváhala a podívala se na Jalba. Ten byl zcela poddán své roli, klaněl se a přešlapoval. Setkala se s ním však pohledem. V jakémsi náznaku pokrčil rameny.

„Dobrá,“ řekla Artmyrnovi. Jalb zavrčel a za hlasitého spílání Artmyrnovy manželky vyklouzl ven. Šalán vstala a odpočítala smaragdové bromy, které vyndala z vnitřní tajné kapsy.

Za chvíli vyšla z obchodu s velkým plátěným vakem. Vyrazila po strmé ulici a našla Jalba za sloupem pouliční lucerny. Usmála se a Jalb jí vzal vak. „Jak jste věděl, kolik je slušná cena za knihy?“ zeptala se.

„Slušná cena?“ opakoval po ní a hodil si vak přes rameno. „Za knihy? Nemám tušení. Jen jsem si dal dohromady, že se z vás bude snažit dostat co nejvíc. Tak jsem se rychle poptal, kdo je tu jeho největší konkurent a šel jsem dovnitř trochu mu to srovnat v hlavě.“

„To bylo tak zjevné, že se nechám ošidit?“ zeptala se cestou po široké ulici a začervenala se.

Jalb se zazubil. „Jen trochu. Ale ono dostat takovýho syčáka na lopatky je skoro stejná legrace jako obehrát stráže. Možná byste ho byla dostala ještě níž s cenou, kdybyste se mnou odešla a potom se vrátila a dala mu ještě šanci.“

„To mi připadá moc složité.“

„Jo, s obchodníkama je to jako se žoldákama, říkávala vždycky babička. Oba tě připraví o hlavu, akorát se obchodník u toho bude tvářit jako kamarád.“

A to řekl člověk, který celý večer obehrával skupinu stráží v kartách. „V každém případě vám děkuju.“

„Nemáte za co. Ale stejně nepochopím, že jste mu tolik zaplatila. Vždyť je to jen hromádka dřeva. To bych někde mohl nasbírat naplavený dříví, pomalovat ho a bylo by to. Taky byste mi za to dala svítivý sfery?“

„To bych nemohla,“ odpověděla a zalovila v aktovce. Vyndala obrázek, na kterém byl nakreslený Jalb a tahač vozíku. „Ale vezměte si jako poděkování tohle.“

Jalb se pod nejbližší lucernou podíval na obrázek. Rozesmál se, dal hlavu na stranu a potom vykouzlil široký úsměv. „Pro Bouřepána, to je teda něco! Jako když se kouknu do naleštěnýho talíře. To jo. To si ale nemůžu vzít, Jasnosti!“

„Prosím. Trvám na tom.“ Podívala se však na něho upřeně, párkrát mrkla a uložila si jeho obraz v paměti, jak tam stojí s rukou na bradě a studuje svůj portrét. Později ho nakreslí znovu. Potom, co pro ni udělal, by ho opravdu chtěla mít ve sbírce.

Opatrně zasunul obraz mezi stránky knihy, zvedl vak a vyrazil. Vrátili se na hlavní ulici. Vyšel Nomon − prostřední měsíc − a zaplavil město světle modrou září. Když žila s otcem, byla pro ni velká vzácnost být takhle pozdě vzhůru. Lidé kolem nich si však nejspíš ani neuvědomovali, jak je už pozdě. Je to zvláštní místo, tohle město.

„Tak zpátky na loď?“ zeptal se Jalb.

„Ne,“ odpověděla Šalán a zhluboka se nadechla. „Zpátky do Konkláve.“

Zvedl obočí, ale odvedl ji, kam chtěla. Když došli na místo, rozloučila se s ním a připomněla mu obraz. Vzal si ho, popřál jí hodně štěstí a pospíchal pryč, nejspíš aby nepotkal stráže, které obehrál v kartách.

Šalán si nechala knihy odnést od sluhy a vydala se chodbou zpátky do Opony. Ve zdobených ocelových dveřích upoutala pozornost služebnictva.

„Prosím, Jasnosti?“ oslovil ji jeden ze sluhů. Ve většině lóží teď byla tma a trpěliví sluhové vraceli knihy do regálů za křišťálovými přepážkami.

Šalán ze sebe setřásla únavu a spočítala řady. V Jasnině lóži se ještě svítilo. „Chtěla bych tamtu čítárnu,“ řekla a ukázala k lóži vedle Jasniny.

„Máte vstupenku?“

„Bohužel ne.“

„Tu čítárnu si musíte objednat, pokud ji chcete používat trvaleji. Dva hvězdicové sfery.“

Vytřeštila oči na tu cenu, ale vyndala z měšce sfery a zaplatila. Měšec se povážlivě ztenčoval. Nechala se parši vytáhnout nahoru a tiše došla do lóže. Tam hodila všechny zbylé sfery do veliké lampy ve tvaru číše. Aby měla dostatek světla, musela používat sfery všech devíti barev a všech tří velikostí, jinak by bylo světlo nerovnoměrné.

Vyhlédla přes hrazení lóže k sousední čítárně. Seděla v ní Jasna a studovala, bez ohledu na pozdní hodinu. Lucernu měla až po okraj plnou diamantových bromů. Ty byly jako zdroj světla nejlepší, ale nehodily se příliš pro proměňování, a proto nebyly tak cenné.

Šalán se skrčila zpátky do své lóže. Bylo v ní dost místa, kde ji Jasna přes stěnu neuvidí. Posadila se. Možná si měla vybrat lóži na jiném podlaží, ale chtěla Jasnu sledovat. Doufejme, že tu bude trávit studiem celé týdny. Aby se Šalán stačila rychle něco naučit. Její schopnost zapamatovat si obrazy a scény bohužel nefungovala na text. Dokázala se však naučit seznamy a fakta rychlostí, kterou její učitelé pokládali za pozoruhodnou.

Usadila se pohodlně na židli, vyndala knihy a srovnala je před sebou. Mnula si oči. Už bylo opravdu pozdě. Ale nesmí ztrácet čas. Jasna jí řekla, že může znovu požádat o studium, až si zaplní mezery ve vzdělání. A Šalán se rozhodla zaplnit je v rekordním čase a přijít znovu. Udělá to, až se Jasna bude chystat opustit Kharbrant.

Byla to poslední a zoufalá naděje, tak křehká, že všechny okolnosti svědčily proti ní. Zhluboka se nadechla a otevřela první z knih o historii.

„Já se vás nikdy nezbavím, co?“ ozval se měkký ženský hlas.

Šalán nadskočila a málem shodila knihy, jak se prudce otočila ke vchodu. Stála v něm Jasna Kholinová v tmavě modrých, stříbrem vyšívaných šatech, které se ve světle Šalániných sferů leskly. Proměňovač měla ukrytý pod černou rukavicí bez prstů, aby neoslňoval jasnou září kamenů.

„Jasnosti,“ začala Šalán, vstala a trochu zbrkle se poklonila. „Já jsem vás nechtěla obtěžovat. Já −“

Jasna mávla rukou a přerušila jí řeč. Vešel parš se židlí a Jasna mu udělala místo. Postavil židli vedle Šalánina stolu a Jasna do ní elegantně vklouzla.

Šalán se snažila odhadnout její náladu, ale Jasniny pocity se nedaly nijak vyčíst. „Já jsem vás opravdu nechtěla obtěžovat.“

„Jenže já jsem zaplatila služebnictvu, aby mě upozornilo, jestli se vrátíte to Opony,“ odpověděla Jasna pomalu, vzala jednu ze Šalániných knih a přečetla si titul. „Nechtěla jsem se znova nechat rušit.“

„Já −“ začala Šalán a znovu se začervenala.

„Neomlouvejte se,“ řekla Jasna. Vypadala unaveně. Vypadala unaveněji, než se Šalán cítila. Jasna probrala knihy jednu po druhé. „Dobrý výběr. Zvolila jste dobře.“

„Moc na vybranou jsem neměla,“ namítla Šalán. „On toho ten obchodník moc neměl.“

„Nejspíš jste měla v úmyslu prostudovat je rychle, že?“ přemítala Jasna. „A oslnit mě na poslední chvíli, než odjedu z Kharbrantu?“

Šalán zaváhala a potom přikývla.

„Chytrý plán. Měla jsem vám dát nějaké časové omezení na další žádost.“ Přeměřila si Šalán od hlavy až k patě. „Jste velice vytrvalá. To je dobře. A já vím, proč vám tak jde o to, stát se mou svěřenkou.“

Šalán sebou trhla. Ona to ví? 

„Váš dům má mnoho nepřátel,“ pokračovala Jasna, „a váš otec je příliš v ústraní. Bude pro vás problém vdát se, pokud si takticky neobstaráte vhodné konexe.“

Šalán se uklidnila. Ovšem usilovně se to snažila skrývat.

„Ukažte mi aktovku,“ řekla Jasna.

Šalán se zamračila a ovládla v sobě pud sevřít aktovku ještě těsněji pod paží. „Jasnosti?“

Jasna natáhla ruku. „Vzpomínáte, co jsem řekla o tom, že se nerada opakuju?“

Šalán jí váhavě podala aktovku. Jasna opatrně vyndala její obsah, úhledně srovnala štětce, tužky, pera, lahvičku laku, inkoust a ředidlo. Do řady srovnala stoh papírů, notesy a dokončené obrazy. Potom vyndala Šalánin měšec a všimla si, že je prázdný. Zvedla obočí.

Potom začala procházet Šalániny obrazy. Nejdřív volné listy. Zastavila se u svého portrétu. Šalán sledovala její tvář. Byla potěšená? Překvapená? Znechucená, kolik pozornosti Šalán věnovala portrétům námořníků a služek?

Potom vzala Jasna skicák s obrazy rostlin a zvířat, která Šalán objevila po cestě. Věnovala mu velkou pozornost, četla snad každou poznámku. „Proč jste kreslila tyhle skici?“ zeptala se nakonec.

„Proč, Jasnosti? No, protože jsem chtěla.“ Udělala grimasu. Měla říct spíš něco hlubokého?

Jasna pomalu pokyvovala hlavou. Potom vstala. „V Konkláve mám od krále k dispozici místnosti. Vezměte si svoje věci a jděte tam. Vypadáte unaveně.“

„Jasnosti?“ Šalán vstala a cítila vlnu vzrušení.

Jasna se zastavila ve dveřích. „V první chvíli jsem vás pokládala za venkovskou prospěchářku, která by chtěla prostřednictvím mého jména zbohatnout.“

„Změnila jste názor?“

„Ne,“ odpověděla Jasna, „něco na něm nepochybně je. Ale lidé jsou velmi různorodí a hodně dokážete o člověku usoudit podle toho, co s sebou nosí. Pokud je takovým znakem tenhle notes, vzděláváte se z vlastní vůle ve volném čase. To je povzbudivé. To je asi ten největší argument, který jste mi mohla poskytnout ve svůj prospěch.

Pokud se vás nemůžu zbavit, tak vás aspoň můžu využít. Jděte se vyspat. Zítra začneme brzy ráno. Rozdělíte si čas, chvíli se budete vzdělávat a chvíli mi budete pomáhat v mém výzkumu.“

Po těchto slovech odešla.

Šalán zůstala sedět, vyvedená z míry, mžourající unavenýma očima. Vyndala list papíru a napsala na něj děkovnou modlitbu. Později ji spálí. Potom spěšně sebrala knihy a začala se shánět po sluhovi, kterého by poslala na Vánek pro svou truhlu.

Byl to velmi, velmi dlouhý den. Ale zvítězila. Udělala první krok.

Teď teprve začne její velký úkol.

9

PROKLETÍ

„Deset lidí se zářivými Střepkordy stojí před černo-červeno-bílou zdí.“ 

Získáno: jesačev 1173, 12 vteřin před smrtí. Subjekt: jeden z našich vlastních horlivců. Vysloveno v posledním okamžiku.

Kaladina nezařadili do čtvrté mostní náhodou. Ze všech mostních jednotek měla čtvrtá nejvyšší ztráty. To bylo dost nápadné, vzhledem k tomu, že průměrná mostní jednotka ztratila při jednom výběhu třetinu až polovinu mostařů.

Kaladin seděl venku zády ke zdi kasáren. Přišla přeháňka. Taková stydlivá sestřička velkých bouřek.

Syl seděla Kaladinovi na rameni. Nebo spíš kolem něho poletovala. Nebo něco mezi tím. Byla ve své podstatě nehmotná. Kaladin seděl schoulený, bradu na prsou, a díval se na prohlubeň v kameni, v níž se pomalu sbírala dešťová voda.

Měl se nastěhovat do kasáren své jednotky. Byly studené a bez nábytku, ale před deštěm ochránily. Jenže… mu to nějak bylo jedno. Jak dlouho už je u čtvrté mostní? Dva týdny? Tři? Věčnost?

Z pětadvaceti mužů, kteří přežili jeho první nasazení, jich teď už bylo třiadvacet mrtvých. Dva byli přeloženi k jiným mostním jednotkám, protože něčím Gaze potěšili. Stejně však u nich padli. Naživu zůstal jen Kaladin a jeden další. Dva ze skoro čtyřiceti.

Mostní jednotky byly doplněny do původního počtu dalšími nešťastníky, z nichž většina už také byla po smrti. Po nich byly doplněny znovu a i z těch, kteří je doplnili, už mnoho zemřelo. Postupně se jeden po druhém střídali mostní velitelé. Dalo se předpokládat, že to byla výhodná pozice, protože vždycky běželi na nejlepších místech. U čtvrté mostní na tom však nezáleželo.

Některé výběhy nebyly tak kruté. Pokud se na bojiště dostali Aleti před Paršendy, nezemřel jediný mostař. I když se někdy dostali na bojiště později, byl tam už některý z velkoknížat. V tom případě mu Sadeas nešel na pomoc, hned bral svou jednotku zpátky do tábora. I při špatném výběhu si někdy Paršendi vzali na mušku jinou mostní jednotku a snažili se ji zlikvidovat na jeden zátah. Někdy padly desítky mostařů, ale nebyl mezi nimi žádný ze čtvrté.

To však bylo vzácné. Zdálo se, že z nějakého důvodu je čtvrtá mostní na mušce vždycky. Kaladin se ani nesnažil zapamatovat si jména svých kolegů. Nesnažil se nikdo. K čemu? Nestálo za to, zapamatovat si jméno mostaře, který stejně do týdne padne. Jenže on měl padnout s nimi. Možná by si ta jména pamatovat měl. Aby měl spřízněnou duši, až jednou všichni skončí v Prokletí. Aby mohli zavzpomínat, jak hrozná byla čtvrtá mostní a shodnout se na tom, že věčné plameny jsou mnohem příjemnější.

Tupě se usmíval a díval se do kamene před sebou. Brzy pro ně přijde Gaz a pošle je do práce. Drhnout latríny, čistit ulice, kydat hnůj ve stájích, sbírat kameny. Cokoliv, co jim odvrátí mysl od jejich osudu.

Stále ještě nechápal, proč se na těch zpropadených planinách bojuje. Nějak to souvisí s těmi velkými kuklami. Je zřejmé, že mají uvnitř živokamy. Ale co to má společného s Úmluvou msty?

Poblíž ležel další mostař, mladý Veden s nazrzlými vlasy. Díval se na uplakanou oblohu. Kapky deště mu padaly do koutků hnědých očí a stékaly mu po tvářích. Nemrkal.

Nemůžou utéct. Vojenský tábor je zároveň jako věznice. Mostaři mohou jít k obchodníkovi a utratit svůj bídný výdělek za levné víno a ženy, ale nemohou z tábora odejít. Je po celém obvodu střežený. Ostraha měla zčásti chránit tábor před vojáky z jiných táborů − protože kde je víc vojsk, tam je vždycky rivalita. Ale především měla zabránit možnému útěku otroků a vojáků.

Proč? Proč to všechno musí být tak hrozné? Nic z toho nedává žádný smysl. Proč nenechají pár mostařů běžet před mostem se štíty, aby odrážely šípy? Zeptal se na to a odpověděli mu, že by je to příliš zdržovalo. Tak se zeptal znova a odpověděli mu, že když nebude držet hubu, uškrtí ho.

Plavoocí se chovali, jako kdyby celá tahle mizérie byla jen jedna velká hra. Jestli je, tak potom hráči před mostaři přísně tají pravidla a mostaři jsou jako figurky na hrací ploše, které taky netuší, co si hráč umane.

„Kaladine?“ ozvala se Syl a dosedla mu na nohu. Opět měla podobu mladé ženy v dlouhých splývavých šatech, které přecházely v mlhu. „Kaladine? Ty už jsi několik dní nepromluvil.“

Nepřítomně se díval před sebe, schoulený. Přece jen je z toho jedna cesta ven. Mostaři chodí k rokli za táborem. Je to sice oficiálně zakázáno, ale hlídky to tolerují. Vidí v tom jedinou formu milosti, které se může mostařům dostat.

Mostař, který se vydá k rokli, už se nikdy nevrátí.

„Kaladine?“ ozvala se Syl tiše, ustaraně.

„Můj táta vždycky říkával, že na světě jsou dva typy lidí,“ řekl chraplavě šeptem. „Říkával, že jsou ti, co berou životy, a ti, co je zachraňujou.“

Syl se zamračila a dala hlavu na stranu. Z takových řečí byla zmatená. Byly na ni příliš abstraktní.

„Já jsem si vždycky myslel, že nemá pravdu. Že je ještě třetí skupina. Lidi, kteří zabíjejí, aby tím chránili.“ Zakroutil hlavu. „Byl jsem hlupák. Ona je třetí skupina a je velká. Ale jiná, než jsem si myslel.“

„Jaká skupina?“ zeptala se se svraštělým čelem a sedla si mu na koleno.

„Lidi, který jsou tu proto, aby je zabili nebo zachránili. Ta je někde uprostřed. Prostě lidi, kteří nemají nárok na nic víc, než umřít, nebo být zachráněni. Oběti. A tam patřím i já.“

Podíval se přes mokrý dvůr. Tesaři se odešli schovat a přehodili dřevo a nářadí, které by mohlo zrezivět, celtami. Podél volného prostranství po západní a severní straně stály kasárny mostařů. Noclehárna čtvrté mostní byla kousek dál od ostatních, jako by smůla byla nakažlivá nemoc. Přenosná kontaktem, řekl by Kaladinův otec.

„My žijeme proto, aby nás mohli zabít,“ poznamenal Kaladin. Zamžoural očima a podíval se po ostatních členech jednotky, kteří apaticky seděli na dešti. „Pokud už nejsme mrtví.“

* * *

„Nelíbí se mi vidět tě takhle,“ řekla Syl a poletovala Kaladinovi kolem hlavy, když parta mostařů táhla přes dvůr dlouhou kládu. Paršendi často zapalovali stálé mosty, a tak měli technici a tesaři velkoknížete Sadease stále plné ruce práce.

Starý Kaladin by možná byl přemýšlel, proč se vojsko víc nesnaží mosty chránit. Něco je tu špatně! říkal mu jakýsi vnitřní hlas. Jako kdyby tu chyběl dílek skládačky. Oni plýtvají zásobami a životy mostařů. Nedělají si hlavu s útokem na Paršendy. Oni bojují v nahodilých bitvách na planinách a potom se zase vracejí zpátky do táborů a oslavují. Proč? Proč? 

Neposlouchal ten hlas. Patřil tomu jinému Kaladinovi, jakým byl dřív.

„Ty jsi býval plný života,“ namítla Syl. „Lidi k tobě vzhlíželi, Kaladine. Tví vojáci. I nepřátelé, proti kterým jsi bojoval. Dokonce i někteří plavoocí.“

Brzy bude oběd. Potom může spát, až dokud ho mostní velitel nevykopne z ubytovny na odpolední službu.

„Já jsem se na tebe vždycky dívala, když jsi bojoval,“ pokračovala Syl. „Už si to skoro ani nepamatuju. Moje vzpomínky jsou vždycky takové mlhavé. Jako kdybych se na tebe koukala skrz průtrž mračen.“

Moment. To je divné. Syl ho přece doprovázela až potom, co ho vyhodili z armády. A to se chovala jako obyčejný větrný spren. Zastavil se a vykoledoval si ránu bičem na záda od velitele.

Znovu zabral za kládu. Mostaři, kteří zaostávali v práci, dostávali bití. Mostaři, kteří zaostávali při výběhu, šli na popravu. V tom byla armáda nesmlouvavá. Odmítneš se postavit Paršendům, zůstaneš vzadu za ostatními a přijdeš o hlavu. Takový trest si přece zasloužili, ne?

Způsobů, jak potrestat mostaře, bylo mnoho. Dodatečný příděl práce, bití, odebrání platu. Pokud jsi provedl něco opravdu špatného, pověsí tě na sloup nebo na zeď za velebouře, aby tě Bouřepán potrestal sám. Rovnou popraveni však byli jen ti, co se odmítli postavit Paršendům.

Myšlenka byla jasná. Vyběhnout proti nepříteli s mostem tě může stát život, ale odmítutí tě bude stát život určitě.

Kaladin a jeho kolegové vyzvedli kládu na hromadu a uvolnili tažná lana. Vrátili se zpátky pro nové klády.

„Gazi!“ ozvalo se. Na kraji mostařské kolonie stál voják se žluto-černými vlasy a za ním skupina zbídačených schoulených mužů. Byl to Lareš, jeden z vojáků, kteří pracovali ve služebním stanu. Přivedl nové mostaře místo těch, kteří na posledním výběhu padli.

Obloha byla jasná, nikde ani mráčku a slunce pálilo Kaladina do zad. Gaz pospíchal k novým rekrutům a Kaladin a ostatní vyrazili stejným směrem pro kládu.

„To jsou ubožáci,“ poznamenal Gaz, když si prohlédl pár rekrutů. „No jo, kdyby nebyli, tak by je neposlali sem.“

„To je pravda,“ přisvědčil Lareš. „Těchhle deset jsme nachytali při pašování. Víte, co s nima.“

Noví mostaři byli potřeba neustále, ale adeptů bylo vždycky dost. Většinou to byli otroci nebo zloději a jiní zločinci z lidí, kteří doprovázeli tábor. Nikdy žádní paršové. Ti byli jednak vzácní a jednak nějak spříznění s Paršendy. Proto je raději nikdo do boje nepouštěl.

Občas se mezi mostaře dostal voják. To ovšem pouze v případě, že provedl něco skutečně závažného, třeba napadl důstojníka. Za činy, za které se v mnoha armádách dostávala oprátka, se tady posílalo k mostním jednotkám. Mostaři měli šanci, že když odslouží rok, budou propuštěni. Tradovalo se, že se to asi jednou nebo dvakrát skutečně stalo. Byl to spíš ale jakýsi mýtus, aby mostaři dostali aspoň mizivou naději na přežití.

Kaladin a ostatní prošli kolem nováčků se sklopenými hlavami a začali přivazovat kládu k lanům.

„Čtvrtá mostní potřebuje muže,“ zavelel Gaz a třel si bradu.

„Čtvrtá je potřebuje vždycky,“ přisvědčil Lareš. „Nevěšte hlavu, přivedl jsem vám na to speciální exempláře.“ Kývl na skupinu rekrutů, která přišla jako poslední. Byla nejubožejší.

Kaladin se pomalu napřímil. Jeden z vězňů z téhle skupiny byl sotva čtrnáctiletý nebo patnáctiletý chlapec. Malý, hubený, s kulatým obličejem. „Tien?“ řekl Kaladin šeptem a udělal krok dopředu.

Zastavil se a zachvěl se. Tien je mrtvý. Ale tenhle nový chlapec s těma vyděšenýma černýma očima je mu tak podobný. Najednou se Kaladinovi chtělo ho chránit.

Ale… přece selhal. Vždycky, když chtěl někoho chránit − od Tiena až po Cenna − tak selhal. Jaký to má smysl?

Vrátil se ke kládě.

„Kaladine,“ řekla Syl a sedla si na kládu. „Já odcházím.“

Vyděšeně zamrkal. Syl? Odchází? Ale… byla to poslední, co mu zbylo. „Ne,“ řekl tiše. Hlas mu selhal.

„Budu se snažit vrátit,“ řekla. „Ale nevím, co se stane, až odejdu. Dějí se divné věci. Já mám divné vzpomínky. No, to ani většinou nejsou vzpomínky. Spíš instinkty. Jeden mi říká, že když tě opustím, ztratím sama sebe.“

„Tak nechoď,“ řekl a cítil se stále zděšenější.

„Musím,“ odpověděla a přikrčila se. „Já se na tohle nemůžu dívat. Budu se snažit vrátit.“ Vypadala smutně. „Na shledanou.“ A po těchto slovech vzlétla do vzduchu a přeměnila se v průsvitné třepotající se lístky.

Kaladin se za ní němě díval.

Potom se znovu vrátil ke kládě. Co jiného mu zbývalo?

* * *

Chlapec, který mu připomínal Tiena, zemřel při prvním výběhu.

Byl to špatný výběh. Paršendi byli schováni v zákopech a čekali na Sadease. Kaladin otupěle běžel a ani nevnímal, kolik lidí kolem něho popadalo. To nebyla statečnost. Nebylo to ani přání, aby si ty šípy vzaly jeho život a všechno to ukončily. Běžel. Nic víc. Jako když se z kopce valí kámen nebo jako když z oblohy padá déšť. Neměli na vybranou. Ani on neměl na vybranou. Už nebyl člověk, byl věc. A věci prostě dělají, co dělají.

Mostaři postavili mosty do těsné řady. Čtyři jednotky padly. Kaladinova ztratila tolik mužů, že nemohla dál.

Most ležel a Kaladin se otočil. Vojsko pochodovalo přes most do bitvy. Zavrávoral a couvl zpátky. Po chvíli našel, co hledal. Chlapcovo tělo.

Stál, vítr mu pročesával vlasy a on se díval dolů na mrtvé tělo. Leželo obličejem v malé prohlubni v kameni. Kaladin si vzpomněl, jak na podobném místě ležel i on a měl v ruce mrtvé tělo.

Kousek od něho upadl další mostař a z těla mu čnělo několik šípů. Byl to ten, který s ním jako jediný přežil celou dobu od Kaladinova prvního výběhu. Jeho tělo se zhroutilo k zemi na kamenný výčnělek vedle chlapcova. Z šípu, který mu čněl ze zad, kapala krev. Jedna rubínová kapka za druhou dopadala na chlapcovy otevřené oči bez života. A malý červený pramínek mu stékal po tváři dolů. Jako purpurové slzy.

Tu noc se Kaladin schoulil v kasárnách a poslouchal, jak venku řádí velebouře. Schoulil se na studený kámen. Venku burácely hromy.

Už nemůžu takhle dál, pomyslel si. Uvnitř už jsem umřel. Stejně, jako kdybych si prohnal krkem kopí.

Hromy nepřestávaly rachotit. Poprvé po dlouhém roce se Kaladin rozplakal.

10

PŘÍBĚH LÉKAŘŮ

PŘED DEVÍTI LETY

Kal doklopýtal do ordinace a otevřenými dveřmi do ní vpustil jasné sluneční paprsky. V deseti letech už na něm začínalo být vidět, že bude vysoký a štíhlý. Měl radši, když se mu říkalo Kal místo Kaladin. Kratší jméno se mu líbilo víc. Kaladin znělo jako jméno plavooka.

„Promiň, tati,“ řekl.

Kaladinův otec Lirin opatrně utáhl pásku kolem paže mladé ženy přivázané k úzkému operačnímu stolu. Měla zavřené oči. Kal přišel pozdě a neviděl, jak jí otec podává lék. „O tvé liknavosti si pohovoříme později,“ řekl Lirin a přivázal ženě druhou ruku. „Zavři dveře.“

Kal provinile došel ke dveřím a zavřel je. Okna byla temná, okenice pevně zavřené a jediným světlem v místnosti byla Bouřná záře, která vycházela z velké koule naplněné sfery. Všechno to byly bromy a dohromady dávaly nepředstavitelně vysokou částku. Byla to půjčka od starosty Kamenžáru. Lucerny všelijak poblikávaly, ale Záře byla vždycky stálá. Ta může zachránit život, podotkl Kalův otec.

Kal dychtivě došel ke stolu. Mladá žena na stole, Sani, měla černé vlasy bez jediné stopy hnědé nebo plavé. Bylo jí patnáct a volnou ruku měla zabalenou v krvavém roztrhaném hadru. Kal se zašklebil, když to viděl − vypadalo to jako kus látky, který někdy ve spěchu utrhl z košile a ránu jím neuměle omotal.

Hlavu měla Sani obrácenou na stranu. Byla pod vlivem sedativ a cosi omámeně mumlala. Na sobě měla jenom bílou bavlněnou košili a krytou ruku měla holou. Starší kluci ve městě se hihňali, když se jim podařilo − respektive když tvrdili, že se jim podařilo − vidět dívky ve spodním prádle, ale Kal nechápal, co je na tom tak zvláštního. O Sani se ale bál. Vždycky se bál, když byl někdo zraněný.

Rána naštěstí nebyla nijak hrozná. Kdyby byla životu nebezpečná, otec už by na ní dávno pracoval a maminka − Hesina − by mu asistovala.

Lirin došel ke stěně místnosti a vyndal několik malých čistých lahviček. Byl drobné postavy, a i když byl ještě poměrně mladý, vlasy už mu značně prořídly. Na nose měl brýle, které pokládal za nejcennější dar, který kdy dostal. Nosil je, jen když ošetřoval pacienty, protože byly příliš vzácné na to, aby riskoval, že se mu s nimi něco stane. Co kdyby se poškrábaly nebo rozbily? Kamenžár bylo velké město, ale leželo daleko v severním Aletkaru, a tak bylo obtížné sehnat nové brýle.

Místnost byla čistá a uklizená. Každé ráno se tu myl stůl a všechny police a všechny věci tu měly své místo. Lirin říkával, že člověka poznáš podle toho, jak vypadá jeho pracoviště. Je zanedbané nebo uklizené? Váží si ten člověk svých nástrojů, nebo je jen tak někam pohodí? Na pultě stály fabriálové hodiny, jediné ve městě. Byly malé. Uprostřed ciferníku měly jedinou ručičku a zářící záhnědu. Musela se stále udržovat nabitá, aby nepřestaly měřit čas. Nikoho ve městě tolik nezajímaly hodiny a minuty tak jako Lirina.

Kal si přitáhl stoličku, aby lépe viděl. Brzy už ji nebude potřebovat. Roste přímo před očima. Podíval se Sani na ruku. Bude v pořádku, řekl si, jak ho to učil otec. Lékař musí být klidný. Obavy ho jenom okrádají o čas.

Bylo ovšem těžké se touto radou řídit.

„Ruce,“ zavelel Lirin, aniž by se otočil od svých nástrojů.

Kal vzdychl, seskočil ze stoličky a utíkal ke dveřím k umývadlu s teplou mýdlovou vodou. „Proč na tom tak záleží?“ Chtěl se věnovat práci. Léčit Sani.

„Moudrost Heraldů,“ odpověděl Lirin nepřítomně. Mechanicky opakoval poučku, kterou vyslovil už tolikrát. „Spreni smrti a hniloby nemají rádi vodu. Odhání je to.“

„Hamy říkal, že je to blbost,“ namítl Kal. „Že prý spreni smrti jsou hrozně silní, tak proč by se báli trochy vody?“

„Heraldi byli mnohem moudřejší, než my dokážeme pochopit.“

Kal se ušklíbl. „Ale byli to démoni, tati. To vloni říkal jeden horlivec.“

„To mluvil o Paprscích,“ opravil ho Lirin stroze. „Zase to motáš všechno dohromady.“

Kal vzdychl.

„Heraldi sem byli poslaní proto, aby učili lidi,“ pokračoval Lirin. „Když jsme byli vyhoštěni z nebes, tak nás vedli proti Pustonošům. A Paprsky, to byl rytířský řád, který založili.“

„A to byli démoni.“

„Oni nás zradili,“ vysvětloval Lirin, „když Heraldi odešli.“ Zvedl prst. „Nebyli to démoni. Byli to jenom lidi, kteří měli příliš velkou moc a malý rozum. To ale nic nemění na tom, že si vždycky musíš umýt ruce. Na vlastní oči vidíš, co to dělá s hnilobnými spreny, i když spreni smrti nejsou vidět.“

Kal vzdychl, ale poslechl. Lirin se vrátil ke stolu a přinesl si podnos s noži a malými skleněnými lahvičkami. Byl někdy zvláštní. I když Kala nabádal, aby si nepletl Heraldy se Ztracenými Paprsky, Kal ho jednou slyšel říkat, že Pustonoši neexistují. To je divné. Kdo jiný by mohl za to, že se v noci ztrácejí věci nebo že se do úrody dají červi?

Mezi lidmi ve městě se tradovalo, že Lirin tráví příliš mnoho času nad knihami a s nemocnými lidmi, a proto že je podivín. Lidé se cítili v jeho přítomnosti nesví a často to přenášeli na Kala a zvláštní jim připadal i on. Kal si sotva začínal uvědomovat, jaké to je, být jiný.

Když měl ruce umyté, seskočil ze stoličky. Znovu zneklidněl a jen doufal, že bude všechno v pořádku. Otec nastavil zrcadlo, aby soustředilo všechno světlo na Saninu ruku. Opatrně uřízl chirurgickým nožem provizorní obvaz. Nebyla to životu nebezpečná rána, ale ruka byla velmi poškozená. Když se Kal začal před dvěma lety u tatínka učit, bývalo mu z takovýchto pohledů špatně. Teď už byl na obnažené lidské maso zvyklý.

To bylo dobře. Kal si uvědomil, že se mu to bude hodit, až bude jednou bojovat někde ve válce za svá velkoknížata a za plavooky.

Sani měla tři zlomené prsty a sedřenou kůži. V ráně byla spousta špíny. Třetí prst byl nejhorší. Byl na několika místech rozdrcený a vykloubený. Kal si všiml zlomených kostí a zčernalé kůže. Opatrně mokrým hadříkem očistil zaschlou krev a špínu a vyndal kamínky a třísky. Otec mezitím připravil niť na šití.

„Ten třetí prst bude muset pryč, ne?“ zeptal se Kal a utáhl kolem prstu obvaz, aby zastavil krvácení.

Otec přikývl a pousmál se. Doufal, že to Kal pozná. Lirin vždycky říkal, že moudrý doktor musí poznat, co odstranit a co zachránit. Kdyby se ten třetí prst nejdřív narovnal… ale ne, nedá se zachránit. Kdyby se přišil zpátky, stejně se podebere a odumře.

Otec provedl amputaci. Měl velmi jemnou a přesnou ruku. Lékař se učí deset let, tak bude ještě nějaký čas trvat, než Lirin Kala pustí k noži. Kal tedy zatím jen sušil krev, podával otci nástroje a přidržoval tkáň, aby se během šití neposunula. Pracovali rychle a ošetřili ruku, jak nejlépe uměli. Otec dokončil závěrečné šití, evidentně spokojený, že zachránil čtyři prsty. Sanini rodiče se na to ale určitě budou dívat jinak. Budou zklamaní, že jejich krásná dcera teď bude mít zdeformovanou ruku. Tak to chodí vždycky. Hrůzu z toho, že se stal úraz, vystřídá zlost namířená na Lirina, že neumí dělat zázraky. Lirin to vysvětloval tím, že si lidé ve městě zvykli, že tu mají lékaře. Léčba se pro ně stala samozřejmostí a ne privilegiem.

Ale Sani měla dobré rodiče. Darují Kalově rodině malou pozornost − rodičům, jemu a mladšímu bráškovi Tienovi, aby měli z čeho žít. Bylo to zvláštní, že přežívali díky neštěstí jiných. Možná právě proto se jich lidé z města stranili.

Lirin právě odložil malou rozžhavenou tyčku, kterou vypálil místa, na nichž podle jeho odhadu stehy nestačí. Nakonec celou ruku silně potřel listerovým olejem proti infekci. Olej odháněl hnilobné spreny ještě lépe než voda a mýdlo. Kal opatrně ovázal ruku přes dlahy.

Lirin zlikvidoval prst a Kal se začal uklidňovat. Bude v pořádku.

„Musíš ještě hodně pracovat na těch svých nervech, hochu,“ poznamenal Lirin trpělivě a smýval si z rukou krev.

Kal sklopil hlavu.

„Je lidské připouštět si obavy,“ pokračoval Lirin, „ale ty obavy − stejně jako cokoliv jiného − tě odvádějí od dobré práce.“

Mít starost o lidi může někomu způsobit problémy? namítal Kal v duchu. A co teprve to, když je člověk tak obětavý jako ty, že si za práci nebere peníze? Netroufl si vyslovit to nahlas.

Potom přišel na řadu úklid místnosti. Kalovi někdy připadalo, že půl života prouklízí, ale Lirin ho nikdy nepustil, dokud nebyli se vším hotovi. Nakonec otevřel okenice a pustil dovnitř sluneční paprsky. Sani stále dřímala. Po zimobýlu bude spát ještě hodiny.

„Tak kde jsi byl?“ zeptal se Lirin za hlasitého cinkání lahviček oleje a alkoholu, které vracel na svá místa.

„S Jamem.“

„Jam je o dva roky starší,“ namítl Lirin. „Pochybuju, že by se mu zrovna chtělo trávit čas s mladším klukem.“

„Táta ho začal cvičit se čtvrtholí,“ odpověděl Kal rychle. „Šli jsme se s Tienem podívat, co už umí.“ Přikrčil se a čekal na výchovnou lekci.

Otec dál čistil chirurgické nože, podle staré tradice nejdřív alkoholem a potom olejem. Ke Kalovi se neotočil.

„Jamův táta byl voják v armádě Jasnopána Amarama,“ pokračoval Kal nesměle. Jasnopán Amaram! Urozený světlooký generál. Kal by tolik chtěl vidět skutečného plavooka, ne toho staromódního Wistiowa. Ale vojáka, takového, co se o nich pořád mluví.

„Já o Jamově tátovi vím,“ odpověděl Lirin. „Už třikrát jsem mu musel operovat tu jeho chromou nohu. To je daň za jeho slavnou vojenskou kariéru.“

„My ale potřebujeme vojáky, tati. Jinak by nám Thajleni narušili hranice.“

„Thajlenah je království na ostrově,“ odpověděl Lirin chladně. „Žádné hranice s nimi nemáme.“

„No, tak by nás mohli napadnout z moře!“

„Jsou to samí obchodníci. Každý, kterého jsem kdy potkal, se mě pokoušel ošidit. To ale těžko můžeš srovnávat s invazí.“

Kal tak rád vyprávěl o dalekých zemích. Jenže bylo těžké neuvědomit si v tu chvíli, že jeho otec − jediný muž druhého nánu ve městě − za mlada cestoval až do Kharbrantu.

„No, ale s někým přece bojujeme,“ pokračoval Kal a začal drhnout podlahu.

„Ano,“ přisvědčil otec po odmlce. „To je pravda.“

„Takže potřebujeme vojáky. Jak jsem říkal.“

„Ale víc potřebujeme lékaře,“ povzdechl si Lirin hlasitě a otočil se od regálu. „Kale, ty máš pláč na krajíčku, kdykoliv nám sem někoho přinesou. Při každém, i tom nejjednodušším ošetření skřípeš zubama. Jak jsi přišel na to, že bys mohl někdy někomu ublížit?“

„Jednou budu silný.“

„To je hloupost. Kdo ti zase tohle nabulíkoval? Proč by ses chtěl učit ubližovat ostatním klukům holí?“

„Kvůli cti, tati,“ odpověděl Kal. „Kdo u všech Heraldů někdy slyšel nějakou historku o lékařích?“

„Děti těch lidí, kterým tady zachraňujeme život,“ odpověděl Lirin a podíval se Kalovi do očí. „Ti vyprávějí o lékařích.“

Kal se začervenal a přikrčil se a nakonec se vrátil k drhnutí podlahy.

„Na světě jsou dva druhy lidí, synku,“ řekl otec přísně. „Ti, kteří zachraňují životy, a ti, kteří je berou.“

„A co ti, kdo lidi chrání? Co jim zachraňují životy tím, že je jiným berou?“

Otec se ušklíbl. „To je, jako kdyby ses snažil zastavit bouřku tím, že budeš foukat silněji než ten vítr. Nedá se chránit zabíjením.“

Kal se věnoval práci.

Nakonec otec vzdychl, došel k němu, klekl si vedle něho a začal mu pomáhat. „Jaké vlastnosti má zimobýl?“

„Hořkou chuť,“ odpověděl Kal automaticky, „která chrání lidi před tím, aby ho nesnědli omylem. Rozdrtí se na prášek, smíchá se s olejem a podá se jedna lžíce na deset kamenů váhy pacienta. Vyvolá spánek asi na pět hodin.“

„A jak poznáš, že má někdo vlčí neštovice?“

„Neklid,“ řekl Kal, „žízeň, špatné spaní a otok v podpaží.“

„Ty jsi hlavička, Kale,“ pochvaloval si Lirin tiše. „Já jsem se učil celé roky to, co tobě trvá měsíce. Šetřím, abych tě mohl poslat do Kharbrantu, až ti bude šestnáct. Aby ses vyučil u pravých lékařů.“

Kala zaplavila vlna vzrušení. Kharbrant? To je v úplně cizím království. Tatínek tam cestoval jako kurýr, ale chirurgem se tam neučil. Učil se od starého Vatha v Šorsebrunu. To bylo nejbližší větší město.

„Máš dar od samotných Heraldů,“ pokračoval a dal Kalovi ruku na rameno. „Budeš desetkrát lepší doktor než já. Neboj se velkých plánů. Naši dědové tvrdě pracovali a dostali nás až do druhého nánu, abychom byli svobodní občané a měli právo cestovat. Nevyplýtvej to na zabíjení.“

Kal zaváhal, ale po chvilce přikývl.

11

KAPKY

„Vládli tři ze šestnácti, teď kraluje jeden zlomený.“ 

Získáno: čačanan 1173, 84 vteřin před smrtí. Subjekt byl kapesní zloděj trpící úbytěmi, částečně irialského původu.

Velebouře nakonec ustala a přišel soumrak dne, kdy zemřel chlapec a odešla Syl. Kaladin vklouzl do sandálů − do těch, které vzal šlachovitému mostaři svůj první den u jednotky. Prošel přeplněnými kasárnami.

Nebyly v nich žádné postele, jen jedna tenká přikrývka na každého mostaře. Každý si musel vybrat, jestli ji použije jako matraci nebo na přikrytí. Buď bude zmrzlý, nebo rozlámaný. Jinou možnost neměli. Někteří však našli ještě třetí použití přikrývek. Omotali si je kolem hlavy, aby utekli před světlem, zvuky a pachy.

Svět je však nakonec přece dostihl. Měl v těchhle hrách vždycky navrch.

Venku pršelo a foukal ostrý vítr. Západní obzor křižovaly blesky. Tím směrem odcházela bouře. Bylo tak asi hodinu do pobouří, první okamžik, kdy bylo možné vyjít za bouře ven.

Lidé za bouře nikdy ven nechodili. V tuto chvíli už to však bylo bezpečné. Blesky byly daleko a vítr už se dal ustát.

Prošel temným skladištěm dřeva. Vítr mu foukal do zad. Všude se povalovaly větve jako kosti v doupěti bělohřbetky. Hrubé zdi kasáren zdobily listy, které na ně přilepil déšť. Kaladin se brouzdal kalužemi. Studily ho do nohou, ale dělalo mu to dobře. Nohy měl ještě od odpoledního výběhu bolavé.

Proudy ledové vody ho bičovaly a smáčely mu vlasy a stékaly mu po obličeji do omšelé bradky. Nesnášel bradku a nenáviděl, když ho svědila v koutcích úst. Bradka je jako štěně sekerníka. Kluci po ní touží, aniž by si někdy uvědomili, jak hrozně jde na nervy.

„Na procházku, na procházku, princátko?“ ozval se hlas.

Kaladin zahlédl v nejbližší uličce mezi dvěma domky skrčeného Gaze. Co dělá venku na dešti?

Aha. Gaz měl na závětrné straně domku připevněný malý kovový košíček, z něhož vycházelo tlumené světlo. Nechal v něm venku v bouřce nabít sfery a teď si pro ně šel.

Bylo to riskantní. I v závětří by se košík mohl utrhnout. Někteří lidé věřili, že při bouřích obcházejí stíny Ztracených paprsků a kradou sfery. Třeba na tom něco je. Ale za svého působení v armádě Kaladin zažil nejednoho člověka, který přišel k úrazu, když se za plné bouře vyplížil ven hledat sfery. Ta pověst nepochybně lépe sedí na pozemské zloděje.

Sfery se daly nabít i bezpečněji. Penězoměnci měnili prázdné sfery za nabité, nebo za úplatu člověku sfery ve svých důkladně střežených doupatech nabili.

„Co tu děláš?“ zeptal se drobný jednooký Gaz a tiskl košík k prsům. „Nechám tě pověsit, jestli jsi někomu ukrad sfery.“

Kaladin se k němu otočil zády.

„Aby tě bouře vzala! Stejně tě nechám pověsit! Nemysli si, že utečeš! Všude jsou hlídky. Ty −“

„Jdu k Rokli cti,“ odpověděl Kaladin tiše. Přes bouřku ho bylo sotva slyšet.

Gaz zmlkl. Rokle cti. Postavil kovový košíček na zem a dál už nic nenamítal. S lidmi, kteří se vydali k Rokli cti, se jednalo s respektem.

Kaladin šel dál.

„Princátko!“ zavolal na něho Gaz.

Kaladin se otočil.

„Nech tady sandále a vestu. Nerad bych tam pro ně musel někoho posílat.“

Kaladin si přetáhl koženou vestu přes hlavu a s hlasitým šplouchnutím ji nechal spadnout do kaluže. Zůstal ve špinavé košili a tvrdých hnědých kalhotách, které vzal mrtvému kolegovi.

Šel bouřkou na východní stranu skladiště dřeva. Ze západu ještě tiše hřmělo. Cestu na Roztříštěné planiny už znal. Běžel tudy už nesčíselněkrát s mostem. Nebojovalo se každý den. Bitva byla tak jednou za dva nebo tři dny a ne každá mostní jednotka měla každou bitvu výběh. Mnoho výběhů však bylo tak vyčerpávajících a úděsných, že byli mostaři ve zbývajících volných dnech apatičtí a pasivní.

Mnoha mostařům dělalo problém rozhodování. Totéž se stávalo i mužům, kteří utrpěli šok v boji. Kaladin to pozoroval sám na sobě. I rozhodnutí jít k rokli bylo těžké.

Jenže ho stále pronásledovaly oči neznámého chlapce, které plakaly krev. Už nikdy nechce prožít nic podobného. Nemůže.

Došel k úpatí kopce a do tváře mu fičel prudký vítr s kapkami deště. Jako by se ho snažil zatlačit zpátky do tábora. Ale šel stále dál. K Rokli cti, jak ji mostaři nazývali, protože to bylo jediné místo, kde mohli učinit své jediné svobodné rozhodnutí. Vybrat si smrt.

Takové rokle nebyly přírodní. Tahle začínala úzká, ale jak pokračovala dál na východ, velmi rychle se rozšiřovala − a prohlubovala. Už po třech metrech byla tak široká, že by se nedala přeskočit. V tomto místě viselo šest provazových žebříků s dřevěnými příčkami, připevněných na hřeby zatlučené ve skále. Používali je mostaři a vojáci, které sem posílali pro výbavu těch, kteří sem spadli při mostařských výbězích.

Kaladin se rozhlédl po planinách. Ve tmě a v dešti nebylo mnoho vidět. Ne, není to přirozená rokle. Je to rozpolcená země. Stejně, jako jsou rozpolcení lidé, kteří sem chodí. Kaladin obešel žebříky a šel ještě kousek dál. Sedl si a nohy spustil do rokle. Díval se dolů, jak do ní padá déšť, sledoval kapky ztrácející se v temné hlubině.

Vedle něho začínali vylézat z děr odvážnější baheníci, pobíhali sem a tam a živili se na rostlinách, které nasávaly dešťovou vodu. Lirin kdysi vysvětloval, že deště při velebouřích jsou velmi bohaté na živiny. Specialisté na bouře v Kholinaru a Vedenaru zjistili, že rostliny zalévané vodou z bouřných dešťů prospívají lépe než rostliny zalévané vodou z řek nebo jezer. Jak je mohly tak nadchnout informace, které už dávno znali farmáři a předávali si je z generace na generaci?

Kaladin sledoval kapky deště, jak stékají dolů do rokle, která znamená zapomnění. Byly jako malí sebevražední skokani. Tisíce a tisíce dešťových kapek. Miliony a miliony. Kdo ví, co je čeká v té temnotě? Je to neviditelné, neznámé, dokud se do toho člověk nevrhne. Dokud neskočí dolů do propasti a nenechá se unášet větrem…

„Měl jsi pravdu, táto,“ šeptal. „Člověk nezastaví bouři tím, že bude foukat silněji. Nezachrání lidi tím, že bude jiné zabíjet. Měli bychom se všichni stát lékaři. Každý z nás…“

Mluvil nesouvisle. Přitom mu kupodivu připadalo, že má čistší hlavu než celé ty předchozí týdny. Možná proto, že má jasnou perspektivu. Většina lidí tráví celý život přemítáním o budoucnosti. Jeho budoucností je teď prázdno. Otočil se zpátky a přemýšlel o otci, o Tienovi, o rozhodnutích.

Kdysi vypadal život velmi jednoduše. To bylo ještě předtím, než ztratil bratra a než zažil zradu v Amaramově vojsku. Vrátil by se do téhle nevinné doby, kdyby mohl? Bylo by lepší předstírat, že je všechno tak prosté?

Ne. Zažil těžký pád, zrovna jako tyhle kapky. Vysloužil si jizvy. Skákal ze zdí a potloukl si obličej i ruce. Zabíjel náhodně nevinné lidi. Chodil mezi těmi, co mají srdce jako zčernalý uhel, a obdivoval je. Šplhal se nahoru a letěl a potom padal dolů a klopýtal.

A teď je tady. Na konci toho všeho. Rozumí mnohem víc věcem než dřív, ale přitom se necítí moudřejší. Postavil se na kraj rokle a cítil otcovo zklamání tyčící se nad ním jako stín, jako ty hromy tam daleko.

Nakročil k rokli.

„Kaladine!“

Strnul. Byl to tichý, ale pronikavý hlas. Ve vzduchu se zatřepotala průsvitná postava. Blížila se k němu slábnoucím deštěm. Vrhla se dopředu, potom klesla dolů, jako by nesla něco těžkého. Kaladin dal nohu zpátky na kraj rokle a natáhl ruku. Syl se k ní bez otálení vrhla. Měla podobu létajícího úhoře s kořistí v tlamě.

Proměnila se ve známou postavu dívky a kolem nohou jí vlála sukně. V ruce držela malý tmavě zelený lístek; na konci rozeklaný. Travič černý.

„Co to je?“ zeptal se Kaladin.

Vypadala vyčerpaně. „Tyhle věci jsou moc těžký!“ Zvedla list. „To jsem ti přinesla!“

Vzal jej mezi prsty. Travič černý. Jed. „Proč jsi mi to přinesla?“ zeptal se chraplavým hlasem.

„Myslela jsem…“ Zatvářila se plaše. „No, tehdy jsi tak pečlivě přechovával tyhle listy. Potom jsi je ztratil, když ses snažil pomoct tomu muži v kleci s otroky. Myslela jsem, že ti tím třeba udělám radost.“

Kaladin se málem dal do smíchu. Neměla tušení, co udělala, když mu přinesla list jednoho z nejprudších jedů v Rošáru, aby mu udělala radost. Bylo to bláznivé. A sladké.

„Vypadalo to, že se všechno zkazilo ve chvíli, co jsi ztratil ty listy,“ řekla tiše. „Předtím jsi bojoval.“

„Prohrál jsem.“

Skrčila se a klekla si mu na dlaň. Mlhavá sukně jí splývala po nohách. Kapky deště mu padaly skrz její nehmotné průsvitné tělo na dlaň. „Tak to přece nemáš rád? Já jsem letěla tak daleko… Málem jsem zapomněla sama na sebe. Ale vrátila jsem se. Vrátila jsem se zpátky, Kaladine.“

„Proč?“ zeptal se jí. „Proč se o mě staráš?“

„Proto.“ Dala hlavu na stranu. „Já jsem tě sledovala, víš. Už v armádě. Vždycky jsi bral k sobě mladý necvičený kluky a chránil jsi je, i když jsi třeba sám riskoval. Já si to pamatuju. Jen trochu, ale pamatuju.“

„Jenže jsem je ztratil. Jsou všichni mrtví.“

„Bez tebe by byli mrtví mnohem dřív. Ty jsi jim dal v armádě rodinu. Pamatuju se, jak ti byli vděčný. To mě přitahovalo. Ty jsi jim pomáhal.“

„Ne,“ namítl a svíral v ruce listy traviče. „Všechno, na co sáhnu, zvadne a umře.“ Balancoval na kraji rokle. V dálce burácel hrom.

„Těm mostařům,“ šeptala Syl, „jsi taky mohl pomoct.“

„Je pozdě.“ Zavřel oči a vzpomínal na chlapce, který ten den zemřel. „Už je pozdě. Prohrál jsem. Jsou mrtví. Všichni umřou a není z toho cesty ven.“

„Co kdybys to ještě zkusil?“ Mluvila tiše, ale přesto ji bylo i přes bouřku slyšet. „Co by ti to udělalo?“

Mlčel.

„Tentokrát nemůžeš prohrát, Kaladine. Sám jsi to řekl. Stejně všichni umřou.“

Vzpomněl si na Tiena, na nepřítomný pohled jeho mrtvých očí.

„Většinou nevím, co myslíš, když mluvíš,“ řekla. „Moje mysl je mlhavá. Ale připadá mi, že jestli jsi proti ubližování lidem, tak bys těm mostařům měl pomoct. Co víc bys pro ně mohl udělat?“

„Já…“

„Ještě jeden pokus, Kaladine,“ žadonila šeptem. „Prosím.“

Ještě jeden pokus…

Muži schoulení v kasárnách, kteří tu mají vypůjčenou i tu deku. Vyděšení z bouřky. Vyděšení jeden z druhého. Vyděšení z toho, co přinese příští den.

Ještě jeden pokus…

Vzpomněl si, jak plakal nad mrtvým chlapcem, kterého ani neznal. Kterému se ani nepokusil pomoct.

Ještě jeden pokus…

Otevřel oči. Byl prochladlý a mokrý, ale cítil v sobě maličký teplý plamínek. Plamínek odhodlání. Zaťal pěst a rozdrtil list traviče a vysypal drobky do rokle. Dal dolů druhou ruku, na které seděla Syl.

Vyletěla a třepotala se ve vzduchu. „Kaladine?“

Otočil se k rokli zády a odcházel. Bosými chodidly cákal vodu z kaluží a bezmyšlenkovitě rozšlapoval výhonky skalních pupenů. Svah, po kterém sem přišel, byl pokrytý plochými listy popínavé rostliny, které se jako knihy otevíraly dešti a odhalily ve svém nitru vlající červené a zelené lístky. Mezi rostlinami tančili spreni života − malé zelenavé světélkující kuličky. Byli jasnější než Syl, ale maličké jako spory, a kličkovali mezi kapkami deště.

Kaladin šel stále dál. Stékaly po něm potůčky vody. Když vyšel nahoru na svah, otočil se ke skladišti dřeva, k prostranství, na němž se vždycky scházeli mostaři. Bylo prázdné. Stál tam jen Gaz. Přivazoval utrženou celtu. Kaladin stačil dojít skoro až k němu, než si ho Gaz všiml. Zamračil se: „No jo, princátko je moc velkej srab, aby s tím dokázalo skoncovat, co? Ale jestli si myslíš, že ti dám zpátky ty −“

Náhle zachroptěl a zmlkl, když ho Kaladin popadl pod krkem. Překvapeně zvedl ruku, ale Kaladin ji strčil zpátky, podrazil mu nohy a mrštil jím na kamenitou zem, až se rozstříkla kaluž vody. Gaz vytřeštil oči překvapením a bolestí a začal se vzpouzet, ale Kaladin ho sevřel pevněji.

„Svět se změnil, Gazi,“ řekl. Hlavu měl těsně nad ním. „Já jsem tam u tý rokle umřel. Sem se vrátil jen můj duch a bude se ti mstít.“

Gaz se kroutil a rozhlížel se po nějaké pomoci, byli však široko daleko sami. Kaladinovi nedělalo potíže udržet ho na zemi. Výběhy mostařů měly jednu výhodu. Když člověk vydržel, velmi si posílil svaly.

Kaladin mírně povolil sevření, aby se Gaz mohl několikrát nadechnout. Potom znovu přitlačil. „My dva začneme hezky znova od začátku, ty a já. Z čistýho stolu. A chci, aby ti od začátku byla jasná jedna věc. Já už jsem umřel. Definitivně. Takže mně už nemůžeš ublížit. Jasný?“

Gaz pomalu přikyvoval a Kaladin ho znovu nechal nadechnout chladného vlhkého vzduchu.

„Čtvrtá mostní je teď moje,“ řekl. „Klidně si nám dál dávej úkoly, ale velitel jsem já. Bejvalej velitel dnes padl, takže bys stejně musel vybrat novýho. Jasný?“

Gaz znovu přikývl.

„Učíš se rychle,“ poznamenal Kaladin a nechal Gaze dýchat. Potom ustoupil a Gaz váhavě vstal. V očích měl nenávist, ale snažil se ji skrývat. Zdálo se, že se něčeho bojí − něčeho většího než Kaladinových výhrůžek.

„Chci přestat splácet otrockou kauci,“ řekl Kaladin. „Kolik dostávají mostaři?“

„Dva čistý marky denně,“ odpověděl Gaz, mračil se na něho a třel si krk.

Takže otrok dostane polovinu. Jeden diamantový mark. Almužna, ale Kaladin ji potřebuje. A taky bude potřebovat držet Gaze na uzdě. „Nechám si vyplácet mzdu,“ oznámil mu. „Ale každý pátý mark je tvůj.“

Gaz vytřeštil oči a prohlížel si ho skrz mlhavý opar.

„Za snahu,“ dodal Kaladin.

„Za jakou snahu?“

Kaladin udělal krok k němu. „Za snahu držet se mi z cesty. Jasný?“

Gaz znovu přikývl. Kaladin odešel. Nerad vyhazoval peníze za úplatky, ale Gaz bude potřebovat neustále připomínat, proč nechce Kaladina nechat zabít. Jeden mark za pět dní není žádná velká připomínka − ale člověku, který se nerozpakuje vyjít ven uprostřed bouře jen proto, aby si nabil sfery, by mohla stát za to.

Kaladin se vrátil do malých kasáren čtvrté mostní. Otevřel masivní dřevěné dveře. Muži leželi uvnitř stejně schoulení, jako když odcházel. Něco se však změnilo. To vždycky vypadali tak apaticky?

Ano, vypadali. Změnil se Kaladin, ne oni. Cítil se tak zvláštně vykolejený, jako by si dovolil zapomenout − byť jen zčásti − na posledních devět měsíců. Znovu se vrátil v čase a přemýšlel o tom člověku, kterým býval. O člověku, který vždycky bojoval a bojoval dobře.

Nemůže jím být znovu. Nemůže vymazat všechny ty jizvy. Ale může se od toho člověka něco naučit, jako se učí velitel oddílu od vítězných generálů minulosti. Kaladin Bouří požehnaný je mrtvý, ale Kaladin Mostař je stejné krevní skupiny. Je to potomek, který mnoho zdědil.

Došel k první schoulené postavě. Nespala − kdo by mohl spát za bouře? Muž sebou trhl, když si k němu Kaladin klekl.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se Kaladin. Syl poletovala kolem a studovala mostařovu tvář. Pro něho byla neviditelná.

Muž byl starší, s povadlými lícními svaly, hnědýma očima a krátce zastřiženými prošedivělými vlasy. Nosil krátkou bradku a nikde neměl cejch otroka.

„Jméno?“ opakoval Kaladin.

„Vem tě bouře,“ zavrčel muž a otočil se na druhou stranu.

Kaladin se zarazil, ale potom se k němu opět naklonil a tiše ho oslovil. „Hele, kamaráde, buď mi řekneš, jak se jmenuješ, nebo tě budu pořád otravovat. A jestli se budeš vzpouzet, tak tě vytáhnu ven do bouře a pověsím tě za nohu nad rokli, dokud mi to neřekneš.“

Muž k němu otočil pohled. Kaladin na něj kývl a upřeně se mu díval do očí.

„Teft,“ řekl nakonec. „Jmenuju se Teft.“

„Vidíš, že to nebylo tak těžký,“ poznamenal Kaladin a vzal ho za ruku. „Já jsem Kaladin. Velitel jednotky.“

Muž chvíli váhal a potom vzal Kaladinovu nabízenou ruku a zmateně vraštil čelo. Kaladin si ho matně pamatoval. Je v jednotce už nějakou dobu, přinejmenším pár týdnů. Předtím byl u jiné mostní jednotky. Jedním z trestů pro mostaře, kteří v táboře porušovali předpisy, bylo přeložení do čtvrté mostní.

„Tak odpočívej,“ řekl Kaladin a pustil Teftovu ruku. „Zítra nás čeká perný den.“

„Jak to víš?“ zeptal se Teft a třel si vousatou bradu.

„Protože jsme mostaři,“ odpověděl Kaladin a vstal. „My máme těžký každý den.“

Teft chvilku mlčel a potom se pousmál. „Kelek ví, že je to pravda.“

Kaladin od něho odešel k dalším schouleným postavám. Obešel všechny muže a dotíral a vyhrožoval tak dlouho, dokud se mu každý nepředstavil. Všichni zprvu odolávali. Jako by jejich jména byla to poslední, co jim ještě patří a co jen tak lacino nevydají. Na druhou stranu však byli překvapeni a možná i trochu povzbuzeni tím, že se jich na ně někdo ptá.

Neustále si jména v duchu opakoval a snažil se je zapamatovat. Hlídal je v hlavě jako drahé kameny. Záleželo na nich. Záleželo na jejich nositelích. Možná Kaladin zemře při dalším výběhu, nebo možná klesne pod tou tíhou a poskytne Amaramovi definitivní vítězství. Ale když se usadil na zem a začal spřádat plány, cítil v sobě stále ten malý teplý plamínek.

Byl to plamen učiněných rozhodnutí a objeveného smyslu. Odpovědnosti.

Jak seděl na zemi, Syl mu slétla na nohu a šeptala si sama pro sebe jména všech mužů v jednotce. Sama se cítila povzbuzená. Rozzářená. Šťastná. On z toho necítil ani náznak. Byl unavený, skleslý a mokrý. Ale zahalil se do té odpovědnosti, kterou na sebe vzal. Do odpovědnosti za své mostaře. Držel se jí, jako se horolezec drží poslední skoby, když visí nad propastí.

KONEC
PRVNÍ ČÁSTI

INTERMEZZA

IŠIK • NAN BALAT • SZET

I-1

IŠIK

Išik spěchal na schůzku se dvěma zvláštními, neznámými muži, tiše si pohvizdoval a na vahadle na ramenou mu šplouchala voda v džberech. Na nohou měl vodní sandále a pumpky ke kolenům. Nahoře nic. Nu Ralik mu košili zakázal. Správný Jezerník si ramena nezakrývá, když svítí slunce. Člověk snadno onemocní, když do sebe nenachytá dostatek slunečních paprsků.

Hvízdal si ne proto, že by měl nějaký zvlášť dobrý den. Vlastně ten dnešní den, který mu Nu Ralik dopřál, byl spíš hrozný. Ve džberech mu plavalo jenom pět ryb a z toho čtyři byly ty nejobyčejnější, co mohl najít. Přílivy a odlivy byly nepravidelné, jako by i jezero samo propadlo špatné náladě. Blíží se těžké časy. Když to potvrzuje slunce i příliv, bude to tak.

Průzračné jezero se táhlo daleko do všech stran, bylo široké stovky kilometrů a jeho hladina byla dokonale průzračná. V nejhlubším místě nebylo od mihotavé hladiny na dno víc než dva metry, ale na většině míst nesahala teplá, téměř stojatá voda ani do poloviny lýtek. Hemžily se v ní malé ryby, barevní baheníci a říční spreni, kteří vypadali jako úhoři.

Průzračné jezero bylo samostatnou oázou života. Kdysi si tuto oblast přisvojil král. Zdejší národ byl nazýván Sela Tales a království patřilo k Epochálním královstvím. No, mohli tomu říkat, jak chtěli. Nu Ralik vždycky věděl, že přírodní hranice jsou mnohem důležitější než hranice národů. Išik byl Jezerník. To především. Jakože je slunce nad jeho hlavou a příliv pod jeho nohama.

Sebejistě kráčel vodou, i když se chvílemi šlo špatně. Příjemně studená voda se mu vlnila kolem nohou a sahala mu skoro až pod kolena, ale nešplouchala. Uměl se pohybovat pomalu, nedošlapovat dřív, než si bude jistý, že nešlápne na bodlináče nebo na ostrý kámen.

Vesnice Fu Abra před ním narušovala tu křišťálovou dokonalost jezera. Byl to shluk domků stojících na kamenech vyčnívajících z vody. Jejich kopulovité střechy připomínaly skalní pupeny, které vyrážely po bouři ze země. Čistou hladinu jezera po dlouhé míle nenarušovalo kromě pár domků nic.

Išik potkával sousedy, kteří také chodili vodou stejným pomalým tempem. Vodou se dalo i běhat, ale lidé tu k tomu obvykle neměli důvod. Co by mohlo být tak důležité, aby člověk kvůli tomu musel šplouchat a čeřit vodu?

Išik při té myšlence rozpačitě zakroutil hlavou. Kývl na pozdrav Thaspikovi, snědému muži, který ho míjel na raftu. Měl na něm naložených několik hromádek oblečení a hadrů. Asi je vzal vyprat.

„Hou, Išiku,“ volal na něj vyhublý mužík. „Berou?“

„Neberou,“ zavolal na odpověď. „Vun Makak mi dnes zkazil den. A co ty, jak to jde?“

„Ztratil jsem košili, když jsem pral,“ odpověděl Thaspik přátelsky.

„No jo, to je život. Jsou tu už ti mí cizinci?“

„No jistě. Jsou u Maib.“

„Vun Makak je poslal, aby je nevyjídali u nich doma,“ řekl Išik, ale nezastavil se. „Nebo ji nenakazili těmi jejich věčnými starostmi.“

„Chraň nás slunce a příliv!“ zasmál se Thaspik a pádloval dál.

Dům Maib byl uprostřed vesnice. Išik vlastně nevěděl, co ji tak láká v něm bydlet. On spal většinu nocí spokojeně na raftu. Na Průzračném jezeře ještě nikdy nikdo nenastydl, jedině snad při velebouřích, ale i ty se daly dobře přečkat. Nu Ralik to tak zařídil.

Když přišla velebouře, stáhlo se Průzračné jezero do skulin a děr, a tak stačilo dotáhnout raft do úkrytu mezi skalní výčnělky a schoulit se do něho a tam nejhorší část bouře přečkat. Tady nebyly velebouře tak divoké jako na východě, kde shazovaly balvany a strhávaly domy. Ano, slyšel o tom historky. Nu Ralik ale zařídil, že on nikdy na takové místo muset nebude.

Kromě toho tam nejspíš byla zima. Išik litoval všechny, kdo museli žít v zimě. Proč se prostě neseberou a neodejdou k Průzračnému jezeru?

Nu Ralik dá, že to neudělají, pomyslel si a mezitím došel k domu Maib. Kdyby tak všichni věděli, jak je Průzračné jezero nádherné, to by tu jistě chtěli žít, a potom by člověk nemohl nikam jít, aniž by zakopl na každém kroku o nějakého cizáka.

Vešel do domu. Podlaha byla nízko, pár centimetrů pod vodou. Jezerníci to tak měli rádi. Při odlivu se ovšem někdy domy ocitly na suchu.

Kolem nohou se mu hemžily malé rybky. Obyčejné, nic vzácného. Maib stála uvnitř a vařila v hrnci rybí polévku. Kývla na něho. Byla to robustní žena a už dlouho se Išika snažila nalákat na dobré jídlo, aby si ji vzal. Možná by se měl jednou nechat přemluvit.

Cizinci seděli v koutě u vyššího stolu s podnožkami, aby nemuseli mít nohy ve vodě. Nu Raliku, to jsou přece hlupáci! pomyslel si Išik pobaveně. Sedí uvnitř, aby na ně nesvítilo slunce, mají na sobě košile, aby je nehřálo, a nohy venku z vody. Není divu, že jsou tak zvláštní.

Odložil džbery a kývl na Maib.

Podívala se na něho. „Chytil jsi něco?“

„Nic.“

„No dobře, dnes se podává polívka zadarmo, Išiku. Abych ti trochu vynahradila toho Vun Makaka.“

„Děkuju ti,“ odpověděl a vzal si od ní misku kouřící polévky. Usmála se. Byl jí vděčný. Ještě pár takových misek a bude si ji muset vzít.

„V tom košíku máš kolgrýla,“ poznamenal. „Chytil jsem ho dnes ráno.“

Znejistěla. Kolgrýl byl velmi cenný úlovek. Léčil bolavé klouby a účinkoval ještě měsíc potom, co ho člověk snědl. Někdy po něm člověk dokázal věštit z tvaru mraků a třeba poznal, kdy ho navštíví přátelé. Maib měla kolgrýly ráda; pomáhali jí na bolavé prsty, které na ni Nu Ralik seslal. Z jednoho kolgrýla bude polívka na dva týdny a pak bude zase ona vděčná jemu.

„Vun Makaka na tebe,“ mumlala rozmrzele a šla se podívat. „No to je kus! Na co já tě mám chytit, chlape?“

„Já jsem rybář, Maib,“ odpověděl a usrkl polévku − miska byla přizpůsobená k pití. „Chytit rybáře je těžký. To víš.“ Zasmál se a šel se věnovat návštěvě, zatímco ona stahovala kolgrýla.

Návštěvníci byli tři. Dva byli snědí Makabaci, ovšem ti nejpodivnější Makabaci, jaké kdy viděl. Jeden měl silné nohy, i když Makabaci byli většinou drobní a kostnatí, a úplně holou hlavu. Druhý byl vyšší, měl krátké tmavé vlasy, byl štíhlý a měl široká ramena. Išik si je sám pro sebe pokřtil na Bručouna a Blbouna. Prostě mu tak připadali.

Třetí muž měl světlou pleť jako Alet. Ale ani on nevypadal jako typický Alet. Měl jiné oči a rozhodně nealetský přízvuk. Mluvil selajsky hůř než ostatní muži a mluvil podstatně méně. Působil zádumčivě. Išik si ho pokřtil na Koumese.

To bych rád věděl, jak přišel k té jizvě na hlavě, pomyslel si Išik. Život dál od Průzračného jezera je plný nebezpečí. Samé války, hlavně na východě.

„Jdete pozdě,“ poznamenal vysoký strnulý Blboun. Měl postavu a vzezření vojáka, ale nikdo z nich zbraň neměl.

Išik se zamračil, sedl si a váhavě vyndal nohy z vody. „Copak dnes není Warliho?“

„To je, příteli, den je správný,“ řekl Bručoun. „Ale měli jsme se sejít v poledne. Rozumíte?“ Za všechny mluvil většinou on.

„Poledne ale není tak daleko,“ namítl Išik. „Na mou duši.“ Komu záleží na tom, kolik je hodin? Cizinci. Ti mají pořád naspěch. Bručoun zakroutil hlavou a Maib přinesla polévku. Její dům se nejvíce ze všech ve vesnici přibližoval tomu, co by se dalo pokládat za penzion. Podala Išikovi měkký látkový ubrousek a pohárek sladkého vína, aby co nejrychleji vyrovnala tu rybu.

„Dobře,“ poznamenal Bručoun. „Tak podejte zprávy, příteli.“

„Tenhle měsíc jsem byl u Fu Ralise, Fu Namira, Fu Albasta a Fu Morina,“ řekl Išik. „Toho muže, co hledáte, nikdo neviděl.“

„Ptal jste se správně?“ zeptal se Blboun. „Určitě?“

„Určitě,“ odpověděl Išik. „Dělám to už dlouho.“

„Pět měsíců,“ opravil ho Blboun. „A výsledek žádný.“

Išik pokrčil rameny. „To si mám vymýšlet? To by měl Vun Makak radost.“

„Ne, vymýšlet ne, příteli,“ pokračoval Bručoun. „Nás zajímá jenom pravda.“

„No, tu jsem vám řekl.“

„Přísaháte při tom vašem bohu Nu Ralikovi?“

„Ticho!“ vykřikl Išik. „Vy jste vyslovili jeho jméno? Zbláznili jste se?“

Bručoun se zamračil. „Ale je to váš bůh, ne? Jeho jméno je svatý? Nesmí se vyslovit?“

Ti cizinci jsou tak stupidní. Samozřejmě, že je Nu Ralik jejich bůh, ale vždycky se musí předstírat, že to tak není. Aby si Vun Makak − jeho mladší zlomyslný bratr − myslel, že uctívají jeho, a nezačal žárlit. O těchhle věcech se může mluvit jen ve svaté jeskyni.

„Přísahám při Vun Makakovi,“ řekl Išik. „Ať nade mnou bdí a proklíná mě, jak se mu zlíbí. Hledal jsem poctivě. Žádného cizince, jak jste ho popisovali − bílé vlasy, ostrý jazyk a špičatý obličej − tu nikdo neviděl.“

„Někdy si vlasy barví,“ podotkl Bručoun. „A nosí převleky.“

„Ptal jsem se na ta jména, co jste mi dali,“ řekl Išik. „Nikdo ho neviděl. No, možná bych vám mohl sehnat rybu, která ho najde.“ Prohrábl si neoholenou bradku. „Vsadím se, že to dokáže třeba pahýlník. Ale asi mi bude chvíli trvat, než ho najdu.“

Všichni tři se na něho podívali. „Ono na těch rybách něco je, víte,“ poznamenal Blboun.

„Pověra,“ namítl Bručoun. „Ty se v těch pověrách moc rochníš, Vao.“

Vao určitě nebylo jeho pravé jméno. Išik byl přesvědčený, že používají falešná jména. Proto si na ně pro sebe vymyslel přezdívky. Když můžou mít oni falešná jména, on je může mít taky.

„Co ty na to, Temu?“ vyštěkl Blboun. „Nemůžeme takhle kázat o −“

„Pánové,“ ozval se Koumes. Kývl na Išika, který ještě srkal polévku. Všichni tři přešli do jiného jazyka a pokračovali v debatě.

Išik poslouchal na půl ucha a snažil se přijít na to, jaký jazyk to je. Jazyky mu nikdy nešly. K čemu by je taky potřeboval? Při rybaření nebo prodeji ryb mu to k ničemu není.

Po tom jejich člověku opravdu pátral. Prošel různá místa kolem Průzračného jezera a ptal se lidí. To byl taky jeden z důvodů, proč se nechtěl nechat uhnat od Maib. Musel by se potom usadit, ale to s rybařením nejde dohromady. Přinejmenším s chytáním vzácných ryb.

Nestaral se o to, proč tohohle Hoida hledají, ať je to, kdo je to. Cizinci vždycky hledají věci, které nemůžou mít. Išik si sedl a máchal prsty ve vodě. Bylo to příjemné. Cizinci konečně domluvili. Dali mu další instrukce, zaplatili měšcem sferů a vstoupili do vody.

Jako většina cizinců měli na nohou bytelné boty až ke kolenům. Šplouchali vodou k východu. Išik šel za nimi, kývl na Maib a vzal džbery. Vrátí se později na večeři.

Možná bych ji měl nechat, ať mě nakonec přece jen užene, pomyslel si, když znovu vyšel ven na slunce. S úlevou si povzdechl. Nu Ralik ví, že stárnu. Možná už je čas si odpočinout.

Cizinci šplouchali Průzračným jezerem. Poslední šel Bručoun. Vypadal velmi nespokojeně. „Kde jsi, Roamere? Co je tohle za blbý úkol!“ A potom dodal svou mateřštinou: „Alavanta kamalú kajana.“

A šplouchal za kolegy.

„Blbý úkol ti patří,“ pronesl Išik, zasmál se a vyrazil hledat své nástrahy.

I-2

NAN BALAT

Nan Balat rád zabíjel všechno možné.

Kromě lidí. Lidi ne. Ovšem zvířata, ta zabíjet mohl. Hlavně malá. Nevěděl, proč mu to dělá tak dobře. Ale dělalo.

Seděl na zápraží svého domu a trhal nohy malého kraba. Jednu po druhé. Pokaždé to nejdřív tak hezky křuplo a krab vždycky ztuhl. Potom zatáhl víc a krab se začal cukat. Vazivo nejdřív odolávalo, ale potom začalo praskat, až se ozvalo hlasité křupnutí. Nan Balat držel nohu a dvěma prsty druhé ruky do kraba dloubal.

Uspokojeně si povzdechl. Utrhnout zvířeti nohu ho ukájelo a zbavovalo ho to všech bolestí jeho vlastního těla. Hodil krabí nohu přes rameno a pustil se do další.

Nerad o tomhle svém zvyku mluvil. Ani s Eilitou. Bylo to něco výlučně jeho.

Utrhl další nohu, potom vstal, opřel se o hůl a rozhlédl se po davarských zahradách a jejich kamenných zídkách, porostlých různými druhy rév. Byly krásné, i když jediný, kdo je skutečně dokázal docenit, byla Šalán. V této oblasti Jah Kevedu − položené jihovýchodně od Aletkaru, vyvýšené a přerušené pásem Roháčských štítů − rostla spousta révy. Rostla na všem. Na domech, na schodištích. Venku ve volné přírodě visela ze skalních převisů, všudypřítomná, stejně jako byla v jiných oblastech Rošáru tráva.

Balat došel na konec zápraží. V dálce prozpěvovali divocí písníci na své hřebenovité lastury. Každý v jiném rytmu a jinou melodii, i když melodie v pravém slova smyslu to nebyla. Melodie vytvářejí lidé, ne zvířata. Přesto to však byla píseň a chvílemi se zdálo, že si střídavě zpívají jeden druhému.

Balat opatrně sešel po schodech. Výhonky révy se před ním třásly a uhýbaly z místa, kam dopadla jeho noha. Od Šalánina odjezdu uplynulo už šest měsíců. Dnes od ní dostali vzkaz spřeží, že se jí podařilo uskutečnit první část plánu a stala se svěřenkou Jasny Kholinové. To znamená, že se jeho malá sestřička − která ještě nikdy předtím neopustila domov − pokusí okrást nejbohatší ženu na světě.

Sejít dolů ze schodů mu dalo obrovskou práci. Třiadvacet let, pomyslel si, a už je člověk mrzák. Stále cítil trvalou latentní bolest. Byla to ošklivá zlomenina a lékař mu málem amputoval celou nohu. Měl by být vděčný, že to nakonec nebylo nutné, i když bude do konce života chodit o holi.

Scrapi si s něčím hrála v obytném skleníku, ve kterém rostla šlechtěná tráva a nikde žádné výhony révy. Velký sekernický honič poskakoval, něco okusoval a tykadla měl sklopená až dozadu k hlavě.

„Scrapi,“ zavolal Balat a kulhal k ní, „co to tam máš?“ Sekerník se podíval na pána a postavil tykadla. Potom zatroubil dvěma vzájemně se překrývajícími hlasy a vrátil se ke hře.

Zatracený zvíře, pomyslel si Balat shovívavě, ona nebude poslouchat a nebude. Choval sekerníky už od útlého mládí a zjistil − stejně jako mnozí před ním − že čím chytřejší zvíře je, tím spíš nebude poslouchat. Scrapi byla v zásadě poslušná, ale v drobnostech si nedala říct. Jako malé dítě, když si chce dokázat, že je samostatné.

Když přišel blíž, zjistil, že Scrapi chytila písníka. Byl veliký asi jako dlaň, oblý, ale do špičky, se čtyřma nohama po stranách, kterýma škrábal na lasturu a tím vydával zvuk. Další čtyři nohy měl dole a normálně se jimi držel na kameni. Ty už Scrapi ukousla. Ukousla i dvě z postranních nohou a rozbila lasturu. Balat by byl nejraději písníka sebral a utrhl mu zbývající dvě nohy, ale usoudil, že nebude Scrapi připravovat o zábavu.

Scrapi vyplivla písníka a dívala se na Balata se zvědavě vztyčenými tykadly. Byla hladká a štíhlá; když seděla na hýždích, měla před sebou natažených všech šest nohou. Sekerníci neměli krunýře ani kůži v pravém smyslu. Měli na těle něco mezi tím. Bylo to hladké na dotek a ohebnější než pravý krunýř, ale tvrdší než obyčejná kůže. Povrch byl složený z dílků, které do sebe zapadaly. Scrapi měla zvláštní hranatý obličej a dívala se na Balata hlubokýma černýma očima. Jemně zatroubila.

Balat se usmál a poškrábal ji za ušním otvorem. Zvíře se k němu přitulilo − vážilo možná tolik, co on. Větší sekerníci byli člověku až po pás, ale Scrapi byla menší a rychlejší plemeno.

Písník se zachvěl a Scrapi po něm okamžitě skočila a zakousla se kusadly do jeho lastury.

„Jsem zbabělec, Scrapi?“ zeptal se Balat a sedl si na lavici. Odložil hůl a popadl malého kraba, který se ukrýval vedle lavice a ulitu měl zbarvenou bíle, aby splynula s lavicí.

Držel škubající se zvíře. Zelená tráva, kterou tu pěstovali, byla odvážná a vysunula se nahoru, jakmile prošel. Kolem kvetly exotické květiny, vykukovaly z lastur nebo děr v zemi a ve větru se kývaly polštáře červených, oranžových a modrých květů. Oblast kolem sekerníka byla samozřejmě holá. Scrapi byla plně zaměstnaná svou kořistí a i záhony kultivovaných květin raději zůstávaly zasunuté v zemi.

„Já jsem přece za Jasnou jet nemohl,“ poznamenal Balat a začal krabovi utrhávat nohy. „Tak blízko, aby mohla vzít proměňovač, se k ní může dostat jedině žena. Na tom jsme se shodli. Kromě toho musí někdo zůstat tady a starat se o dům.“

Byly to ale jen výmluvy. Protože si jako zbabělec připadal. Utrhl ještě pár nohou, ale neuspokojil se. Krab byl moc malý a nohy se trhaly snadno.

„Ten plán stejně nejspíš nevyjde,“ řekl si, když trhal poslední nohu. Byl to divný pohled; zvíře bez nohou. Krab byl ještě živý. Ale jak je to možné, když neměl nohy a nemohl se vrtět a vypadal mrtvý jako kámen?

Ruce, pomyslel si. Člověk s nimi mává, aby vypadal jako živý. Proto je máme. Vsunul prsty pod poloviny krabího krunýře a snažil se ho roztrhnout. Aspoň ten kladl krásný odpor.

Jsou rozvrácená rodina. Léta utrpení s otcovými brutálními náladami zahnaly Ašu Jušu do morálního bahna a Teta Wikima do depresí. Duševně zdravý zůstal jenom Nan Balat. Balat a Šalán. Ta byla od všeho izolovaná a nic se jí nedotýkalo. Balat na ni kvůli tomu občas žárlil. Ale jak by bylo možné někoho takového, jako je Šalán, nemít rád? Tichá, ostýchavá, jemná.

Neměl jsem ji nikam pouštět, pomyslel si. Měl jsem všechno zařídit nějak jinak. Ona to sama nezvládne. Nejspíš je z toho všeho vyděšená.

Odhodil kraba přes rameno. Kdyby byl aspoň naživu Heraldan. Jejich nejstarší bratr − říkali mu také Nan Heraldan − protože byl prvorozený − se otci občas postavil. Jenže teď je po smrti a otec také. A zůstala tu po nich rodina invalidů.

„Balate!“ volal kdosi. Na zápraží se objevil Wikim. Zřejmě měl právě za sebou další záchvat melancholie.

„Co je?“ zeptal se Balat a vstal.

Wikim seběhl po schůdcích a utíkal k němu. Tráva a výhonky révy před ním zalézaly do země. „Máme tu problém.“

„Jak důležitý?“

„Dost, řekl bych. Pojď se podívat.“

I-3

SLÁVA NEVĚDOMOSTI

Szet-syn-syn-Vallano, Nepodstatný ze Šinovaru, seděl na dřevěné podlaze hostince a do hnědých kalhot se mu pomalu vsakovalo lávišové pivo. Jeho oblečení − špinavé, otrhané a prodřené − působilo velmi odlišně od prostého, ale elegantního bílého, které měl na sobě před pěti lety, když zavraždil krále Aletkaru.

Hlavu měl skloněnou a ruce svěšené v klíně. Zbraň neměl. Celá léta už nezhmotnil Střepkord a vypadalo to, že se přinejmenším stejně dlouhou dobu nemyl. Nestěžoval si. Když vypadal jako ztroskotanec, lidé s ním jako se ztroskotancem jednali. Ztroskotance nikdo nepožádá, aby šel někoho zavraždit.

„Takže udělá, co mu člověk řekne?“ zeptal se jeden z dělníků z lomu, kteří seděli u stolu. Byl oblečený o poznání lépe než Szet a nebyl tak špinavý. U Szeta bylo těžké rozeznat umouněnou kůži od umouněného oblečení. Seděli tam celkem čtyři a v ruce drželi keramické hrnky. V místnosti to páchlo potem a špínou. Měla nízký strop a místo oken − pouze na závětrné straně − jen jakési štěrbiny.

Stůl byl podivně sešněrován několika koženými pásy, protože dřevěná deska byla uprostřed prasklá.

Túk − Szetův nynější pán − odložil hrnek na skloněnou stranu stolu. Stůl se prohnul pod váhou jeho ruky. „Jo, udělá. Hej, kurpe, podívej se na mě.“

Szet zvedl hlavu. „Kurp“ znamenalo v místním jazyce bav „dítě“. Szet byl na různá hanlivá oslovení zvyklý. Bylo mu pětatřicet a bylo to už sedm let, co byl jmenován Nepodstatným. Přesto lidem z východu připomínali příslušníci jeho národa svýma kulatýma očima, drobnou postavou a tendencí k holohlavosti děti.

„Vstaň,“ řekl Túk.

Szet vstal.

„Poskoč.“

Szet poslechl.

„Nalej si Tonovo pivo na hlavu.“

Szet sáhl po pivu.

„Héj!“ vykřikl Ton a přitáhl si hrnek k sobě. „Tak to ne! Eště jsem nedopil!“

„Taky kdybys dopil,“ poznamenal Túk, „tak by si to nemohl vylejt na hlavu, že jo?“

„Ať udělá něco jinýho, Túku,“ brblal Ton.

„No jo.“ Túk vytáhl z boty nůž a hodil ho Szetovi. „Kurpe, řízni se do ruky.“

„Túku…“ ozval se další z mužů, Amark. „Tohle není správný a ty to víš.“

Túk příkaz neodvolal, a tak Szet poslechl, vzal nůž a řízl se do předloktí. Kolem špinavého nože vytryskla krev.

„Podřízni si krk,“ řekl Túk.

„No tak, Túku!“ vykřikl Amark a vstal. „Já nebudu −“

„Kuš,“ umlčel ho Túk. Se zájmem je sledovalo několik skupinek od sousedních stolů. „Uvidíš. Kurpe, podřízni si krk.“

„Nesmím si vzít život,“ odpověděl Szet tiše jazykem bav. „Jsem Nepodstatný a k mému utrpení patří zákaz okusit smrt vlastní rukou.“

Amark si sedl a tvářil se omámeně.

„Prach a broky, to on vždycky mluví takhle?“ zeptal se Ton.

„Jak takhle?“ zeptal se Túk a napil se z hrnku.

„Spisovně a vybraně. Jako plavook.“

„Jo,“ odpověděl Túk. „On je jako otrok, jenže je Šin a to je víc. Neutíká, neodmlouvá. Ani mu nemusím platit. Je jako parš, ale chytřejší. Má velkou cenu. Pěknejch pár sferů.“ Podíval se na ostatní. „Mohli byste ho brát s sebou do dolů a nechávat si jeho plat. Bude dělat věci, který vy dělat nechcete. Kydat latríny, bílit baráky. Všechno možný.“

„A jak jsi k němu vlastně přišel?“ zeptal se jeden z mužů a poškrábal se na bradě. Túk se přesouval za prací z místa na místo. Tím, že předváděl Szeta, rychle získával přátele.

„No, to je dlouhá historie,“ odpověděl. „To jsem cestoval horama na jihu a slyšel jsem takový houkání. Nebyl to ale vítr, víte, a…“

Byl to naprostý výmysl. Prodal mu ho Szetův bývalý pán − farmář v sousední vesnici − za pytel zrní. A ten ho koupil od obchodního cestujícího, který ho získal od ševce, který ho zase vyhrál ve hře na fanty. A před ním měl Szet ještě přinejmenším desítku pánů.

Neurození temnoocí se vždycky nejdřív radovali, že ho vlastní. Bylo to pro ně něco nového. Pro většinu z nich byli otroci příliš drazí a paršové ještě víc. Takže vlastnit takového člověka jako Szet bylo něco výlučného. Čistil podlahy, řezal dřevo, pomáhal na polích a nosil těžká břemena. Někteří s ním zacházeli lépe, jiní hůř.

Ale vždycky se ho nakonec zbavili.

Možná vycítili, že dokáže mnohem víc, než na co si ho troufnou využít. Mít vlastního otroka byla hezká věc. Ale když ten otrok mluví jako plavook a ví toho mnohem víc než jeho pán? Byli z toho nesví.

Szet se snažil držet v roli a chovat se méně vybraně. Bylo to pro něj těžké. Skoro nemožné. Co by si tihle lidé mysleli, kdyby věděli, že člověk, který jim vynáší nočníky, je Střeponoš a Silovaz? Větroborec jako Paprsky z dávných dob? Ve chvíli, kdy zhmotnil Střepkord, se mu oči změnily z tmavě zelených na plavé a skoro zářily jako safíry. To byl specifický účinek této zbraně.

Lépe, když se to nikdy nedovědí. Szet si liboval v tom, že ho zneužívají. Každý den musel čistit a kopat, ale ne zabíjet, a to pro něho bylo vítězstvím. Ten večer před pěti lety se mu stále vracel jako noční můra. Předtím už příkaz zabít dostal − ale vždycky to musel provést v tichosti a tajnosti. Nikdy předtím nedostal tak hrozné pokyny.

Zabíjej, nič a proklesti si cestu ke králi přes mrtvoly. A nech se přitom vidět. Opatři si svědky. Zraněné, ale živé…

„… no a tenkrát mi přísahal věrnost až do smrti,“ dokončil Túk vyprávění. „A od tý doby je u mě.“

Muži se obrátili k Szetovi. „Je to pravda,“ přisvědčil, jak měl přikázáno. „Každý slovo.“

Túk se usmál. Jeho Szet nijak z míry nevyváděl. Bylo zřejmé, že pokládá za přirozené, že ho poslouchá. Možná díky tomu bude Szetovým pánem déle než ostatní.

„No,“ poznamenal Túk, „tak abych běžel. Zítra vyrážím brzy ráno. Na další nová místa, po neznámých cestách…“

Rád se viděl zkušeným cestovatelem, i když, pokud mohl Szet soudit, se stále pohyboval v širokém kruhu. V této části Bavlandu bylo mnoho dolů − a mnoho malých vesnic. Túk pravděpodobně i v této vesnici už před lety byl a doly byly pro dělníky přesunující se z místa na místo jako dělané. Nebylo pravděpodobné, že by si ho někdo všiml, pokud by tu nebyl člověk s dobrou pamětí na dlouhé přehnané historky.

Přehnané nepřehnané, dělníkům v lomu se líbily a žádali další. Povzbuzovali ho, aby ještě vyprávěl, nabízeli mu pivo a on skromně souhlasil.

Szet seděl tiše se zkříženýma nohama a s rukama v klíně a po předloktí mu stékala krev. Věděli Paršendi, k čemu ho odsuzují, když zahodili jeho Přísežný kámen, když té noci utíkali z Kholinaru? Szet byl povinen získat ho zpět. Stál u cesty a přemýšlel, jestli ho najdou a popraví − doufal, že ho najdou a popraví − dokud nešel kolem obchodní cestující a nezasáhl. Tou dobou stál Szet už jen v bederní roušce. Čest mu kázala zahodit bílé oblečení, protože by ho podle něho snadno poznali, a on musí naopak zůstat naživu a trpět.

Po krátkém vysvětlení, které vynechalo inkriminující podrobnosti, už Szet seděl v obchodníkově vozíku. Obchodník − jistý Avado − si duchapřítomně uvědomil, že by se po králově smrti nemuselo s cizinci zacházet dobře. Namířil si to do Jah Kevedu, aniž by tušil, že si vzal za služebníka Gavilarova vraha.

Aleti po něm nepátrali. Předpokládali, že nechvalně známý Vrah v bílém zmizel společně s Paršendy. Nejspíš čekali, že ho objeví uprostřed Roztříštěných planin.

Horníky postupně Túkovy rozvleklé historky přestaly bavit. Rozloučili se a nedbali na jeho narážky, že by ho další džbánek piva inspiroval k té nejlepší. O tom, jak viděl na vlastní oči, jak Nocipaní ukradli sfer, který v noci černě svítil. Tato historka Szeta vždycky zneklidnila, protože mu připomínala jeho zvláštní černý sfer, který mu dal Gavilar. Pečlivě ho ukryl v Jah Kevedu. Nevěděl, co to je, ale nechtěl riskovat, že ho o to nějaký pán připraví.

Když Túkovi nikdo další drink nenabídl, odpotácel se ven a kývl na Szeta, aby ho následoval. Ulice byla temná. Toto město, Ocelov, mělo náměstí, několik stovek domů a tři hospody. To z něj činilo metropoli Bavlandu; malého, všemi opomíjeného pruhu země jižně od Roháčských štítů. Ze správního hlediska patřila tato oblast k Jah Kevedu, ale i jahkevedský velkokníže se od ní distancoval.

Szet následoval svého pána ulicemi k chudinské čtvrti. Túk byl příliš šetrný, než aby zaplatil nocleh v lepším místě. I skromnější ubytování pro něj bylo příliš drahé. Szet se mu díval přes rameno a přál si, aby vyšla Druhá Sestra − tady na východě známá jako měsíc Nomon − a vydala více světla.

Túk opile vrávoral a najednou upadl na ulici. Szet vzdychl. Nebude to první noc, kdy odnese svého pána až do postele. Klekl si, aby Túka zvedl.

Strnul. Pod tělem jeho pána se zvětšovala kaluž tekutiny. Až v tu chvíli si všiml, že Túkovi ční z krku nůž.

Z postranní uličky se vynořila parta zlodějů. Szet zbystřil. Zahlédl ruku, v níž se ve světle měsíce zableskl nůž. Mířil na něho. Strnul. V Túkově měšci byly sfery, které by mohl použít.

„Počkej,“ sykl druhý zloděj.

Muž s nožem se zastavil. Přiblížil se další a podíval se na Szeta. „To je Šin. S takovým bahňákem se nebudem zdržovat.“

Ostatní vzali Túkovo tělo a vlekli ho do postranní uličky. Muž s nožem opět zbraň zvedl. „Mohl by ale křičet.“

„Tak proč nekřičel? Říkám ti, ty jsou neškodný. Skoro jako paršové. Můžeme ho prodat.“

„Možná,“ přisvědčil druhý hlas. „Je vyděšenej. Koukněte na něj.“

„Pocem,“ řekl první zloděj a kývl na Szeta.

Ten poslechl a došel k uličce, kterou najednou osvětlily sfery z Túkova měšce.

„U Keleka,“ poznamenal jeden z party, „to nestálo za tu námahu. Hrst klipů a dva marky. Ani jedinej brom.“

„Dyť povidám,“ odpověděl první muž. „Tohohle můžeme prodat do otroctví. Jako šinskýho sluhu.“

„Dyť je to eště dítě.“

„Kulový. Takhle vypadají všichni. Hele, co to tam má?“ Muž přehazoval v prstech lesklý kousek kamene, velký asi jako sfer, který sebral druhému zloději, co počítal peníze. Vypadal obyčejně. Malý kousek kamene s několika zasazenými krystaly křemene a rezavou železnou žílou na jedné straně. „Co to je?“

„Ňáká cetka,“ odpověděl další ze zlodějů.

„Je mou povinností vám oznámit,“ pronesl Szet tiše, „že držíte v ruce můj Přísežný kámen. Dokud ho budete mít, jsem váš sluha.“

„Co je tohle za blbost?“ namítl jeden ze zlodějů a vstal.

První zloděj však sevřel kamínek v ruce a ostražitě se podíval na ostatní. Potom se podíval na Szeta. „Můj sluha? A co přesně to jako znamená?“

„Musím vás poslouchat,“ odpověděl Szet. „Ve všem kromě příkazu, abych se zabil.“ Nesměl také uposlechnout příkaz vydat Střepkord, ale o tom nebylo nutné v danou chvíli mluvit.

„Ty mě budeš poslouchat?“ zeptal se zloděj. „To jako všecko, co řeknu?“

„Ano.“

„Úplně všecko?“

Szet zavřel oči. „Ano.“

„No to nezní špatně,“ poznamenal muž zamyšleně. „To vůbec nezní špatně…“

ČÁST DRUHÁ

Bouře osvětlující

DALINAR • KALADIN • ADOLIN

12

JEDNOTA

Starý příteli, doufám, že tě tento vzkaz zastihne ve zdraví. I když vzhledem k tomu, že jsi teď v podstatě nesmrtelný, je u tebe zdraví patrně daná a konstantní věc. 

„Dnes,“ prohlásil král Elhokar − seděl na koňském hřbetě a nad hlavou měl jasnou oblohu − „je den jako stvořený na to, aby člověk zavraždil boha. Nezdá se vám?“

„Nepochybně, Vaše Veličenstvo,“ odpověděl Sadeas s uhlazeným, zdvořilým a vždy chápajícím úsměvem. „Dalo by se to vidět i tak, že by se bohové měli mít na pozoru před aletskou šlechtou. Přinejmenším před většinou z nás.“

Adolin přitáhl otěže. Vždycky znervózněl, když velkokníže Sadeas promluvil.

„Musíme tu jet takhle vpředu?“ zeptal se šeptem Renarin.

„Já chci poslouchat,“ odpověděl Adolin tiše. Jeli s bratrem téměř na začátku kolony, hned za králem a jeho velkoknížaty. Za nimi se táhl dlouhý průvod − tisícovka vojáků v kholinských modrých stejnokrojích, desítky sluhů a dokonce i ženy v krytých nosítkách, aby zapisovaly výsledky lovu. Adolin se na ně podíval a sáhl po polní lahvi.

Byl vyzbrojen Střeplátem, a tak musel být opatrný, aby láhev nerozdrtil. Když měl voják na sobě Střeplát, jeho svaly reagovaly rychleji a s větší silou a obratností a chvíli trvalo, než si na to člověk zvykl. Adolina to stále ještě čas od času překvapilo, i když měl tuto výstroj − kterou zdědil po předcích z matčiny strany − už od svých šestnáctých narozenin. A to už bylo sedm let.

Otočil se a napil se vlažné vody. Sadeas jel po králově levici a Dalinar − Adolinův otec − jako spolehlivý strážce po králově pravici. Poslední velkokníže na lovu byl Vamah. Ten Střeponošem nebyl.

Král vypadal ve svém zlatém Střeplátu oslnivě − samozřejmě, ve Střeplátu vypadal královsky každý. I Sadeas působil ve svém červeném Střeplátu honosně, i když mu trochu na působivosti ubíral buclatý obličej a ruměná barva pleti. Sadeas a král se se Střeplátem příliš stavěli na odiv. A… možná trochu i Adolin. Ten měl Střeplát modrý, zdobený na helmě a náramenících, aby vypadal zvlášť nebezpečně. Jak by se mohl nepředvádět, když má něco tak bombastického jako Střeplát?

Adolin se ještě jednou napil a poslouchal, jak král líčí své nadšení z lovu. V celém průvodu − a skutečně v celé desítce armád − jen jediný Střeponoš nosil Střeplát bez malovaných ozdob. Dalinar Kholin. Adolinův otec nosil Střeplát v jeho původní břidlicově šedé barvě bez příkras.

Dalinar jel s vážnou tváří vedle krále. Helmu měl přivázanou k sedlu a hlavu holou. Měl hranatý obličej a krátké černé vlasy na spáncích prošedivělé. Málokterá žena by Dalinara Kholina nazvala krásným. Rysy měl hrubé a nos křivý. Byla to typická tvář válečníka.

Seděl zpříma na robustním černém ryšádijském hřebci. Byl to jeden z největších koní, jaké Adolin kdy viděl − a jestli král a Sadeas vypadali ve své výstroji majestátně a královsky, Dalinar vypadal jako pravý voják. Pro něj nebyl Střeplát žádná ozdoba. Byl to nástroj. Nikdy ho nevyvedla z míry síla nebo rychlost, které mu Střeplát dodával. Mít Střeplát na sobě mu připadalo přirozené a bez něj se cítil naopak nenormálně. Snad právě to mu vysloužilo pověst jednoho z největších válečníků, kteří kdy žili.

Adolin si vroucně přál, aby otec dokázal ještě v současných dnech tuto svou pověst nějak posílit.

Přemýšlí o těch vidinách, pomyslel si Adolin, když se podíval otci do nepřítomných očí. „Včera v noci to na něj zase přišlo,“ řekl tiše Renarinovi. „Za velebouře.“

„Já vím,“ poznamenal Renarin. Mluvil odměřeně a velmi ukázněně. Vždycky se na chvilku odmlčel, než odpověděl na otázku, jako by v duchu vážil slova. Některé ženy se Adolinovi svěřily, že si vedle Renarina připadají, jako by je čtvrtil na kousky. Zachvěly se, když vyslovily jeho jméno, přestože Adolina jeho mladší bratr nevyváděl z míry ani v nejmenším.

„Co myslíš, že to znamená?“ zeptal se tiše, aby ho kromě Renarina nikdo neslyšel. „Ty otcovy… záchvaty.“

„Nevím.“

„Renarine, my před tím nemůžeme zavírat oči. Vojáci o tom začínají mluvit. Po všech armádách o tom kolují fámy!“

Dalinar Kholin byl na pokraji šílenství. Jakmile přišla velebouře, upadl na zem a začal se třást. Potom blouznil a cosi drmolil. Někdy vstal, ale oči mu plavaly a měl v nich nepřítomný pohled. Adolin ho často musel držet, aby nikomu neublížil, ani sobě.

„Má vidiny,“ pokračoval Adolin. „Nebo si to myslí.“

Adolinův dědeček trpíval halucinacemi. Když zestárl, myslel si, že je zpátky ve válce. Je možné, že by se stalo Dalinarovi totéž? Vrací se do bitev z doby svého mládí, v nichž si vysloužil obrovskou čest a uznání? Nebo se mu vrací ta hrozná noc, kdy přišel Vrah v bílém a zavraždil jeho bratra? A proč po těch záchvatech vždycky mluví o Rytířích Paprsku?

Adolinovi z toho všeho bylo špatně. Dalinar býval Černý Osten, génius bitevního pole, žijící legenda. Společně s bratrem po staletích válek sjednotil bojující velkoknížata Aletkaru. Odrazil bezpočet útoků, vyhrál desítky bitev. Vzhlíželo k němu celé království. A teď tohle.

Co má udělat syn, když člověk, kterého miluje − největší žijící muž − začne ztrácet rozum?

Sadeas mluvil o svém nedávném vítězství. Před dvěma dny získal další živokam a král − jak se zdá − o tom neví. Adolin strnul, když slyšel to vychloubání.

„Měli bychom být vzadu,“ poznamenal Renarin.

„Při našem postavení je to takhle v pořádku,“ namítl Adolin.

„Nemám rád, když jsi moc blízko Sadease.“

Musíme na toho chlapa občas dohlídnout, Renarine, pomyslel si Adolin. On ví, že otci ubývají síly. Jednou na něj zaútočí. Donutil se k úsměvu. Před Renarinem se snažil být klidný a sebejistý. Nebylo to tak těžké. Spokojeně trávil svůj život bojováním, lenošením a nějakou občasnou známostí. V poslední době ho však jeho oblíbené kratochvíle nějak neuspokojovaly.

„… vzor odvahy, Sadeasi,“ říkal zrovna král. „Vedl jste si velice dobře a získal jste živokam. To zasluhuje pochvalu.“

„Děkuju, Vaše Veličenstvo. I když to soupeření přestává být zajímavé, protože o něj někteří nestojí. Patrně i ty nejostřejší zbraně se jednou otupí.“

Dalinar, který mohl na skrytou urážku nějak zareagovat, mlčel. Adolin zaťal zuby. Bylo nehorázné, že se Sadeas do jeho otce v jeho nynějším stavu takhle naváží. Možná by se měl tomu namyšlenému mizerovi postavit on sám. Velkoknížata mezi sebou souboje nevedla, pokud z toho neměla být velká aféra. Ale možná…

„Adoline…“ řekl Renarin varovně.

Adolin se podíval na stranu a natáhl ruku, jako by chtěl zhmotnit Střepkord. Místo toho však chytil otěže. Aby tě bouře vzala, hajzle, pomyslel si, koukej nechat otce na pokoji.

„Musíme probrat ten dnešní lov,“ nadhodil Renarin. Mladší Kholin jel jako obvykle se vzpřímenými zády, v bezchybné pozici, na očích brýle, jako vzor korektnosti a ceremoniálnosti. „Ty se netěšíš?“

„Hmm,“ broukl Adolin. „Lov mi nikdy nepřipadal tak strašně zajímavý, jak ho všichni líčí. Je mi jedno, jak velké zvíře to bude − na konci je to stejně vždycky jenom řezničina.“

To takhle souboj, to je něco. Střepkord v ruce a naproti schopný a obratný soupeř. Muž proti muži, síla proti síle, mysl proti mysli. Lovit nějaké tupé zvíře se s tímhle nedá srovnávat.

„Možná jsi mohl pozvat Janalu,“ poznamenal Renarin.

„Ona by nepřišla,“ odpověděl Adolin. „Potom, co… no, víš. Rilla se včera nechala slyšet. Nejlepší bylo prostě odejít.“

„Měl jsi s ní opravdu jednat uváženěji,“ poznamenal Renarin nesouhlasně.

Adolin zamumlal jakousi vyhýbavou odpověď. Není to jeho vina, že mu žádný vztah nevydrží dlouho. I když, čistě technicky, tentokrát to jeho vina byla. Většinou ale není. Tohle byla výjimka.

Král si začal na cosi stěžovat. Renarin s Adolinem se zdrželi vzadu a Adolin ho neslyšel.

„Jdeme k nim blíž,“ řekl a pobídl koně.

Renarin zvedl oči v sloup, ale následoval ho.

* * *

Spoj je.

Ta slova stále rezonovala Dalinarovou myslí. Nedokázal se jich zbavit. Ničila ho celou cestu přes skalnatou, balvany posetou plošinu Roztříštěných planin.

„Neměli bychom být už náhodou na místě?“ zeptal se král.

„Jsme ještě asi dvě nebo tři planiny od místa lovu, Vaše Veličenstvo,“ odpověděl Dalinar nepřítomně. „Ještě asi tak hodinu, když budeme postupovat podle plánu. Kdybychom našli místo, odkud je dobrý rozhled, možná −“

„Místo s rozhledem? Stačil by tamhleten převis?“

„Řekl bych, že ano,“ odpověděl Dalinar a díval se na věžovitý skalní útvar. „Mohli bychom tam poslat hlídku.“

„Hlídku? Pche. Potřebuju se trochu protáhnout. Vsadím se o pět plných bromů, že budu nahoře dřív než ty.“ A po těchto slovech král za hlasitého dusotu koňských kopyt vyrazil dopředu a nechal za sebou šokovanou skupinu plavooků, služebnictva a stráží.

„Vem tě bouře!“ zaklel Dalinar a pobídl koně. „Adoline, přebíráš velení. Zajisti další planinu. Pro jistotu.“

Dalinarův syn, který se držel vzadu, důrazně přikývl. Dalinar cválal za králem ve zlaté výstroji a v dlouhé modré kapuci. Koňská kopyta bušila do kamene a kolem se míhaly skály. Před nimi se na kraji planiny tyčila vysoká jehlanovitá skalní věž. Takovéto skalní útvary byly tady na Roztříštěných planinách běžné.

Zatracenej kluk. Dalinar stále viděl v Elhokarovi chlapce, i když bylo králi už sedmadvacet. Někdy se ale choval jako kluk. Proč nemůže nejdřív upozornit, než se pustí do takového kousku?

Přesto si však Dalinar během jízdy uvědomoval, že se mu líbí takhle nespoutaně vyrazit; s helmou v ruce, tváří proti větru. Dal se do klusu a tep se mu zrychloval a postupně bral na milost i ten náhlý impulzivní začátek. Na chvíli zapomněl na všechny starosti i na slova, která mu neustále zněla v hlavě.

Král chce závodit? Dobře, Dalinar mu tu radost udělá.

Projel kolem krále. Elhokar měl dobrého koně, ale žádný kůň se nikdy nemohl vyrovnat Švihákovi, čistokrevnému ryšádijci, o dvě dlaně vyššímu a mnohem silnějšímu než obyčejní koně. Ryšádijci si sami vybírali jezdce a v celém táboře je měla jen desítka mužů. Mezi nimi byli i Dalinar a Adolin.

Během několika vteřin se Dalinar dostal na základnu věžovitého útvaru. Vyskočil ze sedla, ještě než se Švihák zastavil. Dopadl na tvrdou skálu, ale Střeplát náraz utlumil. Pod kovovými podrážkami mu zaskřípěl kámen, když se smykem zastavil. Muži, kteří na sobě Střeplát nikdy neměli − zvláště ti, kteří byli zvyklí na jeho podřadnějšího bratříčka, obyčejný krunýř a brnění − by to nikdy nedokázali pochopit. Střeplát nebyla jenom vojenská výstroj. Bylo to mnohem víc.

Doběhl pod skalní věž a za ním cválal Elhokar. Dalinar vyskočil − nohy s posilou Střeplátu ho vynesly dobré dva metry vysoko − a chytil se štěrbiny v kameni. Přitáhl se rukama. I tady mu Střeplát pomáhal, měl v rukou sílu několika mužů. Cítil vzrušení. Bylo jiné než při souboji, ale skoro stejně silné.

Pod sebou zaslechl skřípot kamene. Elhokar šplhal za ním. Dalinar se nedíval dolů. Soustředil pohled na malou plošinu nahoře na desetimetrové skále. Šátral rukama v kovových rukavicích, až našel další prohlubeň. V kovových rukavicích, které byly součástí Střeplátu, měl v rukou cit, jako by byly jenom z tenké kůže.

Zprava se ozval skřípot doprovázený tichým zaklením. Elhokar zvolil jinou cestu a doufal, že Dalinara předběhne, ale dostal se na místo, kde nebyla ani jedna štěrbina, o kterou by se mohl zachytit rukama. To ho zbrzdilo.

Zlatý Střeplát se mu třpytil. Podíval se na Dalinara. Zaťal zuby, podíval se nahoru a potom se vymrštil mocným skokem k vrcholu převisu.

Blázen, pomyslel si Dalinar, když sledoval krále, jak letí vzduchem − na okamžik to vypadalo, jako by se ve vzduchu zastavil − než se zachytil vyčnívajícího kamene. Přitáhl se a šplhal dál.

I Dalinar šplhal ze všech sil, kovové rukavice mu skřípaly po kameni a úlomky kamene odlétaly zpod jeho prstů. Vítr mu smýkal kapucí. Stoupal, přitahoval se nahoru a snažil se ze všech sil dostat před krále. Vrchol už byl na dosah. Natáhl ruku, odhodlaný zvítězit. Přece neprohraje. Musí −

Spoj je.

Na chvilku znejistěl, zaváhal a pustil synovce před sebe.

Elhokar se přitáhl na vrchol věžovité skály a šťastně se rozesmál. Otočil se k Dalinarovi a natáhl k němu ruku. „U všech bouří, strejdo, to byl ale dobrej závod! Tady na konci jsem si fakt myslel, že jsi mě dostal.“

Radost z vítězství v Elhokarově tváři vykouzlila v Dalinarově obličeji úsměv. Tenhle mladík potřebuje vyhrávat. Potřebuje jakákoliv vítězství, i malá. Kolem jeho postavy se začali objevovat spreni slávy − jako malé zlaté průsvitné kuličky. Přilákalo je jeho štěstí z úspěchu. Dalinar byl rád, že počkal a nechal krále vyhrát. Chytil Elhokara za podanou ruku a nechal se vytáhnout nahoru. Na vrcholku přírodní věže bylo pro oba místa dost.

Dalinar zhluboka oddechoval a poplácal krále po rameni, až zařinčel kov o kov. „Byl to krásný závod, Vaše Veličenstvo. A vy jste si vedl opravdu dobře.“

Král zářil štěstím. Jeho zlatý Střeplát se leskl na poledním slunci. Hledí měl zvednuté, odkrývalo jeho světle žluté oči, silný nos a hladce oholenou tvář s plnými rty, která byla až příliš pohledná, se širokým čelem a ostře řezanou bradou. Stejně vypadal i Gavilar, než utrpěl zlomeninu nosu a obrovskou jizvu na bradě.

Pod nimi vystupovala nahoru Modrá garda a část Elhokarova doprovodu; včetně Sadease. Jeho Střeplát červeně zářil, ale nebyl plný Střeponoš, měl Střeplát, ale ne Střepkord.

Dalinar zvedl hlavu. Z této výšky přehlédl široký pás Roztříštěných planin a najednou měl zvláštní pocit, jako by na tomto místě už někdy byl a na Planiny, které připomínaly rozlámané kry, se odtud už díval.

V mžiku se však tento pocit rozplynul.

„Tamhle,“ řekl Elhokar a ukázal prstem v kovové rukavici. „Tam je vidět náš cíl.“

Dalinar si zastínil oči a zaměřil se na velký látkový stan o tři planiny dále, na kterém vlála královská vlajka. Vedly k němu široké stálé mosty. Dostali se poměrně blízko k aletské straně Roztříštěných planin, která patřila pod Dalinarovu správu. Pokud tu žijí vzrostlí roklebloudi, má Dalinar právo na jejich lov i na živokam v jejich srdci.

„Zase jsi měl pravdu,“ poznamenal Elhokar.

„Snažím se z toho udělat pravidlo.“

„To ti nemůžu upírat. I když tě třeba tu a tam porazím v závodě.“

Dalinar se usmál. „Připadal jsem si na chvíli zase mladý, jako když jsem se takhle bláznivě honíval s vaším otcem.“

Elhokar sevřel rty do úzké linky a spreni slávy se rozplynuli. Zmínka o Gavilarovi se ho dotkla. Měl pocit, že ho všichni srovnávají s mrtvým králem a pokládají ho za horšího. Bohužel měl v podstatě pravdu.

Dalinar se dal rychle do pohybu. „Museli jsme vypadat jako dva hlupáci, když se tu takhle honíme. Měl jste mi zdůraznit, abych vám připravil čestnou stráž. Jsme přece ve válečné zóně.“

„Ále, děláš si moc velký starosti. Paršendi takhle daleko do Planin nezaútočili, ani nepamatuju.“

„No ale předevčírem jste měl obavy o svou bezpečnost.“

Elhokar hlasitě vzdychl. „Kolikrát ti to musím vysvětlovat, strýčku? Dokážu se postavit nepříteli se Střepkordem v ruce. Pokud mě máš proti něčemu chránit, tak proti tomu, co na mě pošlou ve chvíli, kdy je ticho a klid a nikdo nedává pozor.“

Dalinar neodpověděl. Elhokar trpí představou, že ho chce někdo zabít. Jenže kdo ho může z něčeho vinit po tom, co se stalo jeho otci?

Je mi to líto, bratře, pomyslel si jako pokaždé, když si vzpomněl na tu noc, co Gavilar zemřel. Sám, daleko od bratra, který ho měl chránit.

„Zabýval jsem se tou věcí, jak jste mě žádal,“ řekl a snažil se zapudit vzpomínky.

„Ano? A na co jsi přišel?“

„Na nic moc, bohužel. Na balkoně nebyly žádné stopy po narušitelích a nikdo ze sluhů v okolí nikoho neviděl.“

„Ale tu noc mě někdo ve tmě skutečně sledoval.“

„Pokud je to tak, už se nevrátil, Vaše Veličenstvo. A nenechal za sebou žádné stopy.“

Elhokar vypadal nespokojeně. Nastala chladná pauza. Dole se Adolin setkal s hlídkou a připravoval přechod jednotky. Elhokar protestoval proti tomu, kolik mužů s sebou Dalinar vzal. Většinu jich při lovu nebudou potřebovat. To zvíře musí zabít Střeponoši, ne vojáci. Jenže Dalinar chtěl mít jistotu, že je jeho synovec v bezpečí. Útoky Paršendů během let pozbyly na razanci. Aletští písaři odhadovali jejich počet na čtvrtinu toho, co bývalo, i když odhadnout to bylo těžké. Přítomnost krále by je však mohla k lehkomyslnému útoku vyprovokovat.

Dalinar cítil vánek a znovu mu to připomnělo ten pocit, že už tu někdy byl, který si uvědomil už před chvílí. Pocit, že stál na vrcholu skály a před sebou měl Spoušť. Pocit hrozné a ohromující perspektivy.

To je ono, pomyslel si. Já jsem skutečně na takovéhle skále stál. To se stalo při − 

Při jednom z jeho záchvatů. Při tom prvním.

Musíš je spojit. Promlouval k němu zvláštní, dunivý hlas. Musíte se připravit. Postav ve svých lidech hráz síly a klidu, stěnu, která odolá větrům. Přestaňte se hašteřit a spojte se. Přichází Věčná Bouře.

„Vaše Veličenstvo,“ utrousil bezděky Dalinar, „já…“ Zmlkl stejně rychle, jako začal mluvit. Co mohl říct? Že měl halucinace? Že si navzdory veškerým doktrínám a selskému rozumu myslí, že ty vidiny by mohly být od Všemohoucího? Že si myslí, že by měli odejít z bojiště a vrátit se do Aletkaru?

Hloupost.

„Chtěl jsi něco?“ zeptal se král.

„Nic. Pojďte za ostatními.“

* * *

Adolin si obtočil jednu z otěží z vepřové kůže kolem ruky, posadil se zpříma na koně a čekal na další várku hlášení hlídek. Podařilo se mu přestat myslet na otce a na Sadease a místo toho přemýšlel, jak vysvětlí roztržku s Rillou, aby u Janaly vyvolal soucit.

Janala měla ráda staré epické básně. Že by jí roztržku podal dramaticky? Usmál se při vzpomínce na její bohaté černé vlasy a šibalský úsměv. Byla odvážná. Škádlila ho, i když věděla, že se dvoří jiné. I toho by mohl využít. Možná měl Renarin pravdu, možná ji skutečně měl pozvat na lov. Představa, že uloví velekorýše, by byla mnohem přitažlivější v přítomnosti někoho krásného s dlouhými vlasy…

„Máme nová hlášení, Jasnopane Adoline,“ řekl Tarilar, který vyběhl nahoru.

Adolin se v duchu vrátil k pracovním záležitostem. Postavil se k příslušníkům Modré gardy na úpatí vysoké skály, na které ještě diskutoval otec s Elhokarem. Tarilar, velitel hlídek, měl vyzáblý obličej a mohutná ramena a hruď. Z určitých úhlů se zdálo, že má vzhledem k tělu nepoměrně malou hlavu.

„Pokračujte,“ řekl Adolin.

„Běžci v předvoji se sešli s náčelníkem lovu a vrátili se zpátky. Na okolních planinách nejsou nikde žádné známky přítomnosti Paršendů. Osmnáctá a jednadvacátá rota jsou na svých místech, ale osm rot ještě nedorazilo.“

Adolin přikývl. „Ať pošle jednadvacátá rota předsunutou hlídku na planiny čtrnáct a šestnáct a ať z nich sledují situaci. A každá ještě dvě hlídky na planiny šest a osm.“

„Šest a osm? Za námi?“

„Kdybych chtěl někoho přepadnout z úkrytu,“ poznamenal Adolin, „obklíčil bych ho zezadu a odřízl mu cestu zpátky. Udělejte to.“

Tarilar zasalutoval. „Ano, Jasnosti.“ A spěchal vyřídit pokyny.

„Opravdu myslíš, že je to nutný?“ zeptal se Renarin, který jel před Adolinem.

„Ne. Ale otec by to stejně nechal udělat. Vždyť víš.“

Nahoře se cosi pohnulo. Adolin zvedl hlavu přesně ve chvíli, kdy král seskočil ze skalní věže. Pelerína mu vlála, jak letěl deset metrů dolů na kamenné podloží u úpatí skály. Adolinův otec stál nahoře a Adolin si dovedl představit, jak asi soptí nad takovou lehkomyslností. Střeplát takový skok zvládne, ale i tak je nebezpečný.

Elhokar hlučně dopadl na zem. Rozletělo se od něj několik úlomků kamene a oblak Záře. Zůstal však vzpřímený. Adolinův otec se dostal dolů bezpečnější cestou. Slezl na nižší převis a skočil až odtud.

Čím dál častěji si vybírá bezpečnou cestu, pomyslel si Adolin. A často mi taky z nějakého důvodu přenechává velení. Zamyšleně pobídl koně a vyjel ze stínu skalní formace. Potřeboval hlášení od stráží vzadu − otec ho bude chtít slyšet.

Projel kolem skupiny plavooků ze Sadeasovy výpravy. Král, Sadeas i Vamah s sebou měli každý svou družinu. Když se na ně Adolin podíval, jak se nesou v pohodlném tenkém oblečení s rozepnutými kabátky v nosítkách se stříškou, která je chrání před sluncem, uvědomil si, jak mu je v jeho masivní výstroji horko. Střeplát je úžasný a dává člověku obrovskou sílu a moc, ale pod horkým sluncem by ho člověk někdy rád vyměnil za něco obyčejnějšího.

Jenže on samozřejmě nemohl být oblečen jako ostatní. Adolin musel chodit v uniformě, i na lov. Přikazoval mu to aletský válečný kodex. Nic na tom neměnila skutečnost, že tento Kodex už celá staletí nikdo nedodržoval. Tedy nikdo s výjimkou Dalinara Kholina a jeho synů.

Adolin projel kolem postávajících plavooků Vartiana a Lomarda, Sadeasových nohsledů. Bavili se natolik hlasitě, že je Adolin slyšel. Možná to bylo záměrně. „Zase se žene za králem,“ řekl Vartian a zakroutil hlavou. „Jako štěňata sekerníků, když ožižlávají pánovi paty.“

„Je to ostuda,“ odpověděl Lomard. „Jak dlouho už Dalinar nezískal živokam? Získá ho, jedině když král rozhodne, že se nebude soutěžit.“

Adolin zaťal zuby a jel dál. Otcova interpretace Kodexu mu nedovolí vyzvat soupeře k souboji, když je ve službě nebo když má velení. Tahle zbytečná omezení ho zlobila, ale Dalinar jejich dodržování vyžadoval z pozice Adolinova velitele. To znamenalo, že nemá možnost s ním argumentovat. Bude si muset najít cestu, jak ty tupé patolízaly k souboji dostat někde jinde, aby jim jasně ukázal, kde je jejich místo.

Největším problémem však bylo, že vlastně mluvili pravdu. Aletská knížectví byla ve své podstatě královstvími a měla svou autonomii i přesto, že za krále uznala Gavilara. Po něm zdědil trůn Elhokar a Dalinar získal Kholinské knížectví.

Většina velkoknížat však svrchovanost krále uznávala pouze formálně. Elhokar se tak ocitl bez vlastního území, které by patřilo výhradně jemu. Měl tendenci vystupovat jako velkokníže Kholinského knížectví a velmi se zajímal o jeho běžné záležitosti. Zatímco měl tedy Dalinar být panovníkem na svém knížectví, ustupoval Elhokarovým vrtochům a všechny své prostředky věnoval na jeho ochranu. Tím ze sebe udělal v očích ostatních slabocha − pouhého glorifikovaného osobního strážce.

Kdysi, když byl Dalinar ještě uznávaný a všemi respektovaný, by si nikdo takové poznámky nedovolil. Ale teď? Dalinar se zúčastňoval stále méně bitev na Planinách a v dobývání cenných živokamů zaostával. Zatímco ostatní bojovali a vyhrávali, Dalinar a jeho synové trávili čas úřadováním.

Adolin chtěl do bitev, zabíjet Paršendy. Co má za smysl dodržovat válečný kodex, když se do války skoro nedostane? Za to můžou ty jeho vidiny. Dalinar nebyl slabý a v žádném případě nebyl zbabělec. Měl jen potíže.

Velitelé vzadu ještě nezaujali pozice, a tak se Adolin rozhodl podat hlášení králi sám. Docválal k němu a cestou se připojil k Sadeasovi, který měl tentýž plán. Sadeas se na něho zamračil. Nedokázal se smířit s tím, že Adolin má Střepkord a on nic. Už léta po něm velmi toužil.

Adolin se mu podíval do očí a usmál se. Kdykoliv se ti zachce se mnou bojovat o můj Střepkord, neváhej a vyzvi mě. Co by neudělal pro to, aby toho úhoře dostal do soubojového ringu.

Když se dostali k Dalinarovi a králi, Adolin rychle promluvil, aby se ke slovu nedostal dřív Sadeas. „Vaše Veličenstvo, mám hlášení hlídek.“

Král si povzdechl. „Nic nového, předpokládám. Opravdu musíme mít kvůli každý maličkosti v armádě hlášení?“

„Jsme ve válce, Vaše Veličenstvo,“ odpověděl Dalinar.

Elhokar útrpně vzdychl.

Ty jsi zvláštní člověk, bratranče, pomyslel si Adolin. Elhokar viděl v každém koutku vrahy, ale hrozbu ze strany Paršendů často podceňoval. Vyrazil by na lov, jako dnes, bez ochranky a skákal by z desetimetrové skály. Ale v noci by nespal ze strachu z vrahů.

„Podej hlášení, Adoline,“ řekl Dalinar.

Adolin zaváhal, připadalo mu hloupé podávat hlášení bez obsahu. „Hlídky nikde neviděly známky přítomnosti Paršendů. Setkaly se s náčelníkem lovu. Dvě roty zajistily další planinu a ostatních osm potřebuje čas, aby mohly přejít. Ale už jsme blízko.“

„Ano, to jsme viděli shora,“ přisvědčil Elhokar. „Možná by nás pár mohlo jet napřed…“

„Vaše Veličenstvo,“ poznamenal Dalinar, „přítomnost vojenských rot by jaksi ztratila smysl, kdybyste jel napřed bez nich.“

Elhokar zvedl oči v sloup.

Dalinar se však nevzdával, tvář měl kamennou jako skály okolo nich. Adolin na něho byl hrdý, když ho viděl tak pevného a neústupného. Proč jen nemůže takový být vždycky? Proč tak často couvne před urážkou nebo výzvou?

„Výborně,“ řekl král. „Uděláme si přestávku a počkáme, než přejde vojsko.“

Králova družina okamžitě zareagovala. Muži seskakovali z koní, ženy poručily nosičům, aby odložili nosítka. Adolin se přesunul dozadu pro hlášení zadních hlídek. Když se vrátil, Elhokar byl prakticky středem pozornosti. Sluha mu postavil malý přístřešek, aby byl chráněn před sluncem, a ostatní podávali víno. Chlazené pomocí nových fabriálů, které dokázaly udržet věci chladné.

Adolin si sundal helmu a otřel si čelo houní, znovu s toužebným přáním připojit se k ostatním a popřát si s nimi vína. Místo toho seskočil z koně a začal hledat otce. Dalinar stál před plátěným přístřeškem, ruce v kovových rukavicích sepjaté za zády, a díval se k východu, směrem k Počátku − ke vzdálenému neviditelnému místu, kde začaly velebouře. Vedle něho stál Renarin a díval se stejným směrem, jako by se snažil vypátrat, co tam otce tak přitahuje.

Adolin dal ruku bratrovi na rameno a Renarin se na něho usmál. Adolin věděl, že se jeho bratr − nyní devatenáctiletý − cítí, jako by mezi ně nepatřil. I když měl meč, téměř nevěděl, jak ho používat. Chatrné zdraví mu téměř nedovolilo trénovat.

„Král měl možná pravdu,“ řekl Adolin. „Možná jsme opravdu měli postupovat rychleji. Já už bych celý ten lov měl nejradši za sebou.“

Dalinar se na něho podíval. „Já jsem v tvém věku měl takové lovy rád. Ulovit velekorýše byl vždycky pro každého mladého muže vrchol lovecké sezóny.“

Už zase, pomyslel si Adolin. Proč vždycky každého tak popudí, že nemá rád lov? „Je to jen přerostlá čala, tati.“

„Tyhle přerostlé čaly mají na délku patnáct metrů a hravě rozšlápnou člověka i ve Střeplátu.“

„Ano,“ připustil Adolin. „Takže ji budeme hodiny lákat na návnadu a přitom se péct na slunci. Když se rozhodne přijít, budeme ji bombardovat šípy a přiblížíme se k ní jen v případě, že bude tak slabá, že se ani nebude moct bránit, když ji zaživa rozsekáme Střepkordama. Velmi ušlechtilé.“

„To není souboj,“ namítl Dalinar. „To je lov. Velká tradice.“

Adolin zvedl obočí.

„Ano,“ připustil Dalinar, „někdy to může být nudné. Ale bylo to královo přání.“

„Tebe pořád dopalujou ty neshody s Rillou, viď, Adoline?“ vložil se do řeči Renarin. „Před týdnem ses těšil. Měl jsi opravdu pozvat tu Janalu.“

„Janala lovy nesnáší. Říká, že je to barbarství.“

Dalinar se zamračil. „Janala? Čí Janala?“

„Dcera Jasnopána Lustowa,“ odpověděl Adolin.

„Ty se o ni ucházíš?“

„Ještě ne, ale už jsem to zvažoval.“

„A co ta druhá dívka? Ta malá, jak měla ráda stuhy do vlasů.“

„Delli? Ale tati, s tou už dva měsíce nic nemám.“

„A předtím jsi měl?“

„Ano.“

Dalinar se poškrábal na bradě.

„Mezi ní a Janalou byly ještě dvě další, tati,“ poznamenal Adolin. „Ty opravdu nic nevíš.“

„Všemohoucí chraň každého, kdo by stihl vědět všechno o tvých avantýrách, chlapče.“

„Poslední byla Rilla,“ poznamenal Renarin.

Dalinar se zamračil. „A s tou…“

„Jsem se včera trochu nepohod,“ odpověděl Adolin. Odkašlal si a rozhodl se změnit téma. „Mimochodem, nepřipadá ti divný, že se chce král účastnit lovu na rokleblouda osobně?“

„Ani ne. Ono se tak často nestává, že se objeví opravdu velký kus, a král kromě toho na lovy chodí málokdy. Je to pro něj jako trénink na boj.“

„Jenže on je paranoidní! Jak to, že najednou chce jít na lov a ukazovat se tu na Planinách před nepřítelem?“

Dalinar se podíval ke královu přístřešku. „Já vím, že působí zvláštně. Král je ale mnohem složitější osobnost, než si lidi myslí. Má strach, aby v něm poddaní neviděli zbabělce kvůli tomu, že se bojí vrahů, a tak si najde jiné způsoby, jak projevit odvahu. Někdy trochu dětinské. Ale není to první člověk, kterého znám, který půjde do bitvy beze strachu, ale přitom má děs z nože číhajícího ve stínu. Typickým znakem nejistoty je siláctví.

Král se učí být vůdcem. On tenhle lov potřebuje. Potřebuje sobě i ostatním dokázat, že má sílu a že si zaslouží vládnout království ve válce. Proto jsem ho podpořil. Úspěšný hon za zvladatelných podmínek mu může zvednout reputaci i sebevědomí.“

Adolin pomalu zmlkl. Bylo zvláštní, jak královy činy najednou dostanou smysl, když se takhle vysvětlí. Adolin se podíval na otce. Jak si může někdo šuškat, že je to zbabělec? Copak lidi nevidí jeho moudrost? 

„Ano,“ řekl Dalinar s nepřítomným pohledem. „Tvůj bratranec je lepší člověk a silnější král, než si lidi myslí. Přinejmenším by mohl být. Jenom musím vymyslet, jak ho dostat z Roztříštěných planin.“

Adolin strnul. „Cože?“

„Nejdřív jsem tomu nerozuměl,“ pokračoval Dalinar. „Spoj je. Mám je spojit. Ale oni jsou přece už spojení. Bojujeme tady bok po boku na Roztříštěných planinách. Máme společného nepřítele, Paršendy. Ale začínám vidět, že jsme jednotní jenom podle jména. Velkoknížata jsou Elhokarovými spojenci jen slovy, ale tahle válka − tohle obléhání − je pro ně jenom hra. Soutěží mezi sebou.

Tady je spojit nemůžeme. Potřebujeme se vrátit do Aletkaru a dosáhnout stability a naučit se pracovat společně jako jeden národ. Roztříštěné planiny nás rozdělují. Ostatní se příliš starají jen o to, aby získali bohatství a prestiž.“

„Jenže být Alet, to je vlastně jenom právě o prestiži a bohatství, otče!“ namítl Adolin. Poslouchal vůbec? „A co Úmluva msty? Velkoknížata přísahala pomstu Paršendům!“

„A taky jsme pomstu hledali.“ Dalinar se podíval na Adolina. „Já vím, že to zní hrozně, Adoline, ale jsou důležitější věci než msta. Gavilara jsem miloval. Hrozně mi chybí a Paršendy nenávidím za to, co udělali. Ale Gavilarovým životním cílem bylo sjednotit Aletkar a já radši půjdu do Prokletí, než bych připustil, že se nesjednotí.“

„Otče,“ poznamenal Adolin dotčeně, „jestli je tu něco špatně, tak je to to, že se málo snažíš. Myslíš si, že si velkoknížata jen tak hrajou? No tak jim ukaž, jak to mají dělat jinak! Neměli bychom mluvit o ústupu, ale naopak o postupu dopředu, o útoku na Paršendy místo obléhání.“

„Možná.“

„V každém případě nemůžeme mluvit o ústupu,“ pokračoval Adolin. Mezi muži se už tak šuškalo o tom, že Dalinar ztrácí tvář. Co by teprve řekli na tohle? „Nemluvil jsi o tom před králem, viď?“

„Zatím ne. Neměl jsem vhodnou příležitost.“

„Prosím, nemluv s ním o tom.“

„Uvidíme.“ Dalinar se otočil k Roztříštěným planinám a do očí se mu opět vloudil nepřítomný pohled.

„Otče…“

„Řekl jsi mi svůj názor, Adoline, a já jsem ti odpověděl. Netlač mě ke zdi. Dostal jsi hlášení od zadních hlídek?“

„Ano.“

„A co předvoj?“

„Kontroloval jsem je osobně a…“ Zmlkl. Sakra. Už je to dost dlouho a je už nejspíš dávno na čase, aby králova výprava postoupila. Poslední vojáci nesmějí opustit planinu, dokud nebude král bezpečně na druhé straně.

Adolin vzdychl a šel pro hlášení. Zanedlouho byli všichni za roklí a postupovali přes další planinu. Renarin dohonil Adolina a snažil se s ním zapříst hovor, ale Adolin odpovídal nepřítomně a jednoslovně.

Zmocňovala se ho zvláštní touha. Většina starších mužů v armádě − včetně těch jen o pár let starších než Adolin − bojovala po otcově boku v dobách jeho slávy. Adolin zjišťoval, že na všechny tyhle vojáky, kteří znali jeho otce a viděli ho bojovat v době, kdy ještě nebyl tak posedlý Kodexem, žárlí.

Dalinar se začal měnit po smrti svého bratra. Ten hrozný den se všechno nějak zvrtlo k horšímu. Ztrátu Gavilara Dalinar málem neunesl a Adolin Paršendům nikdy nezapomene, že způsobili jeho otci takovou bolest. Nikdy. Muži na Planinách bojují z různých důvodů, ale Adolin je tu právě pro tohle. Možná až Paršendy porazí, bude otec zase takový, jako býval. Možná ustoupí i ty děsivé halucinace, které ho pronásledují.

Vpředu Dalinar tiše mluvil se Sadeasem. Oba se na sebe mračili. Snášeli se dost těžko, i když to kdysi bývali přátelé. I to se změnilo tu noc, co zavraždili Gavilara. K čemu mezi nimi mohlo dojít?

Čas plynul a konečně se dostali na místo lovu − na dvojici planin, kam zvíře vylákají k útoku v bezpečné vzdálenosti od přihlížejících. Planiny měly nerovnoměrný povrch, stejně jako všechny ostatní, porostlý odolnými rostlinami schopnými přežít bouři. Množství skalních výčnělků, prohlubní a různých nepravidelností bylo při lovu nebezpečné.

Adolin se připojil k otci, který čekal vedle posledního mostu, než král v doprovodu vojáků přejde na pozorovací planinu. Za ním teprve půjde družina.

„Vedeš si jako velitel dobře, Adoline,“ řekl Dalinar a kývl na skupinu vojáků, kteří procházeli kolem něho a salutovali.

„Mám dobré muže, otče. Nepotřebují, aby jim někdo velel, když přecházejí z jedné planiny na druhou.“

„Ano,“ odpověděl Dalinar. „Ale ty potřebuješ zkušenosti s vedením a oni se musí naučit vidět v tobě vůdce.“ Renarin k nim docválal na koni. Už byl patrně čas přejít na další planinu. Dalinar pokynul na syny, aby šli první.

Adolin chtěl vyrazit, ale zaváhal, protože si na planině za nimi čehosi všiml. Byl to jezdec. Hnal se za loveckou výpravou ze směru od vojenských táborů.

„Otče,“ ukázal na něj Adolin.

Dalinar se okamžitě otočil tím směrem, Adolin však brzy jezdce poznal. Nebyl to posel, jak si zprvu myslel.

„Filuta!“ vykřikl a mával.

Jezdec docválal až k nim. Králův šašek. Byl vysoký a štíhlý a jel na černém valachovi. Na sobě měl tuhý černý kabát a černé kalhoty. Oblečení mu ladilo s havraními vlasy. I když měl u pasu dlouhý tenký meč, pokud si Adolin vzpomínal, nikdy ho nevytáhl. Byl to spíš soubojový fleret než skutečný meč, víceméně symbolická zbraň.

Filuta se usmíval, když se k nim blížil. Měl modré oči, ale nebyl to pravý plavook. Ani temnook. Byl… prostě Filuta. Králův šašek. To byla kategorie sama pro sebe.

„Á, kníže Adolin!“ vykřikl. „To se vám opravdu podařilo vyplížit se od těch mladých žen v táboře na tak dlouhou dobu, abyste stihl lov? No to je úžasné.“

Adolin se nejistě zasmál. „No, zrovna jsme o tom měli takovou debatu…“

Filuta zvedl obočí.

Adolin vzdychl. Stejně na to Filuta nakonec přijde − před tím člověkem se nedá nic zatajit. „Včera jsem měl schůzku na oběd s jednou dámou, ale byl jsem… no, prostě se mi líbí jiná. Jenže ona je taková žárlivá. Tak se mnou teď nemluví ani jedna.“

„Já nevycházím z úžasu, že jste neustále jednou nohou v takové šlamastyce, Adoline. Vždycky je přece ta nová zajímavější než ta předchozí!“

„Ehm, jo. Zajímavější. Jo, to sedí.“

Filuta se opět dal do smíchu, i když se jinak choval velmi důstojně. Není přece jen tak obyčejný přihlouplý královský šašek, jakého mají v každém království. On je králův příruční meč, králův nástroj. Urážet dvořany je pod královu důstojnost − a přesně jako si člověk obléká rukavice, když má manipulovat s něčím nechutným, používá král Filutu, aby se sám nemusel snížit na úroveň nezdvořilosti a hrubosti.

Filuta s nimi byl už několik měsíců a bylo na něm něco… zvláštního. Jiného. Věděl věci, které by vědět neměl. Důležité věci. Potřebné věci.

Filuta kývl na Dalinara. „Vaše Lordstvo…“

„Filuto,“ odpověděl Dalinar strnule.

„A mladý kníže Renarin!“

Renarin sklopil oči.

„Nemáte pro mě ani ten pozdrav, Renarine?“ nadhodil Filuta pobaveně.

Renarin neodpověděl.

„On si myslí, že si z něj budeš utahovat, když promluví, Filuto,“ řekl Adolin. „Dnes ráno mi říkal, že nepromluví ani slovo, když budeš nablízku.“

„No výborně!“ vykřikl Filuta. „Takže já můžu říkat, co se mi zlíbí, a on mi nebude oponovat?“

Renarin zaváhal.

Filuta se naklonil k Adolinovi. „Vyprávěl jsem vám, co jsme zažili s knížetem Renarinem tuhle v noci, když jsme šli přes tábor? Potkali jsme ty dvě sestry, víte, tu modrookou a −“

„To není pravda!“ prohlásil Renarin a začervenal se.

„No ano,“ pokračoval Filuta, jako by se nechumelilo, „vlastně to byly tři sestry a ne dvě, ale kníže Renarin si zcela nespravedlivě dvě z nich přivlastnil a já jsem nechtěl vypadat jako chudák, tak −“

„Filuto.“ Dalinar důrazně učinil jeho vyprávění přítrž.

Filuta se na něho podíval.

„Možná bys mohl ten sarkasmus namířit na ty, co si ho skutečně zasluhují.“

„Jasnopane Dalinare, já jsem ale přesvědčený, že přesně to jsem dělal.“

Dalinar se zamračil. Filutu neměl nikdy zvlášť v oblibě, a když si bude utahovat z Renarina, tak si ho nezíská už vůbec. Adolin pro to měl pochopení, ale Filuta si zásadně bral na mušku Renarina.

Filuta se chystal odejít, ale cestou se ještě přitočil k Dalinarovi a cosi mu šeptal do ucha. Adolin mu nerozuměl. „Ti, kdo zasluhujou moje vtipkování, z něj můžou mít prospěch, Jasnopane Dalinare. On zdaleka není tak křehký, jak si myslíte.“ Mrkl jedním okem a otočil koně na most.

„U všech bouří, tenhle chlap je ale třída,“ poznamenal Adolin. „Někoho tak vtipnýho už jsem neviděl, ani nepamatuju.“

„Mně spíš jde na nervy,“ poznamenal Renarin tiše.

„No to je právě ta sranda.“

Dalinar mlčel. Přešli most, minuli Filutu, který se zastavil a vzal si na mušku skupinku důstojníků − plavooků tak nízkého postavení, že sloužili v armádě, aby si vydělali na živobytí. Několik se jich smálo, když si Filuta utahoval z jednoho z nich.

Dalinar se syny se připojili ke králi a okamžitě za nimi přišel náčelník lovu Bašin. Byl menší postavy s nápadným břichem. Na sobě měl hrubou košili, kožený kabátek a klobouk se širokým okrajem. Byl to temnook prvního nánu. To bylo nejvyšší a nejprestižnější postavení, jaké mohl temnook mít, a umožňovalo se vdát nebo přiženit do rodiny plavooků.

Bašin se poklonil králi. „Vaše Veličenstvo! Úžasná věc! Právě jsme shodili návnadu.“

„Výborně,“ řekl Elhokar a seskočil ze sedla. Adolin s Dalinarem ho následovali. Zacinkaly Střepláty a Dalinar si odvazoval helmu ze sedla. „Jak dlouho to bude trvat?“

„Tak dvě, tři hodiny,“ odpověděl Bašin a vzal otěže králova koně. Podkoní odvedli oba ryšádijce. „My jsme se usadili tamhle.“

Ukázal na planinu, na níž se bude odehrávat lov, oddělenou od planiny, kde se shromáždil doprovod a vojáci. Skupina lovců vedla podél planiny hřmotnou čalu, která táhla provaz shozený druhým koncem přes okraj planiny do rokle. Na provazu byla připoutaná návnada.

„Použili jsme prasečí kosti a maso,“ vysvětloval Bašin. „A postříkali jsme to tu krví. Roklebloud se tady objevuje. Hlídky ho tu viděly už mockrát. Musí tu někde mít hnízdo. Zakuklit se tady určitě nechce. Je na to moc velký a je tu už moc dlouho. Tak to bude dobrý lov. Jakmile se objeví, vypustíme divoká prasata, aby upoutala pozornost, a vy ho zatím můžete oslabit šípy.“

Vybavili se obřími luky − se silnou strunou, ocelovými a tak těžkými, že je mohli používat jedině Střeponoši. Šípy měly násady tlusté jako tři prsty. Byl to poslední vynález aletských techniků a vytvářeli je s pomocí fabriálů. Každý šíp měl malý nabitý drahokam, aby udržel jeho sílu a rychlost, aniž by se zdeformoval. Vývoj těchto šípů vedla Adolinova teta Navani − vdova po králi Gavilarovi a matka Elhokara a jeho sestry Jasny.

Škoda, že odešla, pomyslel si Adolin. Navani byla velmi zajímavá žena. S ní se člověk nikdy nenudil.

Někteří začali jejím šípům říkat Střepkopí, ale Adolin to neměl rád. Střepkordy a Střepláty byly něco zvláštního. Byly to pozůstatky z dávných dob, když byl ještě Rošár obývaný Paprsky. Nedaly se vytvořit žádnými fabriály.

Bašin odvedl krále a velkoknížata do velkého stanu uprostřed pozorovací planiny. Adolin se připojil k otci a chtěl mu podat hlášení o přechodu. Asi polovina vojáků byla na místě, ale část doprovodu ještě na planinu docházela přes velký permanentní most. Nad stanem vlála královská vlajka a uvnitř bylo zřízeno provizorní občerstvení. Vzadu instalovali vojáci stojany na obří luky. Byly hladké a se šípy ve čtyřech toulcích vypadaly zlověstně.

„Myslím, že budete mít na lov hezky,“ řekl Bašin Dalinarovi. „Podle očitých svědků je ten roklebloud velký. Větší než ty, co jste až dosud ulovili, Jasnosti.“

„Gavilar si vždycky přál nějakého skolit,“ poznamenal Dalinar posmutněle. „Miloval lovy na velekorýše a rokleblouda nikdy nedostal. Je to zvláštní, že já jsem jich ulovil už tolik.“

V dálce houkala čala, která táhla návnadu.

„Budete mu muset jít po nohách, Jasnopánové,“ pokračoval Bašin. Rady před začátkem lovu měl v popisu práce a bral je smrtelně vážně. „Roklebloudi, no, vy je obvykle lovíte v období kuklení. Ale nezapomeňte, jak záludní a zlí dokážou být, když se nekuklí. U takhle velkého používejte pořád něco na odvedení pozornosti a útočte z…“ Náhle zmlkl. Potom zabručel a zaklel: „Aby ho bouře sprala. Tomu člověku, co to zvíře cvičil, snad přeskočilo.“

Díval se na druhou stranu planiny. Adolin se podíval týmž směrem. Obrovská krabovitá čala, která táhla návnadu, pomalým, ale odhodlaným krokem kráčela pryč od rokle. Muži, kteří ji měli na starost, na ni křičeli a běželi k ní.

„Omlouvám se, Jasnopane,“ řekl Bašin. „Ona tohle dnes dělá celý den.“

Čala hlasitě houkala. Adolinovi se na tom něco nelíbilo. „Můžeme poslat pro další,“ poznamenal Elhokar. „Netrvalo by tak dlouho −“

„Bašine!“ zpozorněl Dalinar a jeho hlas zněl vyděšeně. „Neměla by být na konci toho provazu ta návnada?“

Náčelník lovu strnul. Provaz, který čala táhla, byl na konci ukousnutý.

Z rokle se vynořilo cosi temného − nepředstavitelně obrovitého − na tlustých chitinových nohou. Šplhalo to na planinu − ne na malou planinu, na které se měl uskutečnit lov, ale na tu druhou, větší, kde se shromáždili všichni pozorovatelé a kde stáli i Dalinar s Adolinem. Byla plná členů královy družiny, neozbrojených hostů, písařek a nepřipravených vojáků.

„Ztělesněné Prokletí,“ poznamenal Bašin.

13

DESET ÚDERŮ SRDCE

Uvědomuji si, že se asi stále ještě zlobíš. Je milé to vědět. Tak jako na tvoje neslábnoucí zdraví jsem se spolehl i na tvou nespokojenost se mnou. Je to jedna z velkých konstant vesmíru, řekl bych. 

Deset úderů srdce.

Jeden.

Tak dlouho trvá, než se zhmotní Střepkord. Pokud Dalinarovi bije srdce jako o závod, bude to dřív.

Dva.

Na bojišti se ta krátká chvilka táhne jako věčnost. Za běhu si nasadil helmu.

Tři.

Roklebloud plácl nohou a roztříštil most plný návštěvníků a vojáků. Dalinar utíkal, Střeplát mu dodával sílu a rychlost. Utíkal za králem.

Čtyři.

Roklebloud se tyčil jako hora. Fialový krunýř měl složený ze vzájemně pospojovaných dílů. Dalinar pochopil, proč Paršendi nazývají tato stvoření bohy. Zvíře mělo pokroucený špičatý obličej a tlamu plnou ostrých kusadel. Patřilo mezi korýše, ale zdaleka to nebyla boubelatá klidná čala. Ze širokých ramen vystupovaly čtyři hrůzu nahánějící pařáty, každý velikosti koně, a desítka menších nohou podpírala krunýř z boku.

Pět.

Jak se zvíře šplhalo na planinu, skřípěl chitin po kameni. Rychlým úderem drápu srazilo čalu s vozem.

Šest.

„Do zbraně! Do zbraně!“ křičel Elhokar přes Dalinara. „Lučištníci, palte!“

Sedm.

„Odveďte jeho pozornost od neozbrojených!“ volal Dalinar na vojáky.

Roklebloud rozbil ulitu čaly a po planině se rozletěly úlomky velikosti velkého talíře. Potom si čalu nacpal do tlamy a pozoroval prchající písaře a sluhy. Obluda zavřela tlamu a čala přestala houkat.

Osm.

Dalinar skočil ze skalnatého převisu. Pět metrů letěl vzduchem, než dopadl na zem. Kolem nohou se mu rozletěly úlomky kamene.

Devět.

Roklebloud zavřeštěl čtyřmi vzájemně se překrývajícími hlasy.

Lučištníci zamířili. Elhokar křičel povely těsně před Dalinarem. Modrá kapuce mu vlála ve větru. Dalinara netrpělivostí brněla natažená ruka.

Deset!

V okamžiku desátého úderu srdce se mu objevil v ruce Střepkord − Meč Přísahy − zhmotněný z mlhy. Na dva metry dlouhý od špice k jílci. V ruce člověka, který by na sobě neměl Střeplát, by byl téměř neovladatelný. Dalinarovi padl do ruky dokonale. Nosil Meč Přísahy od svého mládí. Byl s ním spojen ve stáří dvaceti moldánků. Byl dlouhý a mírně zahnutý, široký asi jako dlaň, s mírně zvlněným vroubkováním u jílce. U špičky byl zahnutý jako rybářský nůž. A teď byl čerstvě po svém zhmotnění mokrý od chladné rosy.

Jeho meč byl součástí jeho já. Cítil podél jeho ostří energii, jako by byl celý nedočkavý. Člověk nepozná skutečný život, dokud nevstoupí do bitvy se Střepkordem a Střeplátem.

„Provokujte ho!“ křičel Elhokar a v ruce se mu objevil Střepkord. Byl dlouhý a štíhlý, s velkou čepelí, po stranách leptaný obrazci deseti základních glyfů. Elhokar nechtěl, aby zvíře uteklo. Dalinar to poznal z jeho hlasu. Dalinar měl však především starost o vojáky a družinu. Tenhle lov se jim všem vymkl z rukou. Snad by měli udržet pozornost rokleblouda po celou dobu, než všichni utečou, a potom se stáhnout a nechat zvíře sežrat čaly a prasata.

Obluda znovu několikahlasně zavřeštěla a uhodila pařátem mezi vojáky. Po Planinách se rozlehl křik mužů, praskání kostí a údery těl o kámen.

Lučištníci vystřelili a mířili zvířeti na hlavu. Do vzduchu vyletěla stovka šípů, jen pár jich však zasáhlo svaly mezi chitinovými deskami. Vzadu volal Sadeas vojáky, aby připravili obří luky. Dalinar však nemohl čekat. Roklebloud je nebezpečný a dostal se příliš blízko k lidem. Teď nastává práce pro Střepkord.

Kolem proběhl Adolin na hřbetě Jistokrevníka. Spíš ovšem proháněl koně, než by skutečně dráždil rokleblouda, jak chtěl Elhokar. Dalinar byl nucený zůstat poblíž krále. Ostatní koně − včetně válečných − se splašili, jen Adolinův bílý ryšádijec zůstal klidný. Během chvilky měl Dalinar Šviháka vedle sebe. Popadl otěže a vyšvihl se do vzduchu. Střeplát mu dodával sílu do nohou. Jedním skokem se ocitl v sedle. Obyčejnému koni by takovým skokem poškodil záda, ale Švihák byl pevný jako skála.

Elhokar zavřel helmu. Po stranách se mu zamlžila.

„Držte se zpátky, Vaše Veličenstvo,“ volal na něho Dalinar, když projížděl kolem. „Počkejte, dokud ho s Adolinem neoslabíme.“ Zvedl ruku a zavřel hledí. I jemu se helma po stranách zamlžila, hledí zapadlo na své místo a strany pro něj zprůhledněly. I přesto potřeboval štěrbiny vpředu. Strany byly sice průhledné, ale pohled přes ně byl jako přes mléčné sklo. Průsvitnost však byla velká přednost Střeplátu.

Dalinar jel ve stínu rokleblouda. Poblíž se shlukli vojáci s kopími. Nebyli zvyklí bojovat s desetimetrovou obludou, ovšem byla to výzva jejich odvaze. Vytvořili formace a snažili se odvést pozornost zvířete od lučištníků a utíkajících civilistů.

Šípy létaly vzduchem, odrážely se od roklebloudova krunýře a víc ohrožovaly vojáky než rokleblouda. Dalinar zvedl ruku a chránil si hledí, když se mu jeden ze šípů odrazil od helmy.

Obluda se zakymácela pod sprškou šípů a jedním plácnutím obrovského pařátu je všechny rozšlápla. Adolin couvl. „Jdu zleva,“ volal, ale jeho slova tlumila helma.

Dalinar přikývl a stočil se na pravou stranu. Projel kolem skupiny vyděšených vojáků ze stínu monstrózního zvířete opět na slunce. Roklebloud zvedl pařát k dalšímu útoku. Dalinar ho podjel, přehodil si Střepkord do levé ruky a bodl stranou do jedné z jeho velkých sloupovitých nohou.

Střepkord téměř bez námahy projel tlustou vrstvou chitinu. Jako vždycky nerozřízl svalovinu, ale zničil celou nohu se stejným efektem, jako kdyby ji uřízl. Končetina zůstala povislá a bezvládná.

Roklebloud znovu zavřeštěl překrývajícími se hlasy. Dalinar sledoval, jak na druhé straně zneškodnil další nohu Adolin.

Roklebloud se zachvěl a otočil se směrem k Dalinarovi. Po stranách mu visely dvě bezvládné nohy. Tělo měl dlouhé a úzké jako rak a na konci placatý ocas. Pohyboval se na čtrnácti nohách. Kolik mu jich musí probodnout, než přestane útočit?

Dalinar otočil Šviháka a zamířil k Adolinovi, jehož modrý Střepkord na dálku zářil. Širokým obloukem si vyměnili strany a každý mířil na další nohu.

„Tak se ukaž, potvoro!“ křičel Elhokar.

Dalinar se otočil. Elhokar našel svého koně a podařilo se mu ho udržet pod kontrolou. Odveta nebyla ryšádijka, ale bylo to nejlepší šinské plemeno. Elhokar seděl pevně rozkročmo v sedle a s vysoko zvednutým Střepkordem se vrhl do útoku. Pokud se bude pohybovat, bude ve Střeplátu chráněn. „Na nohy, Elhokare!“ křičel Dalinar.

Elhokar ho neposlechl a zamířil zvířeti rovnou na hruď. Dalinar zaklel a pobídl Šviháka, když se roklebloud zakymácel. Elhokar se na poslední chvíli otočil a skrčil se, aby se vyhnul nárazu. Obrovský pařát s rachotem dopadl na kámen. Obluda Elhokara minula a vztekle řvala. Její vřeštivý křik se nesl přes rokle.

Král se stočil k Dalinarovi a tryskem ho objel. „Já se ho snažím odlákat, hlupáku, útoč!“

„Já mám ryšádijce,“ křičel na něho Dalinar. „Odlákám ho já, jsem rychlejší!“

Elhokar ho opět neposlouchal. Dalinar vzdychl. Elhokar si jako vždy nenechal poradit. Když se budou dohadovat, budou tím jen ztrácet čas a další životy. Dalinar tedy raději uposlechl. Stočil se ke straně k dalšímu útoku. Švihákova kopyta bušila do kamenného podloží. Král upoutal pozornost rokleblouda a Dalinar se k němu dostal ze strany a probodl mu další nohu.

Obluda čtyřikrát zavřeštěla a otočila se k Dalinarovi. V tu chvíli se k ní přiblížil Adolin z druhé strany a zručným výpadem zneškodnil další končetinu. Zasažená noha povadla a na zvíře ze všech stran dopadaly spršky šípů.

Roklebloud se otřásl, zmatený útoky a dezorientovaný. Začínal ztrácet sílu. Dalinar zvedl ruku a mávl na všechny vojáky, kteří nebyli na koních, aby se stáhli ke stanu. Potom vklouzl bokem vedle rokleblouda a probodl další nohu. To byla už pátá. Možná by teď bylo nejlepší nechat zvíře odplazit se pryč. Když budou trvat na tom, že ho chtějí zabít, budou zbytečně riskovat další životy.

Zavolal na krále, který jel s mečem u boku kousek od něj. Elhokar se na něho otočil, ale bylo zřejmé, že ho neslyší. Nechal rokleblouda být a prudce otočil Odvetu směrem k Dalinarovi.

Ozvala se rána a král i se sedlem se najednou ocitli ve vzduchu. Jak se kůň prudce otočil, utrhl se řemen, kterým bylo sedlo připevněno ke koni, a sedlo i s jezdcem vyletělo do vzduchu. Člověk ve Střeplátu byl pro sedlo i pro koně velikou zátěží.

Dalinar znejistěl a pobídl Šviháka. Elhokar upadl na zem a upustil Střepkord. Zbraň se rozplynula na mlhu a zmizela. To byla ochrana, aby se Střepkordu nemohl zmocnit nepřítel. Střepkord vždycky zmizel, pokud si jeho majitel výslovně nepřál, aby zůstal zachován i potom, co ho upustil.

„Elhokare!“ volal Dalinar. Král se skulil a kapuce se mu obtočila kolem těla. Zastavil se a chvíli omámeně zůstal ležet. Brnění měl na jednom rameni prasklé a v místě praskliny jím unikala Záře. Střeplát však pád zbrzdil. Bude v pořádku.

Pokud −

Ke králi se blížil obrovský pařát.

Dalinara na chvíli zachvátila hrůza a obrátil Šviháka, aby králi pomohl. Ale nestihne to! Ta obluda −

Vzduchem prosvištěl obrovský šíp, zasáhl rokleblouda do hlavy a roztříštil chitinovou vrstvu. Na všechny strany se rozstříkla krev a zvíře zavrávoralo. Dalinar se otočil v sedle.

Poblíž stál Sadeas v rudém Střeplátu a připravoval další obří šíp. Natáhl a vystřelil. Šíp se s ostrým zaskřípěním zabodl obludě do ramene.

Dalinar pozdravně zvedl svůj Střepkord. Sadeas na něj pokynul a zvedl luk. Nebyli to přátelé a neměli se navzájem rádi.

Ale krále hodlali chránit oba. To bylo pouto, které je spojovalo.

„Do bezpečí!“ křikl Dalinar, když míjel krále. Ten se vrávoravě postavil na nohy a přikývl.

Dalinar se vrhl do útoku. Musí upoutat roklebloudovu pozornost na tak dlouho, než se Elhokar dostane z jeho dosahu. Vzduchem létaly další Sadeasovy šípy, ale zvíře jim přestávalo věnovat pozornost. A přestávalo být pomalé. Postupně propadalo stále větší zuřivosti. Divoce troubilo.

Teď nastal nejnebezpečnější okamžik. Už nebude úniku. Roklebloud je bude pronásledovat, dokud je nezabije, nebo dokud nezabijí oni jeho.

Vedle Šviháka prudce dopadl na zem těžký pařát a vyrazil do vzduchu několik úlomků kamene. Dalinar se přikrčil, chránil se Střeplátem a snažil se zvířeti probodnout další nohu. Z druhé strany se o totéž snažil Adolin. Zneškodnili už sedm nohou. Polovinu. Jak dlouho bude ještě trvat, než zvíře padne na zem? Za normálních okolností by v sobě mělo desítky šípů. Bylo těžké odhadnout, jak se bez tohoto úvodního oslabení zachová. Navíc s takhle obrovským jedincem nikdo z nich neměl zkušenosti.

Obrátil Šviháka a snažil se upoutat roklebloudovu pozornost. Naštěstí Elhokar −

„Jsi snad bůh, nebo co?!“ křičel Elhokar.

Dalinar cosi zabručel a ohlédl se přes rameno. Král tedy neutekl. Blížil se ke zvířeti, ruku v bok.

„Já tě pokořím, obludo!“ křičel Elhokar. „Chci tvůj život! Ať vidí své božstvo poražené! Zrovna jako uvidí svého krále mrtvého u mých nohou!“

Zatracený blázen, pomyslel si Dalinar a objel se Švihákem dokola.

Elhokar zhmotnil Střepkord a zaútočil zvířeti na krk. Z prasklého Střeplátu mu unikala Záře. Dostal se blízko a zasáhl zvíře do hrudníku. Lehce prořízl chitin − Střepkord si s ním poradil jako obyčejný meč s vlasy nebo kůží. Potom znovu zabodl zbraň zvířeti do hrudníku a snažil se zasáhnout srdce.

Roklebloud zavřeštěl a zachvěl se a setřásl Elhokara. Král stěží udržel Střepkord. Roklebloud se otočil a ohrozil ocasem Dalinara. Dalinar zaklel a pevně držel otěže, ale pohyb ocasu byl příliš rychlý. Zasáhl Šviháka a Dalinar se v mžiku ocitl na zemi. Střepkord mu vypadl z ruky, a ještě než se rozplynul, rozřízl kámen pod nimi.

„Otče!“ ozval se z dálky hlas.

Dalinar se omámený zastavil na kameni. Zvedl hlavu a viděl, že se Švihák snaží postavit na nohy. Naštěstí si žádnou nezlomil, i když krvácel z oděrek a na jednu nohu kulhal.

„Pryč!“ křikl na něho Dalinar. Tak se zvíře dostane do bezpečí. Na rozdíl od Elhokara ho kůň poslechne.

Dalinar se nejistě postavil na nohy. Z levé strany zaslechl skřípění a otočil se přesně ve chvíli, kdy ho znovu zasáhl roklebloudův ocas a odhodil ho dozadu.

Znovu se s ním celý svět zatočil a s hlasitým třeskotem plechu o kámen padal na zem.

Ne! pomyslel si, opřel se o ruku v kovové rukavici a napřímil se, jako by sám Střeplát věděl, kde je nahoře a kde dole a jak má dopadnout. Dopadl za hlasitého rachotu nohama na zem.

Nabral rovnováhu a rozběhl se ke králi. Cestou začal zhmotňovat Střepkord. Deset úderů srdce. Celá věčnost.

Lučištníci stále stříleli a roklebloudovi čnělo z hlavy několik jejich šípů. Nevšímal si jich. Rozčilovaly ho jen Sadeasovy obří šípy. Adolin mu probodl další nohu a zvíře začalo nejistě vrávorat. Osm ze čtrnácti nohou mu bezvládně viselo podél těla.

„Otče!“

Dalinar se otočil a zahlédl Renarina − v modré kholinské uniformě s dlouhým kabátem zapnutým až ke krku na knoflíky − na koni. „Otče, jsi v pořádku? Nepotřebuješ pomoct?“

„Hlupáku!“ vykřikl Dalinar a natáhl ruku. „Utíkej!“

„Ale −“

„Jsi neozbrojený a nemáš výstroj!“ vykřikl Dalinar. „Vrať se, než tě zabije!“

Renarin zastavil bělouše.

„UTEČ!“

Renarin odcválal. Dalinar se otočil a běžel k Elhokarovi. V ruce se mu mezitím objevil zhmotněný Střepkord. Elhokar stále sekal mečem do roklebloudova hrudníku. Po každém zásahu zvířeti zčernala a odumřela část svalstva. Kdyby se mu podařilo zarazit Střepkord na správné místo, mohl by zničit srdce nebo plíce, jenže dokud zvíře stálo na nohou, bylo to velmi obtížné.

Adolin − věrný jako vždy − dojel ke králi. Snažil se zasáhnout pařáty. Pařáty byly ovšem čtyři a Adolin proti nim sám. Zaútočily na něho dva najednou, a i když se mu z jednoho podařilo z jednoho vyříznout kus svalu, nevšiml si, že mu jde mezitím druhý po zádech.

Dalinar na něj zavolal příliš pozdě. Střepkord praskl a Adolin vyletěl do vzduchu. Obloukem dopadl na zem a skulil se. Střeplát se naštěstí neroztříštil. Díky Heraldům. Popraskal však na hrudníku a po stranách a prasklinami unikaly proužky bílého kouře.

Adolin se nekontrolovaně kutálel. Pohyboval rukama. Žil.

Teď na to však nebyl čas. Elhokar se ocitl sám.

Obluda zaútočila, dupla obří nohou vedle Elhokara a podrazila mu nohy. Střepkord mu vypadl z ruky a zmizel a Elhokar upadl obličejem na kámen.

V Dalinarovi se cosi zlomilo. Jeho výhrady padly a starost o cokoli jiného teď byla bezvýznamná. Syn jeho bratra je v nebezpečí.

Ztratil Gavilara, když ležel opilý, zatímco jeho bratr vedle bojoval o život. Dalinar měl být u něho a měl ho bránit. Z milovaného bratra mu zbyly jen dvě věci. Dvě věci, které mohl chránit v naději, že tím odčiní, co zanedbal. Gavilarovo království a Gavilarův syn.

Elhokar byl sám a byl v nebezpečí.

Na ničem jiném v tu chvíli nezáleželo.

* * *

Adolin omámeně zakroutil hlavou. Otevřel hledí, aby se nadechl čerstvého vzduchu a vyčistil si hlavu.

Bojují. Oni bojují. Slyšel křik, rachot kamenů a hrozivé vřeštění. Cítil pach plísně. Krev velekorýše.

Roklebloud! uvědomil si. Najednou měl jasnou mysl a začal hned zhmotňovat Střepkord a zvedl se na ruce a na kolena.

Kousek od něj se tyčila obrovská obluda jako černý stín na obzoru. Adolin upadl napravo od ní. Jak se mu znovu rozjasnil a zaostřil zrak, viděl, že král není na koni a že má po pádu porušený Střeplát.

Roklebloud zvedl obrovitou nohu a chystal se jí znovu dupnout. Adolin okamžitě pochopil, že se blíží katastrofa. Král přijde o život na obyčejném lovu. Královstvím to otřese v základech, velkoknížata to poštve proti sobě, protože jediné pouto, které je drželo pohromadě, bude pryč.

Ne! pomyslel si Adolin a ještě omámený se snažil vstát.

A potom viděl otce.

Dalinar se rozběhl ke králi s rychlostí a elegancí, které nebyl nikdo jiný − ani ve Střeplátu − schopen. Přeskočil skalní převis, potom se skrčil a vklouzl pod pařát, který se proti němu napřahoval. Mnoho lidí si myslí, že Střeplátu a Střepkordu rozumí, ale Dalinar Kholin jim občas ukáže, jak jsou naivní…

Dalinar se napřímil a vyskočil − stále postupoval stejným směrem dopředu − a o pouhé centimetry uhnul před dalším pařátem, který před ním dopadl na zem a zbortil skalní převis za ním.

Byl to všechno pouhý okamžik. Jako jeden jediný nádech. Třetí pařát mířil na krále. Dalinar vykřikl a vyskočil. Jak smykem uhýbal před padajícím pařátem, pustil Střepkord − ten dopadl na zem a rozplynul se. Zvedl ruce a −

A pařát chytil a odrazil. Shrbil se pod tím nárazem a upadl na jedno koleno. Ozval se obrovský rachot. Náraz krunýře na brnění.

Ale on ho chytil.

Pro Bouřepána! pomyslel si Adolin a sledoval otce, jak stojí nad králem, shrbený pod obrovskou váhou obludy mnohonásobně těžší, než je on sám. Zděšení lučištníci přestali střílet. Adolinovi se tajil dech.

Dalinar držel pařát a vyrovnával jeho tlak. Jeho postava v temně stříbřitém kovovém krunýři jako by zářila. Roklebloud zavřeštěl a Dalinar mu odpověděl mohutným vzpurným křikem.

V posledním okamžiku měl Adolin pocit, že vidí jeho. Že je to on, Černý Osten, ten muž, po jehož boku si tolik přál bojovat. Střeplát Dalinarovi začínal praskat na ramenou a na rukou a podél puklin se linuly proužky světla. Adolin se konečně vzchopil a dal se do pohybu. Musí na pomoc! 

V ruce se mu zhmotnil Střepkord. Stočil se ke straně a bodl rokleblouda do nejbližší nohy. Ozvala se rána. Zbývající nohy zvíře už neudržely, zvlášť když se snažilo přetlačit Dalinara. Zbývající nohy po pravé straně pod váhou jeho těla popraskaly. Kolem se rozstříkla fialová krev a zvíře padlo na bok.

Země se zatřásla. Náraz Adolina málem srazil na kolena. Dalinar pustil ochromený pařát. Nad hlavou se mu vznášely obláčky Bouřné záře, která unikala z prasklin ve Střeplátu. Král se zvedl ze země. Upadl jen před pár vteřinami.

Nejistě vstal a začal ohledávat obrovské zvíře. Potom se otočil ke svému strýci. Černému Ostnu.

Dalinar děkovně kývl na Adolina a jenom pokynul k tomu, co zbylo z krku zvířete. Elhokar přikývl, zhmotnil Střepkord a vrazil ho obludě hluboko do těla. Zelené oči jí pohasly, zčernaly a scvrkly se a do vzduchu se vznesl oblak kouře.

Adolin došel k otci a sledoval, jak Elhokar vráží Střepkord zvířeti do krku. Teď, když bylo mrtvé, Střepkord jeho tělo řezal jako každý jiný meč. Vytryskl gejzír fialové krve a Elhokar pustil Střepkord a sáhl do rány, chvíli ji prosahával rukama zocelenýma Střeplátem, až konečně cosi nahmatal a vytáhl.

Uvolnil a vyndal živokam − obrovský drahokam, který vždycky vyroste v těle každého rokleblouda. Byl hrbolatý a nevybroušený, ale byl to čistý smaragd veliký jako lidská hlava. Byl to největší drahokam, jaký kdy Adolin viděl. A to i malé měly obrovskou cenu.

Elhokar zvedl kořist do výšky. Obklopili ho zlatí spreni slávy. Vojáci spustili vítězný křik.

14

VÝPLATA

Můžu vás ujistit, že je to zcela bezpečný živel. Našel jsem pro něj dobrý domov. Chráním jeho bezpečí jako vlastní kůži, dalo by se říct. 

První ráno potom, co učinil své rozhodnutí, si Kaladin ohlídal, aby vstal dřív než ostatní. Odhodil pokrývku a kráčel přes místnost plnou schoulených přikrytých hromádek. Necítil žádné vzrušení, ale byl odhodlaný. Rozhodnutý znovu bojovat.

Boj zahájil tím, že otevřel dveře dokořán a pustil do místnosti sluneční paprsky. Za ním se ozvalo podrážděné bručení, jak se postupně budili vyčerpaní mostaři. Kaladin se k nim otočil a dal si ruce v bok. Čtvrtá mostní měla momentálně čtyřiatřicet členů. Počet se měnil, ale bylo jich potřeba aspoň pětadvacet, aby unesli most. Kdyby jich bylo méně, most by neudrželi a převrátil by se. Někdy se převrátil i při větším poštu mostařů.

„Vstávat a připravit se!“ vykřikl Kaladin, jak nejlépe uměl, aby to vyznělo co nejvíce vůdcovsky. Překvapil sám sebe svou autoritativností.

Muži mžourali očima.

„To znamená,“ křičel Kaladin, „ven z baráku a seřadit! Buď to uděláte sami, nebo vás vytáhnu jednoho po druhým já!“

U dveří se objevila Syl, sedla si mu na rameno a zvědavě sledovala, co se bude dít. Někteří mostaři si sedli a zmateně se na Kaladina dívali. Jiní se k němu jenom obrátili zády a leželi dál.

Kaladin se zhluboka nadechl. „Tak dobře.“ Prošel místností a vybral si jednoho Aleta jménem Moraš. Byl robustní a silný. Kaladin potřeboval příklad a s hubeným Danym nebo Narmem by žádného efektu nedocílil. Navíc Moraš byl jeden z těch, kteří se obrátili na druhou stranu a spali dál.

Kaladin ho popadl za ruku a vší silou ho zvedl. Moraš se vrávoravě postavil na nohy. Byl to jeden z mladších mostařů, tak v Kaladinově věku, a měl výrazné, ostře řezané rysy.

„Vodbouři!“ vyštěkl Moraš a vytáhl ruku z Kaladinova sevření. Kaladin mu dal ránu do břicha. Moraš v šoku zalapal po dechu a skrčil se bolestí. Kaladin se před něho postavil, vytáhl ho na nohy a přehodil si ho přes rameno.

Málem upadl pod jeho váhou. Naštěstí měl trénink z nošení mostů. Byla to tvrdá práce, ale zároveň efektivní posilování. Ovšem jen málokteří mostaři vydrželi dost dlouho, aby se u nich efekt posilování projevil. Mezi výběhy s mostem byly samozřejmě nepravidelné přestávky. To byl trochu problém. Mostní jednotky trávily spoustu času prázdným zíráním do země nebo vykonáváním podřadných prací a potom najednou vyběhly na mnohakilometrovou trať s mostem na ramenou.

Vynesl šokovaného Moraše ven a posadil ho na kámen. Zbytek tábora byl vzhůru, dřevaři postupně zaujímali svá místa na skladišti dřeva, vojáci klusali na snídani nebo na cvičení. Ostatní mostařské jednotky samozřejmě ještě spaly. Mohly spát déle, pokud neměly ten den službu.

Kaladin nechal Moraše a vrátil se do kasáren. „To samý udělám s každým z vás, pokud budu muset.“

Nemusel. Šokovaní mostaři vylézali ven a mžourali očima. Většina jich stála holými zády ke slunci. Na sobě měli jen krátké kalhoty ke kolenům. Moraš vstal, držel si břicho a zíral na Kaladina.

„Ve čtvrtý mostní se leccos změní,“ oznámil jim Kaladin. „Za prvý se nebude vyspávat.“

„A co teda místo toho budeme dělat?“ namítl Sigzil. Měl snědou pleť a černé vlasy, což znamenalo, že je Makabak, z jihozápadního Rošáru. Byl to jediný mostař, který neměl vousy, a způsob, jak mluvil, nasvědčoval tomu, že je nejspíš azišské nebo emulské národnosti. Cizinci byli mezi mostaři častí − ty, kteří se nedokázali začlenit, prostě poslali na pomocné práce do armády.

„Výborná otázka,“ poznamenal Kaladin. „Budeme trénovat. Každý ráno, než nastoupíme na úklid, vyběhneme cvičně s mostem, abychom posilovali.“

Většina mužů se při těchto slovech začala mračit.

„Já vím, co si myslíte,“ řekl Kaladin. „Že máme už tak dost dřiny. Že bychom měli během těch pár pauz spíš odpočívat.“

„Přesně tak.“ poznamenal Lejten, vysoký statný muž s kudrnatými vlasy. „Tak to totiž je.“

„Není,“ vyštěkl Kaladin. „Výběhy nás vyčerpávají, protože většinu volna proflákáme. Jo, já vím, že máme úklid, latríny, podlahy a tak. Ale nečeká se od nás, že bychom se měli nějak zvlášť nadřít. To je jen tak, abychom se měli čím zabývat. Při práci nás totiž snáz přehlížejí.

Já mám jako váš velitel povinnost chránit vás před smrtí. Proti paršendským šípům toho moc nezmůžu, tak musím aspoň zapracovat na vás. Abyste byli silnější. Abyste dokázali běžet co nejrychlejc, až proti vám budou lítat šípy.“ Jednoho po druhém si muže v řadě prohlédl. „Chci vidět, že čtvrtá mostní už neztratí jedinýho muže.“

Mostaři se na něho nevěřícně dívali. Nakonec se jeden hřmotný chlapík vzadu dal do smíchu. Měl snědou pleť, dlouhé ruce a silný hrudník, zrzavé vlasy a skoro dva metry. Byl to Unkalak. Lidově se jim přezdívalo Roháči. Byli to lidé ze středního Rošáru poblíž Jah Kevedu. Kaladin si ho předešlý večer přejmenoval na „Skálu“.

„Cvok!“ poznamenal Roháč. „Ten člověk, co si myslí, že nám teď velí, je cvok!“ Smál se na celé kolo hlubokým hlasem. Ostatní postupně začínali kroutit hlavou a přidávat se k němu. Kolem nich se vynořilo několik sprenů smíchu − malých stříbrných duchů v podobě rybek. Létali vzduchem sem a tam v kruhových dráhách nebo mezi nimi kličkovali.

„Hej, Gazi,“ křičel Moraš s rukama kolem úst.

Malý jednooký seržant nedaleko od nich mluvil s jakýmisi vojáky. „Co je?“ zamračil se.

„Tenhle po nás chce, abychom cvičně běhali s mostama,“ volal Moraš. „Musíme ho poslouchat?“

„Pche,“ mávl Gaz pohrdavě rukou. „Velitelé se poslouchají jen na poli.“

Moraš se podíval na Kaladina. „Tak to vypadá, že můžeš jít do hajzlu, kámo. Pokud nás nechceš všechny zmlátit do němoty.“

Rozešli se. Někteří muži mířili zpátky do kasáren, jiní do jídelny. Kaladin zůstal stát sám na kamenech.

„To se nepovedlo,“ poznamenala Syl.

„To ne.“

„Vypadáš, že tě to překvapilo.“

„Ne, jenom otrávilo.“ Podíval se na Gaze. Ten se od něho provokativně odvrátil. „V Amaramově armádě jsem dostal kluky, který neměli zkušenosti, ale ne chlapy, co jsou takhle nestydatě vzpurný.“

„Jaký je mezi tím rozdíl?“ zeptala se Syl. Byla to naivní nevinná otázka. Odpověď jí měla být jasná. Místo toho však jen dala hlavu na stranu a dívala se na něho.

„Lidi v Amaramově armádě věděli, že by je mohli přeložit ještě na horší místo. Nebo potrestat. Tihle mostaři ale vědí, že už si sáhli až na dno.“ Vzdychl a uvolnil trochu napětí. „Mám kliku, že jsem je vůbec dostal z baráku.“

„Tak co teď uděláš?“

„Nevím.“ Podíval se směrem, kde stál Gaz. „Vlastně vím.“

Gaz zahlédl, že se k němu Kaladin blíží, a ve tváři se mu objevil strach. Přerušil debatu s vojáky a pospíchal na druhou stranu.

„Syl,“ řekl Kaladin. „mohla bys mi ho sledovat?“

Usmála se a proměnila se v bílou stuhu. Proletěla kolem něho a nechala za sebou stopu, která se postupně rozplynula. Kaladin se zastavil na místě, kde stál Gaz.

Syl se za chvilku vrátila a přeměnila se zpátky v dívku. „Schovává se mezi barákama.“ Ukázala rukou. „Je tam skrčený a čeká, jestli přijdeš.“

Kaladin se usmál a vyrazil mezi domky kasáren. V uličce mezi nimi našel přikrčenou postavu číhající směrem na druhou stranu. Připlížil se ke Gazovi a chytil ho za rameno. Gaz vykřikl a prudce se otočil. Kaladin ho snadno chytil za zápěstí.

Gaz na něho zvedl vystrašené oči. „Já jsem nelhal. Jak je bouře nade mnou. Ty jinde než na poli žádný velení nemáš. Jestli mě praštíš, tak tě −“

„Uklidni se, Gazi,“ odpověděl Kaladin a pustil mu ruku. „Nic ti neudělám. Teda zatím.“

Gaz couvl, třel si rameno a díval se na Kaladina.

„Dnes je třetího,“ poznamenal Kaladin důrazně. „Vejplata.“

„Dostaneš svoje peníze ve stejnou dobu jako ostatní.“

„Ne. Já je dostanu teď. Viděl jsem tě, jak jsi mluvil s tím kurýrem.“ Natáhl ruku.

Gaz zabručel, ale vytáhl měšec a odpočítal sfery. V jejich středu svítila malá bílá světélka. Diamantové marky, každý v hodnotě pěti diamantových čipů. Za jeden čip se dal koupit bochník chleba.

Gaz odpočítal čtyři marky, i když dní v týdnu je pět. Podal je Kaladinovi. Ten je vzal a nechal nataženou dlaň. „Ještě ten poslední, Gaze.“

„Ty jsi říkal −“

„Hned!“

Gaz nadskočil a vytáhl sfer. „Ty teda divně držíš slovo, princátko. Slíbil jsi…“

Zmlkl, když si od něj Kaladin vzal poslední mark a dával mu ho hned zpátky.

Gaz se zamračil.

„Nezapomeňte, odkud ho dostáváte, Gazi. Já budu držet slovo, ale vy nebudete držet část mýho platu. Já vám ho dám sám. Jasný?“

Gaz se tvářil zmateně, ale sfer z Kaladinovy ruky rychle sebral.

„Když se mi něco stane, peníze nebudou,“ poznamenal Kaladin. Potom udělal krok dopředu. Malého Gaze o mnoho převyšoval. „Nezapomeňte na naši dohodu. Nechoďte mi do cesty.“

Gaz se nenechal ponižovat. Uplivl si. Slina dopadla na kámen a pomalu stékala dolů. „Já kvůli tobě nebudu lhát. Jestli si myslíš, že kvůli jednomu mizernými marku za tejden −“

„Nečekám víc než to, na čem jsme se dohodli. Co má dnes čtvrtá v táboře na práci?“

„Večeři a úklid.“

„A výběh?“

„Odpolední pohotovost.“

To znamenalo, že ráno bude volno. To se bude lidem líbit. Budou utrácet čerstvě nabyté sfery za hazard a lehké ženy a možná na chvilku i zapomenou na ten zatracený život, který tu mají. Musejí se vrátit na odpolední pohotovost a čekat na skladišti dřeva pro případ, že by byli povoláni k výběhu. Po večeři budou drhnout hrnce.

Další promarněný den. Kaladin se otočil a odcházel ke skladišti dřeva.

„Ty tu nebudeš nic měnit,“ volal za ním Gaz. „Tihle chlapi nejsou mostaři náhodou.“

Kaladin šel dál a kolem ramene mu poletovala Syl.

„Nemáš žádnou autoritu,“ křičel Gaz. „Nejsi žádnej vojenskej velitel. Jsi jen obyčejnej mostař. Slyšíš? Nemůžeš mít autoritu bez hodnosti!“

Kaladin vyšel z uličky. „Nemá pravdu.“

Syl mu slétla z ramene a třepotala se mu před obličejem. Dala hlavu na stranu a dívala se na něj.

„Autorita na hodnosti nezávisí,“ řekl a pohrával si se sfery v kapse.

„S čím teda souvisí?“

„S lidma, kteří ti ji dají. Jinak se totiž získat nedá.“ Ohlédl se na cestu, kterou přišli. „Syl, ty nespíš, viď?“

„Spát? Spren?“ Zdálo se, že ji ta představa pobavila.

„Mohla bys mě v noci hlídat?“ zeptal se. „Ohlídat, aby se sem nevplížil Gaz a něco mi neproved, až budu spát. Mohl by mě třeba nechat zabít.“

„Ty si myslíš, že by to opravdu udělal?“

Kaladin chvíli přemýšlel. „Ne. Asi ne. Znal jsem desítky takových chlapů. Surovců, co buzerujou. Gaz je gauner, ale myslím, že není vrah. Navíc si nejspíš představuje, že mě vlastně zabít nepotřebuje. Že stačí, když počká, až mě zabijou při výběhu. Ale jistota je jistota.“

„To jo. Ale co když půjde za někým ještě důležitějším, než je on? A řekne mu, aby tě popravil?“

Kaladin se ušklíbl. „Proti tomu nic udělat nemůžu. Ale myslím, že by to neudělal. Vypadal by před nadřízenými jako slaboch.“

Kromě toho byla poprava vyhrazena mostařům, kteří odmítli výběh při bitvě proti Paršendům. Pokud to neudělá, popravit ho nemůžou. Navíc se velitelé vůbec zdráhali nechat popravit mostaře. Za dobu, co byl Kaladin mostařem, jeden z nich spáchal vraždu a byl oběšen za bouře. Jinak ale Kaladin viděl jen to, že se mostařům krátí platy za rvačky nebo že občas někdo dostane bití za to, že zdržuje při výběhu.

Minimální tresty. Velitelé chápali, že život mostařů už nemůže být beznadějnější. Když ještě přitlačí, mostaři už rezignují úplně a nechají se zabít.

To však bohužel také znamenalo, že Kaladin nemá ve své jednotce jako její velitel žádné prostředky, jak si získat a udržet autoritu, a i kdyby ji měl, nemá možnost trestat. Bude je muset motivovat jinak. Přešel skladiště dřeva až k místu, kde tesaři stavěli nové mosty. Po chvilce našel, co hledal − tlusté prkno, připravené na nový přenosný most. Po straně mělo madlo pro mostaře.

„Můžu si to půjčit?“ zeptal se tesaře, který šel kolem.

Tesař zvedl ruku a poškrábal se na hlavě plné pilin. „Půjčit?“

„Nikam to neodnesu, zůstane to tady na skladišti,“ odpověděl Kaladin, zvedl prkno a přehodil si ho přes rameno. Bylo těžší, než čekal. Byl vděčný za polstrovanou koženou vestu, kterou měl na sobě.

„My to ale potom budeme potřebovat…“ odpověděl tesař. Nic však nenamítal, když Kaladin s prknem odešel do tábora.

Vybral si rovný úsek po kamenech kolem kasáren a začal přecházet z jednoho konce na druhý s prknem na rameně. Na kůži ho pálilo vycházející slunce. Chodil stále sem a tam, chvílemi běžel, chvílemi šel, chvílemi popoběhl. Trénoval s prknem na rameni nebo se zvednutýma rukama nad hlavou.

Trénoval doslova do roztrhání těla. Párkrát měl pocit, že to nevydrží, vždycky však v sobě našel rezervu a šel dál, zatínal zuby bolestí a únavou, počítal kroky, aby odvedl pozornost jinam. Tesař, s nímž mluvil, přivedl velitele. Ten Kaladina chvíli sledoval a potom se poškrábal na hlavě, pokrčil rameny a odešel.

Netrvalo dlouho a poblíž se shromáždil hlouček lidí − dřevařů, vojáků a hlavně mostařů. Někteří členové jiných mostařských jednotek trousili jízlivé poznámky, ale muži ze čtvrté mostní se spíše drželi zpátky. Mnozí si ho nevšímali, jiní − prošedivělý Teft, mladší Dany a několik dalších − ho mlčky v řadě sledovali, jako by nemohli uvěřit vlastním očím, co to dělá.

Právě ty jejich pohledy − i když byly udivené a nepřátelské − hnaly Kaladina dál. Běžel, aby ze sebe setřásl ten pocit marnosti. Jeho dřina byla ventilem pro kotel hněvu, který bublal v jeho nitru. Hněvu na sebe sama za to, že ztratil Tiena. Na Všemohoucího, že stvořil svět, v němž se někteří utápějí v přepychu a jiní umírají s mostem na ramenou.

Dělalo mu překvapivě dobře takhle se vyčerpat. Připadal si jako během těch prvních měsíců po Tienově smrti, když do roztrhání těla cvičil s kopím, aby zapomněl. Když zvonilo poledne − a zvony svolávaly vojáky k obědu − zastavil se konečně a odložil velké prkno na zem. Zakroužil ramenem. Běžel celé hodiny. Kde k tomu vzal sílu?

Doběhl k tesařské dílně, setřásl pot z čela na kameny a napil se ze sudu vody. Tesaři většinou mostaře odháněli, když to dělali, ale když Kaladin jedním douškem spolkl dvě naběračky vody s pachutí kovu, nikdo neřekl ani slovo. Vrátil naběračku, kývl na dvojici učňů a odběhl zpátky na místo, kam odložil prkno.

Stál tam Skála − vysoký snědý Roháč − potěžkával prkno a mračil se.

Teft zahlédl Kaladina a kývl směrem ke Skálovi. „On se vsadil o čip s každým z nás, že jsi běhal s lehkým prknem, abys na nás udělal dojem.“

Kdyby tušili, jak je vyčerpaný, nepodezírali by ho. Sebral sílu a vzal si od Skály prkno. Ten ho se zmateným pohledem pustil a sledoval, jak Kaladin běží s prknem zpátky na místo, kde ho ráno vzal. Mávl děkovně na učně a potom odběhl k hloučku mostařů. Skála nevrle odpočítával čipy, které prohrál v sázce.

„Máte volno, jděte na oběd,“ řekl Kaladin svým mostařům. „Odpoledne máme pohotovost, takže za hodinu tady. Potom se sejdeme v jídelně při posledním zvonění před západem slunce. Po večeři máme úklid. Kdo přijde poslední, bude drhnout hrnce.“

Vyběhl zpátky na skladiště dřeva. Všichni ho sledovali nevěřícnými pohledy. O dvě ulice dál zabočil do postranní uličky a opřel se o zeď. Sesunul se na zem a lehl si. Sotva popadal dech.

Měl pocit, že má natažené všechny svaly v těle. Nohy ho pálily, a když se pokusil zatnout pěst, prsty ho neposlouchaly. Byly příliš slabé. Ležel ve vysoké trávě a zhluboka dýchal a kašlal. Do uličky nahlédl voják, který procházel kolem, ale když viděl podle oblečení, že tam leží mostař, beze slova šel dál.

Po chvíli Kaladin pocítil lehký dotek. Otevřel oči a viděl Syl. Jako by ležela na břiše ve vzduchu a tvář měla otočenou k němu. Nohy jí směřovaly ke zdi, ale ta pozice − a to, jak jí splývaly šaty − působila, jako by byla vzpřímená na nohou a ne obličejem dolů.

„Kaladine,“ řekla, „já ti musím něco říct.“

Zavřel oči.

„Kaladine, to je důležité!“ Cítil, jako by mu jakási energie škubla očním víčkem. Byl to velmi zvláštní pocit. Zabručel a donutil se otevřít oči a sednout si. Chodila ve vzduchu, jako by obcházela pomyslný kruh, až stála zpříma před ním.

„Rozhodla jsem se,“ prohlásila, „že jsem ráda, že jsi držel slovo, které jsi dal Gazovi, i když je to odporný člověk.“

Chvíli mu trvalo, než si uvědomil, na co Syl naráží. „Myslíš ty sfery?“

Přikývla. „Myslela jsem, že třeba nebudeš držet slovo, ale jsem ráda, že jsi ho držel.“

„Dobře. Asi bych ti měl poděkovat, že jsi mi to řekla.“

„Kaladine,“ řekla podrážděně a dala si ruce v bok. „To je ale důležitý.“

„Já…“ Odmlčel se a potom se znova opřel hlavou o zeď. „Syl, já jsem rád, že vůbec dýchám. Nechtěj po mně, abych myslel. Prosím. Řekni mi, co máš na srdci.“

„Já vím, co je to lež,“ řekla a sedla si mu na koleno. „Před pár týdny jsem pojmu lež nerozuměla. Ale teď jsem ráda, že nelžeš. Rozumíš mi?“

„Ne.“

„Měním se.“ Zachvěla se. Muselo to být záměrné, protože se celá na okamžik rozplynula. „Vím věci, které jsem ještě před pár dny nevěděla. Je to zvláštní.“

„No, to je asi dobře. Jako že čím víc rozumíš, tím líp. Ne?“

Sklopila hlavu. „Když jsem tě našla včera po bouři u té rokle,“ řekla šeptem, „chtěl ses zabít, viď?“

Neodpověděl. Včera. Jako by to najednou byla celá věčnost.

„Dala jsem ti list,“ pokračovala. „Jedovatý list. Mohl jsi ho použít a zabít se nebo někoho jiného. Tak jsi asi chtěl použít ty listy tenkrát ve vagonu.“ Zvedla hlavu a podívala se mu do očí. V jejím hlase se náhle objevil strach. „Dnes vím, co je to smrt. Proč vím, co je to smrt, Kaladine?“

Zamračil se. „Ty jsi vždycky byla zvláštní. Takovíhle spreni nejsou. Už od začátku.“

„Od začátku?“

Zaváhal. Přemýšlel. Ne, když přišla poprvé, chovala se normálně jako větrní spreni. Dělala mu naschvály. Přilepila mu botu k podlaze a potom se schovala. I když s ním zůstávala po celou dobu jeho otroctví, chovala se většinou jako každý jiný spren. Poletovala od jednoho k druhému a rychle ztrácela zájem o věci.

„Včera jsem nevěděla, co je to smrt,“ řekla. „Dnes to vím. Předtím jsem nevěděla, že se chovám na sprena divně, ale postupně jsem si uvědomila, že to tak je. Jak vůbec vím, jak se má chovat spren? Co vlastně jsem?“

„Já nevím. Záleží na tom?“

„A nemělo by na tom záležet?“

„Ani já nevím, co vlastně jsem. Mostař? Lékař? Voják? Otrok? To všechno jsou jen nálepky. Uvnitř jsem já. O moc jiný já, než jsem byl před rokem. Jenže se tím prostě nemůžu zabývat. Musím jít dál a doufat, že mě tam nohy ponesou.“

„Nezlobíš se, že jsem ti přinesla ten list?“

„Syl, kdybys tam za mnou nepřišla, byl bych do tý rokle skočil. Ten list jsem vlastně hrozně potřeboval. Bylo to to nejlepší, co jsi mohla udělat.“

Usmála se. Kaladin se začal protahovat. Potom vstal a znovu vešel odpočatý do ulic. Syl poletovala ve vzduchu a potom si mu sedla na rameno. Ruce měla vzadu a nohy jí visely dolů, jako když sedí na skalním převisu. „Jsem ráda, že se nezlobíš. I když si myslím, že to, co se se mnou děje, je tvoje vina. Předtím, než jsem tě potkala, mě nikdy ani nenapadlo uvažovat o lži nebo o smrti.“

„Já už jsem takovej,“ odpověděl suše. „Kudy chodím, tudy nosím smrt. Já a Nocipaní.“

Zamračila se.

„To byl −“ začal.

„Já vím,“ odpověděla. „To byla ironie.“ Dala hlavu na stranu. „Já vím, co je to ironie.“ Zasmála se. „Vím, co je to ironie!“

Pro Bouřepána, pomyslel si Kaladin, tohle nevypadá dobře.

„Tak počkej,“ řekl. „Tohle se ti ještě nikdy nestalo?“

„Já nevím. Já si nepamatuju nic z dřívější doby než tak za poslední rok. Co jsem tě viděla poprvé.“

„Fakt?“

„Na tom není nic divnýho,“ řekla a pokrčila průsvitnými rameny. „Většina sprenů má krátkou paměť.“ Zaváhala. „Já nevím, proč to vlastně vím.“

„Třeba je to normální. Třeba už jsi tímhle jednou prošla a jenom si to nepamatuješ.“

„To mě teda moc neuklidnilo. Nelíbí se mi zapomínat.“

„Smrt a lhaní se ti přece taky nelíbí.“

„Nelíbí. Ale kdybych to zapomněla…“ podívala se před sebe a Kaladin ji sledoval a všiml si dvou větrných sprenů, jak poletují po obloze sem a tam, bezstarostní, volní.

„Bojíš se jít dopředu,“ řekl. „Ale děsíš se, že by ses vrátila tam, kde jsi byla.“

Přikývla.

„Já vím, jak se cítíš,“ dodal. „Pojď. Potřebuju se najíst a po obědě mám ještě práci.“

15

NÁVNADA

Nesouhlasíš s mou cestou. Rozumím tomu, pokud je možné porozumět někomu, s kým naprosto nesouhlasím. 

Ještě čtyři hodiny po lovu na rokleblouda Adolin dohlížel na úklid. Obluda zničila most vedoucí zpátky k vojenským táborům. Naštěstí někteří vojáci zůstali na druhé straně a mohli jít pro mostní jednotku.

Adolin procházel mezi vojáky a vybíral od nich hlášení. Pozdní odpolední slunce se začínalo sklánět k obzoru. Vzduch byl cítit plísní a zatuchlinou. Byl to pach velekorýší krve. Zvíře leželo na místě, kam upadlo, hruď mělo otevřenou. Vojáci se snažili odklízet odpad, kolem něhož už se nahromadilo množství baheníků, kteří se přišli přiživit na zdechlině. Po Adolinově levici ležely dlouhé řady mužů. Pod hlavami měli místo polštářů stočené pláště nebo košile. Ošetřovali je lékaři z Dalinarova vojska. Adolin v duchu blahořečil otci, že lékaře vždycky bere s sebou i na rutinní výpravu, jako byla tato.

Šel dál. Na sobě měl stále ještě Střeplát. Vojáci mohli zatím odejít do tábora jinou cestou. Na druhé straně byl ještě jeden most, který vedl dál do Planin. Mohli se posunout směrem na západ a vrátit se oklikou. Dalinar však − k Sadeasově nespokojenosti − nařídil, aby počkali a postarali se o raněné nebo odpočívali, než přijdou mostaři.

Adolin se podíval ke stanu, z něhož se ozýval smích. Svítilo v něm několik velkých rubínů. Byly posazené na tyčích a na místě je drželo speciální zlaté ozubení. Byly to fabriály, které vydávaly teplo, i když nikde poblíž nehořel žádný oheň. Adolin nechápal, jak fabriály fungují. Ty složitější potřebovaly velké drahokamy.

Plavooci si tu opět krátili dlouhou chvíli zábavou, zatímco on pracoval. Tentokrát mu to nevadilo. Po takovéhle katastrofě by se bavit nedokázal. A katastrofa to byla. Přišel nižší důstojník se seznamem obětí. Jeho manželka ho přečetla a potom listinu předali Adolinovi a odešli.

Po lovu zůstalo skoro padesát mrtvých a dvojnásobek raněných. Mnoho z nich Adolin osobně znal. Když odevzdali první odhad ztrát králi, odložil ho se slovy, že padlí vojáci budou odměněni za svou statečnost pozicemi ve vojsku Heraldů tam nahoře. Jako by zapomněl, že nebýt Dalinara, byl jedním z nich i on.

Adolin hledal otce pohledem. Dalinar stál na kraji planiny a opět se díval směrem na východ. Co to tam pořád hledá? Nebylo to poprvé, co se Adolinův otec choval zvláštně, ale tentokrát to vypadalo obzvlášť dramaticky. Stál pod tou obrovitou obludou a držel ji, aby nemohla zaútočit na jeho synovce. Střeplát mu přitom zářil. Adolinovi se ten obraz vryl do paměti.

Ostatní plavooci se shlukli kolem Dalinara. Adolin neslyšel jedinou narážku na otcovu slabost, ani od Sadeasových lidí. Doufal, že to tak vydrží. Dalinar je skutečně hrdina, ale jen chvílemi. V posledních týdnech se mluvilo o tom, jak zřídka chodí na Planiny a jak postupně ztrácí jiskru, kterou míval.

Adolin toužil po něčem víc. Dnes, když Dalinar zachránil Elhokara, jednal jako v historkách, které se o něm tradovaly z dob jeho mládí. Adolin chtěl, aby se to vrátilo. Království ho potřebuje.

Vzdychl a otočil se. Musí dát konečnou zprávu o obětech králi. Nejspíš si ho bude dobírat, ale možná − až bude na krále čekat − by mohl odposlouchat něco ze Sadeasova okolí. Stále měl pocit, že o tomhle muži neví všechno. Neví něco, co ví jeho otec. Vydal se tedy přece ke stanu.

* * *

Dalinar stál s rukama v kovových rukavicích sepjatýma za zády a díval se k východu. Tam někde uprostřed Planin si Paršendi postavili ústřední tábor.

Byl ve válce už skoro šest let. Aletkar vsadil na velké obléhání. Strategii obléhání navrhl sám Dalinar. Zaútočit na paršendskou základnu by znamenalo tábořit na Planinách, přežívat na nich velebouře a spoléhat se na velké množství vetchých mostů. Stačila by jedna prohraná bitva a Aleti by se sami ocitli v pasti a obklíčení bez možnosti vrátit se zpátky do opevněných pozic.

Roztříštěné planiny se však mohly stát pastí i pro Paršendy. Východní a jižní okraje se nedaly projít − skály byly zvětralé do té míry, že místo souvislých planin to byly jen skalní věže a Paršendi by mezi nimi nedokázali skákat. Planiny byly ohraničené horami, mezi nimiž se potulovali obrovští a nebezpeční roklebloudi.

Ze západu a ze severu se na Paršendy tlačila aletská armáda a jih a východ sledovaly předsunuté hlídky. Paršendi tudíž neměli šanci uniknout. Dalinar počítal s tím, že jim dojdou zásoby. Potom by se museli buď vydat napospas Aletům a pokusit se uprchnout z Roztříštěných planin, nebo by museli na Alety zaútočit přímo v jejich opevněných táborech.

Byl to výborný plán. Až na to, že Dalinar nepočítal se živokamy.

Otočil se od rokle a vyrazil přes planinu. Byl by už nejraději u svých lidí, ale potřeboval projevit důvěru Adolinovi. Má velení a bude v něm dobrý. Vlastně to vypadalo, že už sám předává závěrečná hlášení Elhokarovi.

Dalinar se usmál a podíval se na syna. Adolin byl menší než Dalinar a měl zároveň plavé i černé vlasy. Plavé zdědil po matce, aspoň to tak Dalinarovi říkali. Dalinar si ji sám nepamatoval. Vytěsnil ji navždy z paměti. Zůstaly mu po ní jen mezery a mlhavá místa. Někdy si vybavoval konkrétní scénu a všechno bylo jasné a ostré, jen ona byla neurčitá a mlhavá. Nepamatoval si už ani její jméno. I když o ní jiní mluvili, z jeho paměti vždy vyklouzlo, jako sklouzne máslo po horkém noži.

Nechal Adolina předat hlášení a vrátil se k mrtvému tělu rokleblouda. Leželo převalené na boku, oči vyhořelé, tlama otevřená. Uvnitř tlamy nebyl žádný jazyk, jenom zvláštní velekorýší zuby a složitá soustava čelistí − ploché zuby na drcení lastur a ulit a menší kusadla na trhání masa a posouvání soust do hrdla. Kolem se otevřely skalní pupeny a sahaly svými výhony až k tělu zvířete. Mezi lovcem a uloveným zvířetem vznikalo jakési pouto a Dalinara vždycky, když zabil kořist tak obrovskou jako roklebloud, přepadala zvláštní melancholie.

Většinu živokamů lovci získávali úplně jinak než při tomto lovu. Roklebloudi měli zvláštní životní cyklus. Někdy vyhledávali západní stranu Planin, kde byly jednotlivé plošiny větší. Vyšplhali se na ně, vytvořili tu kamennou kuklu a čekali, až přijde velebouře.

V této době byli zranitelní. Stačilo dostat se na planinu, kde odpočívali, dostat se kladivy nebo Střepkordem do kukly a vyříznout z ní živokam. Bylo to celé jmění za minimum práce. A zvířata sem chodila často, někdy i několikrát týdně, dokud se příliš neochladilo.

Dalinar se díval na obrovské tělo. Vycházeli z něho maličcí, téměř neviditelní spreni a na vzduchu mizeli. Vypadali jako jazyky kouře, který se vznáší nad uhašenou svíčkou. Nikdo nevěděl, co je to za spreny. Byli vidět jen nad čerstvými mrtvolami velekorýšů.

Zakroutil hlavou. Živokamy změnily válku od základů. Chtěli je i Paršendi, a proto usilovali o to, aby se mohli roztáhnout na větší území. Bojovat s Paršendy o živokamy mělo smysl, protože Paršendi nemohli doplňovat zásoby pro své jednotky z domova jako Aleti. Soupeření o velekorýše tím bylo pro postup obléhání prospěšné a takticky přínosné.

Blížil se večer a Dalinar viděl přes Planiny poblikávat světla. To byly věže, z nichž muži hlídali, jestli přijdou roklebloudi na plošiny, aby se zakuklili. Budou hlídat celou noc, i když roklebloudi večer nebo v noci chodili velmi zřídka. Příslušníci hlídek přeskakovali z jedné planiny na druhou skokem o tyči; velmi lehce, aniž by potřebovali mosty. Jakmile by spatřili rokleblouda, vyslali by zvukový signál a rozpoutal by se divoký závod Aletů proti Paršendům. O to, kdo se zmocní plošiny a udrží ji na tak dlouho, aby získal živokam. Když ho získá dřív nepřítel, druhá strana na něj zaútočí a budou o živokam bojovat.

Každý velkokníže po živokamech toužil. Platit a živit tisícičlenné jednotky nebyla levná záležitost a jediný živokam dokázal pokrýt náklady velkoknížat na celé měsíce. Navíc čím větší byl živokam pro proměňovače, tím víc vydržel. Obrovské živokamy měly téměř nevyčerpatelný potenciál. A tak velkoknížata soupeřila. Ten, kdo se dostal ke kukle jako první, se o ni musel utkat s Paršendy.

Mohli se střídat, ale to by bylo nealetské. Aletskou doktrínou byl souboj. Vorinské náboženství učilo, že nejlepším válečníkům se dostane svatého privilegia připojit se po smrti k Heraldům v boji s Pustonoši o Síň Věčného Míru. Velkoknížata byla spojenci, ale zároveň rivaly. A dát živokam druhému… to se prostě neslušelo. Lepší bylo o něj bojovat. A tak se postupně z války stala jakási kratochvíle nebo sport. Smrtící sport − a proto ten nejlepší.

Dalinar odešel od mrtvého rokleblouda. Chápal každý krok ve vývoji, který se udál za posledních šest let. Některé z nich dokonce sám uspíšil. A teď mu to dělalo starost. Postupně skutečně redukují počty Paršendů, ale původní cíl, jímž byla pomsta za Gavilarovu vraždu, už zůstává skoro zapomenut. Aleti polevují, hrají si, otálejí.

I když zabili spoustu Paršendů − celou čtvrtinu jejich původního odhadovaného počtu − trvá to příliš dlouho. Obléhají je už šest let a mohli by klidně pokračovat ještě jednou tak dlouho. To mu dělalo starost. Bylo zřejmé, že Paršendi tu s obléháním počítali. Připravili si zásoby a byli schopni přesunout veškeré své obyvatelstvo na Roztříštěné planiny, aby mohli využívat tyto Heraldy zapomenuté rokle a planiny jako stovky ochranných příkopů a pevností.

Elhokar poslal vyslance dožadující se odpovědi, proč spáchali Paršendi atentát na jeho otce. Odpověď nikdy nedostal. Paršendi se k atentátu přiznali, ale vysvětlení nenabídli. A v poslední době se zdálo, že Dalinar je už jediný, kdo se tím stále trápí.

Otočil se na stranu. Elhokarova družina se odebrala do stanu a oddávala se vínu a radovánkám. Velký stan byl fialovo-žlutý a měl otevřené boky. Se stanovým plátnem si pohrával mírný vítr. Bylo možné, byť nepravděpodobné, že by v noci mohla přijít další velebouře. Všemohoucí, dej, ať je vojsko už zpátky v táboře, pokud bouře opravdu přijde.

Velebouře. Vidiny.

Spoj je…

Věří tomu, co při velebouřích vidí? Opravdu si myslí, že k němu v tu chvíli promlouvá Všemohoucí? K Dalinaru Kholinovi, Černému Ostnu, neohroženému válečníkovi?

Spoj je.

Sadeas vyšel ze stanu do temné noci. Odložil helmu. Po ramenou se mu rozložily husté vlnité černé vlasy. Ve Střeplátu vypadal skutečně impozantně. Vlastně v brnění vypadal ve skutečnosti lépe než v některém z těch směšných kostýmů z hedvábí a krajek, které se zrovna nosily.

Sadeas zachytil Dalinarův pohled a pokynul hlavou. Můj úkol je splněn, říkal tím beze slov. Chvíli se procházel venku a potom se vrátil do stanu.

Tak. Sadeas si pamatoval důvod, proč pozvali na lov Vamaha. Dalinar by ho měl vyhledat. Vydal se ke stanu. Adolin a Renarin postávali v blízkosti krále. Možná se Adolin opět snažil odposlouchávat králův rozhovor se Sadeasem. Dalinar s tím bude muset něco udělat. Adolinova osobní nevraživost vůči Sadeasovi je možná pochopitelná, nicméně kontraproduktivní.

Sadeas hovořil s králem. Dalinar se vydal hledat Vamaha − byl na druhé straně stanu − ale král ho přerušil.

„Dalinare,“ řekl, „pojď sem. Tady Sadeas říká, že jeho armáda získala za posledních pár týdnů tři živokamy.“

„Ano, to získala,“ odpověděl Dalinar, když došel k němu.

„Kolik jsi získal ty?“

„I s tím dnešním?“

„Ne,“ řekl král. „Předtím.“

„Žádný, Vaše Veličenstvo,“ připustil Dalinar.

„To jsou ty mosty,“ poznamenal Elhokar. „Sadeasovi mostaři jsou mnohem efektivnější než tví.“

„Třeba jsem tenhle měsíc nic nezískal,“ pokračoval Dalinar strnule, „ale v minulosti si moje armáda svá vítězství v šarvátkách s Paršendy vybojovala.“ A živokamy ať si třeba vezme Prokletí, ty mě nezajímají.

„Možná,“ namítl Elhokar. „Ale co jste dělali v poslední době?“

„Měl jsem na práci jiné důležité věci.“

Sadeas zvedl obočí. „Důležitější než válka? Důležitější než pomsta? Je to vůbec možné? Nebo je to jen výmluva?“

Dalinar si jej přeměřil ostrým pohledem. Sadeas pokrčil rameny. Byli spojenci, ale nebyli přátelé. Už ne.

„Měl bys přejít na stejné mosty, jako má Sadeas,“ poznamenal Elhokar.

„Vaše Veličenstvo,“ ohradil se Dalinar, „Sadeasovy mosty mrhají lidskými životy.“

„Ale jsou rychlé,“ namítl Sadeas klidně. „Spoléhat se na mosty na kolech je hloupost, Dalinare. Dostat je přes tenhle terén trvá hrozně dlouho a je to hrozná dřina.“

„Kodex zavazuje generály nežádat od lidí práci, kterou by nebyli ochotni dělat sami. Řekněte mi, Sadeasi, běžel byste jako první v mostařské jednotce?“

„Já bych ani nejedl ovesnou kaši,“ namítl Sadeas suše, „ani bych nekopal výkopy.“

„Možná byste to dělal, kdybyste musel,“ odpověděl Dalinar. „S mosty je to ale jiné. Pro Bouřepána, vždyť vy těm chlapům ani nedáte krunýře nebo štíty! Šel byste vy do bitvy bez Střeplátu?“

„Mostaři plní velice důležitou úlohu,“ odsekl Sadeas. „Odvádějí pozornost Paršendů od mých vojáků. Nejdřív jsem jim štíty zkoušel dávat. A víte, co se stalo? Paršendi si jich ani nevšimli a napálili plný dávky do vojáků a koní. Osvědčilo se mi, že když se zdvojnásobí počet mostařů ve výběhu, a když jsou co nejvíc nalehko − žádná výstroj, žádné štíty − je to nejefektivnější.

Vidíte, Dalinare! Paršendy víc láká útočit na nechráněný mostaře než na kohokoliv jiného! Ano, pár mostařských jednotek ztratíme, ale zdaleka ne tolik, aby nás to zastavilo. Paršendi na ně střílejí − jako by si z nějakého důvodu mysleli, že se nás nějak dotkne, když zabijou nějakého mostaře. Jako by neozbrojený muž s mostem na ramenou znamenal pro armádu totéž co rytíř na koni ve Střeplátu.“ Sadeas při té myšlence pobaveně kroutil hlavou.

Dalinar se zamračil. Bratře, napsal mu Gavilar, musíš najít nejvýznamnější slova, co je člověk schopen říct… Byl to citát ze starého textu Cesta králů. A ta slova důrazně protiřečila tomu, co Sadeas naznačoval.

„Navíc,“ pokračoval Sadeas, „nejde popírat, jak je moje metoda efektivní.“

„Někdy je ovšem cena za úspěch příliš vysoká,“ poznamenal Dalinar. „Prostředky, kterými dosáhneme vítězství, jsou stejně důležité jako vítězství samo.“

Sadeas se na něho podíval, jako by tomu nemohl uvěřit. Překvapeně se tvářili i Adolin s Renarinem, kteří mezitím přišli blíž. Bylo to velmi nealetské smýšlení.

Jenže Dalinarovi jeho vidiny a slova této knihy v poslední době nedaly spát a aletsky se opravdu necítil.

„Tohle vítězství stojí za jakoukoli cenu, Jasnopane Dalinare,“ prohlásil Sadeas. „Vyhrát v tomhle klání stojí za všechno úsilí i ztráty.“

„To je válka,“ poznamenal Dalinar, „to není žádné soutěžní klání.“

„Všechno je soutěžní klání,“ odpověděl Sadeas a mávl rukou. „Všechno, co lidi dělají, je jen soutěžní klání, ve kterém mají jedni úspěch a jiní ne. A někteří mají neúspěchy trvale.“

„Můj otec je nejslavnější válečník v Aletkaru!“ odsekl Adolin, který se k nim mezitím přidal. Král se na něho podíval a zvedl obočí, jinak ale zůstával mimo debatu. „Viděl jste, co dnes dokázal, zatímco vy jste se schovával ve stanu s lukem, Sadeasi. Sám držel tu obludu v šachu. Jste zba−“

„Adoline!“ okřikl ho Dalinar. Zašel už příliš daleko. „Ovládej se.“

Adolin zaťal zuby. Ruku měl nataženou, jako by chtěl zhmotnit Střepkord. Renarin udělal krok dopředu a položil mu ruku na rameno. Adolin váhavě couvl.

Sadeas se otočil k Dalinarovi a usmíval se. „Jednomu synovi dělá problém sebeovládání a druhý je neschopný. Takový odkaz tu po sobě necháte, příteli?“

„Jsem na ně na oba hrdý, Sadeasi, bez ohledu na to, jak to vidíte vy.“

„Toho buřiče bych ještě pochopil,“ řekl Sadeas. „Kdysi jste býval stejně vznětlivý jako on. Ale ten druhý? Viděl jste, jak dnes vzal do zaječích. Dokonce si zapomněl vytáhnout meč nebo luk. Je k ničemu!“

Renarin se začervenal a sklopil hlavu. Adolin ji naopak vztyčil. Znovu dal prudce ruku na bok a vystoupil proti Sadeasovi.

„Adoline!“ okřikl ho znovu Dalinar. „Tohle si vyřídím sám!“

Adolin se na něho podíval a z modrých očí mu sršel hněv, ale meč nezhmotnil.

Dalinar obrátil pozornost k Sadeasovi. Mluvil tiše a cíleně. „Sadeasi. Jistě jsem vás přeslechl, když jste prohlásil − před králem − o mém synovi, že je k ničemu. Jistě byste to nikdy nevyslovil, protože taková poznámka by mě nutila zhmotnit Střepkord a žádat vaši krev. Což by podkopalo Úmluvu msty. Vedlo by to k tomu, že by se dva velcí spojenci vzájemně zabili. A to by bylo jistě nerozumné. Jsem přesvědčený, že jsem to přeslechl.“

Všichni ztichli. Sadeas mlčel. Neustoupil však a podíval se Dalinarovi do očí. Ale váhal.

„Možná,“ řekl nakonec pomalu, „jste slyšel něco jiného. Vašeho syna bych neurazil. To by ode mě nebylo… moudré.“

Vzájemně se drželi v šachu upřeným pohledem. Nakonec Dalinar přikývl. Přikývl i Sadeas − krátce a důrazně. Nedopustí, aby jejich vzájemná nenávist ohrozila krále. Narážky byla jedna věc a souboj jiná. Ten nemohli riskovat.

„No,“ poznamenal Elhokar. Toleroval, že se velkoknížata přetlačovala o moc, postavení a vliv. Věřil, že je to posiluje, a nikdo mu to nevytýkal. Byla to běžná metoda, jak vládnout. Dalinar však zjišťoval, že s ní čím dál víc nesouhlasí.

Spoj je…

„Tak bychom mohli tuto záležitost ukončit,“ dodal Elhokar.

Adolin se tvářil nespokojeně, jako by skutečně doufal, že Dalinar zhmotní meč a bude Sadease konfrontovat. I v Dalinarovi vřela krev a pokušení, dokázal je však potlačit. Ne. Ne tady. Ne teď. Ne, dokud je Elhokar potřebuje.

„Můžeme to ukončit, Vaše Veličenstvo,“ řekl Sadeas. „Ale pochybuju, že tenhle problém mezi mnou a Dalinarem někdy skutečně skončí. Přinejmenším dokud se znova nenaučí jednat jako muž.“

„To už stačilo, Sadeasi,“ prohlásil Elhokar.

„Úplně stačilo, říkáte?“ ozval se nový hlas zezadu. „Já myslím, že jediné Sadeasovo slovo úplně stačí každému.“ Mezi družinou se protlačil Filuta. V ruce držel pohár vína a u pasu se mu leskl stříbrný meč.

„Filuto!“ obrátil se na něj Elhokar. „Jak ty ses sem dostal?“

„Přidal jsem se těsně před tou bitvou, Vaše Veličenstvo,“ odpověděl Filuta a poklonil se. „Chtěl jsem s váma mluvit, ale ten roklebloud mě předběhl. Slyšel jsem, že s váma mluvil dost energicky.“

„Takže jsi tu už pár hodin! Co jsi celou tu dobu dělal? Jak jsem tě mohl přehlédnout?“

„Měl jsem… něco na práci,“ odpověděl Filuta. „Ale u toho lovu jsem musel být. Nemohl jsem přece dopustit, že bych vám třeba chyběl. To by byla chyba.“

„Zatím jsem to zvládal.“

„Bezchybně?“

Dalinar si Filutu v černém oblečení prohlížel. Co si o něm má myslet? Je bystrý. Ale je příliš lehkomyslný a prostořeký. Ukázal to, když mluvil o Renarinovi. Je na něm něco zvláštního, co Dalinar nějak neuměl nikam zařadit.

„Jasnopane Sadeasi,“ řekl Filuta a usrkl vína. „Moc mě mrzí, že vás tu vidím.“

„Já jsem myslel, že bys měl být rád, že mě tu vidíš,“ poznamenal Sadeas suše. „Poskytuju ti přece takový zdroj zábavy.“

„To je bohužel pravda,“ odpověděl Filuta.

„Bohužel?“

„Ano. Víte, Sadeasi, s váma je to moc jednoduché. Z vás by si uměl dělat legraci i nevzdělaný přitroublý sluha čerstvě po opici. Tady nemám žádnou potřebu se realizovat. Totiž… vaše nátura je výsměch mému výsměchu. Takže já potom vypadám díky vaší hlouposti úplně neschopně.“

„Skutečně, Elhokare,“ poznamenal Sadeas, „musíme tady tohle… stvoření opravdu snášet?“

„Já ho mám rád,“ usmál se Elhokar. „Baví mě.“

„Na konto ostatních, kteří jsou vám věrní.“

„Na konto?“ vložil se do řeči Filuta. „Sadeasi, nevěřím tomu, že byste mi vy někdy zaplatil jediný sfer. Ale ne, prosím, nic mi nenabízejte. Já bych si od vás stejně nemohl nic vzít, když vím, kolik jiných musíte platit, abyste z nich dostal to, co chcete.“

Sadeas se začervenal, ale zůstal klidný. „Přešel jsi na oplzlé vtipy, Filuto? Jaký umíš nejlepší?“

Filuta pokrčil rameny. „Já si jenom všímám skutečnosti, Jasnopane Sadeasi. Každý člověk má svoje místo. Moje místo je legrace. Vaše místo je matrace.“

Sadeas strnul a zrudl. „Jsi hlupák.“

„Jestli je Filuta hlupák, tak to pro lidstvo nesvědčí o ničem dobrém. Nabídnu vám tohle, Sadeasi. Když mluvíte, neříkejte nic absurdního a já vás nechám na pokoji až do konce týdne.“

„No, já myslím, že to nebude tak těžké.“

„A přesto už jste prohrál,“ povzdechl si Filuta. „Protože jste řekl ‚já myslím‘. A já si neumím představit nic absurdnějšího než vás, jak myslíte. A co vy, mladý kníže Renarine? Váš otec si přeje, abych si vás nevšímal. Dokážete vy promluvit a přitom říct něco, co by nebylo absurdní?“

Všechny oči se obrátily na Renarina. Stál vzadu za bratrem. Zaváhal, oči dokořán nad tou pozorností, kterou mu najednou všichni věnovali. Dalinar zpozorněl.

„Něco, co by nebylo absurdní,“ řekl Renarin pomalu.

Filuta se dal do smíchu. „Ano, teď jste mě uspokojil. To bylo chytré. Kdyby se Jasnopán Sadeas náhodou přestal ovládat a nakonec mě přece zabil, mohl byste možná místo mě dělat králi šaška. Máte na to hlavu.“

Renarin ožil a Sadeasovi to definitivně vzalo náladu. Dalinar se na něho díval a všiml si, jak mu sjela ruka k meči. Ne ke Střepkordu, Střepkord Sadeas neměl. Měl jen boční meč, který nosili plavooci. Velmi nebezpečný. Dalinar mnohokrát bojoval po Sadeasově boku a viděl, že je skutečně dobrý šermíř.

Filuta udělal krok dopředu. „Tak co, Sadeasi?“ zeptal se tiše. „Prokážete Aletkaru tu službu a zbavíte ho nás obou?“

Zabít králova šaška bylo legální. Ale kdyby to Sadeas udělal, přišel by o titul a pozemky. Většina lidí nepokládala za šťastné udělat něco takového na veřejnosti. Samozřejmě… kdyby Filutu sprovodil ze světa, aniž by to kdokoli věděl, bylo by to něco jiného.

Sadeas pomalu sundal ruku z jílce meče. Krátce pokynul králi a odešel.

„Filuto,“ řekl Elhokar, „Sadeas se těší mé přízni. Nemusíš ho takhle trápit.“

„Nesouhlasím,“ namítl Filuta. „Králova přízeň může trápit dost lidí, ale jeho ne.“

Král vzdychl a podíval se na Dalinara. „Měl bych si jít Sadease udobřit. Ale chtěl jsem se tě zeptat… Podíval ses na tu věc, co jsem tě žádal?“

Dalinar zakroutil hlavou. „Neměl jsem čas. Měl jsem spoustu práce kolem vojska. Podívám se na to teď, Vaše Veličenstvo.“

Král přikývl a odešel za Sadeasem.

„Co to bylo, otče?“ zeptal se Adolin. „Něco kolem těch lidí, jak má pocit, že ho sledujou?“

„Ne, něco nového. Ukážu ti to,“ řekl Dalinar a podíval se za Filutou. Ten si praskal klouby na rukou a zamyšleně se díval na Sadease. Všiml si, že se na něj dívá Dalinar, mrkl na něj a odešel.

„Já ho mám rád,“ opakoval Adolin.

„Já bych si taky dal říct,“ připojil se Dalinar a třel si bradu. „Renarine, dojdi pro hlášení o raněných. Adoline, ty pojď se mnou. Musíme se podívat na tamtu věc, jak jsem o ní mluvil.“

Renarin i Adolin vypadali zmateně, ale oba uposlechli. Dalinar vyrazil přes planinu k místu, kde ležel mrtvý roklebloud.

Tak ukaž, jak to s těmi tvými obavami dopadlo tentokrát, synovče, pomyslel si.

* * *

Adolin otáčel dlouhým koženým pásem v ruce. Byl široký skoro na dlaň a tlustý na prst a končil roztřepenou trhlinou. Byl to řemen od králova sedla, kterým se sedlo připoutávalo pod břichem koně. Při lovu náhle praskl, sedlo se uvolnilo a král z něho vyletěl.

„Co myslíš?“ zeptal se Dalinar.

„Nevím,“ odpověděl Adolin. „Nevypadá tak prodřeně, ale asi musel být prodřený, jinak by nepraskl, ne?“

Dalinar si zamyšleně vzal pás zpátky. Vojáci se dosud s mostaři nevrátili, i když už se začínalo stmívat.

„Otče,“ zeptal se Adolin, „proč po nás chce Elhokar, abychom se tím zabývali? To máme trestat lidi ve stájích, že se mu špatně starají o sedlo? To je přece…“ Odmlčel se, protože náhle pochopil otcův váhavý výraz. „Král si myslí, že to někdo nařízl, že?“

Dalinar přikývl. Obracel pás v kovových rukavicích a Adolin viděl, že přemýšlí. Podbřišník je možné prošoupat natolik, že praskne, zvláště když je namáhán váhou muže ve Střeplátu. Elhokarův pás praskl v místě, kde byl připevněn k sedlu, takže si toho štolbové skutečně nemuseli všimnout. To bylo nejracionálnější vysvětlení. Když se na to však podíval s trochou fantazie, mohl v tom být zlý úmysl.

„On už ale začíná být posedlý představou, že mu někdo usiluje o život,“ poznamenal Adolin. „Ty to přece musíš vidět.“

Dalinar neodpověděl.

„Vidí vrahy v každým koutě,“ pokračoval Adolin. „Pásy prostě praskají. To nemusí hned znamenat, že ho chtěl někdo zabít.“

„Pokud má král obavy,“ odpověděl Dalinar, „měli bychom se na to podívat. Na jedné straně je ta prasklina opravdu hladká, jako by byla naříznutá, aby pás praskl, až se zatíží.“

Adolin se zamračil. „Možná.“ Sám si toho nevšiml. „Ale přemýšlej o tom. Proč by chtěl někdo ten pás nařezávat? Střeponoši přece pád z koně neublíží. Kdyby to byl pokus o vraždu, tak by teda nebyl zrovna moc vydařený.“

„Kdyby to byl pokus o vraždu,“ namítl Dalinar, „i nevydařený, tak je to rozhodně důvod k obavám. Stalo se to na lovu a o koně se starali naši lidi. Prověřit to musíme.“

Adolin zabručel a nedokázal úplně skrýt podráždění. „Už takhle se mezi lidma šušká, že děláme králi ochranku. Co teprve kdyby věděli, že se honíme za každou jeho paranoidní obavou, i kdyby byla sebebláznivější?“

„Nikdy mě nezajímalo, co se mezi lidma šušká.“

„My totiž maříme čas byrokracií, zatímco ostatní získávají bohatství a slávu. Málokdy jdeme do bitvy na Planinách, protože máme na starosti takovéhle věci! Jenže my potřebujeme bojovat, jestli se máme vyrovnat Sadeasovi!“

Dalinar se na něho podíval a zamračil se. Adolin už další poznámku raději skousl.

„Vidím, že jsme změnili téma, že už tady o prasklý pás nejde,“ řekl Dalinar.

„Já… nezlob se. Mrzí mě to. Vylítlo mi to. Nepřemýšlel jsem.“

„Možná jsi nepřemýšlel. Ale možná jsem to zrovna potřeboval slyšet. Všiml jsem si, že se ti zrovna moc nelíbilo, jak jsem se tě zastával před Sadeasem.“

„Já vím, že ho nemáš rád.“

„Nevíš toho tolik, jak si myslíš,“ namítl Dalinar. „Za chvíli s tím něco uděláme. Prozatím ale na mou duši… tenhle pás opravdu vypadá, jako by ho někdo nařízl. Možná nám něco uniká. Třeba je to součást něčeho většího, co jen nevyšlo.“

Adolin se zamyslel. Připadalo mu to překombinované, ale pokud někdo rád kombinuje až na pokraj absurdity, jsou to aletští plavoocí. „Ty myslíš, že by se o něco pokusil některý z velkoknížat?“

„Možná,“ odpověděl Dalinar. „Ale pochybuju, že by jich ho tolik chtělo vidět mrtvého. Dokud vládne Elhokar, můžou si velkoknížata v téhle válce nadívat peněženky. On toho od nich moc nechce. Takže ho jako krále mají rádi.“

„Lidi můžou prahnout po trůnu jenom kvůli tomu postavení a prestiži.“

„Jistě. Až se vrátíme, ověř si, jestli se někdo v poslední době moc nechvástal. Jestli je Roion ještě dotčený tou Filutovou narážkou minulý týden na hostině. A ať Talata projde smlouvy velkoknížete Betaba s králem o nájmu jeho čal. Posledně se pokoušel podvádět. Od té doby, co odešla tvoje teta Navani, je nějak troufalý.“

Adolin přikývl.

„Zkus zjistit co nejvíc, jako to bylo s tím řemenem,“ řekl Dalinar. „Ať se na to podívá sedlář a řekne, co si o tom roztržení myslí. Zeptej se štolbů, jestli si něčeho nevšimli, a sleduj, jestli někdo v poslední době nedostal nějakou podezřelou částku peněz.“ Zaváhal. „A zdvoj králi stráž.“

Adolin se otočil a podíval se na stan. Vycházel z něho Sadeas. Adolin přimhouřil oči. „Myslíš −“

„Ne,“ přerušil ho Dalinar.

„Sadeas je had.“

„Adoline, přestaň se do něj navážet. Má Elhokara rád, což se o většině ostatních říct nedá. Je jedním z těch mála, kterým bych svěřil královu bezpečnost do rukou.“

„To bych tedy já neudělal, to ti řeknu.“

Dalinar se na chvíli odmlčel. „Pojď se mnou.“ Podal Adolinovi řemen od sedla a vyrazil směrem ke stanu. „Chci ti něco ukázat. Týká se to Sadease.“

Adolin ho odevzdaně následoval. Prošli kolem osvětleného stanu. Uvnitř servírovali tmavoocí muži jídlo a ženy seděly a psaly vzkazy nebo sepisovaly statistiku bitvy. Plavoocí si rozvláčně povídali a skládali vzrušené komplimenty králi za jeho statečnost. Muži byli oblečeni v tmavých barvách − vínové, tmavě modré, tmavě zelené nebo hnědooranžové.

Dalinar došel k velkoknížeti Vamahovi, který stál venku před stanem se svou družinou plavooků. Na sobě měl moderní dlouhý hnědý kabát s prostřihy, kterými byla vidět jasně žlutá podšívka. Byla to decentní móda, méně okázalá než móda hedvábí. Adolinovi se líbila.

Vamah měl kulatý obličej a prořídlé vlasy nakrátko ostříhané a zvednuté nahoru. Oči měl světle šedé. Měl ve zvyku jimi mžourat a dělal to i ve chvíli, kdy Dalinar s Adolinem přicházeli.

Co je zase tohle? přemýšlel Adolin.

„Jasnopane,“ oslovil Dalinar Vamaha, „přišel jsem se přesvědčit, že tu máte veškeré pohodlí.“

„Pro mě by bylo největším pohodlím, kdybychom už byli na cestě zpátky,“ odpověděl Vamah a díval se na zapadající slunce, jako by ho z čehosi obviňoval. Normálně takhle nenaložený nebýval.

„Jsem si jistý, že mí lidé pro to dělají maximum,“ odpověděl Dalinar.

„Ono by to netrvalo tak dlouho, kdybyste nás nezdržel na cestě sem,“ poznamenal Vamah.

„Jsem rád opatrný,“ odpověděl Dalinar. „A když už jsme u opatrnosti, o něčem jsem s vámi chtěl promluvit. Mohli bychom s vámi se synem mluvit chvíli o samotě?“

Vamah se zamračil, ale Dalinar už ho odváděl pryč od jeho družiny. Adolin šel za nimi, stále zmatenější.

„To zvíře je veliké,“ řekl Dalinar Vamahovi a kývl směrem k mrtvému roklebloudovi. „Největší, jaké jsem kdy viděl.“

„Ano, předpokládám, že ano.“

„Slyšel jsem, že jste byl v poslední době úspěšný a zabil jste sám pár zakuklených roklebloudů. Zasloužíte si gratulaci.“

Vamah pokrčil rameny. „Ale byli malí. S tím živokamem, co získal Elhokar dnes, se ty moje nedají srovnávat.“

„Lepší malý živokam než žádný,“ poznamenal Dalinar zdvořile. „Slyšel jsem, že máte v plánu posílit opevnění svého tábora.“

„Hmm? Ano. Je potřeba zaplnit pár děr a trochu to zdokonalit.“

„Zmíním se před Jeho Veličenstvem, že budete potřebovat proměňovače.“

Vamah se na něho podíval a zamračil se. „Proměňovače?“

„Abyste získal dřevo,“ vysvětloval Dalinar pomalu. „Jistě nechcete vyplňovat skuliny ve zdech bez lešení. Tady na těch holých Planinách máme štěstí, že máme proměňovače, aby nám takové věci jako dřevo obstarali, ne?“

„Ehm, ano,“ odpověděl Vamah a zakabonil se ještě víc. Adolin se podíval na něho a potom na otce. Tenhle rozhovor měl ještě jeden, skrytý význam. Dalinar nemluvil jen o opevnění. Proměňovači byli pro veleknížata také prostředkem, jak zajistit pro svá vojska potravu.

„Král je štědrý a proměňovače vám poskytne,“ pokračoval Dalinar. „Že, Vamahu?“

„Já vám rozumím, Dalinare,“ odpověděl Vamah suše. „Nemusíte chodit okolo horké kaše.“

„Nikdy jsem neměl pověst diplomata, Jasnopane,“ odpověděl Dalinar. „Jsem přímý člověk.“ Odešel a pokynul na Adolina, aby ho následoval. Adolin šel za ním a cestou se ohlédl.

„On si stěžoval na vysokou cenu, za kterou Elhokar proměňovače poskytuje,“ poznamenal Dalinar tiše. Byla to vlastně forma daňových odvodů, které král na velkoknížata uvalil. Sám Elhokar o živokamy s výjimkou příležitostných lovů neusiloval. Osobně se držel od války stranou, jak se slušelo a patřilo.

„A z toho plyne…?“

„Že jsem mu připomněl, jak moc je na králi závislý.“

„To je jistě důležitý. Ale co to má co dělat se Sadeasem?“

Dalinar neodpověděl. Šel dál přes planinu až na okraj rokle. Adolin se k němu přidal a čekal. Během pár vteřin se k nim zezadu připojil kdosi v cinkajícím Střeplátu. Vedle Dalinara se na okraji rokle objevil Sadeas. Adolin přimhouřil oči a Sadeas zvedl obočí, ale nijak svou přítomnost nekomentoval.

„Dalinare,“ řekl Sadeas a díval se přes Planiny.

„Sadeasi,“ řekl Dalinar odměřeně a stroze.

„Mluvil jste s Vamahem?“

„Ano. Prohlédl, co mám na mysli.“

„Samozřejmě.“ Ze Sadeasova hlasu byl znát náznak pobavení. „Nic jiného bych ani nečekal.“

„Řekl jste mu, že mu zvyšujete poplatky za dřevo?“

Sadeas měl pod patronátem jediný velký les v celé oblasti. „Zdvojnásobil jsem je,“ řekl.

Adolin se ohlédl přes rameno. Zahlédl Vamaha, jak je zpovzdálí sleduje. Z očí mu šlehaly blesky a kolem nohou se mu začínali rojit spreni hněvu. Vypadali jako malé rudé bublající kaluže. Dalinar se Sadeasem mu jasně dali najevo, jak se věci mají. Aha… tak to proto ho asi pozvali na ten lov, uvědomil si Adolin. Aby s ním mohli trochu manipulovat.

„Bude to fungovat?“ zeptal se Dalinar.

„Jsem si jistý, že bude,“ odpověděl Sadeas. „Vamah je přístupný mladý muž, když se trochu pobídne − on pozná, že je lepší využít proměňovače, než utrácet jmění za dopravu zásob z Aletkaru.“

„Možná bychom o těchhle věcech měli vždycky informovat krále,“ poznamenal Dalinar a podíval se směrem ke králi, který seděl ve stanu a nic netušil.

Sadeas vzdychl. „Snažil jsem se, ale on na tohle nemá mysl. Necháme ho jeho starostem, Dalinare. On má své velké ideály spravedlnosti a proti otcovým nepřátelům vždycky vyráží se vztyčeným mečem.“

„V poslední době už mu nějak nedělají takovou starost Paršendi jako atentátníci,“ poznamenal Dalinar. „Ta jeho podezíravost mi nedá spát. Nevím, kde k ní přišel.“

Sadeas se dal do smíchu. „Dalinare, to myslíte vážně?“

„Já myslím všechno vážně.“

„Já vím… já vím. Ale kde přišel ten chlapec k té podezíravosti, to jistě víte!“

„Z té brutální vraždy jeho otce?“

„Z té brutální péče jeho strýce! Tisíce stráží! Zastávka na každé planině, aby vojáci nejdřív ‚zajistili‘ další. Je to opravdu zapotřebí, Dalinare?“

„Já jsem rád opatrný.“

„Jenže každý druhý tomu bude říkat podezíravost.“

„Ale Kodex −“

„Kodex je snůška idealizovaných nesmyslů,“ prohlásil Sadeas, „kterou sepsali básníci, aby vylíčili svou představu toho, jak měl kdysi svět vypadat.“

„Gavilar v něj věřil.“

„A podívejte se, jak skončil.“

„A kde jste byl vy, Sadeasi, když bojoval o život?“

Sadeas přimhouřil oči. „Takže tady budeme znova omílat tohle? Jako starý milenci, co se nečekaně potkají na hostině?“

Dalinar neodpověděl. Adolin si znovu připadal zmatený z Dalinarova vztahu k Sadeasovi. Špičkovali se a nebylo to předstírané. Stačilo se jim podívat do očí, aby člověk viděl, že se opravdu nemohou vystát.

A přitom, jak je vidět, společně naplánovali, jak manipulací dostat dalšího velkoknížete tam, kde ho chtějí mít. A plán společně uskutečnili.

„Já toho kluka ochráním po svým,“ řekl Sadeas. „Ale nestěžujte si mi na jeho chorobnou podezíravost, když vy sám nosíte uniformu i do postele; pro případ, že by náhodou nečekaně zaútočili Paršendi − i když by to bylo proti zdravýmu rozumu a bez precedentu. ‚Já nevím, kde k tomu přišel!‘ No to mě podržte!“

„Jdeme, Adoline,“ řekl Dalinar a otočil se zpátky. Adolin ho následoval.

„Dalinare!“ volal za nimi Sadeas.

Dalinar zaváhal a potom se ohlédl.

„Už jste na to přišli?“ zeptal se Sadeas. „Proč to napsal?“

Dalinar zakroutil hlavou.

„Nepřijdete na to,“ řekl Sadeas. „Je to hloupé pátrání, příteli. Zničí vás. Vím, co se s vámi děje při bouřích. Vaše mysl bloudí, protože ji vystavujete příliš velkému napětí!“

Dalinar se otočil a odcházel. Adolin pospíchal za ním. Co měla znamenat ta poslední věta? Jaké ‚napsal‘? Muži přece nepíšou. Adolin se už už chtěl zeptat, ale vycítil otcovu náladu a raději mlčel.

Došli s Dalinarem na malý skalnatý výčnělek na plošině. Vyšplhali se až nahoru a odtud se dívali na uloveného rokleblouda. Dalinarovi lidé už ho porcovali na maso a připravovali ke zpracování i krunýř.

Chvíli tam s otcem stáli. Adolin překypoval otázkami, ale nenašel v sobě sílu je vyslovit.

Nakonec promluvil Dalinar. „Říkal jsem ti někdy, jaká byla Gavilarova poslední slova?“

„Neříkal. Vždycky jsem přemýšlel, co se to tu noc stalo.“

„‚Bratře, řiď se dnešní noci Kodexem. Ve vzduchu je něco divného.‘ To mi řekl těsně předtím, než jsme zahájili oficiální ceremonii podpisu smlouvy.“

„Já jsem si nikdy neuvědomil, že strýc Gavilar dodržoval Kodex.“

„Mě s ním seznámil on. Objevil ho jako pozůstatek starého Aletkaru tehdy, když jsme se poprvé spojili. Dodržovat ho začal krátce před smrtí.“ Dalinar začal najednou váhat. „To byly staré časy, hochu. Nevěděli jsme si s Jasnou rady, co se to s Gavilarem děje. Já jsem tehdy pokládal Kodex za hloupost. Včetně nařízení, že důstojník nesmí v době války pít silné nápoje. Zvláště tohle nařízení.“ Ztišil hlas. „Ležel jsem opilý na zemi, když Gavilara zavraždili. Vzpomínám si, že jsem slyšel hlasy. Budily mě, ale byl jsem příliš omámený vínem. Měl jsem tam být.“

Podíval se na Adolina. „Nemůžu zůstávat v minulosti. To je hloupost. Dávám si za Gavilarovu smrt vinu, ale teď už s tím nemůžu nic udělat.“

Adolin přikývl.

„Víš, pořád doufám, že když tě přinutím dodržovat Kodex dostatečně dlouho, uvidíš − jako vidím já − jaký má význam. Doufejme, že k tomu nebudeš potřebovat tak dramatický podnět jako já. Pochopit ho musíš stejně, bez ohledu na to. Ty mluvíš o Sadeasovi, o tom, jak ho porazíš, o soutěžním klání. Víš, jakou roli sehrál v bratrově vraždě?“

„Byl návnada,“ odpověděl Adolin. Sadeas, Gavilar a Dalinar byli až do královy smrti přátelé. Všichni to věděli. Dobyli Aletkar společně.

„Ano,“ přisvědčil Dalinar. „Byl s králem a slyšel, že vojáci volají, že na ně útočí Střeponoš. Sadeas vymyslel léčku. Vzal si Gavilarovy šaty a utíkal z Gavilarova paláce. Byla to sebevražda, takový čin. Neměl Střeplát a nechal se pronásledovat vrahem Střeponošem. Upřímně si myslím, že to byl jeden z nejstatečnějších činů, jaké jsem kdy viděl na vlastní oči.“

„Jenže to nevyšlo.“

„Nevyšlo. A já to ve skrytu duše nikdy nedokážu Sadeasovi odpustit. Já vím, že je to iracionální, ale on měl zůstat s Gavilarem. A zrovna tak já. Oba jsme se provinili a teď to jeden druhému nemůžeme odpustit. Ale v jedné věci jsme pořád zajedno. Ten den jsme si dali přísahu. Že budeme chránit Gavilarova syna. Za jakoukoliv cenu, a i kdyby se mezi nás postavilo cokoliv, budeme chránit Elhokara.

A proto jsem tady na těchhle Planinách. Není to ani pro slávu, ani pro bohatství. Ani jedno z toho mě nezajímá. Přišel jsem sem kvůli bratrovi, kterého jsem miloval, a kvůli synovci, kterého miluju na jeho místě. A svým způsobem nás se Sadeasem právě tohle spojuje a zároveň rozděluje. Sadeas si myslí, že Elhokara budeme nejlíp chránit, když budeme zabíjet Paršendy. Snaží se za každou cenu vyhánět vojsko na Planiny a bojovat. Myslím, že mě ve skrytu duše podezírá, že porušuju naši přísahu, když nedělám totéž.

Jenže takhle se Elhokar chránit nedá. On potřebuje stabilní trůn, spojence, kteří za ním jdou, a ne rozhádaná velkoknížata. Když vytvoříme silný Aletkar, budeme ho chránit lépe, než když pozabíjíme pár nepřátel. To bylo přece Gavilarovo životní dílo, spojit velkoknížata…“

Odmlčel se. Adolin čekal, že řekne ještě něco, ale nic dalšího už nepřišlo.

„Sadeas,“ poznamenal Adolin. „Jsem… překvapuje mě, že o něm říkáš, že je statečný.“

„Ale on je statečný. A chytrý. Někdy dělám chybu, když se nechám svést jeho extravagantním oblečením a manýry a začnu ho podceňovat. On je ale uvnitř dobrý, Adoline. Není náš nepřítel. My jsme někdy malicherní, my dva. Ale on se snaží Elhokara chránit a já bych rád, kdybys to respektoval.“

Jak na tohle odpovědět? Ty ho nesnášíš a ode mě chceš, abych ho snášel? „Dobře,“ řekl. „Budu si před ním dávat pozor. Ale stejně mu nevěřím. Prosím, aspoň uvaž tu možnost, že není tak oddaný jako ty. Že to na tebe prostě jen hraje.“

„Dobře,“ odpověděl Dalinar, „zvážím.“

Adolin přikývl. To bylo něco. „A co to říkal teď na konci? Něco o nějakém psaní?“

Dalinar zaváhal. „To je tajemství, které spolu sdílíme. Neví to nikdo jiný než my dva, Jasna a Elhokar. Už dlouho uvažuju, jestli ti to mám říct, protože až já padnu, půjdeš na mé místo ty. Mluvil jsem s tebou o bratrových posledních slovech, která mi řekl.“

„Žádal tě, abys dodržoval Kodex.“

„Ano. Ale to není všechno. Sdělil mi ještě něco, ale nebylo to ústně. On ta slova… napsal.“

„Gavilar uměl psát?“

„Když Sadeas objevil tělo, našel u něj text napsaný na prkně Gavilarovou vlastní krví. Stálo tam: ‚Bratře, musíš najít nejvýznamnější slova co je člověk schopen říct.‘ Sadeas ten kousek prkna schoval a nechali jsme si to potom přečíst od Jasny. Jestli je pravda, že uměl psát − a jinak to snad být nemohlo − tak bylo ostudné, že to skrýval. Jak jsem ale říkal, v poslední době se choval zvláštně.“

„A co to znamená. Ty slova?“

„Je to citát,“ odpověděl Dalinar. „Ze staré knihy. Jmenuje se Cesta králů. Gavilar si v ní ke konci života rád četl − často se mnou o ní mluvil. Neuvědomil jsem si hned, že ten citát je z ní. Až nedávno mě na to upozornila Jasna. Nechal jsem si ji několikrát přečíst, ale zatím jsem nepřišel na to, proč mi napsal zrovna tohle.“ Odmlčel se. „Tu knihu používali Rytíři Paprsku. Byla to taková jejich příručka. Takový rádce, jak žít.“

Paprsky? Pro Bouřepána! pomyslel si Adolin. Ty otcovy halucinace… vždycky měly nějakou souvislost s Paprsky. To je další důkaz, že souvisejí se smrtí jeho bratra.

A co proti tomu může Adolin udělat?

Na kameni zaduněly kovové kroky. Adolin se otočil a uctivě pokynul, protože k nim přicházel král, stále ještě ve zlatém Střeplátu, i když už bez helmy. Byl o několik let starší než Adolin a měl ostře řezané rysy s výrazným nosem. Říkalo se o něm, že se skutečně nosí jako král, a ženy, kterým Adolin důvěřoval, ho pokládaly za pohledného.

Ne tak pohledného, jako byl Adolin, samozřejmě. Ale přesto pohledného.

Král byl však ženatý. Jeho žena, královna, spravovala jeho záležitosti v Aletkaru. „Dalinare,“ řekl Elhokar, „nemůžeme se už vydat na cestu? Jsem si jistý, že Střeponoši by rokle přeskočili. My dva bychom mohli být za chvíli zpátky v táboře.“

„Já tu své muže nenechám, Vaše Veličenstvo,“ odpověděl Dalinar. „A pochybuju, že byste chtěl běžet několik hodin přes Planiny sám, vystavený všem nebezpečím, bez stráží.“

„Asi ne,“ odpověděl král. „Nicméně jsem ti chtěl poděkovat za statečnost. Vypadá to, že jsi mi opět zachránil život.“

„Zachraňovat vám život je další věc, kterou se učím dělat ze zvyku, Vaše Veličenstvo.“

„Jsem tomu rád. Zabýval ses tou záležitostí, co jsem tě o ni žádal?“ Kývl hlavou k řemeni, který, jak si Adolin uvědomil, Dalinar stále ještě držel v ruce.

„Zabýval,“ odpověděl Dalinar.

„A výsledek?“

„Nedokázali jsme to rozhodnout, Vaše Veličenstvo,“ odpověděl Dalinar. Vzal řemen a podal ho králi. „Naříznutý být mohl. Ta trhlina je na jedné straně hladká a rovná. Jako by byl řemen zeslabený, aby se snadno roztrhl.“

„Já jsem to věděl!“ Elhokar vzal řemen a začal ho zkoumat.

„Ale my nejsme odborníci, Vaše Veličenstvo,“ poznamenal Dalinar. „Musíme dát obě části řemenu sedlářům, ať se vyjádří. Už jsem Adolina požádal, aby se té záležitosti ujal.“

„Bylo to naříznuté,“ řekl Elhokar. „Tady je to jasně vidět. Já ti to pořád říkám, Dalinare. Někdo se mě pokouší zabít. Chtějí mě dostat, jako dostali otce.“

„Nemyslíte si přece, že tohle udělali Paršendi,“ podotkl Dalinar překvapeně.

„Já nevím, kdo to udělal. Nejspíš někdo dnes tady na lovu.“

Adolin se zamračil. Co tím chce Elhokar naznačit? Většina lidí tady na lovu jsou Dalinarovi lidé.

„Vaše Veličenstvo,“ řekl Dalinar upřímně, „my se tou věcí budeme zabývat. Ale musíte připustit i možnost, že to byla nešťastná náhoda.“

„Vy jste mi nevěřili,“ poznamenal Elhokar suše. „Vy jste mi nikdy nevěřili.“

Dalinar se zhluboka nadechl a Adolin viděl, že má co dělat, aby nevybuchl. „To jsem neřekl. Samozřejmě mi dělá starost i každé potenciální ohrožení vašeho života. Jenom vás žádám, abyste nedělal předčasné závěry. Adolin si uvědomil, že by to byl velmi nešikovný pokus o atentát. Pád z koně není pro člověka ve Střeplátu příliš nebezpečný.“

„Ano, ale na lovu?“ namítl Elhokar. „Třeba chtěli, aby mě zabil ten roklebloud.“

„S žádným nebezpečím při lovu se nepočítalo,“ řekl Dalinar. „Předpokládali jsme, že budeme rokleblouda ostřelovat z dostatečné vzdálenosti a zabijeme ho, aniž bychom sami byli ohroženi.“

Elhokar přimhouřil oči. Podíval se na Dalinara a potom na Adolina. Jeho pohled vypadal skoro až podezíravě. Nebo se to Adolinovi jen zdálo? Pro Bouřepána! pomyslel si.

Zezadu zavolal na krále Vamah. Elhokar se na něho podíval a přikývl. „S tímhle jsme ještě neskončili,“ řekl Dalinarovi. „Podívejte se na ten řemen.“

„Podíváme.“

Elhokar mu vrátil řemen a potom odešel. Brnění mu cinkalo na těle.

„Viděl jsi −“ začal hned Adolin.

„Promluvím s ním o tom,“ odpověděl Dalinar. „Až nebude tak nabroušený.“

„Ale −“

„Já s ním promluvím, Adoline. Ty se podívej na ten řemen. A jdi shromáždit muže.“ Pokynul směrem k západu. „Myslím, že jde jednotka s mostem.“

Konečně, pomyslel si Adolin, když se podíval směrem, kam Dalinar ukazoval. V dálce přecházela Planiny malá skupinka lidí. Nesli Dalinarovu zástavu a vedli jednotku mostařů s jedním ze Sadeasových mobilních mostů. Poslali pro ně, protože věděli, že budou rychlejší než Dalinarův větší most tažený čalami.

Adolin pospíchal vydat rozkazy, i když musel stále myslet na otcova slova. Na Gavilarův poslední vzkaz. A na králův nedůvěřivý pohled. Bude mít na té dlouhé cestě zpátky do tábora o čem přemýšlet.

* * *

Dalinar sledoval, jak Adolin odchází udělat, co mu přikázal. Na krunýři měl ještě viditelné praskliny, i když už přestal propouštět Záři. Střeplát se časem zacelí sám. Dokáže se obnovit, i když se úplně rozbije.

Adolin si rád stěžoval, ale byl to ten nejlepší syn, jakého si člověk mohl přát. Oddaný až za hrob, iniciativní a velmi disciplinovaný. Vojáci ho měli rádi. Možná k nim byl až příliš přátelský, ale to se dalo prominout. Prominout se dala i jeho horkokrevnost, za předpokladu, že ji dovede udržet na uzdě.

Dalinar ho nechal jeho práci a šel zkontrolovat Šviháka. Našel u něho štolby. Měli ho přivázaného na jižní straně planiny ke sloupku. Ošetřili mu odřeniny a také už nekulhal.

Dalinar poplácal velkého hřebce po šíji a podíval se mu do hlubokých černých očí. Kůň vypadal, jako by se styděl. „To nebyla tvoje vina, že jsi mě shodil, Šviháku,“ mluvil k němu Dalinar konejšivým hlasem. „Já jsem hlavně rád, že sis moc neublížil.“ Otočil se ke štolbovi. „Dej mu dnes větší porci krmení a dva melouny.“

„Ano, pane. Ale on nebude jíst nic navíc. Nikdy nic navíc nesní, když mu to dáme.“

„Dnes bude jíst,“ řekl Dalinar a znovu poplácal ryšádijce po šíji. „On totiž jí, jen když si uvědomí, že si to zasloužil, chlapče.“

Chlapec vypadal zmateně. Jako všichni ostatní pokládal ryšádijce jen za obyčejné plemeno koně. Člověk jeho pravou povahu skutečně nepochopil, dokud neseděl v sedle na jeho hřbetě. Bylo to jako obléct si Střeplát. Ten zážitek byl prostě nesdělitelný.

„Sníš ty melouny oba,“ řekl Dalinar a ukázal na koně. „Zasloužíš si je.“

Švihák si odfrkl.

„Opravdu. Zasloužíš.“ Kůň zaržál a tvářil se spokojeně. Dalinar mu zkontroloval nohu a potom kývl na štolbu. „Postarej se o něj, chlapče. Já pojedu zpátky na jiném.“

„Ano, Jasnopane.“

Přivedli mu koně − robustní šedou klisnu. Velmi opatrně se vyhoupl do sedla. Obyčejní koně mu vždycky připadali velmi křehcí.

* * *

Král vyrazil za první jednotkou vojáků, po jeho boku Filuta. Sadeas, jak si Dalinar všiml, jel vzadu, kde na něho Filuta nemohl.

Mostaři tiše čekali a zastavili se, když projížděl král. Stejně jako všechny Sadeasovy mostní jednotky byla i tato složena z lidí z úplného dna společnosti. Cizinců, dezertérů, zlodějů, vrahů a otroků. Mnoho si jistě trest zasloužilo, ale Sadeasova arogance Dalinara vyděsila. Jak dlouho ještě bude moci doplňovat mostní jednotky postradatelnými lidmi? A zaslouží si vůbec člověk, i když je to vrah, takový osud?

Najednou se mu bezděky vybavil úryvek z knihy Cesta králů. Nechával si ji číst mnohem častěji, než Adolinovi přiznal.

Jednou jsem viděl člověka, jak nese na zádech kámen větší než jeho hlava, psalo se v té pasáži. Klopýtal pod jeho tíhou. Slunce pálilo a on neměl košili, měl jenom bederní zástěrku. Šel po rušné cestě. Lidé před ním uhýbali. Ne že by mu ze solidarity chtěli udělat cestu, ale že se báli jeho vratkých kroků. Takovým lidem není radno chodit do cesty.

Monarcha je jako tento muž. Klopýtá cestou pod tíhou království na svých ramenou. Mnozí mu jdou z cesty, ale jen velmi málo lidí je ochotno se k němu přiblížit a pomoci mu s břemenem. Nechtějí se do takové práce zaplétat, aby se neodsoudili k životu plnému těžkých břemen.

Ten den jsem vystoupil ze svého vozu a vzal jsem kámen, abych s ním muži pomohl. Myslím, že stráže byly v rozpacích, když mě viděly. Člověk si nepovšimne chudáka bez košile, když dělá takovou těžkou práci, ale každý si všimne, když ji dělá král. Možná bychom si měli častěji vyměnit místa. Když lidé vidí krále, jak převezme břemeno toho nejprostšího z lidí, možná se snáz najdou další, kteří mu pomohou s jeho vlastním břemenem, tak neviditelným, a přesto tak tíživým.

Dalinara šokovalo, že si celý text zapamatoval slovo od slova, i když ho nikdy neviděl. Když hledal význam skrytý za Gavilarovými slovy, poslouchal posledních několik měsíců předčítání skoro každý den.

Zklamalo ho, že nedokázal najít jasný význam Gavilarova vzkazu. Poslouchal však dál. O důvodu mlčel. O knize panovalo nevalné mínění, a to nejen proto, že byla spojená se Ztracenými Paprsky. Příběh krále, který vykonává fyzickou práci, patřil k těm nejméně znepokojivým. Na jiných místech se jasně mluvilo o tom, že plavoocí jsou společensky níž než temnoocí. A to bylo v rozporu s vorinským učením.

Ano, bylo lepší o tom pomlčet. Dalinar mluvil pravdu, když řekl Adolinovi, že mu nezáleží na tom, co si o něm lidé povídají. Ale kdyby fámy ohrozily jeho schopnost chránit Elhokara, mohly by být nebezpečné. Musí být opatrný.

Otočil koně a vyšel na most. Děkovně kývl na mostaře. Byli těmi nejposlednějšími v armádě, a přesto nosili břemeno hodné krále.

16

KUKLY

O SEDM A PŮL ROKU DŘÍVE

„On mě chce poslat do Kharbrantu,“ řekl Kal, skrčený na vršku skály. „Aby se ze mě stal lékař.“

„Cože, fakt?“ podivila se Laral. Přecházela po kraji skály před ním. Měla hnědé vlasy a v nich tu a tam zlatý pramínek. Nosila je dlouhé a vlály za ní, jak balancovala s roztaženýma rukama.

Byly to zvláštní vlasy. Ale ještě zvláštnější měla samozřejmě oči. Jasně zelené. Světlé. Tak odlišné od všech těch hnědých a černých, co měli lidé z města. Opravdu je to něco jiného, být plavook.

„No fakt,“ broukl Kal. „On o tom mluví už několik let.“

„A ty jsi mi to neřekl?“

Pokrčil rameny. Byli s Laral na nízkém skalnatém hřebeni východně od Kamenžáru. Tien, jeho mladší bratr, se přehrabával v oblázcích dole. Po pravé straně se k západu táhly nízké svahy. Byly plné lávišových polypů. Polypy byly zatím nedozrálé, do sklizně bylo ještě daleko.

Připadal si divně, když se podíval na svahy plné lidí, kteří tu pečovali o úrodu. Tmavě hnědé polypy dozrají jako melouny a budou plné zrní. Když se usuší, zrní nakrmí celé město a vojska velkoknížete. Horlivci, kteří procházeli městem, trpělivě vysvětlovali, že Povolání zemědělce je ušlechtilé, že je jedním z nejvyšších Povolání s výjimkou vojáka. Kalův otec si přitom vždycky mumlal pod vousy, že on osobně tedy pokládá za daleko větší čest nakrmit království než bojovat a umírat v nesmyslných válkách.

„Kale,“ zeptala se Laral naléhavě, „proč jsi mi to neřekl?“

„Promiň,“ odpověděl. „Nebyl jsem si jistý, jestli to táta myslí vážně. Tak jsem o tom radši nemluvil.“

Byla to lež. Věděl, že to otec myslí vážně. Kal jen prostě nechtěl mluvit o tom, že odejde a stane se lékařem. Zvláště ne před Laral.

Dala si ruce v bok. „Já jsem myslela, že jednou budeš voják.“

Pokrčil rameny.

Zvedla oči a seskočila k němu na kámen. „Ty se nechceš stát plavookem? Získat Střepkord?“

„Táta říká, že se to moc často nestává.“

Klekla si vedle něho. „Já věřím, že ty bys to dokázal.“ Ty její oči! Tak jasné, bystré a třpytivě zelené. Zelená je barva života.

Kal zjišťoval, že ho stále víc a víc těší dívat se na Laral. Věděl, co to znamená. Otec mu vysvětloval proces dospívání s lékařskou precizností. Jenže jeho sterilní teorie se mu nikdy nezmínila o tom, že je v tom tolik citu a emocí. Některé ty city se vztahovaly přímo k Laral a některé i k jiným dívkám z města. A ještě jiné určitě měly na svědomí ten závoj melancholie, který ho vždycky zahalí ve chvílích, kdy to nejméně čeká.

„Já…“ začal.

„Hele,“ řekla Laral, vstala a vylezla znovu nahoru na kámen. Žluté šaty jí vlály ve větru. Za rok už začne nosit na levé ruce rukavici na znamení, že se stává dospívající mladou dámou. „Pojď sem nahoru. Podívej.“

Kal vstal a podíval se k východu. Rostl tam v hustém podrostu kolem mohutných kmenů houštinec.

„Co vidíš?“ naléhala Laral.

„Hnědej houštinec. Vypadá, jako když uschl.“

„Tam tím směrem je Počátek,“ řekla a ukázala. „Tam je bouřná země. Táta říkal, že my jsme tady jako větrolam pro ty choulostivější země směrem na západ.“ Otočila se k němu. „My tady máme takový vznešený dědictví, Kale, plavooci i temnooci. To proto jsou nejlepší válečníci vždycky z Aletkaru. Velkokníže Sadeas, generál Amaram… a samotnej král Gavilar.“

„Asi jo.“

Teatrálně si vzdychla. „Já s tebou ale hrozně nerada mluvím, takhle.“

„Jak takhle?“

„No takhle. Když tu sedíš jako hromádka neštěstí a vzdycháš.“

„Ale vzdychla jsi ty, Laral.“

„Ty víš, jak to myslím.“

Sešla dolů, poodešla a začala trucovat. Někdy to dělávala. Kal zůstal na místě a díval se směrem na východ. Nějak nevěděl, co si o tom všem má myslet. Otec z něj chce mít lékaře, ale on se nemůže rozhodnout. Nebylo to jen kvůli těm historkám, které se povídaly, a tomu vzrušení, které je vždycky doprovázelo. Měl pocit, že kdyby byl vojákem, mohl by něco změnit. Skutečně změnit. Na jedné straně toužil jít do války, chránit Aletkar a bojovat po boku slavných hrdinů plavooků. Dělat dobrou věc někde jinde než v malém městě, kam ještě nikdy nezavítal nikdo důležitý.

Sedl si. Někdy se takhle zasnil. A někdy mu dělalo problém vůbec o něco stát. Chmurné myšlenky se mu proháněly hlavou jako černí úhoři. Ten houštinec tam kolem těch stromů přežíval bouře díky tomu, že rostl hustě kolem jejich kmenů. Ty měly kůru pokrytou vrstvou kamene a větve tlusté jako mužská noha. Ale teď houštinec zašel. Nepřežil. Růst hustě mu k přežití nestačilo.

„Kaladine?“ ozvalo se za ním.

Otočil se. Stál tam Tien. Tienovi bylo deset let, i když vypadal na mnohem méně. Byl o dva roky mladší než Kaladin. I když se mu ostatní děti posmívaly, že je trpaslík, Lirin říkal, že jenom ještě nedorostl do své konečné výšky. Jenže s buclatými růžovými tvářemi a drobnou postavou Tien skutečně vypadal jako klučík minimálně o polovinu mladší, než ve skutečnosti byl. „Kaladine,“ řekl, oči dokořán, dlaně sevřené do mističky. „Na co se to koukáš?“

„Na zašlej plevel,“ odpověděl Kal.

„No, hele, ale koukni sem, tohle musíš vidět.“

„Co to je?“

Tien otevřel dlaně a měl v nich malý kamínek ze všech stran ohlazený větrem, ale dole ulomený. Kal ho vzal a obrátil. Neviděl na něm nic zvláštního. Úplně obyčejný kámen.

„No, normální kámen,“ řekl.

„To není normální kámen,“ namítl Tien a vzal svou polní lahev. Namočil si palec a přejel s ním párkrát plochou stranu kamene. Mokrý kámen ztmavl a najednou na něm byl patrný vzorec vrstev. „Vidíš?“ řekl Tien a znovu mu kámen podával. Střídaly se na něm bílá, hnědá a černá vrstva. Jistě, byl to jen obyčejný kámen. Ale Kal se z nějakého důvodu usmál. „Je hezkej, Tiene.“ Podal mu kámen zpátky.

Tien zakroutil hlavou. „Já jsem ho sebral pro tebe. Abys byl zase veselej.“

„Já…“ Byl to jen hloupý kámen. Ale Kal se nevysvětlitelně cítil lépe. „Díky. Hele, víš co? Vsadím se, že se tady někde mezi těma kamenama schovávají skrýšovci. Aspoň jeden. Zkusíme ho najít?“

„Jo, jo, jo!“ křičel Tien. Smál se a začal prohledávat kameny. Kal šel za ním, ale zastavil se. Vzpomněl si na něco, co mu řekl otec.

Nalil si ze své lahve trochu vody na ruku a stříkl ji na hnědý houštinec. Místa, kam dopadly kapky vody, okamžitě zezelenala, jako by je postříkal barvou. Ty keře nezašly. Jenom vyschly a čekaly, až přijdou bouře. Kal sledoval, jak zelená pomalu zase hnědne, jak rostlina vodu vsákla.

„Kaladine,“ křičel Tien. Často mu říkal celým jménem, i když to Kal neměl rád. „Je to on?“

Kal prošel mezi kameny a kamínek, který dostal, si vsunul do kapsy. Přitom prošel okolo Laral. Dívala se směrem k západu, k jejich domu. Její otec byl starosta Kamenžáru. Kal od ní opět nedokázal odtrhnout pohled. Měla tak krásné vlasy. Dvoubarevné.

Otočila se k němu a zamračila se.

„Jdeme lovit skrýšovce,“ řekl na vysvětlenou, usmál se a kývl na Tiena. „Tak pojď.“

„Najednou jsi zase veselej.“

„Nevím. Přišlo to tak nějak samo.“

„Jak to dělá? To by mě zajímalo.“

„Kdo co dělá?“

„Tvůj bratr,“ odpověděla Laral a podívala se na Tiena. „On tě vždycky změní.“

Tienova hlava se objevila zpoza kamene. Mával a vzrušeně poskakoval.

„Ono nejde se mračit, když je někde Tien,“ připustil Kal. „Jdeme. Chceš se na toho skrýšovce podívat, nebo ne?“

„Asi jo,“ odpověděla Laral s povzdechem. Podala mu ruku.

„Proč?“ zeptal se a podíval se na ni.

„Abys mi pomohl dolů.“

„Laral, ty jsi lepší horolezec než já i Tien dohromady. Ty nepotřebuješ pomoct.“

„Ale je to zdvořilý, ty hlupáku,“ řekla a natahovala ruku ještě důrazněji. Kal vzdychl a vzal ji a ona seskákala, aniž by se o něj vůbec musela opřít. Ona se taky chová v poslední době divně, pomyslel si.

Připojili se k Tienovi, který seskočil do díry mezi balvany. Dychtivě na něco ukazoval. Ve skulině v kameni se choulila stříbřitě bílá hromádka. Tvořila ji titěrná vlákna smotaná do klubíčka velikosti dětské dlaně.

„Že je to on?“ zeptal se Tien. „Že mám opravdu?“

Kal zvedl lahev a nalil z ní na kámen vodu. Simulovala déšť. Vlákna se ve vodě rozpustila a objevil se malý tvor se slizkou zeleno-hnědou kůží. Skrýšovec měl šest nohou, kterými se držel kamene, a uprostřed zad měl oči. Seskočil z kamene a začal hledat hmyz. Tien se smál a díval se, jak skrýšovec skáče a přichytává se nohama kamenů. Všude, kde se chytil, po něm zůstávaly slizké stopy.

Kal se opřel o kámen, pozoroval bratra a vzpomínal na dny − ne tak dávno minulé − kdy mu připadal lov skrýšovců zajímavější.

„Tak,“ řekla Laral a založila ruce. „Co uděláš? Když tě táta pošle do Kharbrantu?“

„Nevím,“ odpověděl Kal. „Lékaři neberou do učení nikoho mladšího než šestnáct moldánků, tak mám ještě čas se rozmyslet.“ V Kharbrantu se učili nejlepší lékaři a ranhojiči. To věděl každý. Říkalo se, že je ve městě víc nemocnic než hospod.

„Takhle to vypadá, jako by tě táta nutil dělat to, co chce on, a ne to, co chceš ty,“ poznamenala Laral.

„Tak se to ale dělá,“ namítl Kal a poškrábal se na hlavě. „Ostatním klukům nevadí, že z nich budou zemědělci. A Ral bude ve městě nový truhlář. Taky mu nevadilo, že to chce táta. Proč by mně mělo vadit být lékařem?“

„Já jen −“ Laral vypadala rozzlobeně. „Kale, když půjdeš do války a získáš Střepkord, tak z tebe bude plavook… Myslím tím… Ale to je jedno.“ Sedla si a ještě energičtěji založila ruce.

Kal se znovu poškrábal na hlavě. Laral se opravdu chová divně. „Mně by nevadilo jít do války. Získal bych čest a slávu a tak. Hlavně bych chtěl cestovat. Vidět, jak to vypadá v jiných zemích.“ Slyšel historky o exotických zvířatech, třeba o obrovských korýších nebo o úhořích, co zpívají. O Ral Elorim, Městě stínů, nebo o Kurthu… Městě blesků.

V posledních pár letech strávil hodně času studiem. Maminka říkala, že má právo na dětství, než aby se tolik soustřeďoval na budoucnost. Lirin však oponoval, že zkoušky, aby ho přijali do Kharbrantu, jsou velmi přísné. Jestli chce mít šanci, musí se začít učit brzy.

Ale přesto, být vojákem… Ostatní kluci snili o tom, jak se dostanou do armády a budou bojovat po boku krále Gavilara. Mluvilo se o válce s Jah Kevedem. Jaké by to bylo, setkat se najednou na vlastní oči s hrdiny z příběhů? Bojovat s velkoknížetem Sadeasem nebo s Dalinarem Černým Ostnem?

Skrýšovec si konečně uvědomil, že ho napálili. Usadil se na skále a začal znovu splétat kuklu. Kal sebral ze země malý zvětralý kámen a dal Tienovi ruku na rameno, aby do malého unaveného obojživelníka už nedloubal. Udělal krok dopředu a postrčil skrýšovce dvěma prsty. Skrýšovec seskočil ze svého balvanu na Kalův kámen. Kal ho podal Tienovi, který sledoval s očima dokořán, jak zvířátko spřádá kuklu, jak plive vlhká vlákna a tvaruje je titěrnými končetinami. Zevnitř bude kukla vodotěsná, vyztužená ztvrdlým slizem, ale zvenku ji rozpustí dešťová voda.

Kal se usmál, zvedl lahev a napil se. Byla to čistá dešťová voda, ve které se bahno už usadilo. Bahno − blátivá hnědá hmota, která padala s dešťovou vodou − škodilo zdraví. To věděl každý, nejen lékaři. Voda se vždycky nechala celý den ustát, potom se slila čistá voda svrchu a bahno se používalo na výrobu keramických nádob.

Skrýšovec nakonec dokončil kuklu. Tien okamžitě sáhl po lahvi.

Kaladin ji však zvedl nad hlavu. „Už je unavenej, Tiene. Už stejně skákat nebude.“

„Jé…“

Kal dal lahev dolů a poplácal bratra po rameni. „Nechám ho na kameni. Pak si ho vezmeš.“ Usmál se. „Třeba ho můžeš hodit oknem tátovi do vany.“

Tien se při té představě zazubil. Kal mu prohrábl tmavé vlasy. „Jdi se podívat, jestli nenajdeš jinou kuklu. Když najdeme dvě, tak budeš mít jednu na hraní a druhou do vany.“

Tien dal opatrně kámen stranou a potom cupital po balvanech. Svah popraskal při velebouři před několika měsíci. Byl rozlámaný, jako by ho zničila tlapa nějakého velikého zvířete. Lidé říkali, že bylo štěstí, že nikomu nespadl dům. Pálili na ohních modlitby díků Všemohoucímu, ovšem zároveň mezi sebou šuškali, že v noci za velké bouřky obchází jakási divná stvoření. Stáli za touto zkázou Pustonoši, nebo stíny Ztracených Paprsků?

Laral se znovu podívala k jejich domu. Neklidně si narovnala šaty − v poslední době velmi dbala na to, aby se neušpinila.

„Ty ještě pořád myslíš na válku?“ zeptal se Kal.

„Hmm. Jo. Myslím.“

„Měj rozum,“ poznamenal. Před několika týdny tu byli vojáci a odvedli několik starších chlapců. Starosta Wistiow jim k tomu dal svolení. „Co myslíš, že roztrhalo při bouřce tyhle skály?“

„Nevím.“

Kal se podíval k východu. Co posílá bouře? Tatínek říkal, že žádná loď, která kdy vyjela směrem k Počátku, se v pořádku nevrátila. Od břehů vůbec odplulo málo lodí. Chytit bouři na otevřeném moři znamenalo jistou smrt. Aspoň tak se to tradovalo.

Znovu se napil z lahve a potom ji zavřel a zbytek nechal, kdyby Tien našel ještě jednoho skrýšovce. V dálce pracovali lidé na polích. Na sobě měli kombinézy, hnědé košile se šněrováním a robustní boty. Byla sezona červů. Jediný červ dokázal zničit zrní v celém polypu. Dokázal uvnitř polypu dorůst a postupně celou úrodu zrní zkonzumovat. Když se potom polyp na podzim otevřel, uvnitř byl jen obrovský tlustý slimák velikosti dvou lidských pěstí. Proto na jaře všechny polypy jeden po druhém kontrolovali. Když našli otvor, strčili do něj rákos namočený v cukru a červ se na něj chytil. Potom ho vytáhli a rozmáčkli botou. Díru zatmelili bahnem.

Trvalo celé týdny důkladně odčervit pole a zemědělci většinou prošli celé svahy dvakrát nebo třikrát a zároveň hnojili. Kal o tom slyšel snad už stokrát. Takovým městem jako Kamenžár se nedalo projít, aniž by člověk vyslechl nářky na červy v úrodě.

Na úpatí svahů zahlédl Kal skupinu starších chlapců. Všechny je samozřejmě poznal. Bratři Jost a Jest, Mord, Tift, Naget, Khav a další. Všichni měli poctivá aletská jména typická pro temnooky. Ne jako Kaladin. Ten měl jiné.

„Proč nejsou na červech?“ podivil se.

„Nevím,“ odpověděla Laral. V očích měla zvláštní výraz. „Tak se za nima pojď podívat.“ Než stačil Kal protestovat, poskakovala dolů ze svahu.

Poškrábal se na hlavě a podíval se na Tiena. „Jdeme tamhle dolů.“

Zpoza kamene se vynořila chlapcova hlava. Tien energicky přikyvoval a potom se otočil a pokračoval ve svém pátrání. Kal sklouzl dolů z balvanu a pospíchal za Laral. Doběhli až k chlapcům. V její přítomnosti byli trochu nesví. Nikdy s nimi netrávila moc času, rozhodně ne tolik jako s Kalem a Tienem. Jejich otcové byli dobří přátelé, přestože byl jeden temnook a druhý plavook.

Laral si sedla na skálu poblíž, čekala a mlčela. Kal šel blíž. Proč sem chtěla jít, když s nimi nebude mluvit?

„Hej, Joste,“ ozval se Kal. Jostovi bylo čtrnáct a byl to už skoro chlap. Mezi kluky byl nejstarší − nejstarší také vypadal. Měl na svůj věk široký hrudník a silné svalnaté nohy stejně jako jeho otec. V ruce držel mladou větev osekanou přibližně do tvaru bojové čtvrthole. „Jak to, že nejste na červech?“

Neměl to říkat a okamžitě si to uvědomil. Několik chlapců se zachmuřilo. Nedokázali přenést přes srdce, že s nimi Kal nemusí pracovat na poli. Jeho argumenty − že tráví hodiny a hodiny studiem lidského těla, svalů, kostí a léčebných postupů − neměly odezvu. Viděli před sebou jen kluka, který může trávit celý den ve stínu, zatímco oni dřou na parném slunci.

„Starej Tarn našel místo, kde polypy nerostou, jak mají,“ řekl nakonec Jost a podíval se letmo na Laral. „Tak nám dal volno. Oni tam teď řeší, jestli vysadit nový, nebo je nechat a počkat, co z nich vyroste.“

Kal přikývl a připadal si před těmi devíti chlapci divně. Všichni byli zpocení, kolena měli špinavá od bahna a odřená od kamene. On byl čistý a na sobě měl nové kalhoty, které mu maminka koupila před pár týdny. Tatínek je s Tienem poslal ven, protože měl něco na práci u starosty. Kal si ovšem volný den vynahradí studiem pozdě do noci za světla Bouřné záře. Jenže tohle vysvětlovat klukům nemělo smysl.

„A, ehm,“ začal, „o čem jste se to bavili?“

Místo odpovědi řekl Naget: „Kale, ty víš spoustu věcí, co?“ Byl světlovlasý, hubený a největší ze všech chlapců. „Ne? Vyznáš se ve světě, viď?“

„Jo,“ odpověděl Kal. „Trochu.“

„Slyšel jsi někdy o tom, že se temnook stane plavookem?“ zeptal se Naget.

„Jasně,“ odpověděl Kal. „Může se to stát, říkal táta. Když si třeba bohatý temnook obchodník vezme nějakou neurozenou světlookou manželku. Potom třeba mají děti plavooky. Takhle nějak to funguje.“

„Ale takhle ne,“ namítl Khav. Měl nízko posazené obočí a vypadalo to, že se nepřetržitě mračí. „Já jsem myslel opravdový temnooky. Jako jsme my.“

Ne jako ty, i když to nahlas neřekl. Kaladinova rodina byla jediná druhého nánu ve městě. Všichni ostatní byli čtvrtého nebo pátého nánu a z Kalova společenského postavení byli nesví. A ještě to umocňovala zvláštní profese jeho otce.

Díky tomu všemu se Kal cítil, jako by sem nepatřil.

„Ty víš, jak se to může stát,“ namítl Kal. „Zeptej se Laral. Ta o tom zrovna před chvilkou mluvila. Když člověk získá v bitvě Střepkord, oči mu zesvětlí.“

„To je pravda,“ přisvědčila Laral. „To každý ví. Plavookem se takhle může stát třeba i otrok, když získá Střepkord.“

Chlapci pokyvovali hlavami. Všichni měli hnědé, černé nebo jinak tmavé oči. Touha získat Střepkord byla hlavním důvodem, proč muži odcházeli do války. Ve vorinských královstvích měl každý šanci na povýšení. Kaladinův otec to pokládal za základní doktrínu jejich společnosti.

„Jo,“ poznamenal Naget netrpělivě. „Ale slyšel jsi někdy o tom, že by se to opravdu stalo? Myslím ne jako v tom, co se vypráví. Stává se to opravdu?“

„Jasně,“ odpověděl Kal. „Určitě se to stává. Proč by jinak tolik lidí chodilo do války?“

„Protože musíme připravit muže na boj o Síň Věčného Míru. Musíme poslat vojáky k Heraldům. Tak to vždycky říkají horlivci,“ poznamenal Jest.

„Ale zároveň ti s tím jedním dechem řeknou, že zemědělství je taky dobrý,“ namítl Khav. „Jako by bylo zemědělství až někde na druhým místě.“

„No hele,“ vložil se do řeči Tift, „můj táta je zemědělec a je teda sakra dobrej. To je náhodou vznešený Povolání. Vaši tátové jsou přeci taky zemědělci.“

„No jo, fajn,“ přerušil ho Jost. „My ale mluvíme o něčem jiným. My mluvíme o Střeponoších. Když jdeš do války, tak můžeš získat Střepkord a stát se plavookem. A můj táta, jo, měl ten Střepkord dostat. Jenže ten chlap, co tam byl s ním, mu ho sebral, když táta upad, a řekl veliteli, že toho Střeponoše zabil on. A můj táta −“

Přerušil ho Laralin zvonivý smích. Kal se zamračil. Byl to jiný smích, než od ní obvykle slýchal. Byl tlumenější a takový protivný. „Joste, ty tvrdíš, že tvůj otec získal Střepkord?“

„Ne, oni mu ho sebrali,“ opakoval chlapec.

„A nebojoval on náhodou v těch potyčkách, co byly v pustinách nahoře na severu?“ zeptala se. „Řekni mu to, Kaladine.“

„Má pravdu, Joste. Tam žádný Střeponoši nebyli. Tam byli jen rešský nájezdníci, který chtěli těžit z postavení novýho krále. Ale ti Střepkordy nikdy neměli. Jestli tvůj otec nějaký viděl, tak si to asi spletl.“

„Jako že si to nepamatoval?“ zeptal se Jost.

„Ehm, no, jasně,“ odpověděl Kal pohotově. „Já jsem neřekl, že lhal. Ale třeba byl v šoku a měl halucinace, když upadl, nebo něco takovýho.“

Chlapci ztichli a dívali se na Kala. Jeden se poškrábal na hlavě.

Jost si uplivl. Koutkem oka jako by pozoroval Laral. Ta se upřeně dívala na Kala a usmívala se na něj.

„Ty se vždycky snažíš dělat z lidí blbce, co, Kale?“ poznamenal Jost.

„Cože? Ne, já −“

„Ty chceš, aby můj táta vypadal jako hlupák,“ pokračoval Jost a tvář mu zrudla. „A aby všichni okolo vypadali jako banda pitomců. No, všichni nemáme to štěstí, abychom se mohli poflakovat a krmit se ovocem. My totiž musíme makat.“

„Já se ne −“

Jost hodil Kalovi čtvrthůl. Kal ji neobratně chytil. Potom si Jost vzal od bratra druhou hůl. „Urazil jsi mýho tátu, tak budeme bojovat. To je věc cti. Máš vůbec nějakou čest, princátko?“

„Nejsem princátko,“ odsekl mu Kal. „Pro Bouřepána, Joste, jsem jen o pár nánů výš než ty.“

Při zmínce o nánech dostaly Jostovy oči ještě zuřivější výraz. Zvedl čtvrthůl. „Tak budeš se mnou bojovat, nebo ne?“ U nohou se mu hemžili jasně červení spreni vzteku.

Kal věděl, o co Jostovi jde. Chlapci často vyhledávali situace, v nichž by měli nad Kalem navrch. Kalův otec říkal, že to je proto, že se v Kalově přítomnosti cítí nejistě. Byl by Kalovi řekl, aby zahodil hůl a odešel.

Jenže tam seděla Laral a usmívala se na něho. A z mužů se nestávají hrdinové tím, že odejdou. „Dobře. Jasně.“ Zvedl čtvrthůl.

Jost se bleskově otočil, rychleji, než Kal čekal. Ostatní kluci je sledovali se směsicí škodolibé radosti, šoku a údivu. Kal sotva stačil hůl zvednout. Hole třeskly o sebe a Kal sebou trhl.

Ztratil rovnováhu. Jost byl rychlý. Udělal krok stranou, rozmáchl se holí a zasáhl Kala do chodidla. Kal vykřikl, jak mu projela bolest celou nohou až nahoru, jednou rukou pustil hůl a sáhl dolů.

Jost se znovu ohnal holí a zasáhl Kala do boku. Kal zalapal po dechu, upustil hůl na kameny a upadl na kolena. Hlasitě oddechoval a snažil se potlačit bolest. Zpoza kamene za ním se začali rojit malí oranžoví svítiví spreni ve tvaru lidské ruky. Pohybovali se, jako když se natahuje šlacha nebo sval.

Kal upadl jednou rukou na kameny a stočil se, jak si držel bok. Jestli jsi mi polámal žebra, tak se těš, ty bahňáku, pomyslel si.

Laral, která seděla stranou, sevřela rty. Kal se najednou cítil zahanben.

Jost dal hůl dolů. Tvářil se rozpačitě. „Jak vidíš, táta mě dobře vytrénoval,“ řekl. „Tak si z toho vem ponaučení. To, co řek, je pravda, a −“

Kal zabručel cosi ze vzteku spojeného s bolestí, popadl na zemi hůl a skočil na Josta. Jost zaklel a zavrávoral, jak zvedal zbraň. Kal vykřikl a mrštil holí dopředu.

V tu chvíli se něco stalo. Kal s holí v ruce cítil příval energie a zároveň vzrušení, které bylo silnější než bolest. Otočil se a uhodil holí Josta do ruky.

Jost ruku povolil a vykřikl. Kal se rozmáchl a uhodil Josta do boku. Nikdy předtím v ruce zbraň nedržel a nikdy nebojoval vážněji než v tahanicích s Tienem. Ale hůl mu do ruky padla jako ulitá. Udivilo ho, jak úžasný je to pocit.

Jost zabručel a znovu zavrávoral a Kal se rozpřáhl zbraní a chystal se Josta uhodit do obličeje. Zvedl hůl, ale potom strnul. Z ruky, do které Josta uhodil, mu tekla krev. Jenom trochu, ale krev to byla.

Ublížil mu.

Jost vykřikl a vymrštil se. Než se Kal zmohl na odpor, vysoký soupeř mu podrazil nohy a nechal ho spadnout na zem. Kal upadl a vyrazil si dech. To zároveň podráždilo ránu, kterou měl na boku. Okamžitě se kolem něho shlukli spreni bolesti. Živili se na jeho utrpení a vypadali jako oranžové jizvy.

Jost ustoupil dozadu. Kal ležel na boku a těžce oddechoval. Byl zmatený. Držet v ruce hůl byl úžasný pocit. Neuvěřitelný. Potom zahlédl Laral. Vstala, a místo aby si k němu klekla a snažila se mu pomoct, se otočila a odcházela domů.

Kalovi vhrkly do očí slzy. Vykřikl, otočil se a znovu popadl hůl. Nevzdá se!

„Tak už dost,“ ozval se za ním Jost. Kal ucítil něco tvrdého na zádech. Byla to bota a tlačila ho dolů na kámen. Jost mu vzal hůl z ruky.

Prohrál jsem. Prohrál. Nenáviděl ten pocit víc než bolest.

„Vedl sis dobře,“ zabručel Jost. „Ale už je konec. Nechci, abych ti musel doopravdy ublížit.“

Kal sklonil hlavu a opřel si čelo o teplý sluncem prohřátý kámen. Jost z něho dal nohu pryč a chlapci odešli. Ještě bylo slyšet skřípot jejich podrážek o kámen. Kal se donutil vzepřít na ruce a potom vstát.

Jost se otočil, ostražitý, v ruce připravenou hůl.

„Nauč mě to,“ řekl Kal.

Jost překvapeně zamžoural očima. Podíval se na bratra.

„Nauč mě to,“ opakoval Kal a udělal krok dopředu. „Já za tebe budu chodit na červy, Joste. Táta mi dává každý odpoledne dvě hodiny volno. Já za tebe udělám tvou práci, když mě po večerech naučíš, co tě učí táta s tou holí.“

Musí to vědět. Musí tu zbraň zase držet v ruce. Musí zjistit, jestli ten pocit, co měl v tu chvíli, nebyla jen náhoda. Jost chvíli váhal, ale nakonec zakroutil hlavou. „Nejde to. Tvůj fotr by mě zabil. Kdybys ty svý chirurgický ručičky měl samej mozol. To by nešlo.“ Otočil se. „Ty buď tím, čím máš být, Kale. A stejně tak i já.“

Kal ještě chvíli stál a díval se za nimi. Sedl si na skálu. Postava Laral se vzdalovala. Dole pod kopcem jí šli naproti nějací sluhové. Má se za ní rozběhnout? Bok ho ještě bolel a navíc se na ni zlobil, že ho sem mezi ty kluky zavedla. A kromě toho byl pořád ještě v rozpacích.

Lehl si. Vřely v něm emoce a nedokázal se v nich vyznat.

„Kaladine?“

Otočil se. Styděl se za slzy v očích, když viděl Tiena, jak sedí na zemi za ním. „Jak jsi tu dlouho?“ vyštěkl.

Tien se usmál a potom položil na zem kámen. Vstal a utíkal pryč. Nezastavil se, ani když na něho Kal volal. Kal nabručeně vstal a došel zvednout kámen.

Byl to další obyčejný kámen. Tien je vždycky schraňoval a pokládal je za velmi cenné. Doma jich měl celou sbírku. O každém věděl, kde ho našel a co je na něm zvláštní.

S povzdechem vyrazil Kal zpátky k městu.

Ty buď tím, čím máš být. A stejně tak i já.

V boku ho štípalo. Proč Josta neuhodil, když měl příležitost? Vycvičí se, aby se v bitvě vždycky takhle nezasekl? Může se přece naučit lidem ubližovat. Ne?

A chce se to naučit?

Ty buď tím, čím máš být.

Co má člověk dělat, když neví, kde je jeho místo? Ani čím chce být?

Došel do Kamenžáru. V řadách tu stála asi stovka domů. Měly klínovitý tvar a byly postavené nízkou stranou proti směru bouří. Střechy byly ze silného dřeva natřeného dehtem proti dešti. Severní a jižní strana domů bývala většinou bez oken, ale průčelí − směrem na západ, po směru bouří, čelem od nich − bylo téměř celé jako jedno velké okno. Život lidí se stejně jako vegetace rostlin řídil velebouřemi.

Kal bydlel skoro na předměstí. Jejich dům byl větší než většina ostatních, protože v něm byla umístěna ordinace s vlastním vchodem. Dveře byly dokořán, tak do nich Kal strčil hlavu. Předpokládal, že tam maminka uklízí, ale zjistil, že je tam otec. Vrátil se od Jasnopána Wistiowa. Seděl na kraji operačního stolu, ruce v klíně, lysou hlavu svěšenou. V ruce držel brýle a vypadal vyčerpaně.

„Tati?“ ozval se Kal. „Proč tu sedíš potmě?“

Lirin zvedl hlavu. Tvář měl zasmušilou a v očích nepřítomný pohled.

„Tati?“ opakoval Kal neklidně.

„Jasnopána Wistiowa dnes odnesla křídla bouřných větrů.“

„On umřel?“ Kala to tak šokovalo, že zapomněl na bolest v boku. Wistiow byl vždycky nablízku. Nemůže být najednou pryč. A co Laral? „Ale ještě minulý týden mu nic nebylo!“

„On měl vždycky slabé zdraví, Kale,“ řekl Lirin. „A nakonec vždycky Všemohoucí povolá lidi zpátky do Království duší.“

„A ty jsi nic neudělal?“ vyhrkl Kal, ale okamžitě toho litoval.

„Udělal jsem, co jsem mohl,“ odpověděl otec a vstal. „Možná někdo, kdo má lepší vzdělání než já… No, nemá smysl litovat.“ Odešel stranou a sundal černý kryt z lampy plné diamantových sferů. Místnost se okamžitě rozsvítila. Lampa zářila jako malé slunce.

„Takže nemáme starostu,“ poznamenal Kal a zvedl ruku k hlavě. „Když neměl syna…“

„Oni nám v Kholinaru nějakého přidělí,“ odpověděl Lirin. „Kéž jim Všemohoucí dá moudrost a šťastnou ruku.“ Podíval se na lampu ve tvaru číše. Byly v ní starostovy sfery. Celé jmění.

Potom vrátil na lampu pokrývku, jako by ji ani nikdy nesundal. Místnost se znovu ponořila do tmy a Kal chvíli mžoural, než si na ni zvykl.

„Tohle nám nechal,“ řekl otec.

„Cože?“ vyskočil Kal.

„Máš jít studovat do Kharbrantu, až ti bude šestnáct. Tohle máš na cestu − Jasnopán Wistiow si to tak přál. Byl to jeho poslední čin ve prospěch města. Půjdeš tam a staneš se skutečným lékařem a potom se vrátíš do Kamenžáru.“

V tu chvíli si Kal uvědomil, že jeho osud je zpečetěn. Pokud si to přál Jasnopán Wistiow, půjde do Kharbrantu. Otočil se a vyšel z ordinace ven na slunce. Neřekl už ani slovo.

Venku si sedl na schody. Co vlastně chce? Slávu, čest, jak říkala Laral… na tom mu vlastně nezáleží. Ale v tu chvíli, když držel tu hůl, něco cítil. A teď mu najednou tohle vzali. V kapse měl stále ještě kamínky od Tiena. Vyndal je, potom odepjal od opasku lahev a polil je vodou. Na tom prvním, který dostal, se objevily bílé kruhy a čáry. Zdálo se, že je nějaký obrazec skrytý i na tom druhém.

Vypadal jako obličej. Usmíval se na něj, i když rychle zmizel, jak kámen uschl. Kámen jeho problémy nevyřeší.

Bohužel, i když seděl dlouho, nenacházel nic, co by je vyřešilo. Nebyl si jistý, jestli chce být lékařem, a najednou se cítil omezený hranicemi, které mu život dává, co od něho chce…

Ta chvíle, kdy držel v ruce hůl, ho oslovila. Byl to jediný jasný okamžik v jinak zmateném chaotickém světě.

17

RUDÝ ZÁPAD SLUNCE

Mohu být naprosto upřímný? Dřív jste se ptali, proč mám takové obavy. Důvod je následující…

„Je starý,“ řekla Syl s respektem a poletovala kolem lékárníka. „Opravdu starý. Nevěděla jsem, že lidi takhle stárnou. Určitě to není třeba spren rozkladu v lidské podobě?“

Kaladin se usmál a lékárník se mezitím přišoural o holi, aniž by měl o přítomnosti větrného sprena tušení. Tvář měl plnou hlubokých záhybů jako Roztříštěné planiny a kolem velmi hluboko zasazených očí měl celé obrazce rýh. Na nose měl silné brýle a oblečený byl v tmavém plášti.

Otec Kaladinovi o lékárnících vyprávěl − jsou to lidé na pomezí mezi bylinkáři a lékaři. Obyčejní lidé pohlíželi na léčitelství s velkými předsudky a lékárníci kolem sebe rádi vytvářeli atmosféru tajemna. Po dřevěných stěnách byly rozvěšeny textilie s glyfy v nesrozumitelných vzorcích a za pultem stály police s dlouhými řadami lahviček. Vzadu v koutě byla zavěšená celá lidská kostra pospojovaná dráty. Místnost bez oken osvětlovaly ranečky granátových sferů zavěšené v rozích.

Přesto však byla čistá a uklizená. Byla cítit dezinfekcí, jejíž pach byl Kaladinovi důvěrně známý z otcovy ordinace.

„Á, mladý pan mostař.“ Malý lékárník si posunul brýle na nose. Udělal krok dopředu a projel si rukou řídkou bílou bradkou. „Jdete si pro něco, co vás ochrání? Nebo vám snad padla do oka mladá pradlena v táboře? Mám lektvar, který vzbudí její náklonnost, když jí ho tajně přilijete do nápoje.“

Kaladin zvedl obočí.

Syl udiveně otevřela ústa. „To bys měl dát Gazovi, Kaladine. Bylo by hezký, kdyby tě najednou začal mít rád.“

Pochybuju, že je to míněno pro něj, pomyslel si Kaladin a usmál se.

„Mladý pan mostař by tedy rád talisman proti všemu zlému?“

O těchhle věcech Kaladinův otec také mluvíval. Mnozí lékárníci prodávali talismany a elixíry proti všem možných neduhům. Neobsahovaly nic víc než cukr a trochu běžných bylinek s povzbuzujícím nebo naopak sedativním účinkem podle údajného účelu. Byl to všechno nesmysl, i když Kaladinova maminka nedala dopustit na věštění podle glyfů. Otec byl z té její zatvrzelé pověrčivosti vždycky rozmrzelý.

„Potřebuju obvazy,“ řekl Kaladin. „A lahev listerového oleje nebo kružníkové mízy. A taky jehlu a střívka, jestli máte.“

Lékárník vytřeštil oči.

„Jsem syn lékaře,“ přiznal Kaladin. „Učil jsem se u něho. A on se učil u muže, který vystudoval Vysoké učení v Kharbrantu.“

„Aha,“ řekl lékárník. „Ano.“ Napřímil se, odložil hůl a očistil si plášť. „Tak obvazy, říkáte? A dezinfekci? Momentíček…“

Zmizel za pultem.

Kaladin zamžoural očima. Byl to stále ten starý lékárník, ale najednou už mu nepřipadal tak křehký. Krok měl pevnější a hlas najednou znělý. Prohraboval se lahvičkami, četl si jejich štítky a cosi si u toho mumlal. „Kdybyste šli k táborovému lékaři, vyšlo by vás to levněji.“

„Ten pro mostaře nic nemá,“ řekl Kaladin a udělal grimasu. Vyhodili ho odtud. Zásoby jsou prý jen pro vojáky.

„Rozumím,“ poznamenal lékárník, položil na pult lahev a sehnul se a cosi hledal v zásuvkách.

Kolem Kaladina poletovala Syl. „Vždycky když se ohne, tak si myslím, že se zlomí jako větvička.“ Začínala si osvojovat abstraktní myšlení. Překvapivě rychle.

Já vím, co je to smrt… Stále ještě nevěděl, jestli ji má litovat nebo ne.

Sebral malou lahev a odzátkoval ji. Očichal její obsah. „Larmýčí sliz?“ Zašklebil se z jeho ostrého pachu. „Ten ale není tak účinný jako ty dvě věci, co jsem chtěl.“

„Ale je mnohem levnější,“ odpověděl stařík a přinesl velkou sklenici. Otevřel víko. Byly v ní sterilní bílé obvazy. „A vy, jak jsem si všiml, jste mostař.“

„A kolik stojí ten sliz?“ zeptal se s obavami. Otec se nikdy nezmiňoval o tom, kolik stojí materiál.

„Jeden červenej za lahev.“

„A tomu říkáte levný?“

„Listerový olej stojí dva safírové marky.“

„A kružníková míza?“ zeptal se Kaladin. „Viděl jsem, že tu rostou kružníky kolem tábora. Takže tak vzácný zase nebudou.“

„A máte představu, kolik mízy je z jedné rostliny?“ zeptal se lékárník a ukázal k lahvičce.

Kaladin zaváhal. Ze stonků kružníku se vymačkávala jakási mléčná tekutina, nebyla to pravá míza. Tak to aspoň říkával otec. „Ne,“ odpověděl po pravdě.

„Jediná kapka,“ řekl lékárník. „Když máte štěstí. Je to levnější než listerový olej, ale mnohem lacinější je sliz. I když páchne jako zadnice ponocnýho.“

„Tolik nemám,“ odpověděl Kaladin. Rubín měl hodnotu deseti diamantových marků. Na jednu malou lahvičku dezinfekce tedy potřebuje výplatu za deset dní. Pro Bouřepána!

Lékárník se ušklíbl. „Jehla a střívka budou stát dva čisté marky. Můžete si dovolit aspoň to?“

„Sotva. Za kolik jsou obvazy? Za dva plný smaragdy?“

„Tohle jsou jen staré hadry, co jsem vybělil a vyvařil. Dva čisté čipy za loket.“

„Dám vám mark za krabici.“

„Dobře.“

Kaladin sáhl do kapsy, a zatímco lékárník pokračoval, vyndal sfery. „Vy lékaři jste všichni stejní. Nikdy vás ani nenapadne pomyslet na to, kde se ten váš materiál bere. Používáte ho, jako byste měli bezedný zdroj.“

„Lidský život se nedá měřit na peníze,“ namítl Kaladin. Říkával to jeho otec. Byl to jeden z důvodů, proč za své služby nikdy nic neúčtoval.

Kaladin vyndal čtyři marky. Když je viděl, zaváhal. Zářil už jen jediný. Ostatní tři byly prázdné a kousky diamantu v jejich středu byly sotva vidět.

„Jo tak takhle! Vy se mi snažíte podstrčit falešné sfery?“ Popadl ten jeden, než se Kaladin zmohl na slovo, a potom znovu sáhl pod pult. Vyndal hodinářskou lupu, sundal si brýle a podržel sfery proti světlu. „Ne, je tam pravý kámen. Ale měl byste si ty sfery nabít, mostaři. Ne každý je takhle důvěřivý jako já.“

„Dnes ráno ještě svítily,“ protestoval Kaladin. „Gaz mi asi zaplatil opotřebovanými.“

Lékárník vrátil lupu na místo a opět si vzal brýle. Vybral tři marky, mezi nimi jediný nabitý.

„Můžete mi tenhle nechat?“ zeptal se Kaladin.

Lékárník se zamračil.

„Já vždycky nosím v kapse aspoň jeden nabitej sfer. Pro štěstí.“

„Určitě nechcete ten elixír lásky?“

„Když člověka v noci chytí, tak aspoň má světlo,“ namítl Kaladin stroze. „A kromě toho, jak jste říkal, většina lidí není tak důvěřivá jako vy.“

Lékárník zdráhavě vyměnil nabitý sfer za prázdný. Pro jistotu i ten ještě prověřil lupou. Prázdný sfer měl stejnou hodnotu jako nabitý. Stačilo ho nechat venku při velebouři, aby se nabil, a vydržel zářit asi týden.

Kaladin dal nabitý sfer do kapsy a vzal si nákup. Kývl na rozloučenou na lékárníka a v doprovodu Syl vyšel ven.

Část odpoledne strávil ve vojenské jídelně. Poslouchal vojáky, co si mezi sebou povídají, a dověděl se pár nových věcí o vojenských táborech. Věcí, které měl vědět už dávno, když byl ještě příliš apatický na to, aby se o něco takového zajímal. Teď však už věděl o kuklách na Planinách a živokamech, které v nich jsou ukryty, a o soupeření velkoknížat. Pochopil, proč Sadeas dře své lidi až do úpadu, a začínal chápat i to, proč se Sadeas objeví v táboře vždycky potom, co přiběhnou s mostem později než mostaři jiného velkoknížete. To se však často nestávalo. Častěji byl první Sadeas a ostatní aletská vojska přišla se zpožděním až po něm a nezbývalo jim, než se vrátit.

Vojenské tábory byly obrovské. Všichni říkali, že celkem mají aletské tábory přes sto tisíc jednotek, což byl mnohonásobek počtu obyvatel Kamenžáru. A to nezahrnovalo civilisty. Mobilní vojenské tábory přitahovaly velké množství lidí, kteří se rozhodli je následovat, a stabilní tábory jako ty na Roztříštěných planinách ještě víc.

Každý z deseti vojenských táborů ležel ve svém vlastním kamenném kráteru a tvořila ho nesourodá směsice budov vytvořených proměňovači, chatrčí a stanů. Někteří obchodníci, mezi nimi i lékárník, byli natolik bohatí, že si mohli postavit dřevěné domky. Ti, kdo bydleli ve stanech, je za velebouří museli zbourat a hledat za peníze přístřeší jinde. I v kamenných kráterech byly větrné bouře velmi silné. Zvláště tam, kde byly stěny kráteru nízké nebo rozbité. Některá místa − například skladiště dřeva − nebyla před bouřemi chráněná vůbec.

Ulice se hemžila obvyklým ruchem. Byla plná žen v blůzách a sukních − manželek, sester nebo dcer vojáků, obchodníků nebo řemeslníků. Mezi nimi se tu pohybovali dělníci v kalhotách a kombinézách, mnoho vojáků oblečených v kůži a ozbrojených kopím a štítem. Všichni patřili k Sadeasově armádě. Vojáci jednotlivých táborů se drželi stranou od vojáků jiných táborů a vojska různých velkoknížat usídlená v jednotlivých kráterech se vzájemně setkávala pouze k obchodním jednáním.

Kaladin konsternovaně kroutil hlavou.

„Co je?“ zeptala se Syl a sedla si mu na rameno.

„Nečekal jsem, že jsou tábory tak hrozně nejednotné. Je to přece všechno armáda jednoho krále, měla by táhnout za jeden provaz.“

„Lidem chybí soulad,“ poznamenala Syl.

„Co tím myslíš?“ nechápal Kaladin.

„Děláte každý něco jiného a myslíte každý jinak. Nikde jinde to takhle není − zvířata se chovají všechna stejně, a vlastně i spreni, dá se říct. Všichni jsou stejní. Je v tom soulad. Ale u vás ne − vypadá to, že se nenajdou dva lidi, kteří se chovají stejně. Celý svět funguje tak, jak se od něj dá čekat, jen lidi ne. Možná právě proto se tak často navzájem zabíjíte.“

„Ale všichni větrní spreni se taky nechovají stejně,“ namítl Kaladin, otevřel krabici a vsunul pár obvazů do kapsy, kterou si přišil zevnitř na koženou vestu. „Důkazem jsi ty.“

„Já vím,“ řekla tiše. „Možná teď aspoň vidíš, proč mi to dělá starost.“

Kaladin nevěděl, jak na to odpovědět. Konečně došel ke skladišti dřeva. Pár mostařů ze čtvrté jednotky postávalo ve stínu za domky. Bylo by zajímavé vidět, jak tyhle domky vznikaly. Vytvářeli je proměňovači přímou přeměnou vzduchu na kámen. Proměňování se dělalo bohužel v noci a s přísnou ostrahou, aby tento posvátný rituál neměl jiné svědky než horlivce z řad velmi vysoce postavených plavooků.

Jakmile Kaladin došel ke kasárnám, ozvalo se první odpolední zvonění. Gaz si ho přeměřil zlým pohledem, protože málem přišel pozdě na odpolední službu. Většinu té „služby“ stráví posedáváním a čekáním na zvukový signál. Kaladin nehodlal ztrácet čas. Nemohl riskovat, že se unaví přenášením prkna, protože je mohl čekat výběh. Mohl by se však protáhnout nebo −

Ozvalo se jasné ostré zatroubení. Znělo jako mýtický roh, který prý vodí duše statečných na nebeská bojiště. Kaladin strnul. Jako vždycky čekal ještě na druhý signál. Jakási iracionální část jeho já potřebovala potvrzení. Přišlo. Znělo jako signál, jímž se oznamuje pozice zakukleného rokleblouda.

Vojáci se začali scházet na seřadišti vedle skladiště dřeva, jiní běželi do tábora pro výstroj. „Srovnat!“ křičel Kaladin a běžel k mostařům. „Sper vás bouře! Do řady! Všichni!“

Ignorovali ho. Někteří neměli vestu a strkali se u dveří kasáren, protože jimi chtěli projít všichni najednou. Kaladin, rozčarovaný, běžel za nimi. Jakmile byli všichni na místě, rozestavili se kolem mostu podle předem stanovených pravidel. Každý muž měl šanci dostat se na nejlepší místo. Běžet jako první k rokli a potom se přesunout do relativního bezpečí na zadní pozici.

Střídání probíhalo přesně podle pravidel a chyby se nedělaly a netolerovaly. Mostní jednotky měly přísnou samosprávu. Když se někdo pokusil podvádět, byl donucen běžet v závěrečném úseku vpředu. Předpokládalo se, že takové věci budou tabu, ale Gaz nad tresty za podvádění přivíral oči. Také odmítal podplácení, aby dovolil výměnu pozic proti plánu. Možná věděl, že střídání je pro mostaře jedinou jistotou, kterou tu mají. Život není spravedlivý, být mostařem není spravedlivé, ale aspoň když člověk běžel vpředu na pozici smrti a přežil, mohl příště běžet vzadu.

Existovala jediná výjimka. Jako velitel jednotky musel Kaladin běžet vpředu většinu cesty a až na poslední úsek se přesunul dozadu. Jeho pozice byla nejbezpečnější v celé skupině. Kaladin byl jako vrstva plísně na talíři hladového. Nebyl první sousto, ale i přesto byl odsouzený.

Postavil se na svou pozici. Jako poslední přišli Jaks, Dany a Malop. Jakmile zaujali pozice, Kaladin zavelel zvednout most. Překvapilo ho, že poslechli. Byli zvyklí při každém výběhu dostávat povely od velitele jednotky. Hlas byl jiný, ale jednoduché povely zůstaly stejné. Nahoru, vpřed, dolů.

Ze skladiště dřeva vyrazilo dvacet mostů směrem k Roztříštěným planinám. Kaladin si všiml skupinky mostařů ze sedmé jednotky. Sledovali je s úlevou. Měli službu do prvního odpoledního zvonění. Vyhnuli se výběhu o pár minut.

Práce mostařů byla tvrdá dřina. Nejen proto, že nad nimi neustále visela hrozba bití. Ale běželi tak rychle, protože se chtěli dostat na cílovou planinu dřív než Paršendi. Kdyby se jim to podařilo, nelétaly by na ně žádné šípy a nehrozila by jim smrt. A tak v běhu s mostem na ramenou nebylo místo pro liknavost a lenost. I když mnoho mostařů tento život nenávidělo, lpěli na něm a úzkostlivě se ho drželi.

Těžkými kroky přeběhli první stálé mosty. Kaladinovy svaly silně protestovaly proti další námaze po tak krátké době, ale snažil se na únavu nemyslet. Včerejší velebouře přinesla déšť, který otevřel mnoho rostlin. Skalní pupeny roztahovaly výhony, kvetoucí větvičníky zvedaly drápovité větve ze skulin k obloze. Tu a tam bylo vidět i ostence − nízké křoviny s jehlicovitými kamennými výrůstky, kterých si tu Kaladin všiml poprvé. Početné štěrbiny a prohlubně nerovné planiny byly plné vody.

Gaz zavelel pokyn, kterou cestou se vydat. Mnoho z okolních planin mělo tři nebo čtyři stálé mosty, které vytvářely systém rozvětvených cestiček přes Planiny. Běh už se stával automatickým. Ale to už znal. Bylo hezké být vpředu, protože viděl před sebe, kam běží. Upadl do své obvyklé mantry odpočítávání kroků, jak mu kdysi poradil bezejmenný mostař, jehož sandály měl stále na nohou.

Konečně se dostali k poslednímu permanentnímu mostu. Přešli krátkou planinu a míjeli doutnající trosky mostu, který Paršendi v noci zničili. Jak to dokázali, při velebouři? Když předtím poslouchal vojáky, zjistil, že na Paršendy pohlížejí s nenávistí, zlobou, ale také s nemalou hrůzou. Tihle Paršendi byli na hony vzdáleni líným paršům, kteří po celém Rošáru pracovali jako ta nejlevnější pracovní síla. Paršendi však byli velmi obratní válečníci. Kaladinovi to pořád nešlo do hlavy. Paršové? A bojovat? To vůbec nešlo dohromady.

Čtvrtá mostní společně s ostatními jednotkami položila most přes nejužší místo rokle. Muži popadali na zem kolem něho a odpočívali, než přejde vojsko. Kaladin by se k nim nejraději přidal − až mu kolena sama netrpělivě podklesávala.

Ne, pomyslel si a napřímil se. Ne, zůstanu stát.

Bylo to pošetilé gesto. Ostatní mostaři mu nevěnovali nejmenší pozornost. Jeden z nich, Moraš, mu dokonce nadával. Ale když už se Kaladin rozhodl, tvrdošíjně na tom trval, sepjal ruce za zády, postavil se jako špalír a sledoval procházející vojsko.

„Hej, mostaři,“ volal na něj voják z hloučku, který čekal ve frontě, až se dostane na most. „Koukáš, jak vypadají opravdoví vojáci?“

Kaladin se k němu otočil. Byl to robustní hnědooký voják s pažemi silnými jako stehna většiny mostařů. Podle uzlů na ramenou kožené vesty velitel jednotky. Takové uzly míval kdysi i Kaladin.

„Jak umíte zacházet s kopím a štítem, veliteli?“ křikl na něj Kaladin.

Muž se zamračil, ale Kaladin věděl, co si myslí. Vojenská výstroj byla celý jeho život. O zbraně se voják staral jako o vlastní děti, často se postaral o jejich údržbu dřív, než se sám najedl nebo než si odpočinul.

Kaladin kývl k mostu. „Tohle je můj most,“ vykřikl nahlas. „To je moje zbraň, jediná, kterou můžu mít. Tak se k ní chovejte slušně.“

„Nebo co?“ ozval se jiný voják a jeho slova vyvolala salvu smíchu. Velitel mlčel. Vypadal ustaraně.

Kaladinova slova bylo pouhé siláctví. Ve skutečnosti ten most nenáviděl. Přesto však zůstával stát.

O chvilku později přešel přes Kaladinův most velkokníže Sadeas. Jasnopán Amaram vždycky působil tak heroicky a vznešeně. Generál džentlmen. Sadeas byl úplně jiný. Měl kulatý obličej, kudrnaté vlasy a nadutý výraz. Jel na koni, jako by byl na přehlídce. Jednou rukou před sebou lehce držel otěže a druhou držel pod paží helmu. Na sobě měl červený krunýř a na helmě okázalé chocholy. Bylo v tom tolik zbytečné pompéznosti, že téměř zastiňovala nádheru starodávného brnění.

Kaladin zapomněl na únavu a zaťal pěsti. Měl před sebou plavooka, kterého by mohl nenávidět víc než kohokoli jiného. Byl to muž tak bezcitný, že každý měsíc promrhal životy stovek mostařů. Zakázal svým mostařům používat štíty. Z důvodu, který Kaladin dosud plně nechápal.

Sadeas a jeho čestná stráž prošli a Kaladin si uvědomil, že se asi měl poklonit. Sadeas si ho nevšiml, ovšem kdyby si ho býval všiml, mohl se dostat do problémů. Kaladin zakroutil hlavou a vedl svou jednotku dál, i když na Skálu − velkého Roháče − musel skutečně velmi naléhat, aby se dal do pohybu. Jakmile byli za roklí, zvedli most a utíkali k další.

Opakovalo se to už tolikrát, že o tom Kaladin ztrácel přehled. Nikdy, když most položili, si nelehl. Stál s rukama za zády a sledoval vojsko. Všímalo si ho postupně stále víc vojáků a posmívali se mu. Kaladin je ignoroval a u pátého nebo šestého přechodu přes rokli postupně jejich posměch ustal. Když přecházel Jasnopán Sadeas podruhé, Kaladin se uklonil, i když mu při tom kypěla žluč. K tomuto člověku žádnou oddanost necítil. Cítil ji však k jeho lidem ve čtvrté mostní jednotce. Bude je chránit, ale pro to se musí vyvarovat potrestání za neposlušnost.

„Vyměň běžce!“ vykřikl Gaz. „Přeběhnout a vystřídat!“

Kaladin se prudce otočil. Za příští roklí už je bojiště. Přimhouřil oči a díval se do dálky. Dokázal sotva rozlišit linii temných postav na další planině. Paršendi na ni dorazili dříve a zaujímali bojové pozice. Za nimi se skupina lidí snažila rozbít kuklu.

Kaladinem projela vlna úzkosti a marnosti. Nebyli dost rychlí. I když jsou unavení, Sadeas bude chtít rychle zaútočit ještě dřív, než se Paršendům podaří dostat z kukly živokam.

Mostaři vstali. Vyčerpaně a mlčky. Věděli, co je čeká. Přešli rokli a přetáhli most na druhou stranu. Potom zaujali obrácené pořadí. Vojáci vytvořili formace. Bylo to všechno tiché, jako když se vojáci chystají nést rakev na pohřební hranici.

Mostaři nechali Kaladinovi místo vzadu, chráněné před střelami. Syl si sedla na most a dívala se na ně. Kaladin k němu došel, fyzicky i psychicky vyčerpaný. Unavil se už ráno a potom ještě tím, že o přestávkách při výběhu stál, místo aby odpočíval. Co ho to napadlo? Sotva se držel na nohou.

Přehlédl mostaře. Byli odevzdaní, sklíčení, vyděšení. Až poběží, poletí proti nim šípy. Směrem ke vzdálené linii lučištníků se nedívali. Měli sklopené hlavy a dívali se do země.

Jsou to tví lidi, opakoval si Kaladin. Potřebují tě, abys je vedl, i když si to třeba neuvědomují.

Jak je můžeš vést zezadu?

Vystoupil a obešel most. Dva z jeho mužů − Drehy a Teft − se na něho překvapeně podívali. Místo smrti − střední pozice − připadlo Skálovi, robustnímu snědému Roháči. Kaladin mu poklepal na rameno. „Skálo, zabral jsi mi místo.“

Skála se na něho překvapeně podíval. „Ale −“

„Tak šup dozadu.“

Zamračil se. Nikdy si nikdo nedovolil přeskakovat pořadí. „Tobě přeskočilo, chlape,“ řekl s těžkým přízvukem. „To se tak ženeš na smrt? To máš teda lepší rovnou skočit do rokle, ne? Je to jednodušší.“

„Já jsem velitel a moje privilegium je běžet vpředu. Padej.“

Skála pokrčil rameny, ale poslechl a zaujal Kaladinovu pozici vzadu. Nikdo neřekl ani slovo. Jestli se Kaladin chce zabít, kdo by protestoval?

Kaladin přeletěl pohledem mostaře. „Čím déle nám bude trvat, než ten most položíme, tím víc šípů na nás stihnou vystřelit. Buďte pevní a odhodlaní, ale hlavně buďte rychlí. Zvednout most!“

Muži zvedli most, vnitřní řady se přesunuly pod něj a udělaly pětistupy. Kaladin stál úplně v čele, po levici měl statného Lejtena a po pravici vytáhlého Murka. Na krajích běželi Adis a Corl. Pět mužů v první řadě. Na místech smrti.

Jakmile měly všechny jednotky mosty na ramenou, zavelel Gaz, „Vpřed!“

Rozběhli se a utíkali podél stojícího vojska. Míjeli vojáky s kopími a štíty. Někteří je zvědavě sledovali, možná pobaveni pohledem na to, jak se ubozí mostaři dobrovolně vrhají na jistou smrt. Jiní odvraceli pohled, snad ze studu za to, kolik bude stát životů, aby se oni dostali přes rokli.

Kaladin se díval dopředu a snažil se umlčet ten nedůvěřivý hlas ve svém nitru, který na něj křičel, že dělá velkou hloupost. Utíkal k poslední rokli, soustředěný na linii Paršendů, těch černo-purpurových postav s luky v ruce.

Kolem hlavy mu poletovala Syl. Teď neměla podobu lidské postavy, ale jenom světelné stuhy. Poletovala před ním.

Paršendi zvedli luky. Kaladin nebyl na místě smrti přímo uprostřed od svého prvního výběhu. Vždycky na ně dávali nové lidi, protože když zemřeli, ušetřilo se na výcviku.

Paršendští lučištníci natáhli a zamířili na pět nebo šest mostních jednotek. Bylo jasné, že čtvrtou mostní vidí.

Šípy vyletěly.

„Tien!“ křičel Kaladin na pokraji sil, vyčerpaný a zuřivý. Ani nevěděl, proč křičí bratrovo jméno. Proti němu se zvedla vlna šípů. Pocítil vlnu energie, náhlý příval síly, nečekané a nevysvětlitelné.

Šípy dopadly.

Murk beze slova upadl na zem. Zasáhlo ho asi pět šípů a jeho krev stříkala daleko po kamenech. Upadl i Lejten a s ním Adis a Corl. Šípy se zavrtávaly do země u Kaladinových nohou a na desítku jich zasáhlo most kolem Kaladinovy hlavy a rukou.

Kaladin nevěděl, jestli dostal zásah. Byl příliš vybuzený a nabitý energií. Skupina Paršendů v přední linii z jakéhosi důvodu položila luky a šípy. Viděl jejich mramorovou kůži a zvláštní červenavé a oranžové helmy a jednoduché hnědé oblečení. Vypadali zmateně.

Ať byl důvod jakýkoliv, čtvrté mostní to přineslo pár cenných vteřin. Ve chvíli, kdy Paršendi znovu zvedli luky, už byla Kaladinova jednotka u rokle. Zařadili se k ostatním jednotkám a dohnali náskok. Bylo jich jenom patnáct. Pět jich padlo.

Kaladin zavelel položit most ve chvíli, kdy vzlétla další sprška šípů. Jeden mu rozřízl kůži na hrudníku u žeber a těsně minul kost. Cítil zásah, ale necítil žádnou bolest. Přesunul se ke straně, aby jim pomohl tlačit most. Jednotka usadila most na místo a nepřátelské lučištníky rozptýlila první vlna aletských šípů.

Po mostech se valilo jezdectvo. Na mostaře se okamžitě zapomnělo. Kaladin upadl na kolena vedle mostu. Ostatní se odpotáceli dál, zranění, zakrvácení a vyčerpaní. Svůj úkol v téhle bitvě měli za sebou.

Kaladin si ohledal ránu v boku. Cítil pod prsty krev. Rovná řezná rána, asi tři centimetry dlouhá, nebude nebezpečná.

Jako by slyšel hlas svého otce. Potřebuje se dostat do bezpečí. Nad hlavou mu létaly šípy aletských lučištníků.

Jsou ti, co berou životy, a ti, co je zachraňují.

Ještě není hotov. Přinutil se vstát a klopýtal k místu, kde ležel zraněný mostař. Byl to Hobber. Šíp mu projel nohou. Sténal a držel se za stehno.

Kaladin ho vzal za podpaží a odtáhl ho dál od mostu. Táhl ho do prohlubně za skalním výčnělkem, kde už si našli úkryt Skála a ostatní. Hobber klel. Šíp mu nezasáhl žádnou z důležitých tepen. Za čas se uzdraví. Kaladin se otočil a snažil se vrátit k bojišti. Z nepozornosti a vyčerpání uklouzl a upadl na kámen. Vztekle zabručel.

Někteří berou životy. Jiní je zachraňují.

Znovu vstal. Z čela mu odkapával pot a v uších mu bušil otcův hlas. Doklopýtal k mostu. Další mostař, kterého našel, byl Kurm. Byl mrtvý. Nechal ho tam a hledal dál.

Gadol měl hlubokou ránu v boku, kterým mu proletěl šíp naskrz. Obličej měl zakrvácený od rány na spánku. Přesto se mu podařilo odplazit se od mostu dál. V černých očích měl vyděšený výraz a všude kolem něho se hemžili oranžoví spreni bolesti. Kaladin ho popadl pod rukama a táhl ho pryč. Stihl to těsně před tím, než přes místo, kde Gadol ležel, těžkými kroky produsala další jednotka jezdectva.

Kaladin Gadola odtáhl a cestou si všiml dalších dvou mrtvých. Rychle všechny své lidi spočítal. Včetně mrtvých tu bylo devětadvacet mužů. Pět jich chybělo. Kaladin klopýtal zpátky na bojiště.

Vojáci se shlukli kolem zadní strany mostu, lučištníci zaujali pozici po stranách a stříleli do paršendských linií, zatímco se těžký útok jezdectva − vedený osobně velkoknížetem Sadeasem, v jeho výstroji téměř nezničitelným − snažil zatlačit nepřítele zpátky.

Kaladin vrávoral, vyčerpaný a zděšený tím počtem prchajících a křičících mužů a létajících šípů a kopí. V tom všem se mu ztratilo pět mostařů, nejspíš už budou touto dobou mrtví.

Těsně u rokle si všiml schoulené postavy, které přímo nad hlavou létaly šípy. Byl to jeho mostař Dabbid. Byl stočený a měl divně překroucenou ruku.

Kaladin běžel k němu. Padl na zem a plazil se mezi šípy v naději, že dva neozbrojení mostaři nebudou pro Paršendy zajímaví. Dabbid ani nezaregistroval, že je Kaladin u něho. Byl v šoku, cosi mumlal a oči měl vytřeštěné. Kaladin ho popadl, ale bál se vstát, aby je nezasáhl šíp.

Odplazil se s Dabbidem pryč. Neustále mu podkluzovaly nohy v kalužích krve, padal a odíral si ruce a otloukal obličej o kameny. Vydržel a podařilo se mu odtáhnout mladšího mostaře z palby. Když se dostal dost daleko, že se mohl postavit, pokusil se Dabbida zvednout. Měl však příliš slabé a unavené svaly. Uklouzl a upadl na kameny.

Ležel tam a těžce oddychoval. Začínala ho zmáhat bolest v boku. Ta únava… 

Rozechvěle vstal a znovu se pokusil Dabbida zvednout. V očích měl slzy zuřivosti, ale byl příliš slabý, aby ho dokázal odtáhnout dál.

„Máš toho dost, co?“ ozvalo se nad ním.

Otočil se. Nad ním stál Skála. Popadl Dabbida pod pažemi a odtáhl ho. „Blázne,“ mumlal na Kaladina, ale zraněného mostaře dostal až do bezpečí úkrytu.

Kaladin šel za ním. Když se dostali do úkrytu, klesl na zem zády na kámen. Ostatní mostaři se kolem něho shromáždili, oči dokořán. Skála položil Dabbida.

„Ještě čtyři,“ procedil Kaladin mezi namáhavými výdechy. „Musíme je najít…“

„Murk a Lejten,“ řekl Teft. Běžel vzadu a šípy se ho nedotkly. „A Adis a Corl. Byli všichni vpředu.“

To je pravda, uvědomil si Kaladin vyčerpaně. Jak jsem na to mohl zapomenout… „Murk je mrtvej,“ řekl. „Ostatní možná žijou.“ Snažil se vrávoravě postavit na nohy.

„Idiote,“ utrousil Skála. „Zůstaň tady. Já to zařídím.“ Kaladin zaváhal. „Nejspíš jsem stejnej idiot jako ty.“ Zamračil se, ale vyrazil zpátky na bojiště. Teft chvíli otálel, ale potom se vydal za ním.

Kaladin těžce dýchal a držel se za bok. Nedokázal rozhodnout, jestli ho víc bolí řezná rána nebo rána od nárazu kopí.

Jiní životy zachraňují.

Doplazil se ke třem raněným. Hobber − se šípem v noze − může počkat. Dabbid má jenom zlomenou ruku. Nejhůř na tom byl Gadol s dírou v boku. Nebyl tu žádný stůl, na kterém by ho mohl operovat, a neměl ani dezinfekci. Jak pro něj může něco udělat?

Násilím zapudil pocit zoufalství. „Přineste mi někdo nůž,“ řekl mostařům. „Vemte ho tomu vojákovi, co upadl. A někdo rozdělejte oheň!“

Mostaři se na sebe podívali.

„Dany, ty máš nůž,“ řekl Kaladin a držel ruku v ráně, aby zastavil krvácení. „Narme, můžeš rozdělat oheň?“

„A čím?“ zeptal se Narm.

Kaladin si svlékl košili a podal ji Narmovi. „Tohle máš jako troud a dřevo si vezmi ze šípů. Máte někdo křesací kamínek a ocel?“

Naštěstí to měl Moraš. Na výběh s mostem s sebou každý nosil všechny cennosti, které měl, protože by mu je lidé z jiných jednotek mohli ukrást, kdyby je nechal v táboře.

„Rychle!“ vybídl je Kaladin. „A někdo otevřete skalní pupen a vydlabejte mi z něj šťávu.“

Chvíli všichni stáli. Potom začali plnit jeho pokyny. Možná byli příliš konsternovaní na to, aby se zmohli na odpor. Kaladin roztrhl Gadolovu košili a obnažil ránu. Byla ošklivá. Moc ošklivá. Jestli zasahuje až do vnitřních orgánů…

Poručil jednomu z mostařů, aby držel obvaz na Gadolově hlavě, aby se zastavilo krvácení z rány. Ohledal ránu rychlostí, jakou ho naučil otec. Dany se rychle vrátil s nožem. Narmovi se však nedařilo rozdělat oheň. Hlasitě klel a znovu bojoval s kamínkem a ocelí.

Gadol dostával křeče. Kaladin tiskl na ránu obvazy a připadal si bezmocný. Nemá nic na to, aby na takovouhle ránu udělal tlakový obvaz. Nemůže udělat vůbec nic. Leda…

Gadol vykašlával krev. „Oni tu zem zničí!“ sípal s očima dokořán. „Oni ji chtějí, ale v té své zuřivosti ji zničí. Jako lakomec radši spálí svůj majetek, než by dopustil, aby mu ho vzali! Oni přijdou!“

Zalapal po dechu. Potom zůstal klidně ležet a jeho mrtvé oči směřovaly vzhůru a po tváři mu stékal proužek krve. Jeho poslední slova, která naháněla hrůzu, nad nimi visela jako zlá kletba. Nedaleko od nich bojovali a křičeli vojáci. Jen mostaři mlčeli.

Kaladin se opřel, v šoku − jako vždycky − bolestí nad tím, že ztratil člověka. Otec mu vždycky říkal, že tuhle citlivost otupí čas.

Jenže v tomhle se Lirin mýlil.

Cítil se velmi vyčerpaný. Skála a Teft utíkali zpátky k místu, kde ležel Gadol, a nesli mezi sebou tělo.

Ať nikoho nenosí, pokud není naživu, opakoval si Kaladin. Myslete na ty, kterým můžete pomoct. „Udržuj ten oheň!“ křikl na Narma. „Ať neuhasne. Někdo v něm nahřejte ten nůž.“

Narm vyskočil, protože si poprvé všiml, že se mu podařilo vykřesat maličký plamínek. Kaladin se otočil od mrtvého Gadola a udělal místo Skálovi a Teftovi. Položili na něj zakrváceného Lejtena. Dýchal mělce a v těle měl zabodnuté dva šípy − jeden v rameni a druhý v druhé ruce. Další šíp mu rozřízl břicho, a tím, jak se pohyboval, se rána zvětšila. Na levé noze měl další zranění, jako by na něho šlápl kůň. Měl zlomenou kost a otevřenou ránu nad ní.

„Ostatní tři jsou mrtví,“ hlásil Teft. „Tenhle skoro taky. S tím nemůžeme nic moc udělat. Ale chtěl jsi ho přinýst, tak −“

Kaladin si k Lejtenovi okamžitě klekl. Pracoval pečlivě a rychle. Přitiskl mu obvaz na bok a kolenem ho udržoval na místě. Mezitím rychle ovázal druhou nohu. Požádal jednoho z vojáků, aby mu ji podržel a zvedl. „Kde je ten nůž?“ křičel a rychle přikládal tlakový obvaz na ruku. Musí okamžitě zastavit krvácení. O tom, jestli zachrání ruku, rozhodně později.

Mladý Dany přiběhl s rozpáleným nožem. Kaladin uvolnil obvaz na boku a vypálil ránu pod ním. Lejten byl v bezvědomí a jeho dýchání bylo stále mělčí.

„Ty neumřeš!“ cedil Kaladin skrz zuby. „Ty neumřeš!“ Mysl měl otupělou, ale ruce mu pracovaly mechanicky. Na okamžik se ocitl zpátky v otcově ordinaci a poslouchal jeho podrobné instrukce. Vyřízl Lejtenovi z ruky šíp, druhý v rameni nechal a přikázal si znovu nahřát nůž.

Mezitím se konečně vrátil Pet s vydlabaným skalním pupenem. Kaladin ho popadl a šťávou vyčistil ránu v místě, kde na Lejtena dupl kůň; ta byla nejhorší. Když dostal zpátky nůž, uvolnil šíp z ramene a vypálil ránu, jak nejlépe to šlo, a použil další z obvazů. Velmi rychle ubývaly.

Ze šípů udělal improvizované dlahy − nic jiného neměl − a nohu mezi ně těšně přivázal. Se svraštěným obličejem vypálil i tuto ránu. Velmi nerad způsoboval Lejtenovi další zranění, ale nemohl si dovolit další ztrátu krve. Bude potřebovat dezinfekci. Za jak dlouho si bude moct dovolit koupit ten sliz?

„Opovaž se umřít!“ poznamenal, aniž by si uvědomoval, co říká. Rychle ovázal ránu na noze a potom vzal jehlu a nit a sešil ránu na ruce. Ovázal ji a potom uvolnil tlakový obvaz.

Konečně si sedl. Díval se na zraněného mostaře, zcela vyčerpán. Lejten dýchal. Jak dlouho mu to vydrží? Jeho stav byl velmi vážný.

Mostaři seděli nebo postávali v hloučku vedle Kaladina a ve tvářích měli zvláštní uctivý výraz. Kaladin se unaveně přesunul k Hobberovi a zkontroloval mu ránu na noze. Nebude nutné ji vypálit. Vymyl ji, vyřízl z ní úlomky a potom ji zašil. Kolem Hobbera se hemžili spreni bolesti jako malé oranžové dlaně.

Kaladin utrhl nejčistší část obvazu, který použil na Gadola, a ovázal jím Hobberovi ránu. Příčilo se mu, jak je obvaz špinavý, ale neměl na vybranou. Potom upevnil Dabbidovi ruku mezi šípy, které si nechal od mostařů donést. Jako dlahy je připevnil jeho košilí. Potom si sedl na kraj kamenného výčnělku a dlouze unaveně vydechl.

Za ním se ozývalo řinčení kovu a výkřiky vojáků. Padal únavou. Býval by nejraději zůstal navěky sedět a zírat do země.

Vedle něho se usadil Teft. Měl zbytek vydlabaného skalního pupenu, v němž zbylo na dně ještě trochu tekutiny. „Napij se, frajere. Potřebuješ to.“

„Měli bychom tím vyčistit rány ostatním,“ namítl Kaladin otupěle. „Mají oděrky − některý i řezný rány − a mělo by se −“

„Pij,“ poručil mu Teft naléhavě. Kaladin zaváhal, ale potom se napil. Tekutina byla hořká; stejně jako rostlina, z níž pocházela.

„Kde ses naučil takhle léčit lidi?“ zeptal se Teft. Několik mostařů, kteří stáli poblíž, se při té otázce otočilo k nim.

„Nebyl jsem vždycky otrok,“ odpověděl Kaladin šeptem.

„Tyhle věci, co jsi tu udělal, ale nepomůžou,“ poznamenal Skála, který k nim mezitím přišel. Robustní Roháč si k němu dřepl na zem. „Gaz nás nutí nechávat tu všechny zraněný, který nemůžou sami odejít. To je nařízení shora.“

„Já si s Gazem poradím,“ odpověděl Kaladin a opřel si hlavu o kámen. „Jdi vrátit ten nůž, kde jsi ho vzal. Nechci, aby nás nařkli, že jsme zloději. Až se bude odcházet, potřebujeme dva lidi, aby se postarali o Lejtena, a dva o Hobbera. Přivážeme je nahoru k mostu a poneseme je. U roklí je budete muset rychle odvázat, než začnou vojáci přecházet most. Taky se někdo musí ujmout Dabbida a pomoct mu, jestli se ještě nedostal ze šoku.“

„Gaz to nedovolí,“ namítl Skála.

Kaladin zavřel oči. Nedokázal dál argumentovat.

Bitva trvala dlouho. Když se přiblížil večer, Paršendi se konečně stáhli, svýma obrovsky silnýma nohama přeskákali rokle. Ozývaly se salvy vítězného křiku aletských vojáků. Kaladin namáhavě vstal a šel hledat Gaze. Ještě bude chvíli trvat, než otevřou kuklu − bylo to, jako kdyby se dobývala z kamene − ale musí to s Gazem vyřídit.

Našel ho, jak sleduje bojiště z bezpečné vzdálenosti. Podíval se na Kaladina svým jediným okem. „Kolik tady z tý krve je tvý?“

Kaladin sklopil zrak a poprvé si uvědomil, že je celý od krve mostařů, které ošetřoval. Gazovi neodpověděl. „Bereme s sebou svoje raněný.“

Gaz zakroutil hlavou. „Jestli nedojdou sami, tak tu zůstanou. To jsou rozkazy shora. To jsem si já nevymyslel.“

„My je prostě bereme,“ opakoval Kaladin, aniž by zvyšoval hlas.

„Jasnopán Lamaril to nestrpí.“ Lamaril byl Gazův bezprostřední nadřízený.

„Pošlete čtvrtou jednotku jako poslední, aby odvedla raněný vojáky do tábora. Lamaril s ní nepůjde. Půjde vpředu s hlavní skupinou, protože nebude chtít zmeškat Sadeasovu oslavu vítězství.“

Gaz se chystal něco říct.

„Mí mostaři půjdou rychle a efektivně,“ pokračoval Kaladin a přerušil ho ještě dřív, než Gaz začal. „Nikoho nezdrží.“ Vyndal z kapsy poslední sfer a podal ho Gazovi. „Vy budete mlčet.“

Gaz vzal sfer a ušklíbl se. „Jeden čistej mark? Myslíš si, že kvůli němu budu tohle všechno riskovat?“

„Jestli nebudete,“ odpověděl Kaladin klidně, „tak vás zabiju a nechám se za to popravit.“

Gaz překvapeně mrkl. „To bys nikdy −“

Kaladin udělal krok dopředu. Byl celý od krve a pohled na něj v tu chvíli zřejmě naháněl strach. Gaz zbledl. Potom zaklel a vzal tmavý sfer. „A ještě k tomu prázdnej.“

Kaladin se zamračil. Byl si jistý, že před výběhem sfer ještě zářil. „To je vaše vina. Takovej jste mi dal.“

„Tyhle sfery byly včera čerstvě nabitý,“ namítl Gaz. „Přišly rovnou od pokladníka Jasnopána Sadease. Co jsi s nima dělal?“

Kaladin zakroutil hlavou, ale byl příliš vyčerpaný na to, aby přemýšlel. Když se otočil a odcházel zpátky k mostařům, na rameno si mu sedla Syl.

„Co pro tebe znamenají?“ volal za ním Gaz. „Proč se vůbec staráš?“

„Jsou to mí lidi.“

Nechal Gaze stát. „Já mu nevěřím,“ namítla Syl a ohlédla se přes rameno. „Mohl by říct, že jsi mu právě vyhrožoval, a nechat tě zavřít.“

„Třeba to udělá,“ poznamenal Kaladin. „Asi nemám jinou možnost než spoléhat na to, že se rád nechá dál podplácet.“

Kaladin šel dál, stále za bujarého křiku vítězů a hlasitého sténání raněných. Planiny byly pokryté mrtvými těly, především kolem roklí, kde se stávaly jednotky mostařů terčem útoku. Paršendi jako vždy nechali mrtvé na místě. Nechávali je tam prý, i když zvítězili. Aleti pro ně posílali mostaře a vojáky, aby těla spálili a duše poslali na onen svět, kde ti nejlepší z nich budou bojovat v armádě Heraldů.

„Sfery,“ utrousila Syl a stále se dívala za Gazem. „To není zrovna moc velká jistota, na co se spolehnout.“

„Možná. Ale možná ne. Viděl jsem, jak se na ně dívá. On ty peníze, co mu dávám, chce. Možná tolik, že se kvůli nim bude držet zkrátka.“ Zakroutil hlavou. „Ale máš pravdu. Lidi jsou v mnoha věcech nespolehliví. A jestli existuje jediná věc, na kterou spoleh je, tak je to právě ta jejich chamtivost.“

Byla to trpká myšlenka. Jenže on byl celý ten den trpký. Začal jasně a nadějně a skončil krvavým západem slunce.

Jako každý den.

18

VELKOKNÍŽE PRO VÁLKU

Ati býval kdysi štědrý muž, a viděli jste, co se z něho stalo. Rayse byl na druhou stranu ten nejodpornější, nejprohnanější a nejnebezpečnější člověk, jakého jsem kdy potkal. 

„Ano, byl naříznutý,“ řekl robustní sedlář a otáčel v ruce před Adolinem řemenem. „Co myslíš, Jisi?“

Ostatní přikyvovali. Mluvil žlutooký zlatovlasý Irial. Skutečně zlatovlasý, ne blond. Vlasy mu zářily několika metalickými odstíny. Měl je krátké a nosil přes ně čepici. Bylo zřejmé, že nechce upoutávat pozornost. Mnozí lidé pokládali ustřiženou kadeř Irialových vlasů za talisman pro štěstí.

Jeho společník Avaran byl aletský temnook oblečený do zástěry přes vestu. Kdyby tihle dva lidé pracovali tradičním způsobem, jeden by pracoval na větších a robustnějších kusech, třeba na sedlech, a druhý by se specializoval na drobnou práci s detaily. Vzadu pracovala skupina učňů. Stříhali a sešívali prasečí kůži.

„Naříznutý,“ přisvědčil Jis. „Souhlasím.“

„No to ať skončím v Prokletí,“ mumlal Adolin. „To chcete říct, že měl Elhokar nakonec pravdu?“

„Adoline,“ ozval se zezadu ženský hlas, „říkal jsi, že půjdeme na procházku.“

„No, vždyť to právě děláme,“ odpověděl, otočil se a usmál se. Janala stála se založenýma rukama. Na sobě měla hladké elegantní žluté šaty, které jí dokonale padly, zapínací po stranách a končící u krku tuhým stojáčkem s vyšíváním.

„Já jsem si teda představovala,“ namítla, „že na procházce se převážně chodí.“

„Hmm,“ odpověděl. „Ano, hned se do toho dáme. Bude to skvělé. Čeká nás úžasná procházka, výlet, pochůzka, špacír a… ehm…“

„Promenáda?“ nadhodil sedlář Jis.

„Není to nějaký nápoj?“ zarazil se Adolin.

„Ehm, ne Jasnopane. Jsem si dost jistý, že je to jen jiný název pro pochůzku.“

„Tak to ano,“ přikývl Adolin. „Myslím, že té si užijeme dost. Promenády. Na dobrou promenádu jsem si vždycky potrpěl.“ Poškrábal se na bradě a vzal si zpátky řemen. „Jak moc jste si s tímhle jistí?“

„Není o čem diskutovat, Jasnopane,“ odpověděl Avaran. „To není normální trhlina. Měl byste být opatrnější.“

„Opatrnější?“

„Ano,“ odpověděl Avaran. „Dejte pozor na to, aby se řemen neodíral o uvolněné přezky. Aby se do něj nezařezávaly. Tohle vypadá, jako by to zapříčinilo sedlo. Někdy lidi nechávají tenhle řemen volně viset, když sundávají sedlo na noc, a potom se může někde přiskřípnout. Myslím, že se to nařízlo právě takhle.“

„Aha,“ utrousil Adolin. „Takže si nemyslíte, že by to bylo naříznuté úmyslně?“

„No, i tak se to mohlo stát,“ přisvědčil Avaran. „Ale proč by měl někdo nařezávat podbřišní řemen?“

To je právě ono, pomyslel si Adolin. Rozloučil se s oběma sedláři, zasunul řemen do kapsy a podal rámě Janale. Chytila se ho volnou rukou, evidentně šťastná, že jdou z té sedlářské dílny pryč. Bylo to tam cítit, i když to nebylo tak zlé jako u koželuha. Všiml si, jak několikrát sáhla po kapesníku a zvedla ruku, jako by si ho chtěla dát k nosu.

Vyšli ven na sluníčko. Venku čekal Tibon s Marksem, dva plavooci z Modré gardy, a s nimi Janalina služebná Falksi, mladá azišská temnoočka. Všichni tři vyrazili za Adolinem a Janalou do ulic vojenského tábora. Falksi cosi mumlala o tom, že mladá dáma jako Janala by měla sedět v krytých nosítkách.

Nezdálo se však, že by to Janale vadilo. Hluboce se nadechovala čistého vzduchu a tiskla se k Adolinovi. Byla celkem pohledná, ale příliš často a ráda o sobě mluvila. Adolinovi se výřečnost jako vlastnost žen líbila, dnes však těžko dokázal držet pozornost, když mu Janala začala vyprávět o tom, co se v poslední době šušká u dvora.

Řemen byl naříznutý, ale oba sedláři to pokládali za nešťastnou náhodu. To znamená, že podobné věci už někdy viděli. Mohla to způsobit uvolněná přezka nebo něco podobného.

Jenže tentokrát to krále vyhodilo ze sedla uprostřed boje. Může to něco znamenat?

„… nemyslíš, Adoline?“ končila řeč Janala.

„Určitě,“ odpověděl. Poslouchal ji na půl ucha.

„Tak s ním promluvíš?“

„Ehm?“

„S otcem. Aby už konečně vyměnil vojsku tu příšerně nemoderní uniformu?“

„No, on si na ní ale dost zakládá,“ namítl Adolin. „A ona zase tak strašně nemoderní není.“

Janala se na něj kategoricky podívala.

„Dobře,“ připustil. „Je trochu fádní.“ Jako všichni světloocí důstojníci v Dalinarově armádě nosil Adolin prostý modrý stejnokroj − dlouhý kabát bez výšivky a tuhé kalhoty − v době, kdy byly v módě vesty, stříbrné zdobení a šátky nebo šály. Na hrudi a na zádech měla uniforma nápadný kholinský znak a vpředu se plášť zapínal po obou stranách na stříbrné knoflíky. Bylo to jednoduché, jasně rozeznatelné, ale poněkud obyčejné.

„Tvého otce jeho armáda zbožňuje, Adoline,“ poznamenala Janala, „ale ty jeho požadavky už jsou opravdu někdy únavné.“

„Já vím. Věř mi. Jenže já to změnit nemůžu.“ Jak jí to má vysvětlit? Přestože je Dalinar už šest let ve válce, nic dosud neohrozilo ani neoslabilo jeho pevné odhodlání dodržovat Kodex. Naopak jeho oddanost Kodexu ještě vzrostla.

Adolin přinejmenším pochopil, že požadavek dodržovat Kodex měl Dalinar od svého milovaného bratra. Vznesl ho sice v určitých souvislostech, ale Adolinův otec z principu doháněl věci do krajnosti.

Adolin si jen přál, aby otec nepožadoval dodržování Kodexu i od všech ostatních. Jednotlivé body Kodexu nebyly až tak obtěžující − přikazovaly nosit na veřejnosti uniformu, neopíjet se a vyhnout se soubojům. Když se na nich však lpělo přehnaně, představovaly přílišnou zátěž.

Než stačil Janale odpovědět, táborem se rozlehlo hlasité troubení. Adolin sebou trhl, otočil se a díval se směrem na východ k Roztříštěným planinám. Počítal všechna zatroubení. Vyplývalo z nich, že na planině čtyřicet sedm byla spatřena kukla. To bylo nebezpečně blízko!

Zatajil dech a čekal na třetí sérii troubení, která vyzve k útoku Dalinarovu armádu. To by se stalo ovšem pouze na otcův příkaz.

V duchu věděl, že třetí troubení se neozve. Čtyřicátá sedmá planina je blízko Sadeasova tábora a ten o ni určitě bude stát.

No tak, otče, pomyslel si Adolin. Mohli bychom si to s ním rozdat.

Bylo ticho.

Adolin se podíval na Janalu. Vybrala si za své Povolání hudbu a válce nevěnovala nejmenší pozornost, přestože byl její otec důstojník Dalinarova jezdectva. Z jejího výrazu Adolin vytušil, že ani neví, co absence třetího signálu znamená.

Dalinar Kholin se tedy opět rozhodl nebojovat.

„Pojď,“ řekl Adolin, otočil se a ukázal jiným směrem. Prakticky Janalu odtáhl za rukáv. „Musím ještě něco vyřídit.“

* * *

Dalinar stál s rukama sepjatýma za zády a díval se přes Roztříštěné planiny. Stál na jedné z nižších teras před Elhokarovým vyvýšeným palácem. Král nebydlel ve vojenských táborech, ale v malém vyvýšeném uzavřeném areálu na úbočí svahu. Dalinarův výstup nahoru přerušilo troubení.

Dlouho stál a pozoroval Sadeasova vojska, jak se shromažďují v táboře. Neměl daleko k tomu, vzkázat svému vojsku, aby se začalo připravovat.

„Jasnopane?“ ozvalo se vedle něho. „Přejete si pokračovat?“

Ty si ho chraň po svém, Sadeasi, pomyslel si. A já také po svém.

„Ano, Tešáv,“ odpověděl a pokračoval v cestě.

Tešáv se k němu připojila. Měla černé vlasy se světlými proužky. Typicky aletské. Nosila je sčesané nahoru do zvláštní vlny. Oči měla fialové a v pohublé tváři měla ustaraný výraz. To u ní bylo normální. Vždycky si musela s něčím dělat hlavu.

Tešáv a její asistentka písařka byly manželky důstojníků. Obě měly Dalinarovu důvěru. Z větší části. Důvěřovat někomu stoprocentně bylo těžké. Tak dost, pomyslel si. Už začínáš trpět stejným stihomamem jako král.

Kromě toho by byl velmi rád, kdyby se vrátila Jasna. Pokud se vůbec míní vrátit. Někteří vyšší důstojníci mu naznačovali, že by se měl co nejdřív znovu oženit, i kdyby to mělo být jen proto, aby tím získal písařku. Mysleli si, že jejich návrhy odmítá proto, že má svou bývalou ženu stále rád. Nevěděli, že ji navždy vytěsnil ze své mysli, že se stala prázdným místem v jeho paměti. Ovšem svým způsobem nebyli daleko od pravdy. Zdráhal se znovu oženit, protože nechtěl, aby to prázdné místo po ní někdo zaplnil. Vzdal se všeho, co obnáší mít ženu. Zůstalo mu prázdné místo a zaplnit ho jenom proto, aby získal písařku, mu připadalo bezohledné.

Šel dál. Doprovázel ho navíc ještě Renarin a tři členové Modré gardy. Ti měli tmavě modré plstěné čepice a kabáty a pod nimi stříbřité krunýře a tmavě modré kalhoty. Byli to nižší plavooci. Byli vyzbrojeni meči pro boj zblízka.

„Jasnopane,“ pokračovala Tešáv, „Jasnopán Adolin mě pověřil, abych vám ohlásila, že pátrání ohledně řemene ke královu sedlu pokračuje. V tuto chvíli hovoří se sedlářem, ale zatím se k ničemu nedospělo. Nikdo neviděl nikoho, kdo by manipuloval se sedlem koně Jeho Veličenstva. Naši zvědi hlásí, že v žádných okolních táborech není známo, že by se někdo něčím podobným chlubil, a v našem táboře není nikdo, kdo by v poslední době obdržel větší částku peněz, pokud víme.“

„A podkoní?“

„Prý sedlo zkontrolovali,“ odpověděla. „Když se na ně ovšem naléhalo, připustili, že si nevzpomínají, že by nějak zvlášť kontrolovali právě podbřišní řemen sedla.“ Zakroutila hlavou. „Střeponošova váha je velkou zátěží pro koně i pro sedlo. Kdyby tak bylo možné ochočit víc ryšádijců…“

„To se obávám, že dřív ochočíme velebouř. No, ale je to dobrá zpráva. Je rozhodně lepší, když se ukáže, že ta záležitost s tím řemenem byla jenom banalita. Ale ještě bych rád, kdybyste se podívala na jednu věc.“

„Bude mi potěšením, Jasnopane.“

„Velkokníže Aladar se zmínil o možnosti udělat si krátkou přestávku a vrátit se na ni do Aletkaru. Chtěl bych vědět, jak dalece to myslí vážně.“

„Ano, Jasnopane,“ pokývla Tešáv. „Vidíte v té věci nějaký problém?“

„Já vlastně ani nevím.“ Velkoknížatům nedůvěřoval, ale aspoň by je mohl lépe sledovat, kdyby byli všichni pohromadě. Kdyby se vrátil do Aletkaru jen jeden, mohl by tam intrikařit. Společná návštěva všech by mohla pomoci situaci v jejich domově stabilizovat.

Co je důležitější? Stabilita nebo možnost dohlížet na ostatní? Pro mé drahé předky, pomyslel si. Nebyl jsem zrozen k politikaření a intrikaření. Já měl vládnout mečem a ničit nepřátele.

Udělá, co se udělat musí. „Doufám, že jste řekla, že máte informace o králových účtech, Tešáv?“

„Ovšem,“ odpověděla. Pokračovali v cestě. „Měl jste pravdu, když jste mě přiměl, abych se podívala do účetních knih, protože se zdá, že ta tři velkoknížata − Tanadal, Hatam a Vamah − mají s platbami zpoždění. Kromě vás zaplatil dopředu jenom velkokníže Sadeas, jak stanovuje válečná doktrína.“

Dalinar přikývl. „Čím déle se tahle válka táhne, tím jsou velkoknížata pohodlnější. Začínají se vyptávat, proč mají platit za proměňování? Proč by se nevyplatilo si sem přestěhovat zemědělce a začít tu pěstovat plodiny?“

„Promiňte, Jasnopane,“ namítla Tešáv, „ale skutečně máme zájem něco takového potírat? Další zdroj zásob by byl přece jako rezerva velmi cenný.“ Její asistentka šla vedle ní, účetní listiny měla připnuté k tabulím uschovaným v aktovce.

„Obchodníci už nám rezervu poskytují,“ odpověděl Dalinar. „Což je jeden z důvodů, proč jsem je nevyhnal zpátky. Nevadila by mi další, ale proměňovače jsou jediná věc, kterou držíme velkoknížata v šachu. Gavilarovi byli oddaní, ale jeho synovi nejsou.“ Zamračil se. „Tohle je zásadní věc, Tešáv. Přečetla jste si ty práce, co jsem vám navrhl?“

„Ano, Jasnopane.“

„Tak potom víte vše podstatné. Království je nejzranitelnější za vlády dědice svého zakladatele. Za Gavilara byli oddaní, protože si ho vážili. Za dalších generací začnou sami v sobě vidět část království, začnou se cítit sjednocenou silou, kterou drží pohromadě tradice.

Ale vláda syna… to je nejcitlivější místo. Už tu není Gavilar, aby držel všechny pohromadě, ale ještě se neupevnila tradice Aletkaru jako království. My to tu musíme překlenout na tak dlouho, dokud se velkoknížata nezačnou pokládat za součást toho velkého celku.“

„Ano, Jasnopane.“

Neptala se. Tešáv mu byla velmi oddaná, stejně jako většina jeho důstojníků. Také se neptali, proč je pro něj tak důležité, aby se deset knížectví pokládalo za jedno království. Nejspíš předpokládali, že je to kvůli Gavilarovi. Sen jeho bratra o sjednoceném Aletkaru skutečně s Gavilarem těsně souvisel. Bylo v tom však ještě něco.

Blíží se Věčná Bouře. Pravá Spoušť. Noc Nářků.

Zachvěl se. Ve vidinách se rozhodně nezdálo, že má čas se na to připravit.

„Navrhněte dopis královým jménem,“ řekl, „který sníží poplatky proměňovačům, pokud budou uhrazeny včas. To by mělo opozdilce popíchnout. Dejte ho Elhokarovým písařkám, ať mu to vysvětlí. Doufejme, že bude souhlasit.“

„Ano, Jasnopane,“ odpověděla Tešáv. „Smím-li něco poznamenat, docela mě překvapilo, že jste mi navrhl, abych si přečetla ty historické práce. Nikdy dřív jste o takové věci neměl zájem.“

„V poslední době dělám spoustu věcí, které zrovna z mého zájmu nebo nadání nevycházejí,“ odpověděl Dalinar s úšklebkem. „Tím, že mám málo sil, se v království nic nezmění. Shromáždila jste hlášení o loupežích v této oblasti?“

„Ano, Jasnopane.“ Zaváhala. „Ty počty jsou poněkud alarmující.“

„Řekněte manželovi, že mu předávám velení nad Čtvrtým praporem,“ řekl. „Byl bych rád, kdybyste spolu vymysleli lepší schéma ostrahy Nedobytých hor. Pokud tam je místo pro aletskou monarchii, nechci, aby tam panovalo bezpráví.“

„Ano, Jasnopane,“ přisvědčila Tešáv vážně. „Uvědomujete si, že tím nařizujete hlídkování dvěma celým praporům?“

„Ano,“ odpověděl Dalinar. Požádal o pomoc ostatní velkoknížata. Reagovali na to různě − od šoku až po pobavený smích. Žádný mu vojsko neposkytl.

„Kromě praporu, který má na starost udržení míru v oblastech mezi tábory a kolem trhů externích obchodníků,“ dodala Tešáv. „Což je celkem víc než čtvrtina vašich sil tady, Jasnopane.“

„Rozkazy platí, Tešáv,“ řekl.

„Jistě, Jasnopane,“ odpověděla uctivě. „Hned na to dohlédnu.“ A odešla se svou asistentkou.

K Dalinarovi přišel Renarin. „Moc jsi ji nepotěšil, otče.“

„Chtěla by, aby se její manžel dostal do boje,“ odpověděl Dalinar. „Oni všichni doufají, že získám další Střepkord a že jim ho dám.“ Paršendi Střepkordy měli. Neměli jich mnoho, ale i to málo bylo překvapivé. Nikdo nedokázal vysvětlit, jak se k nim dostali. Dalinar získal paršendský Střepkord a Střeplát za první rok svého pobytu tady. Obojí věnoval Elhokarovi, aby tím odměnil válečníka, který bude podle jeho názoru nejužitečnější Aletkaru a celému jeho snažení v této válce.

Dalinar se otočil a vešel do paláce. Ve dveřích je pozdravily stráže. Renarin se díval před sebe kamsi do prázdna. Někteří lidé v něm viděli člověka bez emocí, ale Dalinar věděl, že je jen příliš zahloubán do svých starostí.

„Chtěl jsem s tebou mluvit, Renarine,“ poznamenal Dalinar. „O tom lovu minulý týden.“

Renarin zahanbeně sklopil oči a stáhl koutky rtů do jakéhosi úšklebku. Ano, člověk bez emocí to nebyl. Jen je nedával najevo tak často jako ostatní.

„Uvědomuješ si, že ses neměl vrhat do boje tak bezhlavě, jak jsi to udělal,“ pokračoval Dalinar přísně. „Ten roklebloud by tě byl zabil.“

„A co bys udělal ty, otče, na mém místě?“

„Já nezpochybňuji tvou statečnost. Já zpochybňuji tvou moudrost. Co kdybys zase dostal ten záchvat?“

„To by mě asi byla ta obluda shodila do rokle,“ odpověděl Renarin zahořkle. „Aspoň už by se mnou nikdo nemusel ztrácet čas.“

„Tohle neříkej. Ani v legraci.“

„Ona to byla legrace? Otče, já neumím bojovat.“

„Boj není jediná lidská přednost.“ To byla oblíbená slova horlivců. Ano, nejvyšším Povoláním člověka bylo vstoupit na onom světě do bitvy o znovuzískání Síně Věčného Míru, ale Všemohoucí vítá každého člověka se všemi jeho zvláštnostmi bez ohledu na to, co dokáže. Pokud ze sebe vydá maximum a vybere si Povolání, v němž Všemohoucího následuje jako vzor. To byla podstata Povolání a Věhlasu. Člověk ze všech sil pracoval na své profesi a žil podle jediného ideálu. Potom byl přijat Všemohoucím, především, byl-li plavook, protože čím urozenější plavook, tím víc Věhlasu dostal do vínku už při svém narození.

Dalinarovo Povolání bylo být vůdcem a za svůj Věhlas si zvolil odhodlání. Obojí si zvolil už v mládí, i když se na to teď díval poněkud odlišně.

„Samozřejmě máš pravdu, otče,“ řekl Renarin. „Nejsem první syn hrdiny, který se narodil bez talentu k boji. Vyrovnali se s tím všichni, vyrovnám se s tím taky. Nejspíš skončím jako starosta nějakého malého města. Pokud se nezapletu s řeholemi.“ Podíval se na Dalinara.

Pořád v něm vidím kluka, pomyslel si Dalinar. I když už mu je skoro dvacet. Filuta měl pravdu. Podceňoval jsem ho. Jak bych já reagoval, kdybych měl zakázáno bojovat? Držel bych se zpátky s obchodníky a se ženami? 

Dalinar by byl na jeho místě zatrpklý, hlavně k Adolinovi. Vlastně sám jako mladík žárlíval na Gavilara. Ale Renarin byl Adolinovi velkou oporou. Svého staršího bratra uctíval a respektoval. A byl natolik statečný, že se bezhlavě vrhl na bojiště, na němž nestvůra jako ze zlého snu zabíjela kopiníky a rozhazovala kolem sebe Střeponoše.

Dalinar si odkašlal. „Možná už je čas, abys začal trénovat s mečem.“

„Ale moje nemoc −“

„Nebude v ničem vadit, když budeš mít Střeplát a Střepkord,“ pokračoval Dalinar. „Střeplát udělá z obyčejného člověka siláka a Střepkord je lehký jako vánek.“

„Otče,“ namítl Renarin kategoricky, „ze mě Střeponoše neuděláš. Sám jsi říkal, že Střepkordy a Střepláty, které vybojujeme od Paršendů, musejí dostat nejlepší válečníci.“

„Žádný z velkoknížat neodevzdává to, co vybojuje, králi,“ poznamenal Dalinar. „A kdo by vyčítal mně, kdybych to pro jednou dal svému synovi?“

Renarin se zastavil na chodbě, vytřeštil oči a ve tváři měl najednou dychtivý výraz plný u něho tolik skrývaných emocí. „Myslíš to vážně?“

„Dávám ti slovo, Renarine. Když se mi podaří získat další Střepkord a Střeplát, budou tvoje.“ Usmál se. „Upřímně, budu se dobře bavit, až uvidím, jak se tváří Sadeas, až se doví, že jsi plný Střeponoš. Navíc potom budeš mít stejnou sílu jako ostatní a já věřím, že vynikneš svou přirozenou bystrostí.“

Renarin se usmál. Střeplát nic nevyřeší, ale on by dostal šanci. Dalinar už na to dohlédne. Já vím, jaké to je, být mladší bratr, pomyslel si, když šli dál ke královu apartmá. Pořád ve stínu staršího bratra, kterého miluješ a zároveň nenávidíš. Pro Bouřepána, moc dobře to vím.

Ještě pořád to tak cítím.

* * *

„Á, výborně. Jasnopane Adoline,“ řekl horlivec s otevřenou náručí. Kadaš byl vysoký muž v letech. Měl holou hlavu a hranatou bradku, která byla formálním výrazem jeho Povolání. Měl klikatou jizvu kolem temena hlavy, památku na službu v armádě.

Takoví lidé jako on − plavooci, kteří za mlada sloužili ve vojsku − byli mezi horlivci vzácní. Vůbec bylo neobvyklé, aby člověk měnil své Povolání. Nebylo to však zakázané a Kadaš to jako horlivec dotáhl daleko, vzhledem k tomu, jak pozdě se jím stal. Dalinar v tom viděl znak buď víry, nebo houževnatosti. Nebo nejspíš obojího.

Chrám ve válečném táboře vznikl původně proměněním, potom však Dalinar sehnal peníze a nechal ho přestavět zedníky na vhodnější prostor hodný svého účelu. Teď byly vnitřní zdi zdobeny řezbami zobrazujícími Heraldy a širokými prosklenými okny na závětrné straně. V miskách visících z vysokého stropu zářily diamantové sfery a podél zdí byly vybudované ochozy, které sloužily jako prostor pro výuku a různé umělecké činnosti.

V chrámu bylo mnoho žen. Poslouchaly pokyny horlivců. Mužů tu bylo méně. Bojovali ve válce a spíše než do chrámu chodili cvičit bojová umění.

Janala stála se založenýma rukama vedle Adolina a s neskrývanou nespokojeností se rozhlížela po chrámu. „Tak nejdřív páchnoucí sedlářská dílna a teď chrám? Myslela jsem, že půjdeme na nějaké aspoň trochu romantičtější místo.“

„Víra je romantická,“ namítl Adolin a poškrábal se na hlavě. „Věčná láska a tak, ne?“

Podívala se na něho. „Počkám venku.“ Otočila se a vyšla se svou služebnou ven. „A sežeňte mi někdo sakra ty nosítka.“

Adolin se za ní zamračeně díval. „Budu jí asi muset koupit něco hodně drahýho, abych jí tohle vynahradil.“

„Úplně nerozumím, v čem je problém,“ poznamenal Kadaš. „I mně připadá víra romantická.“

„Vy jste horlivec,“ namítl Adolin stroze „A navíc ta vaše jizva je na moje gusto trochu nevzhledná.“ Vzdychl. „Ona se nezlobí kvůli tomu chrámu, ale spíš kvůli tomu, že se jí nevěnuju. Dnes opravdu nejsem ani trochu dobrý společník.“

„Tíží vás starosti, Jasný?“ zeptal se Kadaš. „Vaše Povolání? V poslední době jste neudělal moc velký pokrok.“

Adolin se ušklíbl. Za Povolání si zvolil bojové umění. Tím, že si bude společně s horlivci klást osobní cíle, se prověří před Všemohoucím. Bohužel… v době války měl Adolin podle Kodexu omezit souboje, protože důstojníci by se mohli v lehkomyslných soubojích zranit a vyřadilo by je to z bitev, v nichž jsou potřeba.

Adolinův otec se však bitvám stále více vyhýbal. Proč by tedy měl omezovat souboje? „Svatý muži,“ poznamenal, „potřeboval bych si s vámi promluvit někde mezi čtyřma očima.“

Kadaš zvedl obočí a vedl Adolina kolem nejvyššího bodu uprostřed chrámu. Vorinské chrámy měly kruhový půdorys s mírně vyvýšeným místem uprostřed. Budova byla zasvěcená Všemohoucímu. Spravoval ji Dalinar a jeho horlivci. Byla otevřená všem horlivcům, i když ti měli většinou své kapitulní domky ve válečných táborech.

„Tak co byste rád, Jasný?“ zeptal se horlivec, jakmile se dostali v chrámu na odlehlejší místo. Kadaš byl uctivý, i když sám Adolina jako dítě vyučoval.

„Je možné, že otec zešílel?“ zeptal se Adolin. „Nebo jsou ty jeho halucinace opravdu vize, které na něj sesílá Všemohoucí? On si to tak vykládá.“

„To je opravdu netaktní otázka.“

„Vy ho ale znáte déle než všichni ostatní, Kadaši, a já vím, že jste mu oddaný. A taky vím, že máte oči otevřené a víte o všem, co se kolem vás děje. Jsem si jistý, že se k vám ty řeči už dávno dostaly.“ Pokrčil rameny. „Dnes je asi doba netaktnosti.“

„Chápu to tak, že na těch fámách asi něco je.“

„Bohužel. Stává se to při každé velebouři. Dostane záchvat, blouzní a třese se. A potom říká, že měl vidiny.“

„Jaké vidiny?“

„Podrobnosti neznám, ale mluví o Paprscích a… snad o tom, co má přijít.“

Kadaš se zatvářil znepokojeně. „Tohle je nebezpečná půda, Jasný. Žádáte po mně něco, co hraničí s porušením mé přísahy. Já jsem horlivec, oddaný vašemu otci, kterému patřím.“

„Ale on není váš nadřízený ve věcech víry.“

„To ne. Ale je zástupcem Všemohoucího tady mezi lidmi, jejich strážcem. I mým strážcem. A má bdít nad tím, abych se nepovýšil nad svůj stav.“ Sevřel rty. „Pohybujeme se na tenkém ledě, Jasný. Víte víc o Hierokracii a Válce ztrát?“

„Církev se pokusila převzít moc,“ odpověděl Adolin a pokrčil rameny. „Kněží se snažili dobýt svět − tvrdili, že je to pro jeho blaho.“

„To je jenom část,“ poznamenal Kadaš „Ta, o které se nejvíc mluví. Ale ten problém je mnohem hlubší. Tenkrát šlo o poznání. Lidi sami nerozhodovali o svém postoji k víře. To bylo v rukou kněžích. Teologii znalo jen velmi málo příslušníků církve. Lidé byli vedeni k tomu, že musí respektovat a následovat kněze. Ne Všemohoucího, ani Heraldy, ale kněze.“

Vedl Adolina kolem soch Heraldů, pěti mužských a pěti ženských. Adolin věděl velmi málo o tom, o čem Kadaš mluvil. Nikdy nebyl na historii, která neměla přímý vztah k vojsku.

„Tím problémem, Jasný, bylo mlžení. Kněží tvrdili, že obyčejný člověk náboženství ani Všemohoucímu neporozumí. A tak otevřenost nahradilo zastírání a zamlžování skutečnosti. Kněží začali mluvit o vidinách a proroctvích, i když takové věci sami Heraldi popírali. Pustovazba je temná a zlá věc. Jejím cílem bylo předvídat budoucnost.“

Adolin strnul. „Moment, vy chcete říct −“

„Nepředbíhejte mě, Jasný,“ ohradil se Kadaš a otočil se zpátky k němu. „Když byli hierokratičtí kněží svrženi, Sluncejas je všechny vyslechl a prošel celou jejich korespondenci. Zjistilo se, že žádná proroctví nebyla. Žádné mystické vzkazy od Všemohoucího. Všechno to byl jen výmysl, jehož prostřednictvím chtěli kněží ovládnout lidstvo.“

Adolin se zamračil. „Kam tím míříte, Kadaši?“

„Co nejblíž pravdě,“ odpověděl horlivec. „Protože já nemůžu být tak netaktní jako vy.“

„Takže si myslíte, že ty otcovy halucinace jsou výmysl.“

„Já bych nikdy neobvinil svého velkoknížete ze lži,“ odpověděl Kadaš. „Ani z nějaké slabosti. Ale nemůžu ani podporovat mystiku nebo proroctví v jakékoliv formě. To bych přímo popíral vorinismus. Dny kněžích jsou už jednou provždy pryč. To byla doba lhaní lidem. Temno. Dnes si každý člověk může vybrat sám svou cestu a horlivci mu pomůžou, aby se po ní dostal co nejblíž k Všemohoucímu. Místo mlhavých proroctví a předstíraných schopností hrstky vyvolených máme dnes lidstvo, které svému vztahu k Bohu rozumí.“

Postavil se k Adolinovi blíž a mluvil velmi tiše. „Váš otec si nezaslouží posměch ani ponižování. Pokud jsou ty vidiny pravdivé, je to mezi ním a Všemohoucím. Můžu k tomu říct jen jediné: vím, co to je, když člověka pronásleduje smrt a zkáza, které provázejí každou válku. Vidím v očích vašeho otce mnoho z toho, co jsem sám prožil. Ale je to horší. Můj osobní názor je, že ty jeho vidiny jsou spíš odrazem jeho vlastní minulosti než nějakým mystickým prožitkem.“

„Takže je na cestě k šílenství,“ řekl Adolin šeptem.

„To jsem neřekl.“

„Ale naznačil jste, že by Všemohoucí takovéhle vidiny na člověka neseslal.“

„To ano.“

„A že je to produkt jeho vlastní mysli.“

„Patrně,“ řekl horlivec a zvedl prst. „Mezi tím je ale jemný rozdíl, jak vidíte. Ale velmi těžko se o tom mluví s vlastním synem dotyčného velkoknížete.“ Natáhl ruku a vzal Adolina za paži. „Jestli mu může někdo pomoct, tak jste to vy. Nikdo jiný to nedokáže, ani já.“

Adolin pomalu přikyvoval. „Děkuju.“

„Teď byste měl jít za tou mladou dámou.“

„Ano,“ odpověděl s povzdechem. „Obávám se, že to nespraví ani vhodný dárek, že z toho dvoření nic nebude. Renarin se mi zase bude smát.“

Kadaš se usmál. „Nesmíte se tak snadno vzdávat, Jasný. Ted jděte. Ale přijďte zase, abychom si mohli pohovořit o vašich cílech, pokud jde o vaše Povolání. Už dlouho jste nepostoupil.“

Adolin přikývl a pospíchal pryč.

* * *

Dalinar s Renarinem došli chodbou ke královu apartmá. Šli mlčky, od mramorové podlahy a kamenných stěn se odrážely jen jejich kroky. Chodby králova paláce byly týden od týdne bohatší. Kdysi to býval jen obyčejný tunel vzniklý proměněním. Když se tu usídlil Elhokar, nechal ho upravit. Směrem na závětrnou stranu byla zřízena okna, podlaha byla vydlážděna mramorem. Do stěn byly vytesány reliéfní motivy a kouty ozdobila mozaika. Dalinar s Renarinem prošli kolem skupiny zedníků, kteří právě pracovali na reliéfním obraze Nalan’Elina, jak s Mečem odplaty vztyčeným nad hlavou vyzařuje paprsky světla.

Došli ke králově předpokoji, velké otevřené místnosti, kterou střežilo deset členů královské gardy v modro-zlatých uniformách. Dalinar je všechny znal. Tuto jednotku osobně založil a muže do ní vybral sám.

Na krále tu čekal velkokníže Ruthar. Stál se založenýma rukama. Měl černý plnovous, krátký červený hedvábný plášť bez zapínání, spíše jakousi vestu s rukávy. Byly v tom symbolické prvky tradiční aletské uniformy. Košili pod pláštěm měl bílou a bohatě řasenou a kalhoty volné a s vysokými záložkami.

Ruthar se podíval k Dalinarovi a kývl na něho − rovněž symbolicky − a potom se otočil a dal se do řeči s lidmi ze své družiny. Odmlčel se však, když se strážci ve dveřích rozestoupili, aby mohl Dalinar vejít. Ruthar se rozmrzele ušklíbl. Dalinarův snadný přístup ke králi ostatní velkoknížata rozčiloval.

Král ve svém přijímacím pokoji nebyl, ale měl otevřené široké dveře na balkon. Dalinar vyšel na balkon a Renarin ho nesměle následoval. Stráže zůstaly v pokoji. Venku bylo šero. Slunce se sklánělo k západu. Vybudovat palác takhle vysoko bylo taktické, ale za bouří palác trpěl. Vždycky bylo velkým problémem rozhodnout, jestli dát přednost takticky vyvýšené poloze, nebo raději zvolit místo, které bude chráněné před bouřemi.

Většina lidí dávala přednost ochraně před bouřemi. Nebylo pravděpodobné, že by nepřítel zaútočil na válečné tábory na okraji Roztříštěných planin, takže výhoda vyvýšeného místa ztrácela prioritu. Králové však měli výšku v oblibě. Dalinar Elhokara v tomto případě podporoval.

Sám balkon byl vytesán do kamene na horní části malé věžičky a obehnán železným zábradlím. Královo apartmá tvořila kupole vzniklá proměněním, posazená na vršku přírodního skalního útvaru a doplněná krytými schodišti a rampami do nižších podlaží. Na nich sídlili příslušníci královy družiny − stráže, bouřezpytci, horlivci a příslušníci širší rodiny. Dalinar měl svůj vlastní domek v táboře. Palác mu nic neříkal.

Král se opíral o zábradlí a zpovzdálí ho sledovali dva strážci. Dalinar kývl na Renarina, aby se k nim připojil, aby mohl s králem promluvit o samotě.

Vzduch byl chladný − na krátko přišlo jaro − a voněl sladkou vůní večera, kvetoucími skalními pupeny a vlhkými kameny. Dole se začínaly rozsvěcet vojenské tábory, deset zářících kruhů plných strážních vater, ohňů, na nichž se připravovalo jídlo, a stálého světla nabitých sferů. Elhokar se díval za tábory směrem k Roztříštěným planinám. Byly ponořené do tmy, jen tu a tam problesklo světlo noční hlídky.

„Sledujou nás odtud?“ zeptal se Elhokar, když přišel Dalinar až k němu.

„Víme, že se tam v noci pohybují jejich přepadové skupiny, Vaše Veličenstvo,“ odpověděl Dalinar. Jednou rukou se opíral o železné zábradlí. „Nemůžu se zbavit pocitu, že nás sledují.“

Král měl na sobě uniformu s tradičním dlouhým kabátem s knoflíky po stranách. Měl ho však oblečený velmi ležérně a z výstřihu a manžet mu vyčnívala krajka. Kalhoty měl tmavě modré, střižené do stejného pytlovitého tvaru jako Ruthar. Na Dalinarův vkus to bylo příliš uvolněné. Jejich vojsko mělo stále více nedbalých velitelů, kteří chodili v krajkách a večery trávili po hostinách.

Toto Gavilar předvídal, pomyslel si Dalinar. To proto tolik lpěl na dodržování Kodexu.

„Jsi nějaký zamyšlený,“ poznamenal Elhokar na Dalinarovu adresu.

„Přemýšlel jsem o minulosti, Vaše Veličenstvo.“

„Na minulosti nezáleží. Já se dívám jenom dopředu.“

Dalinar si zdaleka nebyl jistý, jestli s tímto tvrzením souhlasí.

„Někdy si myslím, že bych ty Paršendy měl vidět,“ řekl Elhokar. „Zdá se mi, že když se budu dlouho soustředěně dívat do dálky, najdu je tam a přitlačím je ke zdi. Chtěl bych s nimi bojovat se vší ctí, muž proti muži.“

„Jenže oni žádnou čest nemají,“ namítl Dalinar a sepjal ruce za zády. „Kdyby ji měli, nezabili by takhle vašeho otce.“

„Proč to udělali, co myslíš?“

Dalinar zakroutil hlavou. „Nejde mi to z hlavy. Pořád na to musím myslet. Urazili jsme je? Bylo to nějaké kulturní nedorozumění?“

„Kulturní nedorozumění by znamenalo, že nějakou kulturu vůbec mají. Jenže oni jsou primitivní barbaři. Kdo ví, proč kůň kope a sekerník kouše? Taky by člověka nenapadlo se na to ptát.“

Dalinar neodpověděl. Po celé měsíce od Gavilarovy smrti cítil i on stejné pohrdání, stejnou zášť. Dovedl pochopit, proč Elhokar tyhle zvláštní parše nepokládá za víc, než o málo lepší než zvířata.

Ale on je tehdy viděl. Jednal s nimi. Byli primitivní, ale nebyli krutí. My jsme jim nikdy skutečně neporozuměli, pomyslel si. V tom je podle mě jádro problému.

„Elhokare,“ řekl tiše. „Možná je čas, abychom si položili složitější otázky.“

„Například?“

„Například jak dlouho chceme tuhle válku ještě táhnout.“

Elhokar strnul. Otočil se a podíval se na Dalinara. „Budeme bojovat do té doby, než naplníme Úmluvu msty a pomstíme otcovu smrt!“

„To jsou vznešená slova,“ poznamenal Dalinar. „Ale už šest let jsme mimo Aletkar. Vládnout ze dvou takhle vzdálených míst není pro království nic prospěšného.“

„Králové ale často odcházejí do válek na dlouhou dobu.“

„Zřídkakdy ovšem na takhle dlouhou,“ namítl Dalinar. „A zřídkakdy s sebou vezmou všechny Střeponoše a velkoknížata, které království má. Naše zdroje nejsou bezedné a z domova dostáváme zprávy o nepokojích na rešské hranici. Jsme jako národ ještě pořád příliš nejednotní, málo si vzájemně důvěřujeme a protahovat tuhle válku − bez jasné cesty k vítězství a s cílem spíše získat bohatství než se zmocnit nových území − nám nebude k ničemu.“

Elhokar se ušklíbl. Na vyvýšeném otevřeném prostranství foukal silný vítr. „Říkáš, že nemáme jasnou cestu k vítězství? Přece vyhráváme! Paršendské nájezdy jsou čím dál řidší a nemíří tak daleko na západ, jako mířívaly. Zabili jsme v bitvách tisíce Paršendů.“

„To je málo,“ poznamenal Dalinar. „Pořád ještě mají dost sil. A stejně jako Paršendy i nás − nebo možná ještě víc − vyčerpává to obléhání.“

„Copak jsi tuhle taktiku nenavrhl ty sám?“

„Tenkrát jsem byl jiný člověk. Zmítal jsem se mezi bolestí a vztekem.“

„A teď už nic takového necítíš?“ Elhokarova slova zněla nedůvěřivě. „Dalinare, já nemůžu uvěřit svým uším. Přece nemyslíš vážně návrh, že jen tak odejdeme z války, ne? To se mám stáhnout do boudy jako sekerník, když dostane vynadáno?“

„Já jsem říkal, že jsou to složité otázky, Vaše Veličenstvo,“ poznamenal Dalinar a snažil se zdržet vztek na uzdě. Bylo to těžké. „Je potřeba je zvážit.“

Elhokar podrážděně vzdychl. „Je pravda, co si Sadeas a ostatní mezi sebou šuškají. Měníš se, Dalinare. Asi to souvisí s těmi tvými epileptickými záchvaty, ne?“

„Ty nejsou podstatné, Elhokare. Poslouchej mě! Co jsme ochotni všechno investovat do té pomsty?“

„Všechno.“

„I kdyby to znamenalo všechno, o co usiloval váš otec? Uctíme jeho památku tím, že podkopeme jeho ideál Aletkaru jenom proto, abychom pomstili jeho jméno?“

Král se zarazil.

„Vy pronásledujete Paršendy,“ pokračoval Dalinar. „To je chvályhodné. Ale přece se nemůžete nechat zaslepit touhou po odplatě a nevidět kvůli ní, co potřebuje Aletkar? Úmluva msty drží velkoknížata pohromadě, ale co se stane, až vyhrajeme? Rozpadneme se? Já si myslím, že je potřebujeme semknout. Sjednotit. My v téhle válce bojujeme, jako kdybychom byli deset různých národů, sice vedle sebe, ale ne spolu.“

Král hned neodpověděl. Byl to v jádru dobrý muž a s otcem měl víc společného, než byli ostatní ochotni přiznat.

Otočil se od Dalinara a opřel se o zábradlí. „Ty si myslíš, že jsem špatný král, viď, Dalinare?“

„Cože? Samozřejmě že ne!“

„Ale vždycky mluvíš o tom, co bych měl udělat a co mi chybí. Řekni mi po pravdě − když se na mě podíváš, nevidíš místo mě svého bratra?“

„Samozřejmě že vidím,“ připustil Dalinar.

Elhokar se zachmuřil.

Dalinar mu dal ruku na rameno. „Byl bych špatný bratr, kdybych si nepřál, aby byl Gavilar naživu. Já jsem mu nepomohl − a to je největší prohra mého života.“ Elhokar se k němu otočil a Dalinar se mu podíval do očí a zvedl prst. „To, že jsem vašeho otce miloval, neznamená, že si myslím, že vy jste horší. Ani že vás nemiluju jako svého synovce a ne jako náhražku za Gavilara. Aletkar se po Gavilarově smrti mohl rozpadnout, ale vy jste ho postavil na nohy a připravil k protiútoku. Jste dobrý král.“

Král pomalu přikyvoval. „Ty jsi znovu poslouchal čtení z té knihy, viď?“

„Poslouchal.“

„Víš, mluvíš stejně jako on,“ poznamenal Elhokar a znovu se otočil a díval se k východu. „Ke konci. Když… se začal chovat divně.“

„Tak špatně na tom snad ještě nejsem.“

„Snad ne. Ale začíná mi ho to připomínat. Mluvíš o konci války, jsi fascinován Ztracenými Paprsky a vyžaduješ od všech dodržování Kodexu…“

Dalinar si na ty dny vzpomínal. Na své vlastní neshody s Gavilarem. Jakou čest můžeme hledat na bitevním poli, když nám doma lidi hladovějí? zeptal se ho jednou Gavilar. Je to nějaká čest, když naši plavooci intrikaří jeden proti druhému a kují úlisné pikle jako úhoři ve džberu, když po sobě vzájemně kloužou a chtějí jeden druhého kousnout do ocasu? 

Dalinar tehdy na jeho slova reagoval podrážděně. Stejně jako teď Elhokar na to, co řekl on. Pro Bouřepána! Já se opravdu začínám chovat jako on! 

Na jednu stranu mu to dělalo starost a na druhou stranu ho to svým způsobem povzbuzovalo. V každém případě si něco uvědomil. Adolin má pravdu. Elhokar − a s ním i velkoknížata − nikdy nepřijme návrh na ústup. Dalinar na to jde špatně. Díky Všemohoucímu za syna, který se mnou mluví otevřeně.

„Možná máte pravdu, Vaše Veličenstvo,“ poznamenal nahlas. „Ukončit válku? Nechat bojiště nepříteli? To by nás zahanbilo.“

Elhokar souhlasně přikyvoval. „Jsem rád, že sis to uvědomil.“

„Ale jedna věc se změnit musí. Potřebujeme lepší taktiku boje.“

„Sadeas už ji má. Už jsem s tebou mluvil o těch mostech. Funguje to tak dobře, že ukořistil už spoustu živokamů.“

„Živokamy nemají žádnou cenu,“ namítl Dalinar. „Nic z tohohle nemá cenu, dokud nenajdeme cestu, jak uskutečnit opravdovou pomstu. Neříkejte mi, že se vám líbí dívat se na to, jak se velkoknížata vzájemně předhánějí a prakticky ignorují skutečný důvod, proč tu jsme.“

Elhokar zmlkl a tvářil se nespokojeně.

Spoj je. Ta slova se mu stále honila myslí. „Elhokare,“ dostal nápad, „vzpomínáte si, o čem jsme mluvili se Sadeasem, když jsme sem přišli válčit? O tom rozdělení pravomocí mezi velkoknížata?“

„Ano,“ přisvědčil Elhokar. Kdysi míval každý z deseti velkoknížat zvláštní úkol, který souvisel s vládou nad celým královstvím. Jeden byl nejvyšším představeným v oblasti obchodu a jeho hlídky se staraly o bezpečnost na cestách ve všech deseti knížectvích. Jiný měl na starost soudy a magistráty.

Gavilarovi se ten nápad líbil. Pokládal ho za chytrý nástroj, který nutil velkoknížata postupovat společně. Kdysi je tento systém přiměl ke vzájemnému respektování autority. Celá staletí už se však postupovalo jinak. Od okamžiku prvního rozdrobení Aletkaru na deset autonomních knížectví.

„Elhokare, co kdybyste mě jmenoval velkoknížetem pro válku?“ nadhodil Dalinar.

Elhokar se nesmál − to bylo dobré znamení. „Myslel jsem, že jste se Sadeasem usoudili, že by se ostatní vzbouřili, kdyby se něco takového zavedlo.“

„Možná jsem se i v tomhle mýlil.“

Zdálo se, že o tom Elhokar přemýšlí. Nakonec však zakroutil hlavou. „Ne. Mám co dělat, aby uznali jako panovníka mě. Když udělám něco jako tohle, tak mě zabijou.“

„Já vás ochráním.“

„Pche! Nebereš vážně ani to, co mě ohrožuje už takhle.“

Dalinar vzdychl. „Vaše Veličenstvo, beru to vážně. Mí písaři a služebnictvo řeší ten řemen.“

„A k čemu dospěli?“

„No, zatím k ničemu rozhodujícímu. Nenašel se nikdo, kdo by vám usiloval o život. Ani v tom, co se šušká mezi lidma. Nikdo si ničeho podezřelého nevšiml. Ale Adolin to nechal prověřit u sedlářů. Třeba na něco přijdou.“

„Ten řemen byl naříznutý, Dalinare.“

„Uvidíme.“

„Ty mi nevěříš,“ rozzlobil se Elhokar a zrudl. „Měl by ses snažit zjistit, o co těm atentátníkům šlo a ne mě obtěžovat nějakým arogantním nápadem, abych tě jmenoval absolutní hlavou celého vojska.“

Dalinar zaťal zuby. „Udělám to, Elhokare.“

Elhokar se mu krátce podíval do očí, ale v jeho pohledu se znovu zablesklo podezření. Stejně jako před pár týdny.

Pro mé drahé předky! pomyslel si Dalinar. On je čím dál horší.

Elhokarův výraz se okamžitě změnil. Jako by se uklidnil. Jako by ho uklidnilo cosi, co vyčetl z Dalinarova výrazu. „Já vím, že děláš, co můžeš, Dalinare,“ připustil. „Ale musíš přiznat, že se v poslední době chováš divně. To, jak reaguješ na bouře, nebo ta tvoje posedlost otcovými posledními slovy −“

„Snažím se jim porozumět.“

„On v poslední době hodně zeslábl,“ řekl Elhokar. „Všichni to vědí. Nechci jeho chyby opakovat a měl by ses jich vyvarovat i ty − a ne poslouchat knihy, kde se píše, že plavooci by měli být otroky temnooků.“

„To tam není,“ namítl Dalinar. „To je špatný výklad. Je to z větší části jen sbírka příběhů, které učí, že vůdce by měl sloužit těm, které vede.“

„Pche! To je od Ztracených Paprsků!“

„Oni to nenapsali. Oni se tím inspirovali. Napsal to obyčejný člověk. Nohadon.“

Elhokar se na něho podíval a zvedl obočí. Vidíš, bylo vidět z jeho pohledu, jak to obhajuješ? „I ty ztrácíš sílu, Dalinare. Já tvé slabosti nezneužiju, ale jiní ano.“

„Neztrácím sílu.“ Znovu se snažil udržet na uzdě svůj vztek. „Tenhle rozhovor se nám už trochu vymknul z ruky. Velkoknížata potřebují vůdce, který je donutí spolupracovat. Slibuji, že když mě uděláte velkoknížetem pro válku, postarám se o vaši bezpečnost.“

„Jako ses postaral o otcovu bezpečnost?“

Dalinar strnul.

Elhokar se otočil. „To jsem nechtěl. Uklouzlo mi to.“

„Ne,“ odpověděl Dalinar. „Ne, to byla jedna z nejpravdivějších věcí, které jste mi kdy řekl, Elhokare. Asi máte právo mé ochraně nevěřit.“

Elhokar se na něho podíval. „Proč reaguješ takhle?“

„Jak?“

„Dřív, kdyby ti byl někdo něco takového řekl, bys zhmotnil Střepkord a vyzval ho na souboj. A teď s ním místo toho souhlasíš.“

„Já −“

„Můj otec taky ke konci odmítal souboje.“ Elhokar poklepal na zábradlí „Už rozumím, proč je podle tebe potřeba velkokníže pro válku, a možná máš pravdu. Ale ostatním to velice vyhovuje tak, jak je to teď.“

„Protože je jim to pohodlné. Jestli máme vyhrát, tak je musíme popíchnout.“ Udělal krok dopředu. „Elhokare, možná už je to dost dlouho. Před šesti lety by jmenování velkoknížete pro válku nejspíš byla chyba. Ale teď? Známe se lépe a postupujeme společně proti Paršendům. Možná už je opravdu na čase udělat ten další krok.“

„Možná,“ přisvědčil král. „Ty myslíš, že jsou připraveni? Dám ti možnost to dokázat. Pokud mi ukážeš, že jsou ochotni s tebou spolupracovat, Dalinare, tak budu uvažovat o tvém jmenování velkoknížetem pro válku. Stačí?“

Byl to solidní kompromis. „Dobrá.“

„Dobře,“ řekl král a vstal. „Tak se pro dnešek rozloučíme. Už je pozdě a já musím ještě přijmout Ruthara.“

Dalinar kývl na rozloučenou a vrátil se zpátky přes královo apartmá. Renarin šel za ním.

Čím víc o tom uvažoval, tím víc měl pocit, že tohle je správná věc. Na ústup Aleti nepřistoupí, zvláště s jejich současným smýšlením. Ale kdyby se mu podařilo dostat je šokem z jejich samolibosti a donutit je k progresivnější strategii…

Přemýšlel o tom ještě cestou z královského paláce, když scházeli dolů po rampách ke koním. Vyskočil na Šviháka a kývl jako poděkování na štolbu, který se mu o ryšádijce postaral. Kůň se zotavil z pádu na lovu a nohu měl zdravou a silnou.

Zpátky do Dalinarova tábora to nebylo daleko. Jeli mlčky. Kterého z velkoknížat bych měl oslovit nejdřív? pomyslel si Dalinar. Sadease? 

Ne. Ne, se Sadeasem už spolupracuje na jiných věcech. Kdyby v tom ostatní viděli nějakou silnější alianci, obrátili by se proti němu. Lepší bude, když nejdřív osloví méně mocná velkoknížata a nabídne spolupráci nejdřív jim. Třeba společný útok?

Nakonec bude muset oslovit i Sadease. Ta myšlenka mu zrovna moc lákavá nepřipadala. Nejlépe se jim spolupracovalo z uctivé vzdálenosti. On −

„Otče,“ ozval se Renarin zděšeně. Dalinar se napřímil v sedle, rozhlédl se kolem sebe a ruku měl automaticky připravenou zhmotnit Střepkord. Renarin ukázal prstem. Na východ. Na bouřnou stranu.

Obzor byl černý.

„Ona dnes měla přijít bouře?“ zeptal se Dalinar vyděšeně.

„Elthebar říkal, že to není pravděpodobné,“ odpověděl Renarin. „Ale on se někdy mýlí.“

Pokud šlo o bouře, zmýlit se bylo velmi snadné. Daly se předvídat, ale nikdy ne s velkou přesností. Dalinar přimhouřil oči a srdce se mu rozbušilo. Ano, už cítil předzvěst. Zvedal se prach a změnily se vůně. Sice byl už večer, ale normálně by bylo ještě světlo. Místo toho se však velmi rychle stmívalo. Vzduch jako by byl těžký.

„Co kdybychom šli do Aladarova tábora?“ zeptal se Renarin a ukázal prstem. Tábor velkoknížete Aladara měli nejblíž. Asi patnáct minut cesty od něho začínal Dalinarův tábor.

Aladarovi muži je k sobě vezmou. Nikdo by neodmítl poskytnout přístřeší velkoknížeti za velebouře. Dalinar se však otřásl při představě, že by strávil velebouři uvězněný na neznámém místě a obklopený cizím služebnictvem. Viděli by ho při záchvatu. A jakmile by k tomu došlo, rozneslo by se to rychlostí šípů nad bitevním polem.

„Jedeme!“ vykřikl a pobídl Šviháka. Renarin a strážci se zařadili za ním. Kopyta koní duněla jako hrom, jako předzvěst blížící se velebouře. Dalinar se přikrčil, napjatý a neklidný. Po obloze létal prach a listí a ve vzduchu byla cítit vlhkost. Obzor byl obtěžkaný houstnoucími mraky. Dalinar s ostatními přecválali kolem Adolinových stráží obklopujících celou výpravu a držících si pláště a kabáty, aby jim je neodnesl vítr.

„Otče?“ volal Renarin. „Jsi −“

„Máme čas!“ volal za ním Dalinar.

Konečně se dostali na rozeklaný okraj kholinského tábora. Tady už stáli připravení vojáci v modro-bílých uniformách a salutovali. Většina se jich už schovala do svých domků. Musel zpomalit Šviháka, aby prošli vstupní kontrolou. Do svého domku už má jenom krátký poklus. Obrátil Šviháka a chtěl se vydat na cestu.

„Otče!“ volal znovu Renarin a ukazoval na východ.

Bouřná stěna visela ve vzduchu jako záclona a řítila se na tábor. Měla v sobě stříbřité provazce deště a onyxově černé mraky osvětlené tu a tam bleskem. Stráže, které knížete pozdravily, utíkaly k nejbližšímu domku.

„To zvládneme,“ odpověděl Dalinar. „Máme −“

„Otče!“ ozval se potřetí Renarin, popadl Dalinara za paži a odvlekl ho do nejbližšího domku. „Je mi to líto, nedá se nic dělat.“

Vítr je bičoval do tváří a Dalinar zatínal zuby a díval se na syna. Renarinovy oči za brýlemi byly plné obav.

Dalinar se znovu podíval na zlověstnou stěnu. Dělilo je od ní jen pár vteřin.

Má pravdu.

Podal štolbovi Švihákovy otěže a oba seskočili. Štolba utíkal s koněm do bezpečí kamenné stáje. Dalinar je málem následoval − ve stáji by ho nevidělo tolik lidí − ale nejbližší domek měl otevřené dveře a lidé uvnitř na ně netrpělivě mávali. Tam to bude bezpečnější.

Dalinar se odevzdaně připojil k Renarinovi a vběhl do kamenného domku. Služebnictvo jim udělalo místo. Uvnitř s nimi byla také skupina vojáků. V Dalinarově táboře nebyl nikdo nucen trávit velebouře ve stanech nebo nejistých dřevěných přístřešcích a nikdo za přístřeší v kamenných domech nemusel platit.

Lidi v domku šokovalo, když mezi sebou spatřili velkoknížete se synem. Někteří zbledli. Dveře se za nimi přibouchly. Jediné světlo v místnosti vycházelo z několika granátů na stěnách. Kdosi zakašlal a zvenku se ozvala salva hromu, která ze země vymrštila kameny a úlomky skály. Dalinar se snažil zapomenout na neklidné pohledy kolem sebe. Venku burácel vítr. Třeba se nic nestane. Třeba tentokrát −

Bouře udeřila plnou silou. Začalo to.

19

HVĚZDOPÁDY

Drží ten nejstrašnější ze všech Střepkordů. Chvíli přemýšlej, ty starý mizero, a řekni mi, jestli pořád ještě trváš na tom nevměšování. Protože tě ujišťuju, že Rayse tyhle předsudky mít nebude. 

Dalinar zamžoural očima. Přeplněná, mdle osvětlená budova kasáren byla pryč. Stál uprostřed temnoty. Vzduch byl prosycený pachem sušeného zrní, a když natáhl levou ruku, cítil dřevěnou stěnu. Byl v jakési stodole.

Byla svěží chladná noc, nikde ani stopy po bouři. Obezřetně si sáhl k boku. Meč nikde. Neměl ani uniformu. Byl oblečený jen v doma tkané přepásané tunice a sandálech. V oblečení, které znal z obrazů starých soch.

Kam mě to ten bouřný vichr zavál tentokrát? Vidiny, které měl při bouřích, byly pokaždé jiné. Tentokrát už to bylo po dvanácté. Jenom dvanáct? podivil se v duchu. Připadalo mu, že už to prožil mnohem víckrát. Jenže poprvé dostal halucinace teprve před pár měsíci.

Zaregistroval ve tmě jakýsi pohyb. Překvapeně sebou trhl, cítil, že se na něj tlačí cosi živého. Málem to uhodil, ale zarazil se, když zaslechl vzlyky. Opatrně dal ruku dolů a ucítil čísi záda. Drobná a malá − dětská. Chvěla se.

„Tati,“ ozval se rozechvělý dívčí hlas. „Tati, co se to děje?“ Jako obvykle byl najednou mimo svůj čas někým jiným. Dívka se k němu tiskla; byla vyděšená. Bylo příliš tma, aby viděl spreny strachu, kterých muselo být na zemi mnoho.

Dal jí ruku na záda. „Neboj. Bude to dobrý.“ Nenapadlo ho nic lepšího, co by v tuto chvíli mohl říct.

„Máma…“

„Všechno bude dobrý.“

Dívka se schoulila a přitiskla se k němu blíž. Bylo ticho. Měl pocit, že něco není v pořádku. Ve větru praskalo dřevo. Domek nebyl dobře postaven. Prkno pod Dalinarovou rukou bylo uvolněné. Měl nutkání ho vyrazit, aby se mohl podívat ven. Jenže to ticho a to vyděšené dítě… Ve vzduchu se vznášel zvláštní hnilobný pach.

Ozvalo se tiché zaškrábání na protější stěnu stodoly. Jako by někdo škrábal nehtem na dřevěnou desku stolu.

Děvčátko znovu zaplakalo a škrábání utichlo. Dalinar zadržoval dech. Srdce mu bilo jako o závod. Podvědomě natáhl ruku, jako by chtěl zhmotnit Střepkord, ale nic se nestalo. Při záchvatech to nefungovalo.

Zadní stěna domku se provalila dovnitř.

Tmou poletovaly třísky a dovnitř vešla velká silueta. Osvětloval ji pouze měsíc a hvězdy. Vypadala větší než sekernický honič. Detaily nedokázal rozeznat, ale působilo to velmi zle.

Dívka vykřikla a Dalinar zaklel. Jednou rukou ji k sobě přitiskl a strhl stranou, když po nich ta velká černá věc skočila. Málem dítě ukořistila, ale Dalinar ho strhl nestvůře z cesty. Dívka přestala křičet. Hrůza jí vzala dech.

Dalinar se otočil a strčil ji za sebe. Přitom narazil bokem do stohu pytlů se zrním. Ve stodole se rozhostilo ticho. Z oblohy sem zářilo Salasovo fialové světlo, ale malý měsíc nesvítil tak silně, aby stačil osvětlit vnitřek stodoly, a ta věc se schovala do stínu. Nebylo ji vidět.

Jako by se stínem zcela splynula a stala se jeho součástí. Dalinar byl napjatý, pěsti zaťaté. Slyšel tichý hvízdavý zvuk. Naháněl hrůzu. Trochu připomínal rytmický šepot.

Ono to dýchá? pomyslel si. Ne, větří. Nás.

Vyskočilo to dopředu. Dalinar popadl jeden z pytlů a přitáhl ho před sebe. Obluda do něj narazila a zasekla do něj zuby. Dalinar zatáhl a pytel se roztrhl. Do vzduchu se rozletělo lávišové zrní plné prachu. Potom ustoupil stranou a co nejsilněji kopl.

Cítil tu věc pod nohou. Byla měkká. Jako když se kopne do měchu s vodou. Rána tu věc srazila k zemi. Ozvalo se zasyčení. Dalinar zvedl pytel se zbytkem jeho obsahu nad hlavu a rozhodil do vzduchu další prach a lávišové zrní.

Obluda se postavila na nohy a otočila se. Ve světle měsíce se zalesklo hladké tělo. Zdálo se, že je dezorientovaná. Ať to bylo, co to bylo, lovilo to podle čichu a prach ve vzduchu to mátl. Dalinar popadl dívku a přehodil si ji přes rameno, proběhl kolem dezorientovaného zvířete a proskočil dírou ve zdi.

Vyskočil ven do světla fialového měsíce. Ocitl se v malém kamenném brlohu. Byla to velká trhlina ve skále, s dobrým odvodem vody, aby se nezaplavila, a vysokým přístřeškem pod skalním převisem, který poskytoval ochranu za velebouří. Celý ten skalní útvar měl formu velké mořské vlny, která vytvářela přístřeší celé vesnici.

Tím se vysvětlovalo, proč byla stodola tak chatrná. Tu a tam probleskovala světla, která svědčila o tom, že ve vesnici je několik desítek domků. Byl na jejím okraji. Po pravici měl chlívek, po levici vzdálené domky a přímo nad hlavou − přilepenou na úbočí skály − malou zemědělskou usedlost. Byla starobylá, z kalových cihel.

Rozhodl se snadno. Ta věc se pohybovala rychle jako dravec. Neuteče jí. Rozběhl se tedy k usedlosti. Za ním se ozval hluk, jak se obluda dostávala ze stodoly. Dalinar doběhl k usedlosti, ale dveře byly zavřené. Hlasitě zaklel a zabušil na ně.

Za sebou slyšel skřípění drápů o kámen. Ta věc za nimi skáče. Opřel se do dveří ramenem. Povolily. Vpadl dovnitř a jakmile nabral rovnováhu, pustil děvčátko na podlahu. Uvnitř stála žena středního věku. Ve světle fialového měsíce bylo vidět, že má husté vlnité vlasy, oči dokořán a v nich vyděšený výraz. Přibouchla za ním dveře a zaklínila je.

„Díky Heraldům,“ vykřikla a utíkala k děvčátku. „Tak jsi ji našel, Hebe. Chvála nebesům.“

Dalinar se přitočil k oknu bez skla a podíval se ven. Okno mělo ulomenou okenici a nedalo se zavřít.

Nikde obludu neviděl. Ohlédl se přes rameno zpátky do místnosti. Podlahu měla z obyčejného kamene. Domek byl nízký, přízemní. Na jedné straně stál vyhaslý krb a v něm visel otlučený železný kotlík. Všechno vypadalo primitivně. Jaký je vůbec rok?

Je to jen vidina, pomyslel si. Jenom sen.

Proč mu ale připadá tak skutečný?

Znovu se podíval z okna. Venku byl klid. Na pravé straně zahrady rostly dvě řady skalních pupenů, asi kuříny nebo nějaká taková zelenina. Od hladké země se odrážel měsíční svit. Kde je ta stvůra? Že by −

Zdola vyskočilo cosi hladkého a černého a narazilo to na okno a rozbilo rám. Dalinar zaklel. Skočilo to po něm. Upadl. Do tváře ho řízlo cosi ostrého. Z rány mu tekla krev.

Děvčátko se znovu dalo do pláče.

„Světlo!“ křičel Dalinar. „Sežeň světlo!“ Pěstí bušil nestvůře do měkké hlavy a druhou rukou se snažil setřást pařát s drápy. Tvář ho pálila a cosi mu hráblo na bok, roztrhlo tuniku a řízlo ho do těla.

Nadzvedl se a setřásl to. Odletělo to na zeď a on se mezitím postavil. Těžce oddychoval. Když se obluda v temné místnosti znovu připravila k útoku, Dalinar uskočil. Znova se ho zmocnily jeho staré instinkty a chuť bojovat, která dokázala potlačit bolest. Potřebuje zbraň. Stoličku nebo nohu od stolu. Ta místnost je tak −

Žena se vrátila s keramickou lampičkou. V primitivních domácnostech se svítilo olejem, ne Září. Plamínek osvětlil její vyděšenou tvář a dítě, které se jí drželo za sukni. Osvítil i nízký stůl a dvě židličky. Dalinarovy oči však přitahoval krb.

Na něm ležel jako legendární Čestkordy z dávných vyprávění obyčejný železný pohrabáč. Byl položený na kamenné římse a špičku měl bílou od popela. Dalinar se k němu vrhl, popadl ho do jedné ruky a několikrát jím otočil, aby si na něj zvykl v ruce. Zaujal základní bojovou pozici, ale potom ji změnil na jinou, vhodnější pro tento nedokonalý typ zbraně. Jednu nohu měl vpředu, druhou vzadu, meč − respektive v jeho případě pohrabáč − namířený dopředu; špičkou k protivníkově srdci.

Trvalo celá léta, než se tento postoj naučil automaticky používat. Hladká temná kůže obludy odrážela světlo jako kaluž dehtu. Nemělo to žádné viditelné oči a v tlamě na křivém krku bez kostí se leskly černé zuby, které vypadaly jako nože. Mělo to šest tenkých nohou, na konci zahnutých. Vypadaly příliš tenké na to, aby unesly váhu měnícího se těla, které se přelévalo jako inkoust.

Tohle není vidina, pomyslel si Dalinar. Tohle je noční můra.

Obluda zvedla hlavu a zacvakala zuby a zasyčela. Jako by ochutnávala vzduch.

„Svatá moudrosti Batarova,“ vypískla žena a přitiskla si dítě k tělu. Ruce se jí třásly a lampu držela před sebou, jako by ji chtěla použít jako zbraň.

Venku se ozvalo skřípění a pod rozbitým oknem další kroky tenkých nohou. Oknem do temné místnosti vlezla další obluda a přidala se k první, která číhala a větřila směrem k Dalinarovi. Vypadala ostražitě, jako by cítila, že stojí proti ozbrojenému − nebo přinejmenším odhodlanému − soupeři.

Dalinar si spílal do hlupáků. Sáhl si rukou na bok. Byla od krve. Věděl, samozřejmě, že ve skutečnosti je v kasárnách s Renarinem. Tohle všechno se odehrává jen v jeho mysli. Nemusí bojovat.

Všechny instinkty a veškerý smysl pro čest ho však pudily k tomu, aby se postavil mezi ženu a obě bestie. Ať je to vidina, vzpomínka nebo halucinace, tu ženu nemůže nechat bez pomoci.

„Hebe,“ zavolala na něj neklidně. Za koho ho pokládá? Za manžela? Za zemědělského nádeníka? „Neblázni. Víš, jak −“

Bestie zaútočila. Dalinar udělal skok dopředu − základem této bojové pozice bylo udržet se v pohybu − a prudce se otočil mezi oběma nestvůrami a rozmáchl se do strany pohrabáčem. Jednu zasáhl zleva a v hladké kůži jí udělal trhlinu.

Z rány vycházel kouř.

Proběhl za obě obludy a znovu zaútočil. Proplížil se nízko u nohou zraněného netvora a narušil mu rovnováhu. Rozmáchl se pohrabáčem a sekl jím po hlavě druhé bestie přesně ve chvíli, kdy se na něj chtěla vrhnout.

Zcela jej pohltil starý dobrý Zápal, smysl a cit pro bitvu. Nevyvolával v něm zuřivost jako u mnoha lidí, jenom odhodlání. Najednou mu všechno připadalo jasnější a lehčí. Svaly mu hrály a dech měl klidný a pravidelný. Prostě ožil.

Když se k němu nestvůry přiblížily, uskočil dozadu. Jedním kopnutím převrátil stůl a shodil ho na jednu z oblud. Druhé vrazil pohrabáč do otevřeného chřtánu. Jak doufal, vnitřek tlamy byl citlivý. Obluda bolestně zasyčela a odplazila se pryč.

Dalinar se vrátil k převrácenému stolu a ukopl mu jednu nohu. Vzal ji do ruky a zaujal pozici „meč a nůž“. Dřevěnou nohou stolu odháněl jednu obludu a druhé se trefoval pohrabáčem do obličeje. Podařilo se mu ji zasáhnout. Z rány opět vycházel kouř a syčel.

Z dálky se ozýval křik. Pro otcovu drahou krev, pomyslel si, ono je jich víc. Musí je vyřídit co nejrychleji. Pokud se bude boj protahovat, unaví se asi rychleji on. Kdoví, jestli se tyhle obludy vůbec můžou unavit?

Vykřikl a vrhl se dopředu. Z čela mu kapal pot. Celá místnost najednou potemněla. Vnímal z ní jen sebe a obludy. Jediný pohyb vzduchu, který cítil, byl od létajících zbraní, jediný zvuk, který slyšel, byly jeho nohy, odrážející se od podlahy, a jedinou vibrací pro něj v tu chvíli byl tlukot vlastního srdce.

Rychlý sled jeho ran obludy překvapil. Proti jedné vrhl nohu stolu a vysloužil si za to stopy drápů na paži. Vrazil jí do hrudníku pohrabáč. Kůže nejdřív odolávala, ale potom praskla a pohrabáč snadno pronikl do těla.

Kolem Dalinarovy ruky se vznesl prudký vír kouře. Vyprostil ruku, Obluda zavrávorala, nohy se jí ještě více ztenčily a tělo splasklo jako děravý měch.

Uvědomil si, že se útokem přestal chránit. Neměl jinou možnost než se proti druhé obludě chránit paží. Ta na něj skočila, roztrhla mu čelo a ruku a kousla ho do ramene.

Vykřikl a ohnal se nohou od stolu několikrát proti hlavě nestvůry. Snažil se ji odehnat, ale byla velmi silná. Upadl tedy na zem na záda a kopal do vzduchu. Podařilo se mu obludu nabrat a přehodit si ji za hlavu. Tesáky mu roztrhly rameno. Vytryskl z něho gejzír krve. Obluda dopadla na zem jako jedna velká změť černých nohou.

Omámený namáhavě vstal a znovu zaujal pozici. Vždycky si hlídej bojovou pozici. Současně vstala i obluda. Dalinar nedbal na bolest a na krev. Znovu se nechal zcela pohltit Zápalem. Vyvážil v ruce pohrabáč. Noha od stolu mu vypadala z prstů kluzkých od krve.

Obluda se přikrčila a zaútočila. Dalinar uskočil stranou a vrazil jí pohrabáč pod nohy. Klopýtla. Dalinar se otočil, vzal pohrabáč oběma rukama a udeřil obludu přímo do zad.

Silná rána protrhla kůži a prošla tělem skrz až na kámen. Obluda bojovala. Nohy jí vypovídaly službu, protože z nich ze všech stran unikal kouř. Syčel ven také dírami na břiše a na zádech. Dalinar ustoupil stranou, otřel si krev z čela a nechal pohrabáč spadnout na zem. Ještě než dopadl, projel bestii tělem.

„Tři bohové, Hebe,“ řekla žena šeptem. Stála a s hrůzou v očích pozorovala, jak z mrtvých těl uniká kouř. „Měla jsem ti pomoct,“ mumlala. „Měla jsem něco vzít a praštit je. Ale ty jsi byl tak rychlý. Bylo to − jako mžik oka. Kde… Jak…?“ Podívala se na něho. „Něco takovýho jsem nikdy neviděla. Hebe. Ty jsi bojoval jako… Jako jeden z Paprsků. Kde ses to naučil?“

Dalinar neodpověděl. Stáhl si košili a svraštil obličej bolestí. Znovu si ji začínal uvědomovat. Nebezpečná byla jen rána na rameni. Necítil celou levou ruku. Roztrhl košili na dvě poloviny. Jednou si ovázal pravé předloktí a druhou polovinou si stlačil ránu na rameni. Došel k mrtvým tělům, která teď vypadala jako prázdné pytle, a zvedl pohrabáč. Potom se vrátil k oknu. Vypadalo to, že byly napadeny i jiné domy. Venku hořely ohně a po větru se nesl křik.

„Musíme někam do bezpečí,“ řekl. „Není tu někde sklep?“

„Co?“

„Díra ve skále. Umělá nebo přírodní, to je jedno.“

„Tady jeskyně nejsou,“ odpověděla žena a došla k němu. „Jak by mohli lidi udělat díru do skály?“

Střepkordem a proměňovačem. Nebo možná i obyčejně vyvrtat, i když by to bylo těžké. Jeskyni by zaneslo bahno a při velebouřích by ji mohla zaplavit voda. Opět se podíval z okna. V měsíčním světle viděl pohybující se temné siluety. Některé se pohybovaly směrem k nim.

Zatočila se mu hlava. Ztratil dost krve. Zaťal zuby, chytil se okenního rámu a nabral rovnováhu. Jak dlouho ještě potrvají ty halucinace?

„Potřebujeme k řece. Smýt pachovou stopu. Je tu někde?“

Žena přikývla a zbledla, když si všimla temných siluet za oknem.

„Vezmi tu holku, ženská.“

„‚Tu holku?‘ Vždyť je to Seeli, naše dcera. A odkdy mi říkáš ženská? To už ti Taffa nejde z pusy? U všech bouří, Hebe, co to do tebe vjelo?“

Zakroutil hlavou, došel ke dveřím a prudce je otevřel. Stále svíral v ruce pohrabáč. „Přines lampu. Světlo nás neprozradí. Myslím, že nevidí.“

Žena poslechla, vzala Seeli − mohlo jí být tak šest nebo sedm let − a vyšla za Dalinarem ven. Křehký plamínek keramické lampy poblikával tmou.

„A ta řeka?“ zeptal se Dalinar.

„Přeci víš, kde je −“

„Uhodil jsem se do hlavy, Taffo,“ odpověděl. „Točí se mi a nedokážu myslet.“

Žena se na něj starostlivě podívala, ale s odpovědí se smířila. Ukázala kamsi za vesnici.

„Tak jdeme,“ řekl a vyrazil tmou. „Útočí tyhle nestvůry často?“

„V období Spouště snad, ale nikdy v životě jsem to nezažila. U všech bouří, Hebe, musíme tě −“

„Ne,“ odpověděl. „Musíme jít.“

Pokračovali po cestě, která se stáčela k zadní straně skalního útvaru. Dalinar se stále ohlížel k vesnici. Kolik lidí tam umírá, kolik jich zabily tyhle nestvůry Spouště? Kde mají knížete a kde jsou vojáci?

Možná byla tahle vesnice příliš z dosahu přímé ochrany knížete. Nebo to možná v téhle době fungovalo jinak. Dovedu tu ženu s dítětem k řece a potom se vrátím a zorganizuju domobranu. Jestli tam někdo zbyl.

Byl to nápad k smíchu. Musel se opírat o pohrabáč, aby se udržel na nohou. Jak by takhle mohl organizovat domobranu?

Na svahu uklouzl. Taffa odložila lampu a chytila ho za ruku. Terén byl hrbolatý, byla tu spousta balvanů a skalních pupenů, které natahovaly dlouhé šlahouny za vlhkem. Listí šustilo ve větru. Dalinar nabral rovnováhu a kývl na ženu, aby šla dál.

Do ticha se ozvalo slabé zaškrábání. Dalinar se otočil. Zbystřil.

„Hebe?“ řekla žena. V hlase jí byl znát strach.

„Zvedni tu lampu.“

Zvedla lampu a posvítila blikajícím žlutým plamínkem na svah. Přes skalní pupeny a balvany se plížila desítka temných hladkých skvrn. Celých černých. I zuby a drápy měly černé.

Seeli vzlykla a přitulila se blíž k matce.

„Utíkej!“ pobídl Dalinar ženu tiše a zvedl pohrabáč.

„Hebe, oni jsou −“

„Utíkej!“ křičel na ni.

„Oni jsou i před náma!“

Otočil se a zahlédl temné skvrny i vpředu. Zaklel a rozhlédl se kolem sebe. „Tamhle,“ ukázal na nejbližší skálu. Byla vysoká a plochá. Vlekl Taffu a Taffa vlekla Seeli. Modré tuniky jim vlály ve větru.

Běželi rychleji, než byl ve svém stavu schopen. Taffa doběhla ke skále první. Zvedla hlavu, jako by chtěla vyšplhat až nahoru. Byla však příliš strmá. Dalinar jen chtěl něco pevného za zády. Postavil se na plochou část a zvedl zbraň. Černé nestvůry se pomalu plížily po kamenech. Podaří se mu nějak odvést jejich pozornost, aby žena s dítětem stačila utéct? Cítil se omámený.

Co bych teď dal za svůj Střeplát…

Seeli plakala. Matka se ji snažila uklidnit, ale sama měla strach. Už to znala. Znala tyhle vaky plné temnoty jako ztělesnění tmy. Věděla, že je dostanou a že je roztrhají. Jak bylo to slovo, co říkala? Spoušť. Zmiňovala se o něm i ta kniha. Období Spouští bývala v mytických prehistorických dobách. Ještě než lidstvo porazilo Pustonoše a postavilo se nebesům.

Pustonoši. Že by to bylo tohle? Znal to z mýtů. A teď mýty ožily a přišly ho zabít.

Několik oblud se vrhlo dopředu. Znovu v sobě cítil vlnu Zápalu. Dodala mu sílu. Vyskočil proti nim. Opatrně uskočily dozadu. Ostatní obludy zůstávaly na místech a větřily. Některé při tom přešlapovaly. Chtěly tu ženu a dítě.

Dalinar po nich skočil a donutil je couvat. Sám netušil, kde k tomu vzal sílu. Dostal se k jedné nestvůře blíž, zaujal známou bojovou pozici, která mu dodávala jistotu, a rozmáchl se.

Uhodil bestii a zahnal ji, ale ze stran po něm skočily dvě další. Jejich drápy mu rozdíraly záda a jejich váha ho tlačila na kameny. Zaklel, překulil se a rozehnal se proti jedné bestii pohrabáčem. Zasáhl jí záda. Další se mu zakousla do zápěstí. Bolestí upustil pohrabáč. Vykřikl a uhodil pěstí nestvůru do čelisti. Ta povolila a uvolnila mu druhou ruku.

Monstrózní stvoření útočila dál. Podařilo se mu vstát. Doklopýtal ke skále. Žena hodila po další obludě, která se přiblížila k ní a k dítěti, lampu. Olej se rozstříkl po kamenech a osvítil je. Oheň však nestvůrám nevadil.

Taffa ztratila rovnováhu a Seeli se ocitla bezbranná. Jedna nestvůra srazila Taffu k zemi a ostatní se vrhly na dítě. Dalinar po něm skočil, sevřel je rukama a přitiskl na hrudník. Otočil se k nestvůrám zády. Jedna mu na ně skočila. Do kůže se mu zabořily její drápy.

Seeli vyděšeně plakala. Taffa křičela a monstra se ji snažila zalehnout.

„Proč mi tohle ukazujete?“ křičel Dalinar do noci. „Proč musím prožít tuhle vidinu? Proklínám vás!“ Pevně svíral Seeli a svíjel se bolestí v zádech. Zvedl oči nahoru k obloze.

A tam najednou viděl jasně modré světlo. Padalo dolů.

Jako by to byla hvězda nebo svítící kámen letící neuvěřitelnou rychlostí. Vykřikl, když dopadlo kousek od něho na zem, roztříštilo kámen a rozhodilo úlomky do vzduchu. Země se otřásla. Bestie strnuly.

Dalinar se otupěle otočil na bok a užasle sledoval, jak světlo stoupá nahoru. Nebyla to hvězda. Byl to člověk. Muž v zářivě modrém Střeplátu, v ruce Střepkord. Všude kolem něho vířila Bouřná záře.

Bestie vztekle syčely a vrhaly se na muže. O Dalinara a ženu s dítětem ztratily zájem. Střeponoš zvedl Střepkord a vrhl se do útoku.

Dalinar ležel jako omráčený. Ten muž vypadal jinak než všichni Střeponoši, které kdy viděl. Jeho Střeplát zářil stálým modrým světlem. Byly na něm patrné glyfy. Některé známé, některé neznámé. Vytvářely pramínky modré páry.

Plynulými, klidnými pohyby muž zaútočil na obludy. Bez jakéhokoliv úsilí jednu rozťal na dvě poloviny, které vyhodil do vzduchu, s nímž splynuly v oblaku černého kouře.

Dalinar se doplazil k Taffě. Byla živá, ale měla roztržený a sedřený bok. Seeli se k ní tiskla a plakala. Musím… něco udělat… pomyslel si otupěle.

„Zůstaň v klidu,“ promluvil k němu hlas.

Dalinar sebou trhl, otočil se a spatřil ženu v nádherném Střeplátu. Klečela vedle něho a držela cosi lesklého. Byl to topaz s heliodorem v precizním kovovém rámečku. Kameny byly veliké jako lidské dlaně. Žena měla světle hnědé oči a jako kdyby celá zářila. Vlasy měla spletené do drdolu. Zvedla ruku a dotkla se Dalinarova čela.

Jako by ho chladila ledem. Přestal vnímat bolest.

Potom natáhla ruku a dotkla se Taffy. V tom okamžiku se jí zacelila rána na ruce a dorostl poškozený sval. Kůže se nad ním zavřela beze stopy po jizvě. Potom ještě ženě Střeponoška setřela krev bílým plátnem.

Taffa s úžasem v očích zvedla hlavu. „Vy jste přišli,“ řekla šeptem. „Chvála Všemohoucímu.“

Střeponoška stála nad ní. Střeplát jí zářil jantarovým světlem. Usmála se a otočila se stranou. V ruce se jí z mlhy zhmotnil Střepkord a utíkala s ním za svým společníkem.

Žena Střeponoška, pomyslel si Dalinar. Nikdy nic takového neviděl.

Váhavě stál. Cítil se najednou silný a zdravý, jako by se právě probudil z posilujícího spánku. Podíval se dolů na svou ruku a sundal z ní provizorní obvaz. Otřel krev a potrhanou kůži. Pod ní byla rána dokonale zahojená. Zhluboka se nadechl. Potom pokrčil rameny, sebral pohrabáč a přidal se k bojujícím.

„Hebe,“ volala za ním Taffa. „Zbláznil ses?“

Neodpověděl. Nemohl jen tak zůstat sedět, zatímco ti dva cizinci bojovali za jejich záchranu. Proti nim stály desítky těch černých příšer. Viděl, jak jedna skočila na Střeponoše v modrém a zaryla se drápem do jeho Střeplátu, až praskl. Střeponoši byli ve skutečném ohrožení.

Žena Střeponoška se otočila k Dalinarovi. Teď měla na hlavě helmu. Kdy si ji nasadila? Vypadala vyděšeně, když se Dalinar vrhl proti jedné z těch černých příšer a uhodil ji pohrabáčem. Zaujal bojový postoj a čekal protiútok. Střeponoška se vrátila ke svému společníkovi a oba zaujali bojovou pozici do trojúhelníku s Dalinarem, který stál nejblíž ke skále.

Se dvěma Střeponoši se mu bojovalo mnohem lépe než samotnému v domku. Podařilo se mu ale zneškodnit jen jednu bestii − byly rychlé a silné − bojoval spíše v defenzívě, aby odvedl jejich pozornost od Střeponošů. Bestie odmítaly ustoupit a boj skončil až ve chvíli, kdy poslední z nich rozpůlila ve dví Střeponoška.

Dalinar se zastavil a odložil pohrabáč. Těžce oddychoval. Z oblohy padala směrem na vesnici další a další světla. Někteří z těchto zvláštních Střeponošů přistáli i tady.

„No,“ ozval se silný hlas, „musím se přiznat, že jsem ještě nikdy neměl to potěšení bojovat s kolegou s tak… nekonvenční zbraní.“

Dalinar se otočil. Zjistil, že se na něho dívá Střeponoš, který přišel se ženou. Kam dal helmu? Stál ve Střeplátu se Střepkordem opřeným o rameno a zkoumavě se na Dalinara díval. Měl jasně modré oči. Skoro až bílé. Nebo mu z nich vycházel jas? Bouřná záře? Pleť měl tmavě hnědou jako Makabak a krátké černé kudrnaté vlasy. Brnění už mu nezářilo, snad jenom slabě v místě velkého symbolu na přední straně.

Dalinar ten symbol poznal. Byl to zvláštní vzorec, stylizované dvojité oko, tvořené osmi sfery uprostřed spojenými dvěma dalšími. Byl to symbol Ztracených Paprsků z doby, kdy se jim ještě říkalo Rytíři Paprsku.

Střeponoška sledovala vesnici.

„Kdo tě trénoval s mečem?“ zeptal se muž Dalinara.

Dalinar se mu podíval do očí. Nevěděl, jak odpovědět.

„To je můj muž Heb, pane rytíři,“ ozvala se Taffa, která přiběhla za ruku s dcerou. „Ten nikdy meč ani neviděl, pokud vím.“

„Tvoje bojové pozice neznám,“ pokračoval rytíř. „Ale byly přesné a dobře nacvičené. Takováhle zběhlost přichází až po letech výcviku. Neviděl jsem mnoho mužů − rytířů nebo vojáků − bojovat takhle dobře.“

Dalinar mlčel.

„Nemáš pro mě slov?“ poznamenal rytíř. „Dobře. Kdybys ale chtěl o tom svém tajemném výcviku přece jen mluvit, přijď do Urithiru.“

„Do Urithiru?“ podivil se Dalinar. Někde to jméno už slyšel.

„Ano. Nemůžu ti slíbit pozici v některém z řádů − to nezáleží na mně − ale jestli jsi s mečem zručný stejně jako s pohrabáčem od krbu, tak jsem si jistý, že se u nás pro tebe místo najde.“ Otočil se k východu, směrem k vesnici. „Šiřte to dál. Takováhle znamení jsou důležitá. Blíží se Spoušť.“ Otočil se ke své společnici. „Půjdu. Ochraňuj ty tři a odveď je do vesnice. Nemůžeme je v tuhle nebezpečnou noc nechat samotné.“

Společnice přikývla. Výstroj modrého rytíře začala zářit. Vznesl se do vzduchu stejně lehce, jako předtím padal dolů. Dalinar zavrávoral a ustoupil. Šokován sledoval zářící modrou postavu, jak stoupá nahoru a potom zase klesá nad vesnicí dolů.

„Pojďte,“ řekla žena. Zpod helmy zněl její hlas jako zvonky.

„Moment,“ poznamenal Dalinar a rozběhl se za ní, Taffa popadla dceru a snažila se je dostihnout. Za nimi dohoříval rozlitý olej.

Rytířka zpomalila, aby jí Dalinar s Taffou stačili.

„Já potřebuju vědět, jaký je rok,“ zeptal se Dalinar a připadal si jako hlupák. Rytířka se k němu otočila. Najednou byla zase bez helmy. Zamžoural očima − kdy si ji odložila? Kdy mu to uteklo? Na rozdíl od svého společníka měla světlou pleť − ne tak světlou, jako mají lidi v Šinovaru, ale přirozeně světlou jako Aleti. „Je osmá epocha, tři sta třicet sedm.“

Osmá epocha? blesklo Dalinarovi hlavou. Co to znamená? Ty ostatní vidiny byly jiné. A rozhodně kratší. A ten hlas, co na něj mluvil… Co to mělo znamenat?

„A kde jsme?“ zeptal se znovu rytířky. „V jakém království?“

Zamračila se. „Copak nejsi uzdravený?“

„Jsem v pořádku. Jenom… to potřebuju vědět. V jakém jsem království?“

„Tady je Natanatan.“

Dalinar málem hvízdl. Natanatan. Na místě, kde býval Natanatan, leží Roztříštěné planiny. Království Natanatan padlo už před staletími.

„A vy bojujete za natanatanského krále?“ zeptal se.

Dala se do smíchu. „Rytíři Paprsku nebojují za žádného krále a zároveň za všechny.“

„A kde teda žijete?“

„Příkazy dostáváme z Urithiru, ale žijeme ve městech po celé Alethele.“

Dalinar zůstal jako přimražený. Alethela. To bylo historické jméno místa, které se později stalo Aletkarem. „Vy překračujete hranice mezi královstvími?“

„Hebe,“ ozvala se Taffa ustaraně. „Vždyť jsi mi přece slíbil zrovna ty, že nás Paprsky přijdou ochránit, když jsme začali hledat Seeli. Copak máš opravdu zatmění mysli? Paní rytířko, neuzdravila byste ho ještě jednou?“

„Musím šetřit Ranhojem pro ostatní zraněné,“ poznamenala žena a podívala se směrem k vesnici. Boj pomalu utichal.

„Mně je dobře,“ opakoval Dalinar. „Aletk… Alethela. Tak tam teda žijete?“

„Je to naše povinnost a zároveň privilegium,“ odpověděla žena. „Musíme zůstat ostražití, až přijde Spoušť. Jedno království musí studovat bojové umění, aby ta ostatní mohla zůstat v míru. My umíráme, abyste vy mohli žít.“

Dalinar stál mlčky a rovnal si všechno v hlavě.

„Potřebujeme každého, kdo umí bojovat,“ pokračovala žena. „A kdo touží bojovat. Ten by měl přijít do Alethely. Boj, i tenhle boj proti Deseti smrtím, člověka změní. Můžeme tě naučit, jak se proti tomu uchránit. Přijď k nám.“

Dalinar bezděky přikyvoval.

„Každá pastvina potřebuje tři věci,“ pokračovala žena, ale změněným hlasem, jako by ta slova hledala v paměti a citovala. „Stádo, které se na ní bude pást, pastýře, kteří se o ni budou starat, a strážce kolem. My v Alethele jsme ti strážci. Bojovníci, kteří chrání a bojují. My udržujeme to hrozné umění zabíjet a to jednou předáme lidem, až přijde Spoušť.“

„Spoušť,“ opakoval. „To znamená Pustonoši, ne? Ti, co jsme proti nim bojovali dnes v noci?“

Rytířka se přezíravě ušklíbla. „Pustonoši? Ti? Kdepak. Tohle byla Půlnoční substance − i když je záhada, kdo ji uvolnil.“ Podívala se stranou a v očích měla náhle nepřítomný pohled. „Harkajlain říká, že Spoušť už je blízko. A ten se zřídkakdy mýlí. On −“

Nocí se rozlehl výkřik. Rytířka zaklela a podívala se tím směrem. „Počkejte tady. Zavolejte, kdyby se Substance vrátila. Uslyším vás.“ A zmizela ve tmě.

Dalinar zvedl ruku. Nemohl se rozhodnout, jestli je lépe zůstat a dohlédnout na Taffu a její dceru, nebo jít za rytířkou. Pro Bouřepána! pomyslel si, když si uvědomil, že jakmile odešla rytířka v zářivé výstroji, ocitli se v naprosté tmě.

Otočil se zpátky k Taffě. Stála vedle něho a v očích měla zvláštně nepřítomný pohled.

„Taffo?“ oslovil ji.

„Stýská se mi po těchhle časech.“

Trhl sebou. To nebyl její hlas. Byl to mužský hlas. Hluboký a silný. Ten hlas, co k němu mluvil vždycky, když měl halucinace.

„Kdo jste?“ zeptal se.

„Kdysi bylo všechno jednotné,“ řekla Taffa − nebo ten, kdo se za její podobou skrýval. „Rozkazy. Lidé… Samozřejmě, že měli své problémy a starosti. Ale všem jim šlo o jedno.“

Dalinara zamrazilo. Ten hlas mu připadal vzdáleně povědomý. Slyšel ho už při svém prvním záchvatu. „Prosím! Musíte mi říct, o co jde a proč mi tohle všechno ukazujete. Kdo jste? Nějaký služebník Všemohoucího?“

„Kéž bych ti mohl pomoct,“ odpověděl neznámý ústy Taffy. Její tvář se na něho dívala, ale ignorovala jeho otázky. „Musíš je sjednotit.“

„To už jste mi říkal. Ale já potřebuju pomoc. Ten rytíř mluvil o Aletkaru. Je to pravda? Může to opravdu zase takhle být?“

„Mluvit o tom, co by mohlo být, je zakázáno,“ odpověděl hlas. „Mluvit o tom, co bylo, záleží na perspektivě. Pokusím se pomoct.“

„Tak mi řekněte víc než jen náznaky!“

Taffa se na něho podívala. V očích už neměla ten nepřítomný pohled. Ve světle hvězd nějak dokázal rozeznat jejich barvu. Byly hnědé. A skrývala se v nich jakási obava.

„Řekněte mi aspoň tohle,“ požádal Dalinar s konkrétní otázkou na mysli. „Já věřím princi Sadeasovi, ale můj syn Adolin si myslí, že jsem hlupák. Mám Sadeasovi věřit dál?“

„Ano,“ odpověděl mu hlas. „Je to důležité. Nenech se sžírat sváry. Buď silný. Jednej se ctí a čest ti pomůže.“

Konečně, pomyslel si Dalinar. Konečně něco konkrétního.

Kolem sebe slyšel hlasy. Tmavá krajina se začala rozplývat. „Ne!“ natáhl ruku po ženě. „Ještě mě neposílejte zpátky. Co mám dělat s Elhokarem a s tou válkou?“

„Dám ti, co ti budu moci dát.“ Hlas začínal být zamlžený. „Je mi líto, že víc nemůžu.“

„Co je tohle za odpověď?“ volal Dalinar. Roztřásl se. Bojoval s jakousi náručí. Držela ho. Čí je? Křičel a kroutil se, snažil se z ní vymanit.

Potom strnul. Byl v kasárnách na Roztříštěných planinách a do střechy rytmicky bušil déšť. Bouře už z větší části přešla. Držela ho skupina vojáků a Renarin ho starostlivě sledoval.

Dalinar zmlkl a otevřel ústa. Asi musel křičet. Vojáci vypadali nervózně, dívali se jeden na druhého a jeho pohledu se vyhýbali. Pokud to proběhlo jako dřív, zřejmě hrál svou roli ve vidině a blábolil.

„Už mám jasnou mysl,“ řekl. „Už je to v pořádku. Můžete mě pustit.“

Renarin pokynul na ostatní a ti ho váhavě pustili. Renarin se pokusil o pár přerývaných výmluv, že otec je prostě dychtivý bojovat. Nevyzněly přesvědčivě.

Dalinar odešel do zadní části domku a sedl si na zem mezi dvě stočená provizorní lůžka. Pravidelně dýchal a přemýšlel. Těm vidinám věřil, ale život ve válečných táborech byl pro něj v poslední době velmi složitý, protože ho lidi začínali pokládat za blázna.

Jednej se ctí a čest ti pomůže.

V té vizi se dověděl, že má věřit Sadeasovi. Nikdy to nedokáže vysvětlit Adolinovi. Ten nejen Sadease nenávidí, ale ještě Dalinarovy vidiny pokládá za přelud. Nemá tedy jinou možnost, než pokračovat stejným způsobem jako dřív.

A nějak najít způsob, jak přimět velkoknížata k tomu, aby vzájemně spolupracovala.

20

ŠARLAT

O SEDM LET DŘÍVE

„Já ji zachráním,“ řekl Kal a svlékl si košili.

Bylo to teprve pětileté dítě. Spadla z výšky.

„Já ji zachráním,“ mumlal si pro sebe. Postupně se kolem shromáždil dav přihlížejících. Od smrti Jasnopána Wistiowa uplynuly už dva měsíce a město stále ještě nemělo starostu. S Laral se za tu dobu téměř neviděl.

Kalovi bylo teprve třináct, ale měl za sebou dobré školení. Prvním nebezpečím byla ztráta krve. Dítě si pádem zlomilo nohu. Byla to otevřená zlomenina a z místa, kde kost porušila kůži, stříkala krev. Kalovi se třásly ruce. Zlomená kost byla kluzká i na drsném místě lomu a lepkavá od krve. Které tepny protrhla?

„Co to děláš s mou dcerou?“ Davem přihlížejících se tlačil ramenatý Harl. „Nedotýkej se jí! Ne −“

Harl zmlkl, když ho několik lidí začalo postrkovat dozadu. Věděli, že Kal − který tudy zrovna šel jen velkou náhodou − je pro dítě jedinou nadějí. Alim už mezitím nechal poslat pro Kalova otce.

„Já ji zachráním,“ řekl Kal. Obličej měla bledý a nehýbala se. Ta rána na hlavě, možná…

Na to nesmím myslet. Má poškozenou tepnu na noze. Z košile si udělal provizorní tlakový obvaz, aby zastavil krvácení. Jenže rána byla dost vysoko a obvaz klouzal dolů. Prsty tlačil na místo krvácení a volal: „Potřebuju oheň! Rychle! A někdo mi dejte košili!“

Přiběhlo několik mužů a Kal zvedl dívčinu nohu. Několik lidí mu zároveň podávalo košile. Kal věděl, kde musí tepnu zaškrtit. Tlakový obvaz mu padal, ale prsty pevně držely tepnu uzavřenou. Na zbytek rány tiskl košili, dokud se nevrátil Valama s hořící svíčkou.

Hned začali nahřívat nůž. Výborně. Kal ho vzal a vypálil jím ránu. Vzduch prosytil ostrý pach spáleného masa. Brzy ho však rozehnal studený vítr.

Kalovi se přestávaly třást ruce. Věděl, co má dělat. Postupoval zručně, až tím sám sebe překvapil. Profesionálně ránu vyčistil.

Stále však potřeboval tepnu podvázat. Vypálení u takhle velké rány samo nestačí, ale když tepnu podváže, mělo by to pomoct.

Udělal to a krvácení ustalo. Sedl si a usmál se. Potom si však všiml, že Missal krvácí i z hlavy. A že se jí nehýbe hrudník.

„Ne!“ Harl si k ní klekl. „Ne! Udělej něco!“

„Já…“ vydechl Kal. Krvácení zastavil. Měl…

Ztratil ji.

Nevěděl, co říct, jak reagovat. Bylo mu špatně. Harl ho odstrčil a křičel. Kal upadl na záda. Znovu se roztřásl, když viděl, jak Harl objímá mrtvé tělo.

Lidé kolem nich mlčeli.

* * *

O hodinu později seděl Kal na schodech otcovy ordinace a plakal. Šokem a ze soucitu. Po tvářích mu stékalo několik neodbytných slz.

Seděl s koleny pod bradou, ruce stočené přes ně. Snažil se přijít na něco, co v něm potlačí tu bolest. Existuje něco takového? Nějaký obvaz, který zastaví proud slz z jeho očí? On ji přece měl zachránit.

Přiblížily se kroky a dopadl na něj stín. Klekl si k němu Lirin. „Zkontroloval jsem tvou práci, Kale. Udělal jsi to dobře. Jsem na tebe hrdý.“

„Jenže jsem prohrál,“ odpověděl Kal šeptem. Oblečení měl od krve. Krev mu ztmavla na rukou, než si ji stačil umýt. Měla barvu jako šarlat. Ta, která se mu vsákla do oblečení, však byla červenohnědá.

„Znal jsem lékaře, kteří měli za sebou hodiny a hodiny praxe, a přesto je vždycky vyvedl z míry pohled na zraněného člověka. Tebe z míry nevyvedl. Šel jsi k ní a udělal jsi, co jsi mohl. A udělal jsi to dobře.“

„Já nechci být lékař,“ řekl Kal. „Já to neumím.“

Lirin vzdychl, vstal a sedl si vedle syna. „Kale, to se stává. Byla to smůla, ale víc jsi udělat nemohl. Ta malá ztrácela krev moc rychle.“

Kal neodpověděl.

„Musíš se naučit, kdy si máš dělat starost,“ pokračoval Lirin tiše, „a kdy to musíš nechat být. To se naučíš. Já jsem měl stejné problémy, když jsem byl mladší. Člověk si udělá mozoly a potom to jde snáz.“

Je to moudré? pomyslel si Kal a po tváři mu sjela další slza. Musíš se naučit, kdy si máš dělat starost… a kdy to musíš nechat být…

V dálce vzlykal Harl.

21

PROČ LIDÉ LŽOU

Stačí se podívat na následky krátké návštěvy Sel, abyste viděli důkaz mých slov. 

Kaladin nechtěl otevřít oči. Kdyby je otevřel, musel by se probudit. A kdyby se probudil, přestala by být ta bolest − pálení v boku, bolest v nohou i tupá pulsující bolest v rukou a ramenou − jenom zlým snem. Byla by skutečná. A byla by jeho.

Ubránil se a nehekl ani nezasténal, když se převalil na bok. Bolelo ho úplně všechno. Každý sval, každý centimetr kůže. Hlava mu třeštila a cítil všechny kosti. Chtělo se mu zůstat ležet bez hnutí, dokud nepřijde Gaz a nevytáhne ho za nohy ven. Lákalo ho to, bylo by to tak snadné. Copak si nezaslouží aspoň jednou udělat něco, co je snadné?

Jenže nemůže. Nemůže se přestat hýbat, nemůže to vzdát, protože to by bylo totéž, co zemřít. A to nedopustí. Už se přece rozhodl. Bude pomáhat mostařům.

K čertu s tebou, Have, pomyslel si. Ještě teď mě budeš tahat z kavalce. Odhodil přikrývku a donutil se vstát. Dveře kasáren byly pootevřené, aby dovnitř mohl vzduch.

Jakmile vstal, cítil se ještě hůř. Jeho mostařský úděl však nepočká, až mu bude lépe. Člověk se buď ze všech sil držel nad vodou, nebo ho osud potopil. Kaladin se napřímil, opřel se rukou o nepřirozeně hladkou stěnu domku vytvořeného proměněním. Kupodivu už bylo pár mužů vzhůru a sedělo. Tiše Kaladina sledovali.

Oni čekají, uvědomil si. Chtějí vidět, jestli vstanu.

Všichni tři zranění byli tam, kde je večer nechal, v přední části domku. Zatajil dech a šel zkontrolovat Lejtena. Byl naživu. Dýchání měl stále mělké, puls slabý a rány ošklivé, ale žil.

Bez dezinfekce ovšem dlouho žít nebude. Zatím žádné z jeho zranění nevypadalo jako napadené hnilobnými spreny, ale v tomhle nečistém prostředí to bude jen otázka času. Bude potřebovat masti od lékárníka. Jenže kde je vzít?

Zkontroloval ostatní. Hobber se usmíval. Byl hubený, ale měl kulatý obličej a mezeru mezi zuby a krátké černé vlasy. „Děkuju,“ řekl. „Děkuju, zachránil jsi mi život.“

Kaladin cosi zabručel a prohlížel mu nohu. „Budeš dobrej, ale pár týdnů nesmíš chodit. Budu ti nosit jídlo z jídelny.“

„Děkuju,“ opakoval Hobber a vzal Kaladina za ruku a stiskl ji. Zdálo se, že má v očích slzy.

Ten úsměv zahnal chmury i bolest, kterými den začínal. Kaladinův otec o takovém úsměvu mluvil. Tyto úsměvy nepřiměly Lirina k tomu, aby se stal lékařem, ale díky nim lékařem zůstával.

„Lež,“ řekl Kaladin, „a snaž se udržet tu ránu v čistotě. Nepotřebujeme tu žádný hnilobný spreny. Pokud byste nějaký viděli, hned mi to hlaste. Jsou malí a červený, vypadají jako hmyz.“

Hobber přikyvoval a Kaladin se přesunul k Dabbidovi. Vypadal stejně jako předchozí den. Byl apatický a oči měl upřené do prázdna.

„Když jsem usínal, tak takhle vypadal taky,“ poznamenal Hobber. „Jako by se v noci vůbec nepohnul. Běhá mi z toho mráz po zádech.“

Kaladin luskl prsty Dabbidovi před očima. Dabbid nadskočil, zaměřil pohled na prsty a pohyboval za nimi očima.

„Asi dostal ránu do hlavy,“ poznamenal Hobber.

„To ne,“ odpověděl Kaladin. „To je šok z bitvy. To odezní.“ Doufám.

„Když myslíš,“ dodal Hobber a poškrábal se na hlavě.

Kaladin vstal a otevřel dveře. Místnost se rozsvětlila. Byl jasný den a slunce se právě vyhouplo nad obzor. Vojenský tábor ožil zvuky. Kovář od rána bušil kladivem do kovadliny. Ve stájích troubily čaly. Vzduch byl chladný, čerstvý a bylo v něm ještě cítit pozůstatek noci. Voněl čistotou a svěžestí. Bylo jarní počasí.

Tak jsi vstal, řekl si Kaladin. Tak bys mohl pokračovat. Donutil se vyjít ven a protáhnout se, i když mu tělo při každém pohybu protestovalo. Potom zkontroloval své vlastní zranění. Nebylo to zlé, ale infekce by to mohla zhoršit.

Aby toho lékárníka vzala bouře! pomyslel si, vzal kbelík vody z barelu a omyl si rány.

Okamžitě však své zahořklosti vůči starému lékárníkovi litoval. Co měl ten člověk dělat? Za ta zranění může Sadeas a vydávat zdravotnický materiál mostařům, otrokům a služebnictvu nižšího nánu zakázal také Sadeas.

Než docvičil, sešlo se pár mostařů, aby si obstarali něco k pití. Stáli kolem barelu s vodou a pozorovali ho.

Nezbývalo než jediné. Zaťal zuby, prošel skladištěm dřeva a našel tam prkno, které nosil předchozí den. Tesaři je ještě nepoužili. Zvedl je tedy a vrátil se s ním ke kasárnám a tam začal se stejným tréninkem jako včera.

Nedokázal však chodit tak rychle. Vlastně byl rád, že vůbec chodí. Jak se ovšem rozhýbal, bolest polevila. Nohy a ramena ho bolely pořád… a také se stále cítil vyčerpaný až na pokraj sil. Nepřipouštěl si však obavy, že by upadl.

Tak chodil kolem mostařských domků. Muži stojící před nimi byli těžko rozeznatelní od mostařů ze čtvrté jednotky. Oblečení byli ve stejných propocených kožených vestách a pod nimi neměli buď nic, nebo volné šněrovací košile. Občas se mezi nimi vyskytl nějaký cizinec, nejčastěji Thajlen nebo Veden. Všechny však spojovala neoholená tvář a strach v očích. Několik hloučků Kaladina sledovalo s výslovným nepřátelstvím. Báli se, že jeho praktiky budou napodobovat i jejich velitelé?

Kaladin doufal, že se k němu někdo z jeho jednotky přidá. V bitvě ho poslouchali, dokonce do té míry, že s ním pomáhali raněným. Jenže tahle naděje byla nejspíš marná. Někteří mostaři přihlíželi, jiní ho ignorovali. Ale nepřidal se žádný.

Přiletěla k němu Syl a sedla si na konec prkna. Nechala se na něm nést jako královna v nosítkách pod baldachýnem. „Mluví o tobě,“ řekla, když znovu míjeli kasárny čtvrté mostní.

„Ani se nedivím,“ odpověděl Kaladin a těžce oddechoval.

„Někteří říkají, že jsi cvok,“ pokračovala. „Jako ten, co jen sedí a dívá se do země. Říkají, že tě stres z boje připravil o rozum.“

„Možná mají pravdu. Nepřemýšlel jsem o tom.“

„Co je to být cvok?“ zeptala se. Přehodila si nohu přes nohu a průsvitná sukně jí splývala po lýtkách a dole mizela do ztracena.

„To je, když to člověku správně nemyslí,“ odpověděl Kaladin a byl vděčný za to, že mu hovor odvádí pozornost od únavy.

„Mně připadá, že to lidem nikdy nemyslí správně.“

„Když je někdo cvok, je to ještě horší,“ poznamenal Kaladin s úsměvem. „Opravdu to záleží jen na lidech kolem tebe. Na tom, jak moc se od nich člověk liší. Když někdo příliš vybočuje, tak se o něm asi dá říct, že je cvok.“

„Takže vy všichni… si odhlasujete, kdo je cvok a kdo není?“ zeptala se a kroutila hlavou.

„No, takhle aktivně o tom zrovna nerozhodujeme. Ale pochopila jsi to dobře.“

Ještě chvíli zamyšleně seděla. „Kaladine,“ řekla nakonec, „proč lidi lžou? Já vím, co je to lež, ale nevím, proč to lidi dělají.“

„Ze spousty důvodů,“ odpověděl Kaladin a otřel si volnou rukou z čela pot. Potom jí vyrovnal prkno.

„Je to proto, že jsou cvoci?“

„To bych tak neřekl. Dělají to všichni.“

„Tak jste třeba všichni trochu cvoci.“

Rozesmál se. „Jo. Možná.“

„Ale jestli to dělají všichni,“ řekla a položila si hlavu na koleno, „tak potom je vlastně cvok ten, kdo to nedělá, že jo? Tak jsi mi to přece předtím vysvětlil, ne?“

„No jo, asi jo. Ale myslím, že neexistuje člověk, který nikdy nelhal.“

„Dalinar.“

„Kdo?“

„Králův strýc,“ řekla Syl. „Všichni říkají, že nikdy nelže. Někdy o tom mluví i tví mostaři.“

Měla pravdu. Černý Osten. Kaladin o něm slyšel, přestože byl velmi mladý. „To je plavook. A ti lžou všichni.“

„Ale −“

„Jsou všichni stejní, Syl. Čím jsou vznešenější, tím jsou zkaženější uvnitř. To všechno je jenom divadlo.“ Odmlčel se. Sám sebe překvapil tou zahořklostí. Aby tě bouře vzala, Amarame! To je tvoje vina. Už se spálil mockrát na to, aby si chtěl zahrávat s ohněm.

„Já myslím, že lidi takovíhle nejsou odjakživa,“ poznamenala nepřítomně. „Já…“

Kaladin čekal, co řekne dál, ale už mlčela. Znovu přešel kolem čtvrté mostní. Mnoho mužů odpočívalo, opírali se zády o stěnu kasárenského domku a čekali, až sem přijde odpolední stín. Málokdy čekali uvnitř. Možná to tam bylo příliš ponuré i pro mostaře.

„Syl?“ začal nakonec sám. „Chtěla jsi tím něco naznačit?“

„Mám pocit, že jsem slyšela lidi mluvit o dobách, kdy lež neexistovala.“

„To jsou povídačky,“ namítl Kaladin. „O dobách Heraldů, kdy lidi žili podle zásad cti. Lidi vždycky rádi vyprávějí historky o časech, kdy bylo líp. Podívej se. Když člověk přijde do nové jednotky vojáků, první, co udělá, bude, že začne vyprávět, jak dokonalá byla ta jeho bývalá jednotka. Člověk si pamatuje hezký chvíle a špatný chvíle a přitom zapomíná na to, že většina času není ani dobrá ani špatná. Je prostě taková, jaká je.“

Z chůze přešel do poklusu. Nad hlavou jim pálilo slunce, ale on se potřeboval pohybovat.

„Ty historky,“ pokračoval a přitom ztěžka oddechoval, „to dokazujou. Co se stalo s Heraldy? Opustili nás. Co se stalo s Rytíři Paprsku? Zmizeli. Co se stalo s Epochálními královstvími? Rozpadly se, když se moci ujala církev. Nemůžeš věřit nikomu, kdo má moc, Syl.“

„Tak jak to teda děláte? Nemáte žádné vůdce?“

„Ne. Moc se nechá plavookům, až je úplně zkazí. Potom se od nich člověk drží co nejdál.“ Měl pocit, že to jsou prázdná slova. Co sám dokázal tím, že se držel od plavooků co nejdál? Vždycky byl nakonec mezi nimi nějak zapleten. Zabředlý až po uši do té bryndy, kterou měli na svědomí díky svým pletkám, intrikám a chamtivosti. Syl zmlkla. Kaladin se ještě proběhl a potom se rozhodl skončit. Nemohl si dovolit vyčerpat se úplně. Vrátil prkno na místo. Tesaři se na něj dívali nechápavě, ale nestěžovali si. Vrátil se k mostařům. Všiml si, že se hlouček jeho mužů − mezi nimi Skála a Teft − o něčem baví a chvílemi se na něj dívá.

„Podívej,“ řekl Kaladin Syl, „bavím se tu s tebou a ani mě nikdo nepodezírá, že jsem cvok.“

„Budu se snažit nebýt tak zajímavá,“ odpověděla Syl a vznesla se mu na rameno. Dala si ruce v bok a sedla si. Usmívala se, evidentně spokojená se svým vlastním vtipem.

Než se Kaladin dostal zpátky do kasáren, všiml si u skladiště dřeva Gaze. „Hele ty,“ ukázal na něho Gaz, „dej si voraz.“

Kaladin se zastavil a stál se založenýma rukama.

„Mám pro tebe zprávu,“ zamžoural Gaz jedním okem. „Jasnopán Lamaril se doslechl, co jsi dělal s raněnýma.“

„Jak?“

„U všech bouří, chlape! To si myslíš, že budou lidi držet hubu? O co ti jde? Chceš mezi náma schovat tři chlapy?“

Kaladin se zhluboka nadechl, ale ustoupil. Gaz má pravdu. „Dobře. Vadí to? Armádu jsme nezdržovali.“

„Jo,“ odpověděl Gaz, „jenže Lamaril se zrovna nerozplýval nadšením z toho, že se tu budou platit a živit mostaři, který nepracujou. Předal to velkoknížeti Sadeasovi a navrhl mu, aby tě nechal pověsit.“

Kaladinovi přeběhl mráz po zádech. „Pověsit“ znamenalo pověsit ven za velebouře, aby sám Bouřepán rozhodl o vhodném trestu. Byl to ve své podstatě trest smrti. „No a?“

„Jasnopán Sadeas to neschválil,“ odpověděl Gaz.

Cože? Že by se v Sadeasovi zmýlil? Ale to ne. To bylo všechno součástí té jejich hry.

„Jasnopán Sadeas,“ řekl Gaz suše, „řekl Lamarilovi, že si ty vojáky můžeš nechat, ale nedostanou jídlo ani plat, dokud nebudou pracovat. Abys viděl, proč nechává zraněný mostaře na místě.“

„Kalomil špinavej,“ mumlal Kaladin.

Gaz zbledl. „Kuš! Mluvíš o velkoknížeti, chlape!“ Rozhlédl se, jestli je nikdo neslyšel.

„Tak on chce z mých lidí udělat příklad. Chce, aby ostatní viděli, jak ranění trpí a hladovějí. Že jim vlastně prokazuje milost, když je nechá umřít rovnou na bojišti.“

„No, třeba má pravdu.“

„Je to nelidský,“ poznamenal Kaladin. „Raněný vojáky zpátky bere, ale mostaře ne, protože je levnější sehnat nový otroky, než se starat o zraněný.“

Gaz mlčel.

„Děkuju za tu zprávu.“

„Zprávu?“ vyštěkl Gaz. „Já jsem dostal za úkol dát ti rozkaz, princátko. Nesnaž se sehnat jídlo navíc v kuchyni pro ty svý raněný. Nevydají ti ho.“ Po těch slovech odešel pryč. Cestou si ještě něco mumlal jen tak pro sebe.

Kaladin se vrátil do kasáren. Pro Bouřepána! Kde sežene jídlo pro tři lidi? Mohl by se s nimi rozdělit, ale mostaři dostávali jídla velmi málo. Z jednoho přídělu by se neuživili ani dva, natožpak čtyři. Kromě toho by zranění neměli sílu na uzdravení a on na výběhy s mostem. A ještě potřebuje tu dezinfekci. Hnilobní spreni a nemoci jsou horší zabijáci než válečný nepřítel.

Kaladin se vrátil k mostařům, kteří postávali před kasárnami. Většina z nich se oddávala běžným mostařským činnostem − leželi na zemi a nepřítomně se dívali na oblohu, seděli a nepřítomně se dívali na zem, nebo stáli a nepřítomně se dívali před sebe. Čtvrtá mostní měla ten den volno a neměli až do třetího odpoledního zvonění ani pracovní povinnosti.

„Gaz řekl, že naši zranění nedostanou jídlo ani plat, dokud zas nebudou pracovat,“ řekl Kaladin mostařům.

Někteří − Sigzil, Pet, Kulf − přikyvovali, jako by to čekali.

„Velkokníže Sadeas na nás chce doložit, že mostaři nestojí za uzdravení. A chce to doložit tím, že nechá Hobbera, Lejtena a Dabbida umřít hlady. Pomalou a mučivou smrtí.“ Zhluboka se nadechl. „Chtěl bych, abychom se složili a koupili jim léky a jídlo. Když se pár z vás s nima rozdělí, udržíme je naživu. Budeme potřebovat tak dvacet čistých marků na léky a na zásoby. Kdo byste mohl přispět?“

Muži se na něho chvíli dívali a potom se Moraš dal do smíchu. Ostatní se postupně přidali. A pak mávli rukou a rozešli se. Kaladina nechali stát s nataženou rukou. „Příště to budete třeba vy!“ volal za nimi. „Co budete dělat, když budete potřebovat léky zrovna vy?“

„Umřu,“ řekl Moraš a ani se neohlédl. „Hned na poli, rychle… lepší než po týdnu tady.“

Kaladin dal ruku dolů. Vzdychl, otočil se a málem se srazil se Skálou. Vysoký robustní Roháč stál se založenýma rukama nehnutě jako socha. Kaladin se na něho podíval s nadějí v očích.

„Nemám sfery,“ zabručel Skála. „Už jsem všechny utratil.“

Kaladin si vzdychl. „Na tom nezáleží. Dva bychom na léky stejně nedali dohromady dost peněz. Sami ne.“

„Rozdělím se o jídlo,“ zabručel Skála.

Kaladin se na něho překvapeně podíval.

„Ale jenom s tím chlápkem s tím šípem v noze,“ řekl Skála stále se založenýma rukama.

„S Hobberem?“

„To je jedno, jak se jmenuje,“ poznamenal. „Vypadá, že by se mohl uzdravit. Ten druhej umře, to je jasný. A s tím, co tam sedí a čumí a nic nedělá, nemám slitování. Ale tamtomu jídlo dám. Trochu.“

Kaladin se usmál, zvedl ruku a stiskl mu paži. „Děkuju.“

Skála pokrčil rameny. „Vyměnil sis se mnou místo. Kdybys to neudělal, tak už jsem byl touhle dobou mrtvej.“

Kaladin se nad tou logikou pozastavil. „Já ale nejsem mrtvej, Skálo. Tak bys taky nebyl.“

Skála zakroutil hlavou. „Byl. Ty jsi jinej. Všichni to vidí, jen o tom s tebou nechtějí mluvit. Já jsem se díval na most tam, co jsi běžel. Všude kolem tebe padaly šípy. Ale ani jeden tě nezasáhl.“

„Měl jsem štěstí.“

„Žádný štěstí není.“ Skála se podíval Kaladinovi na rameno. „Navíc máš pořád u sebe mafahliki. Pořád tě provází.“ Vysoký Roháč uctivě pokynul Syl a potom udělal zvláštní gesto, dotkl se rukama ramenou a potom čela.

Kaladin strnul. „Ty ji vidíš?“ Podíval se na Syl. Jako větrný spren se mohla zjevovat jen tomu, komu chtěla − předpokládal tedy, že jenom jemu.

Syl vypadala vyděšeně. Ne, Skálovi se nezjevila.

„Já jsem alajiiku,“ řekl Skála a pokrčil rameny.

„To znamená…“

Skála se zamračil. „Vy nemožný dolňáci. Copak fakt nic nechápete? No nic. Ale ty jsi opravdu zvláštní. Čtvrtá včera ztratila osm mužů, včetně těch tří zraněných.“

„Já vím,“ odpověděl Kaladin. „Nedodržel jsem slib. Řekl jsem, že neztratím ani jednoho.“

Skála se ušklíbl. „My jsme mostaři. Počítá se s tím, že umíráme. Tak to prostě chodí. Chtít to změnit, to je jako kdybys chtěl, aby se na obloze dohonily dva měsíce!“ Otočil se a ukázal k jednomu z kasárenských domků. „Jeden z mostů, na který se střílelo. Většina jich ztratila spoustu chlapů. Pět mostů padlo úplně. Ty jednotky ztratily každá přes dvacet mužů a zpátky jim s mostama museli pomáhat vojáci. Druhá ztratila jedenáct mužů, ale ta nebyla pod přímou palbou.“

Otočil se zpátky ke Kaladinovi. „My jsme ztratili osm. Osm lidí na jednom z nejhorších výběhů vůbec. A z toho možná dva zachráníš. Takže to byla nejmenší ztráta ze všech mostních jednotek, na který Paršendi zaútočili. Čtvrtá nikdy nejmenší ztráty nemá. To všichni dobře vědí.“

„Náhoda −“

Skála proti němu natáhl tlustý prst a umlčel ho. „Kuš, dolňáku.“

Musela to být náhoda. Ale budiž, dejme tomu, že to byl takový malý dar shůry. Nebude se hádat, když ho konečně aspoň jeden člověk začal poslouchat.

I kdyby se ovšem oba se Skálou rozdělili o jídlo napůl, jeden ze zraněných bude stále o hladu. Potřebuje sfery. Nutně. Jenže je otrok. Nemá právo si vydělávat. Kdyby tak měl něco, co by se dalo prodat. Jenže nic nemá. Jenom…

Dostal nápad.

„Pojď,“ řekl a zamířil pryč od kasáren. Skála ho zvědavě následoval. Kaladin bloumal skladištěm dřeva, až narazil na Gaze, který zrovna mluvil s velitelem třetí jednotky před jejich kasárnami. Jak už se skoro stávalo zvykem, když viděl Kaladina, zbledl a snažil se zmizet.

„Počkejte, Gazi!“ zavolal na něho Kaladin a zvedl ruku. „Mám pro vás nabídku.“

Gaz se zastavil. Velitel třetí jednotky vrhl na Kaladina zlostný pohled. Najednou mu začalo svítat, proč se k němu ostatní velitelé mostních jednotek takhle staví. Zaskočilo je, že čtvrtá vyšla z boje tak dobře. Vždycky totiž měla smůlu. Člověk potřeboval někoho, kdo je na tom ještě hůř než on. A tak ostatní mostaři pokládali za malé zadostiučinění, že nejsou u čtvrté jednotky. A Kaladin to změnil.

Velitel třetí jednotky odešel a nechal Kaladina o samotě se Skálou a Gazem.

„Co pro mě máš tentokrát?“ zeptal se Gaz. „Další prázdný sfery?“

„Ne,“ odpověděl Kaladin. Rychle přemýšlel. Bude muset postupovat velmi opatrně. „Sfery došly. Ale takhle nemůžeme dál pokračovat. Vy se mi vyhýbáte a ostatní velitelé mě nenávidí.“

„Nevidím jedinou možnost, jak by se s tím dalo něco udělat.“

„Já vám řeknu, jak,“ poznamenal Kaladin, jako by najednou dostal nápad. „Bude dnes sběr kamenů?“

„Jo,“ odpověděl Gaz a ukázal za sebe. „Třetí jednotka. Bussik se mě právě snažil přemluvit, že jsou jeho chlapi moc slabí. Ať mě vezme bouře, já mu věřím. Včera přišel o dvě třetiny jednotky. Jenže když nenasbírají limit, tak to odskáču já.“

Kaladin soucitně pokyvoval hlavou. Sběr kamenů byla jedna z nejneoblíbenějších povinností v táboře. Znamenalo to vydat se ven z tábora a naplnit vagon velkými balvany. Proměňovači živili armádu tím, že dělali z kamenů zrní. Z důvodů, které znali jenom oni, bylo výhodnější pracovat s jednotlivými kameny než s celou skálou. To znamenalo fyzicky náročnou jednotvárnou špinavou práci. Ideální pro mostaře.

„Tak pošlete jinou jednotku!“ řekl Kaladin.

„Pche,“ ušklíbl se Gaz. „Víš, jaký jsou s tím potíže. Začnou na mě koukat, že někomu nadržuju, a nevydržím s nima.“

„Když pošlete čtvrtou, tak nikdo koukat nebude.“

Gaz se na něho podíval a přimhouřil své jediné oko. „Netušil jsem, že skousneš, když na tebe vezmu jinej metr.“

„Skousnu,“ odpověděl Kaladin a zazubil se. „Ale jen pro tentokrát. Hele, Gazi, já nechci strávit zbytek života tím, že proti vám budu bojovat.“

Gaz zaváhal. „Tví chlapi budou nadávat. A já nechci, aby si mysleli, že jsem si to na ně vymyslel já.“

„Já jim řeknu, že to byl můj nápad.“

„Dobře. Po třetím zvonění u východního seřadiště. Třetí jednotka bude čistit hrnce.“ Rychle odešel, jako by chtěl být pryč, než si to Kaladin rozmyslí.

Skála se postavil před Kaladina a díval se za Gazem. „Ten mrňous má ale pravdu. Chlapi tě za to budou nenávidět. Těšili se, že budou mít volno.“

„Oni to zvládnou.“

„Ale proč si máme dobrovolně brát těžší práci? Tak je přece pravda, že jsi cvok, ne?“

„Možná, ale díky tomu se dostaneme ven z tábora.“

„A co z toho budeme mít?“

„Všechno,“ odpověděl Kaladin a podíval se k jejich kasárenskému domku. „Život místo smrti. Ale budeme potřebovat pomoc.“

„Jako další jednotku?“

„Ne, myslím my dva − já a ty − budeme potřebovat pomoc. Aspoň ještě jednoho.“ Přelétl pohledem skladiště dřeva a všiml si, že někdo sedí vzadu ve stínu za domkem. Teft. Tenhle prošedivělý mostař včera nebyl mezi těmi, kdo se Kaladinovi smáli. A přišel na pomoc a odnesl se Skálou Lejtena.

Kaladin se zhluboka nadechl a vyrazil k němu. Za ním šel Skála. Syl se vznesla z Kaladinova ramene a poletovala ve vzduchu a tančila na vlnách větrných poryvů. Teft zvedl hlavu, když viděl, že Kaladin a Skála jdou k němu. Snídal. V ruce držel misku a pod ní mu vyčnívala chlebová placka.

Vousy měl potřísněné zbytky. Nejdřív se na Kaladina ostražitě podíval a potom si otřel vousy do rukávu. „Potřebuju se najíst, mladej,“ řekl. „Nedají mi ani dost pro jednoho,“ dodal, „natož pak pro dva.“

„Potřebuju tě, Tefte,“ řekl Kaladin.

„Už jsem ale říkal −“

„Ne tvoje jídlo. Tebe. Tvou loajalitu. Spojenectví.“

Teft jedl dál. Ani on, ani Skála neměli vypálený cejch otroka. Kaladin jejich příběh neznal. Jediné, co o nich věděl, bylo, že jsou na rozdíl od ostatních občas ochotni pomáhat. Ještě nebyli zcela apatičtí.

„Tefte −“ začal Kaladin.

„Já už jsem na spojenectví několikrát doplatil. Dopadne to vždycky stejně.“

„Někdo tě vždycky zradí?“ zeptal se Kaladin tiše.

Teft se ušklíbl. „U všech bouří, ne. Zradím já. Není na mě spoleh, mladej. Proto jsem tady a proto jsem mostař.“

„Já jsem se na tebe ale včera spolehl a ty jsi na mě udělal dojem.“

„Náhoda.“

„To bych poznal,“ poznamenal Kaladin. „Tefte, my jsme všichni nějak narušený, to bychom jinak nebyli mostaři. Já jsem taky selhal. Umřel kvůli mně můj mladší brácha.“

„Tak co se staráš?“

„Protože máš dvě možnosti. Buď se staráš, anebo to vzdáš a umřeš.“

„A co když je ta druhá možnost lepší?“

Tím se vrátil k původnímu problému. To byl totiž důvod, proč se mostaři nesnažili pomáhat raněným.

„Smrt není lepší,“ odpověděl Kaladin a podíval se na něho. „Ono se to takhle snadno říká. Ale když stojíš tam nad tou roklí a díváš se dolů do toho bezednýho černa, tak si to rozmyslíš. Jako si to rozmyslel Hobber. Nebo já.“ Chvilku mlčel a sledoval výraz Teftových očí. Cosi v nich viděl. „Myslím, že jsi to viděl taky, viď?“

„Jo,“ přisvědčil Teft tiše. „Viděl.“

„Takže jdeš s náma?“ zeptal se Skála a dřepl si k němu.

S náma? blesklo Kaladinovi hlavou a usmál se.

Teft se na ně díval. Střídavě na jednoho a potom na druhého. „Necháte mi jídlo?“

„Jo,“ odpověděl Kaladin.

Teft pokrčil rameny. „No tak teda jo. Stejně už to nemůže být horší než tady sedět a soutěžit se smrtí v čumění do blba.“

Kaladin natáhl ruku. Teft zaváhal, ale potom ji chytil.

Skála také natáhl ruku. „Skála.“

Teft se na něho podíval, potřásl rukou Kaladinovi a potom ji podal jemu. „Já jsem Teft.“

Pro Bouřepána, pomyslel si Kaladin, já jsem zapomněl, že se ani neznají jmény.

„Co je to za jméno, Skála?“ zeptal se Teft, když pustil Skálovu ruku.

„No, je dost blbý,“ poznamenal Skála klidně. „Ale aspoň má nějaký význam. Má tvoje jméno nějaký význam?“

„Asi ne,“ odpověděl Teft a poškrábal se ve vousech.

„Skála není moje pravý jméno,“ připustil Roháč. „To je tak maximum, co umějí dolňáci vyslovit.“

„Jak se teda jmenuješ opravdu?“ zeptal se Teft.

„To nevyslovíš.“

Teft zvedl obočí.

„Numuhukumakiakiajalunamor,“ odpověděl Skála.

Teft se na něj chvíli díval a potom řekl: „Aha, tak v tom případě je Skála docela dobrý jméno.“

Skála se dal do smíchu a sedl si k němu na zem. „Náš velitel má plán. Něco úžasnýho a smělýho. Má to co dělat se stěhováním kamenů ve vedru.“

Kaladin se usmál a naklonil se k nim. „Potřebujeme nasbírat jednu rostlinu. Takový rákosí. Roste v malých trsech za táborem…“

22

DVA VE PŘI?

Pokud se točíš zády ke katastrofě, věz, že Aona a Skai jsou oba mrtví, a ten, jehož drželi, byl Rozštěpen. Možná proto, aby se nikdo nemohl postavit Raysovi. 

Dva dny po incidentu při velebouři šel Dalinar se syny přes skalnatý úsek do královy hodovní kotliny.

Dalinarovi bouřezpytci předpovídali pár týdnů jara a po něm léto. Zbývalo jen doufat, že se jaro nezvrhne místo toho do zimy.

„Byl jsem u tří dalších sedlářů,“ řekl Adolin tiše. „Neshodli se. Vidí to každý jinak. Vypadá to, že už před tím, než byl popruh naříznutý − pokud byl naříznutý − byl hodně opotřebovaný. Nejvíc se ještě tak shodují na tom, že byl opravdu natržený, ale možná ani ne naříznutý nožem. Mohlo k tomu dojít přirozenou cestou opotřebením.“

Dalinar přikyvoval. „To je jediná věc, která poukazuje k tomu, že se s tím řemenem mohlo něco dít.“

„Takže připouštíme, že možná nejde o nic víc než jen o králův strach.“

„Já s Elhokarem promluvím,“ rozhodl se Dalinar. „Řeknu mu, že jsme se dostali do slepé uličky, a zeptám se ho, jestli potřebuje prošetřit ještě něco dalšího.“

„To by šlo.“ Adolin jako by s něčím otálel. „Tati, nechceš si promluvit o tom, co se stalo za té velebouře?“

„Nebylo to nic nového.“

„Jenže −“

„Nenech si kazit večer, Adoline,“ odpověděl Dalinar rozhodně. „Já jsem v pořádku. Možná je nakonec dobře, že muži viděli, co se děje. Když jsem to skrýval, jen to vyvolávalo fámy a ty vypadaly některé ještě hůř než pravda.“

Adolin vzdychl, ale přikývl.

Král pořádal hostiny vždycky venku na úpatí kopce, na němž stál jeho palác. Pokud bouřezpytci varovali před velebouří − nebo když se jenom obyčejně pokazilo počasí − byla hostina zrušena. Dalinar byl rád, že se hostiny konají venku. V budovách, které vznikly proměněním, si připadal jako v jeskyni.

Kotlina, v níž se hostiny konaly, byla zavodněna a změnila se v mělké umělé jezero. Z vody vyčnívala jako kamenné ostrůvky oválná plata, na kterých se jedlo. Složitou krajinu vytvořili proměňovači tím, že odvrátili potok. To mi připomíná Sela Tales, pomyslel si Dalinar, když přešel první most. Tento kraj na západě Rošáru navštívil jako dítě. A Průzračné jezero.

Bylo zde pět ostrůvků. Spojovaly je mosty se spirálovitým zábradlím tak složitým, že se muselo po každé hostině uklízet, aby je nepoškodila velebouře. Po hladině unášel pomalý proud květiny. Pravidelně tu plula malá loďka, veliká jen asi jako dlaň, s nabitým drahokamem uvnitř.

Dalinar, Renarin a Adolin vešli na jedno z hodovních plat. „Pohár modrého,“ řekl Dalinar synům. „A potom už jenom oranžové.“

Adolin hlasitě vzdychl. „Nemohli bychom protentokrát −“

„Dokud patříš k mému domu, budeš se řídit Kodexem. Moje vůle je neoblomná, Adoline.“

„Dobře,“ řekl Adolin. „Jdeme, Renarine.“ Na prvním platu se oddělili od Dalinara a přidali se k mladším plavookům.

Dalinar přešel na další plato. Prostřední bylo určeno nižším plavookům. Po pravé a levé straně stála další dvě oddělená plata − vpravo pro muže a vlevo pro ženy. Na středních platech však byli muži i ženy společně.

Všude kolem něho si hosté užívali královy pohostinnosti. Jídlo vytvořené proměněním bylo mdlé, ale na králových opulentních hostinách nechyběla exotická masa ani koření. Dalinar hned cítil vůni pečeného prasete a dokonce i kuřete. Exotickou pochoutku z tohoto šinského létajícího tvora už dlouho nejedl.

Přišel tmavooký sluha v průsvitném červeném hábitu a přinesl podnos s oranžovými krabími nožičkami. Dalinar šel dál přes ostrůvek kolem hýřících hostů. Většinou popíjeli fialové víno, nejsilnější a nejaromatičtější ze všech druhů. Několik mužů mělo na sobě upnutá saka dlouhá do pasu, mnozí však odhodili zábrany a zvolili raději volné hedvábné košile s řasenými rukávy a k tomu sladěné střevíce. Bohaté okázalé látky se leskly ve světle lamp.

Tito lidé propadlí módě vrhali zkoumavé pohledy na Dalinara, jako by ho hodnotili. Vzpomínal si na dobu, kdy býval na takovýchto hostinách obklopen přáteli a známými − a ano, dokonce i nohsledy. Teď k němu nikdo nepřišel, i když mu poctu vzdávali. Elhokar si mohl myslet, že strýc ztrácí sílu, jeho pověst však stále ještě vzbuzovala u plavooků respekt.

Za chvilku došel k mostu na poslední plato − na králův ostrůvek. Byl lemován sferovými lampami na sloupech, které svítily modrým světlem, Bouřnou září. Uprostřed plata bylo připravené ohniště, v němž poblikávaly žhavé uhlíky a vyzařovaly teplo. Elhokar seděl u stolu přímo za ohništěm společně s několika velkoknížaty. U stolků po okrajích plata seděli hosté − buď ženy, nebo muži, ale nikdy společně.

Na vyvýšené stoličce na konci mostu vedoucího na břeh seděl Filuta. Byl oblečený tak, jak by se měl oblékat správný plavook − v upnuté černé uniformě se stříbrným mečem u pasu. Dalinar při pohledu na tu ironii nechápavě zakroutil hlavou.

Filuta se postupně posmíval všem hostům, kteří kolem něho procházeli na plato. „Jasnost Marakal! Katastrofální účes. Jste skutečně velmi statečná, když si ho troufnete ukázat světu. Jasnopán Marakal. Kéž byste nás byl varoval, že se chystáte přijít. Já bych se té večeře vzdal. Nemám rád, když se mi udělá špatně s plným žaludkem. Jasnopán Cadilar! Rád vás zase vidím, vaše tvář mi připomíná někoho, koho mám moc rád.“

„Opravdu?“ podivil se váhavě šlachovitý Cadilar.

„No ano,“ přisvědčil Filuta. „Mého koně. Á, Jasnopán Neteb. Vy máte dnes úžasný parfém. To jste zaútočil na mokrou bělohřbetku, nebo vás jenom poprskala? Paní Alami! Ne, prosím, nemluvte. Takhle je mnohem snadnější uchovat si iluzi o vaší inteligenci. A Jasnopán Dalinar…“ Filuta mu pokynul, když procházel kolem něho. „Á, můj milý Jasnopán Taselin. Pořád se ještě zabýváte tím experimentem prokázat práh maxima lidské blbosti? To je výborné! Není nad empirickou zkušenost.“

Dalinar stál vedle Filutovy židle a Taselin se mezitím vztekle odkolébal na plato. „Filuto,“ poznamenal Dalinar, „nejsi teda zrovna přezdvořilý.“

„Já totiž pře nemám rád. Ani zdvořilost,“ poznamenal Filuta a přimhouřil oči. „Když jsou dva ve při, tak jde stejně zdvořilost stranou. Zdvořilí vepři se dnes už nevidí. Vepřín na dvoře bych tu viděl, o tom žádná, ovšem ta zdvořilost se tu nějak vypařila. Když se tu podíváte kolem sebe, tak většina dvořáků jsou prostě nezdvořáci, tak k čemu potom u dvora zdvořilost, když stejně není komu se dvořit.“ Na chvilku se odmlčel. „Nebo vy byste chtěl?“

„Filuto.“ Dalinar se na něho přísně podíval.

Filuta se dal do smíchu a poklepal Dalinara po rameni. „Omlouvám se. Tahle cháska mě prostě inspiruje. To asi ten vepřín, jak jsem se zmínil. Strašně se snažím povznést se nad to, abych jimi pohrdal, ale ono to nejde.“

„Hleď si radši svého, Filuto,“ poznamenal Dalinar. „Tahle cháska tě takhle nebude trpět věčně. Nerad bych viděl, jak skončíš s nožem některého z nich v zádech. Cítím v tvém nitru dobrého člověka.“

„Jo,“ poznamenal Filuta a přelétl pohledem plato. „Voní dobře, jo? Podívejte se, Dalinare, obávám se, že u mě tohle varování nepadne na úrodnou půdu. Ty obavy byste měl říkat spíš před zrcadlem. Mezi lidmi se totiž šíří takové drby…“

„Drby?“

„Jo. Ošklivé věci. Šíří se to jako prašivina. Drbe se a drbe.“

„Prašivina?“

„Prašivý jsou ty řeči dost. Podívejte, lidi o vás opravdu mluví.“

„O mně lidi mluví pořád.“

„Tohle je ale horší,“ namítl Filuta a podíval se Dalinarovi do očí. „Vy jste opravdu uvažoval o tom, že bychom měli ukončit Úmluvu msty?“

Dalinar se zhluboka nadechl. „To bylo jenom mezi mnou a králem.“

„No, tak to nejspíš řekl někde dál. Tohleto jsou všechno zbabělci, proto se cítí přes zbabělost odborníky.“

„Pane bouří!“

„Ne, ještě nebouří. A já jsem Filuta. Ale to je pochopitelná záměna.“

„Jistě. Protože moc prášíš. Nebo spíš proto, že naděláš hodně kraválu?“ zabručel Dalinar.

Na Filutově tváři se rozhostil široký úsměv. „No Dalinare! Vy jste mě dostal! Neměl byste dělat Filutu místo mě? Já bych zase místo toho dělal velkoknížete.“ Zarazil se. „Ne, to by nešlo. Já bych je nevydržel poslouchat ani vteřinu. Nejspíš bych je všechny povraždil. A místo nich bych jmenoval na jejich posty baheníky. Království by to nepochybně velice prospělo.“

Dalinar se otočil a chystal se odejít. „Děkuju za to varování.“

Filuta se uvelebil na stoličce a pokračoval. „Á, Jasnopán Habatab. Vy jste se tak promyšleně oblékl do červeného, aby to ladilo s vaší spálenou kůží. Jestli mi budete mou práci takhle usnadňovat, tak ze mě za chvíli bude takový tupec jako Jasnopán Tumul! Ále, Jasnopán Tumul! A že jsem vás tu nečekal. Nechtěl jsem se vaší hlouposti dotknout. Ne, opravdu, je naprosto úžasná a úctyhodná. Pan Jonatan a paní Meirav. Zdržím se pro tentokrát poznámek k vaší nedávné svatbě, ale máte úžasný klobouk, Jonatane. Takový praktický. V noci se může použít jako stan. A to je paní Navani za vámi? Jak dlouho jste tu už nebyla a jak to, že jsem nezaznamenal vaši charakteristickou vůni?“

Dalinar strnul. Cože? 

„To ji zřejmě přehlušila tvoje, Filuto,“ ozval se vřelý ženský hlas. „Copak ještě nikdo neprokázal synovi tu laskavost a nezabil tě?“

„Kdepak. Mně jen tak někdo přes hubu nedá. Mám ji prý nabroušenou, mohli by si ublížit.“

Dalinar se zděšeně ohlédl. Navani, králova matka, byla majestátní žena se složitým účesem z černých vlasů. Ale hlavně tu vůbec neměla být.

„No tak, Filuto,“ poznamenala. „Myslela jsem si, že takovéhle vtipkování snad tvoje úroveň převyšuje.“

„To převyšuje teoreticky i Vás,“ odpověděl Filuta ze židle na vysokých nohou.

Zvedla oči v sloup.

„Bohužel, Jasnosti,“ zareagoval Filuta s povzdechem, „jsem si zvykl vtipkovat na účet této sešlosti na takové úrovni, aby to dokázala pochopit. Pokud vás to potěší, pokusím se úroveň své dikce patřičně pozvednout.“ Odmlčel se. „Mimochodem, nevíte nějaký rým na rampouch?“

Navani se ohlédla a upřela světle fialové oči na Dalinara. Na sobě měla elegantní šaty z hladké třpytivé červené látky. Červené měla i drahé kameny ve vlasech − protkaných několika šedými prameny. Králova matka byla pokládána za jednu z nejkrásnějších žen v Aletkaru. Dalinarovi to však vždycky připadalo neadekvátní, protože podle jeho názoru se jejímu půvabu nevyrovnala vůbec žádná v celém Rošáru.

Hlupáku, pomyslel si. Vdova po tvém bratrovi. Po Gavilarově smrti se musel Dalinar k Navani chovat jako k sestře. A navíc − má přece vlastní ženu. I když je pro něj už deset let mrtvá, i když ji vlastní pošetilostí vytěsnil ze své paměti. I když se na ni nepamatuje, může ji nicméně ctít.

Proč se Navani vrátila? Zatímco ji ženy vítaly, Dalinar pospíchal ke královu stolu. Posadil se. Po chvilce mu sluha přinesl jídlo − už znali jeho zvyklosti.

Byly to kořeněné kuřecí medailonky rozprostřené na smažených kolečkách tenemu; měkké, světle oranžové zeleniny. Dalinar si vzal chlebovou placku a vyndal nůž z pouzdra připnutého k pravému lýtku. Dokud bude jíst, Navani k němu nemůže přijít, aniž by porušila pravidla etikety.

Jídlo bylo dobré. Na Elhokarových hostinách bylo vždycky dobré. V tomto směru byl Elhokar po otci. Elhokar mu pokynul z druhé strany stolu a pokračoval v hovoru se Sadeasem. O kousek dál seděl velkokníže Roion. Dalinar s ním měl mít zanedlouho schůzku. Byl prvním z velkoknížat, která chtěl oslovit a přesvědčit ke společnému útoku na Planinách.

Nikdo jiný z velkoknížat u stolu neseděl. U králova stolu mohli sedět pouze pozvaní hosté a velkoknížata − nikdo jiný. Jeden z takovýchto pozvaných šťastlivců seděl po Elhokarově levici. Bylo zřejmé, že váhá, jestli se může zúčastnit hovoru, nebo ne.

V potůčku za Dalinarem bublala voda. Byl čas na uvolnění a odpočinek, ale Aleti byli ve srovnání s energickými Roháči nebo Reši velmi rezervovaní. Přesto však byli proti dobám Dalinarova mládí okázalejší a mnohem více požitkářští. Víno teklo proudem a vzduchem se linula vůně jídla. Na prvním ostrůvku nastoupilo několik mužů do bojového ringu na přátelský souboj. Mladí muži na hostinách často odložili pláště a rádi předvedli své umění s mečem.

Ženy se projevovaly střízlivěji, ale také občas porovnaly své síly a schopnosti. Na Dalinarově ostrůvku vyndalo několik žen malířský stojan a kreslily skici, malovaly obraz nebo se věnovaly kaligrafii. Jako obvykle měly levou ruku krytou dlouhým rukávem a malovaly pravou. Seděly na vysokých stoličkách, podobných, jako měl Filuta − ten si nejspíš jednu z nich přivlastnil. U některých se začali rojit tvořiví spreni, hemžili se kolem jejich stojanů a stolků.

Navani si sedla ke stolu společně s významnými ženami z řad plavooků. Kolem Dalinara prošel sluha, který jim nesl jídlo. Vypadalo také jako exotické kuřecí maso, ale bylo smíchané s dušeným ovocem methi a zalité červenohnědou omáčkou. Jako malý kluk Dalinar ze zvědavosti tajně ochutnal ženské jídlo. Připadalo mu nechutně sladké.

Navani položila cosi na stůl. Byl to jakýsi předmět z leštěné mosazi velikosti asi lidské dlaně. Uprostřed měl velký nabitý rubín. Celý stůl zaplavilo rudé světlo a vrhalo červenavé stíny na bílý ubrus. Navani tu věc zvedla a otáčela jí v ruce a ukazovala ženám u stolu její paprskovité výběžky. Vypadalo to skoro jako korýš.

Takovýhle fabriál jsem ještě neviděl. Dalinar zvedl hlavu a podíval se Navani do tváře. Obdivoval její rysy. Navani byla uznávaná fabriálistka. Možná ta věc byla −

Podívala se na něho. Strnul. Krátce se usmála, trochu spiklenecky, a otočila se dřív, než stačil zareagovat. Zatracená ženská! pomyslel si a začal se soustředěně zabývat jídlem.

Měl hlad a skutečně se do jídla tak zabral, že si ani nevšiml, že přišel Adolin. Pozdravil Elhokara a pospíchal si sednout na jedno z volných míst vedle Dalinara. „Otče,“ zeptal se ho tiše „slyšel jsi, co říkali?“

„Jako o čem?“

„O tobě! Už mám za sebou tři souboje s lidmi, kteří tě označili − a náš dům − za zbabělce. Říkají, že jsi požádal krále, aby odstoupil od Úmluvy msty!“

Dalinar se pevně chytil stolu a málem vstal. „Ať si říkají, co chtějí,“ řekl a vrátil se k jídlu. Nabodl nožem kousek pepřeného masa a zvedl je k ústům.

„Opravdu jsi to udělal?“ zeptal se Adolin. „O tomhle jsi mluvil na té schůzce s králem předevčírem?“

„Ano,“ odpověděl Dalinar.

Adolin vzdychl. „Toho jsem se bál. Když jsem −“

„Adoline,“ přerušil ho Dalinar, „důvěřuješ mi?“

Adolin se na něho podíval. Oči měl dokořán, upřímné, ale ustarané. „Chtěl bych. Pro Bouřepána, tati, hrozně bych chtěl.“

„Dělám důležitou věc. Je to nezbytné.“

Adolin se k němu naklonil a mluvil tiše. „A co když to opravdu jsou jen halucinace? Co když je to prostě… jen, že stárneš?“

Poprvé mu to někdo řekl takhle otevřeně. „Lhal bych, kdybych nepřipustil, že jsem o tom uvažoval. Ale nemám důvod k pochybám. Věřím, že to halucinace nejsou. Že je to skutečné.“

„Jenže −“

„Tady není na takovouhle debatu vhodné místo, Adoline,“ poznamenal Dalinar. „Promluvíme si o tom později. Vyslechnu tvoje námitky a budu o nich přemýšlet, slibuju.“

Adolin sevřel rty. „Dobře.“

„Máš právo se o naši pověst obávat,“ pokračoval Dalinar a opřel se loktem o stůl. „Předpokládal jsem, že Elhokar bude natolik taktní, že o našem rozhovoru nebude mluvit. Měl jsem ho o to přímo požádat. Měl jsi pravdu, když jsme o něm mluvili, mimochodem. Uvědomil jsem si, že nikdy neustoupí, a tak jsem přešel na jinou strategii.“

„A to?“

„Vyhrát válku,“ odpověděl Dalinar pevně. „Žádné další handrkování okolo živokamů. Žádné trpělivé a pomalé obléhání. Najdeme způsob, jak vylákat na Planiny velký počet Paršendů a přepadneme je z úkrytu. Pokud jich zabijeme dost, nebudou schopni ve válce pokračovat. Potom už najdeme způsob, jak uhodit na jejich ústředí nebo zajmout jejich vůdce. I roklebloud přestane bojovat, když přijde o hlavu. Tím naplníme Úmluvu msty a budeme se moct vrátit domů.“

Adolin dlouho přemýšlel a potom důrazně přikývl. „Dobře.“

„Nemáš námitky?“ zeptal se Dalinar. Normálně by jich syn měl spoustu.

„Požádal jsi mě, abych ti důvěřoval,“ odpověděl Adolin. „A navíc, uhodit tvrdě na Paršendy, to se mi líbí. To je taktika, za kterou se postavím. Budeme ale potřebovat dobrý plán − způsob, jak se postavit námitkám, které jsi sám vznesl před šesti lety.“

Dalinar přikyvoval a klepal prstem na stůl. „Tehdy jsem uvažoval jen o jednotlivých knížectvích. Kdybychom je napadli jednotlivě, každá armáda samostatně, byli bychom nutně obklíčeni a poraženi. Ale kdyby šlo deset armád společně? Když nám proměňovači zajistí potraviny a vojáci budou mít přenosná přístřeší pro případ velebouře? Stopadesátitisícové vojsko? To ať si Paršendi zkusí obklíčit. Proměňovači by nám mohli zajistit i dřevo na mosty, kdyby bylo potřeba.“

„To by vyžadovalo hodně velkou důvěru,“ poznamenal Adolin zamyšleně. Podíval se dolů na vysoký stolek a potom na Sadease. Ve tváři měl zasmušilý výraz. „Byli bychom tam vystrčení, spolu, ale přitom izolovaní, celé dny. Pokud se mezitím začnou velkoknížata hádat, skončí to katastrofou.“

„No, proto je nejdřív musíme dát dohromady,“ odpověděl Dalinar. „Jsme k tomu blízko. Blíž, než jsme kdy byli. Už šest let si jediný z velkoknížat nedovolil vystoupit proti kterémukoliv jinému.“

Jenom doma v Aletkaru. Tam mezi sebou vedli nesmyslné války o práva na území nebo o staré, už zapomenuté záležitosti. Bylo to pošetilé, ale zabránit Aletům bojovat bylo skoro jako snažit se zabránit větru foukat.

Adolin pokyvoval hlavou. „Je to dobrý plán, otče. Mnohem lepší než mluvit o ústupu. Oni se ale nebudou chtít vzdát těch šarvátek o Planiny. Baví je to.“

„Já vím. Pokud se mi ale podaří jednoho nebo dva přimět k tomu, aby začali i v útocích na Planiny postupovat společně a dělit se o vojska i o zásoby, mohl by to být krok směrem k budoucnosti. Pořád bych rád našel způsob, jak vylákat velké počty Paršendů na nějakou větší planinu − jen zatím nevím, jak na to. No, v každém případě se budou muset naše oddělené armády naučit spolupracovat.“

„A co uděláme s tím, co o tobě lidi začínají říkat?“

„Oficiálně to vyvrátím,“ odpověděl Dalinar. „Budu si muset dát pozor, aby to nevyznělo tak, že se král mýlil, ale abych přitom uvedl věci na pravou míru.“

Adolin vzdychl. „Oficiální popření, otče?“

„Ano.“

„A proč to neřešit soubojem?“ nadhodil Adolin. Znělo to naléhavě. „Ono nějaké upjaté prohlášení lidem třeba vysvětlí tvůj postoj, ale nepřiměje je s tebou cítit. Vyber si někoho, kdo tě nazval zbabělcem, vyzvi ho a všechny upozorni, že Černý Osten se nenechá bezdůvodně urážet!“

„Nemůžu,“ odpověděl Dalinar. „Kodex to člověku v mém postavení zakazuje.“ Adolin by se nejspíš také neměl účastnit soubojů, ale Dalinar ho k úplnému zákazu nenutil. Souboje byly Adolinův život. Spolu se ženami.

„Tak dej čest našeho domu na starost mně,“ namítl Adolin. „A na souboj je vyzvu já. Postavím se jim se Střepkordem a ve Střeplátu a ukážu jim, co tvoje čest obnáší.“

„To by bylo totéž, jako kdybych to udělal já, Adoline.“

Adolin zakroutil hlavou. Díval se na Dalinara, jako by něco hledal.

„Co se děje?“ zeptal se Dalinar.

„Snažím se rozhodnout,“ odpověděl Adolin, „co tě změnilo nejvíc. Jestli ty halucinace nebo Kodex nebo ta kniha. Pokud je v tom nějaký rozdíl.“

„Kodex s tím ostatním nesouvisí,“ odpověděl Dalinar. „To je tradice starého Aletkaru.“

„Ne, souvisí, otče. Všechno to spolu souvisí. A všechno je to nějak propojené skrz tebe.“

Dalinar o tom chvíli přemýšlel. Mohlo by na tom něco být? „Vyprávěl jsem ti příběh toho krále s tím balvanem?“

„Ano,“ odpověděl Adolin.

„Opravdu?“

„Dvakrát. A potřetí jsi mě nutil poslouchat čtení.“

„Ano, ano. Tam je taky ta pasáž o tom, jaký je rozdíl mezi tím, když vůdce nutí lidi, aby za ním šli, a když je nechá, aby za ním šli. V Aletkaru je toho nucení příliš. Vyzvat někoho na souboj za to, že říká, že jsem zbabělec, toho člověka nezmění. Můžu je donutit, aby to přestali říkat, ale nedonutím je, aby si to přestali myslet. Vím, že mám v tomhle pravdu. Budeš mi prostě muset důvěřovat.“

Adolin vzdychl a vstal. „No, oficiální popření je pořád lepší než nic. Aspoň jsi to nevzdal úplně.“

„Nikdy to nevzdám,“ odpověděl Dalinar. „Jen musím být opatrný. Nemůžu si dovolit rozdělit nás ještě víc.“ Vrátil se k jídlu, napíchl na nůž poslední kousek kuřete a nesl ho k ústům.

„Tak já se vrátím zpátky tam na to plato,“ řekl Adolin. „A… počkej, není támhleto teta Navani?“

Dalinar zvedl hlavu a překvapeně sebou trhl, když viděl Navani přicházet k nim. Podíval se na svůj talíř. Jídlo zmizelo. Všechno snědl, aniž by si to uvědomil.

Vzdychl, napřímil se a vstal, aby Navani pozdravil. „Mathana,“ pozdravil s úklonou titulem vhodným pro starší sestru. Navani byla starší jen o tři měsíce, ale to nebylo podstatné.

„Dalinare,“ přivítala ho s úsměvem na rtech. „A drahý Adolin.“

Adolin se široce usmál. Obešel stůl a tetu objal. Položila mu krytou ruku zapnutou v rukávu na rameno. To bylo gesto přípustné pouze pro členy rodiny.

„Kdy ses vrátila?“ zeptal se Adolin, když ji pustil.

„Dnes odpoledne.“

„A proč ses vrátila?“ zeptal se Dalinar upjatě. „Žil jsem v domnění, že hodláš pomáhat královně chránit královy zájmy v Aletkaru.“

„Ale, Dalinare,“ řekla Navani přívětivě. „Zase jsi tak upjatý. Adoline, drahoušku, co ženy?“

Dalinar se ušklíbl. „Pořád střídá partnerky jako na tanečním večírku, kde hrajou extra rychlé kousky.“

„Otče!“ ohradil se Adolin.

„Dobře děláš, Adoline,“ poznamenala Navani. „Jsi ještě moc mladý, aby ses vázal. Mládí má žít naplno a všechno vyzkoušet, dokud je čas.“ Podívala se na Dalinara. „To až k stáru se z člověka stává morous.“

„Děkuju, teto,“ usmál se Adolin. „Omluvte mě, jdu říct Renarinovi, že jsi tu.“ Rychle odešel a nechal Dalinara stát na druhém konci stolu proti Navani.

„To se mně tak bojíš, Dalinare?“ zeptala se a zvedla obočí.

Dalinar sklopil oči. Uvědomil si, že stále drží v ruce jídelní nůž − s dlouhou zubatou čepelí, který by se dal v nouzi použít i jako zbraň. Nechal ho spadnout na stůl a při tom zvuku svraštil obličej. Veškeré sebevědomí, s nímž mluvil s Adolinem, bylo najednou to tam.

Vzpamatuj se! pomyslel si. Je to přece příbuzná, sestra. Pokaždé, když s Navani mluvil, si připadal, jako kdyby měl před sebou nebezpečnou dravou šelmu.

„Mathana,“ opakoval Dalinar a uvědomil si, že oba stojí. „Možná bychom mohli…“

Odmlčel se, když Navani kývla na mladičkou služebnou, tak mladou, že sotva začala nosit ženský rukáv. Dívka přiběhla s nízkou stoličkou. Navani ukázala na místo vedle sebe, jenom kousek od stolu. Dívka zaváhala, ale Navani ukázala znovu a naléhavěji a dívka stoličku postavila na zem.

Navani se elegantně posadila tak, aby neseděla u králova stolu − ten byl vyhrazený mužům − ovšem seděla tak blízko, že to hraničilo s porušením protokolu.

Služebná odešla. Na konci stolu zaregistroval matčino chování Elhokar, ale mlčel. Navani Kholinová se nenapomíná, ani když je člověk král.

„No tak si sedni, Dalinare,“ řekla nedůtklivě. „Musíme probrat určité věci.“

Dalinar vzdychl, ale sedl si. Místa kolem nich zůstala volná a jejich rozhovor přehlušovala hudba a hovor hostů. Některé ženy začaly hrát na flétny a přilákaly k sobě hudební spreny.

„Tak ty se ptáš, proč jsem se vrátila,“ poznamenala Navani tiše. „No, mám k tomu tři důvody. Jednak jsem chtěla oznámit, že Vedenové zdokonalili své zbraně − to, čemu říkají polostřep. Tvrdí, že jejich štíty dokáží odrazit útok Střepkordu.“

Dalinar založil ruce a opřel je před sebe o stůl. Už o tom slyšel. I když těm řečem příliš nevěřil. Lidé vždycky rádi mluvili o tom, že už mají krůček k tomu, vyrobit nové Střepláty, ale na jejich slova nikdy nedošlo. „Viděla jsi je?“

„Ne. Ale potvrdila mi to osoba, které důvěřuju. Říkala, že to má tvar štítu a že to nemá žádnou jinou přednost Střeplátu. Ale blokovat Střepkord to prý dokáže.“

To by znamenalo krok − byť malý − na cestě ke Střeplátu. Byla to znepokojivá myšlenka. Neuvěří tomu, dokud ten jejich polostřep na vlastní oči neuvidí. „To jsi mohla vzkázat přes Spřež, Navani.“

„No, uvědomila jsem si hned, jak jsem dorazila do Kholinaru, že odcházet odtud byla politická chyba. Tyhle vojenské tábory jsou čím dál víc skutečným centrem království.“

„Ano,“ přisvědčil Dalinar tiše. „Naše vzdálenost od domova je nebezpečná.“ Tohle ale přece byl hlavní argument, který přesvědčil Navani, aby se vrátila domů, ne?

Energická žena rázně mávla rukou. „Zjistila jsem, že královna je schopná udržet Aletkar sama. Samozřejmě se tam občas objeví intriky − ty jsou všude − ale ti, co skutečně o něčem rozhodují, jsou všichni tady.“

„Tvůj syn pořád vidí za každým rohem vrahy,“ poznamenal Dalinar tiše.

„A to by neměl? Po tom, co se stalo jeho otci…“

„Jistě, ale mám pocit, že to žene do extrémů. Nevěří ani svým spojencům.“

Navani složila ruce do klína, volnou ruku přes krytou. „Moc mu to nejde, co?“

Dalinar překvapeně zamžoural očima. „Cože? Elhokar je vynikající muž! Má víc sebekontroly než kterýkoliv druhý plavook v armádě.“

„Ale jako panovník je slabý,“ poznamenala Navani. „To musíš uznat.“

„Je to král,“ namítl Dalinar rozhodně, „a můj synovec. Má můj meč i moje srdce, Navani, a já nedopustím, aby o něm někdo takhle mluvil. Ani jeho vlastní matka.“

Podívala se na něho. Měla to být zkouška jeho oddanosti? Navani byla stejně jako její dcera osoba, pro niž byla politika živnou půdou. Intrikami rozkvétala jako skalní pupen po bouři. Na rozdíl od Jasny však bylo Navani těžké uvěřit. U Jasny člověk přinejmenším věděl, na čem je. Dalinar znovu na okamžik pocítil zbožné přání, aby odložila všechny své plány a vrátila se na Roztříštěné planiny.

„Já nemluvím o svém synovi ve zlém, Dalinare,“ namítla Navani. „Oba víme, že jsem mu oddaná stejně jako ty. Ale mám ráda jasno v tom, s čím můžu pracovat a na čem můžu stavět. Pokud v něm lidi vidí slabého panovníka, chci mu poskytnout ochranu. I proti jeho vůli, když to bude nezbytné.“

„V tom případě nám jde oběma o totéž. Pokud ale bylo tohle druhým důvodem, proč ses vrátila, tak jaký je ten třetí?“

Usmála se, přimhouřila fialové oči a roztáhla rudé rty. Byl to úsměv plný skrytých významů.

Pro otcovu drahou krev… pomyslel si Dalinar. U všech bouří, je to ale krásná ženská. Krásná a ďábelská. Připadalo mu najednou ironické, že tvář své vlastní ženy navždy vymazal z paměti, a přesto si detailně vybavoval měsíce, které tato žena strávila tím, že si pohrávala s ním i s Gavilarem. Postavila je proti sobě a rozpoutávala v nich vášně, dokud si nakonec nevybrala staršího z nich.

Všichni celou dobu věděli, že si nakonec vybere Gavilara. Přesto ho to však ranilo.

„Někdy si musíme pohovořit o samotě,“ poznamenala. „Ráda bych slyšela tvůj názor na některé věci, co se proslýchají v táboře.“

Nejspíš měla na mysli, co se mluví o něm. „Já… bohužel nemám čas.“

Zvedla oči v sloup. „To vidím. Ale stejně se sejdeme. Když už jsem se tu usadila a zmapovala terén. Co třeba ode dneška za týden? Přijdu ti číst z té manželovy knihy a potom si můžeme popovídat. Uděláme to někde na veřejném místě. Platí?“

Vzdychl. „Dobře. Ale −“

„Velkoknížata a plavooci,“ prohlásil najednou Elhokar. Dalinar a Navani se otočili směrem ke králi, který stál v uniformě i s královskou čapkou a korunou. Zvedl ruku směrem k ostrůvku. Lidé zmlkli a zanedlouho se jako jediný zvuk ozývalo jen bublání vody.

„Jsem si jistý, že mnozí z vás slyšeli fámy o pokusu o atentát na mě na lovu před třemi dny,“ prohlásil Elhokar. „Když mi kdosi nařízl řemen u sedla.“

Dalinar se podíval na Navani. Zvedla volnou ruku a mávla na znamení, že zmíněné fámy nepokládá za věrohodné. Samozřejmě už o nich slyšela. Dejte Navani pět minut ve městě a bude o něm vědět všechno včetně všech významných drbů.

„Ujišťuji vás, že jsem nikdy nebyl ve skutečném ohrožení,“ pokračoval Elhokar. „Jednak díky královské gardě a jednak díky duchapřítomnosti mého strýce. Nicméně pokládám za moudré věnovat každému ohrožení náležitou pozornost. Proto jmenuji Jasnopána Torola Sadease velkoknížetem pro informace a pověřuji ho prošetřením pravého stavu věcí kolem tohoto pokusu o atentát.“

Dalinar překvapeně vytřeštil oči. Potom je zavřel a tiše zabručel.

„Pravého stavu věcí,“ poznamenala Navani skepticky. „Sadease?“

„Pro otcovu drahou krev… on si myslí, že já to beru na lehkou váhu, tak pověřil Sadease.“

„No, to je v pořádku,“ poznamenala. „Já svým způsobem Sadeasovi věřím.“

„Navani,“ řekl Dalinar a otevřel či. „K tomu incidentu došlo na lovu, který jsem naplánoval, pod ochranou mých stráží a vojáků. Králova koně připravovali mí štolbové. Elhokar mě veřejně požádal, abych se na tu záležitost s tím řemenem podíval, a teď mi to vezme.“

„Ale ne!“ Pochopila. Bylo to totéž, jako kdyby Elhokar prohlásil, že Dalinarovi nevěří. Informace, které Sadeas „vyšetří“, by mohly Dalinarovi jen uškodit.

Když se dostane do konfliktu Sadeasova nenávist k Dalinarovi s jeho láskou ke Gavilarovi, co vyhraje? Ale přece ty vidiny. Říkaly mi, že mu mám věřit.

Elhokar si sedl a lidé znovu pokračovali v hovoru. Král jako by si neuvědomoval, co právě udělal. Sadeas se usmíval jako měsíček. Vstal ze svého místa, rozloučil se s králem a ztratil se v davu.

„Ještě tvrdíš, že to není špatný král?“ šeptala Navani. „Chudák naivní… popletený hoch.“

Dalinar vstal a obešel stůl k místu, kde seděl král a jedl.

Elhokar zvedl hlavu. „Á, Dalinar. Předpokládám, že budeš chtít Sadeasovi asistovat.“

Dalinar si sedl. Na stole leželo Sadeasovo nedojedené jídlo, mosazný talíř posetý kousky masa a roztrhanou chlebovou plackou. „Elhokare,“ donutil se Dalinar k hovoru, „mluvil jsem s vámi před pár dny. Žádal jsem o post velkoknížete pro válku, ale vy jste řekl, že je to příliš nebezpečné!“

„To je,“ poznamenal Elhokar. „Mluvil jsem o tom se Sadeasem a on souhlasil. Velkoknížata nesnesou, aby nad nimi stál někdo ve věcech války. Sadeas navrhl, abych začal s něčím menším, jako je třeba jmenovat někoho velkoknížetem pro informace. Mohlo by to ostatní na ten tvůj post připravit.“

„To navrhl Sadeas,“ poznamenal Dalinar suše.

„Jistě,“ odpověděl Elhokar. „Je na čase, abychom měli velkoknížete pro informace. Sadeas se zvlášť chtěl zabývat tím naříznutým řemenem. On ví, že vždycky říkáš, že ty se na tyhle věci nehodíš.“

Pro otcovu drahou krev, pomyslel si Dalinar a podíval se ke středu plata, kde se kolem Sadease shromáždila skupinka plavooků. Takže mě z toho právě vyšachovali. Bravurně.

Velkokníže pro informace má pravomoc v oblasti vyšetřování, zvláště jde-li o zájem koruny. Je to svým způsobem stejně nebezpečný post jako velkokníže pro válku. Jen Elhokarovi to tak nepřipadalo. Tomu šlo jenom o to, aby konečně našel někoho, kdo bude naslouchat jeho paranoidním strachům. Sadeas je chytrý. Moc chytrý.

„Netvař se tak mrzutě, Dalinare,“ řekl Elhokar. „Neměl jsem tušení, že bys o ten post stál ty, a Sadeas pro to byl tak nadšený. Třeba na nic nepřijde a ta kůže byla opravdu jen opotřebovaná. A dá ti zapravdu, když mi pořád říkáš, že nejsem v takovém nebezpečí, jak si myslím.“

„Dá mi zapravdu?“ opakoval Dalinar tiše a přitom stále sledoval Sadease. To se mi nezdá pravděpodobné.

23

MNOHO VYUŽITÍ

Obvinil jsi mě z arogance. Z toho, že v sobě pěstuji zášť vůči Raysovi a Bavadinovi. Obojí obvinění je opodstatněné. 

Kaladin se postavil ve vagonu a rozhlížel se po krajině kolem. Skála s Teftem mezitím začali uskutečňovat jeho plán. U nich doma byl sušší vzduch. Když byl člověk venku den před velebouří, všechno vypadalo zpustle. Po bouřích se rostliny stáhly zpátky do svých schránek, kmenů a úkrytů a absorbovaly vodu. Ve vlhčím prostředí však zůstávaly venku. Jako zde. Běžně tu byly vidět trsy trávy. Stromy, které kácel Sadeas na dřevo, rostly v lese severně od vojenských táborů, několik osamocených stromů však rostlo i na této planině. Byly obrovské, s mohutnými kmeny a skláněly se směrem k západu. Tlustými kořeny se jako prsty zavrtávaly do kamene a − v průběhu let − rozlamovaly ho.

Kaladin seskočil z vozu. Měl za úkol vyzvednout kameny na vůz a položit je na dno. Mostaři mu je nosili a skládali je na hromadu u vozu.

Kameny sbírali na široké planině mezi skalními pupeny a trsy trávy a plevele, které zpod balvanů vyčnívaly. Ty rostly především na západní straně a vždycky tak, aby se mohly za kámen stáhnout, kdyby přišla velebouře. Bylo to zvláštní. Každý balvan vypadal jako hlava starce s chomáči zelených a hnědých vlasů za ušima.

Právě ty chomáče byly velmi důležité, protože se v nich skrývala tenká stébla rostliny známé jako kružník. Její tvrdé stonky byly zakončené vějířovitými listy, které se mohly do stonků zasouvat. Stonky byly nepohyblivé, ale mezi balvany byly v bezpečí. Občas se při bouřích některé vytrhly − možná se uchytily na jiném místě, když vítr ustal.

Kaladin zvedl kámen a položil ho na podlahu vozu vedle ostatních. Zespodu byl vlhký od lišejníku a bahna.

Kružník nebyl vzácný, ale nevyskytoval se tak často jako jiné rostliny. Skálovi s Teftem stačil krátký popis na to, aby se poměrně úspěšně vydali rostlinu hledat. K významnému zlomu však došlo, když se k nim přidala Syl. Kaladin se ohlédl stranou po dalším kameni právě ve chvíli, kdy prolétla okolo, téměř neviditelná, a navigovala Skálu od jednoho trsu stébel k dalšímu. Teft nedokázal pochopit, jak může ten velký Roháč neustále nacházet o tolik víc než on, ale Kaladin se příliš neměl k nějakému vysvětlování. Pořád nechápal, jak je možné, že Skála Syl vidí. Skála mu to vysvětlil jen tím, že to je schopnost, se kterou už se narodil.

Přišli další dva mostaři, mladý Dany a Bezucha Jaks, s velkými dřevěnými sáněmi, na kterých měli naložený obrovský balvan. Když ho dotáhli až k vozu, Kaladin si oprášil ruce a pomohl jim balvan zvednout. Bezucha Jaks tiše klel na Kaladinovu adresu.

„No, to je hezký,“ poznamenal Kaladin, prohlížel si kámen a pokyvoval hlavou. „Dobrá práce.“

Jaks si ho přeměřil pohledem a odešel. Dany pokrčil rameny a potom pospíchal za Jaksem. Jak Skála předpovídal, to, že Kaladin dobrovolně nabídl jednotku na sběr kamenů, mu k oblibě zrovna nepřispělo. Jenže to bylo nutné. Byla to jediná možnost, jak pomoci Lejtenovi a ostatním raněným.

Jakmile Jaks s Danym odešli, Kaladin vlezl do vozu, klekl si na podlahu, odsunul nepromokavou plachtu a odkryl hromadu kružníkových stonků. Byly dlouhé asi jako mužské předloktí. Dělal, jako by rovnal kameny na podlaze, místo toho však výhonem skalních pupenů svazoval otepi stonků. Svazek přehodil přes okraj vozu. Vozka odešel na kus řeči s kolegou, takže tu byl Kaladin sám. Jediným společníkem mu byla čala, která seděla na skalním převisu a korálkovýma korýšíma očima sledovala západ slunce.

Kaladin seskočil z vozu a položil další kámen na podlahu. Potom si klekl, jako by dole manipuloval s dalším velkým balvanem. Hbitýma rukama přivazoval stonky pod podlahu vozu. Vůz měl velký volný prostor vedle nápravy a svazky stonků se daly dobře přivázat ke spojovacímu kolíku.

Jezerezáši, ať nikoho v táboře nenapadne podívat se pod podvozek.

Lékárník říkal, že z jednoho stonku je jedna kapka. Kolik stonků bude vůbec potřebovat? Měl však takový zvláštní pocit, že ví, aniž by o tom nějak moc přemýšlel.

Bude potřebovat každou kapku, kterou se mu podaří sehnat.

Vylezl z vozu a naložil do něj další kámen. Blížil se Skála. Velký snědý Roháč nesl podlouhlý balvan, který by byl na většinu mostařů příliš těžký. Pomalu se s ním šoural k vozu a kolem hlavy mu poletovala Syl. Chvílemi si sedla na kámen a Skálu pozorovala.

Kaladin slezl z vozu a běžel mu na pomoc. Skála na něj děkovně pokyvoval. Společně dovlekli kámen k vozu a usadili ho na podlahu. Skála si otřel čelo a vrátil se ke Kaladinovi. Z kapsy mu vyčnívala otýpka stonků. Kaladin je vzal a zasunul pod plachtu.

„Co budeme dělat, když si tohohle někdo všimne?“ zeptal se Skála klidně.

„Vysvětlím jim, že jsem tkadlec,“ odpověděl Kaladin. „Že si potřebuju uplést čepici proti slunci.“

Skála se ušklíbl.

„A proč bych to nemohl udělat?“ namítl Kaladin. Otřel si pot z čela. „Bylo by to do horka dobrý. Ale lepší bude, když to nikdo neuvidí. Už jenom to, že ty stonky chceme, by jim stačilo jako důvod, aby nám je nechtěli dát.“

„To je pravda,“ přisvědčil Skála, protáhl se a podíval se na Syl, která poletovala kolem něho. „Stýská se mi po Štítech.“

Syl ukázala a Skála uctivě sklonil hlavu a teprve potom se tím směrem podíval. Jakmile odešel určeným směrem, vrátila se ke Kaladinovi. Vznášela se ve vzduchu jako stuha a klesala zpátky na vůz a přitom se měnila v dívku a kolem těla jí vlály šaty.

„Mám ho ráda,“ řekla a zvedla prst.

„Koho? Skálu?“

„Ano,“ odpověděla a založila ruce. „Je uctivý. Na rozdíl od ostatních.“

„Fajn,“ poznamenal Kaladin a vyzvedl na vůz další kámen. „Tak lítej za ním a mě nech na pokoji.“ Snažil se, aby na něm nebylo znát znepokojení. Už si na ni zvykl.

Ušklíbla se. „Já za ním nemůžu lítat. On je moc uctivý.“

„Vždyť jsi právě říkala, že se ti to líbí.“

„Líbí. Ale zároveň to nesnáším.“ Řekla to s nepředstíranou upřímností, jako kdyby byl ten rozpor naprosto samozřejmý. Vzdychla si a usadila se na bočnici vozu. „Vystřelila jsem si z něj a navedla jsem ho na čalí hovínko. A on se ani nerozčílil. Jen na něj koukal, jako by v tom hledal nějaký ukrytý smysl.“ Svraštila čelo. „To není normální.“

„Mně se zdá, že Roháči asi musejí spreny nějak uctívat nebo co,“ řekl Kaladin a otřel si pot.

„To je hloupost.“

„Lidi dělají větší hlouposti. Ono vlastně svým způsobem má smysl uctívat spreny. Protože jste podivní. Kouzelní.“

„Já nejsem podivná,“ namítla a vstala. „Jsem krásná a srozumitelná.“ Dala si ruce v bok. V jejím výrazu viděl, že opravdu přestává být podivná. Jako by se z hodiny na hodinu měnila a stávala se čím dál víc…

Čím dál víc čím? Člověkem? Je lidská? Ne tak docela. Spíš individuálnější. Bystřejší.

Syl zmlkla. Blížil se další mostař − Natam. Nesl menší kámen a evidentně se snažil příliš nenamáhat.

„Hej, Natame,“ oslovil ho Kaladin, když si od něj bral kámen, „jak to jde?“

Natam pokrčil rameny.

„Neříkal jsi, že jsi býval zemědělec?“

Natam se zastavil vedle vozu, ale Kaladina si nevšímal.

Kaladin položil kámen na místo. „Je mi líto, že nutím celou jednotku takhle dřít, ale potřebujeme si Gaze i ostatní jednotky získat.“

Natam neodpověděl.

„Pomůže nám to přežít,“ dodal Kaladin. „Věř mi.“

Natam jen pokrčil rameny a odešel.

Kaladin vzdychl. „Bylo by mnohem jednodušší, kdybych tuhle službu mohl svést na Gaze.“

„To by ale nebylo fér,“ namítla Syl dotčeně.

„Proč ti tolik jde o to, aby všechno bylo fér?“

„Nevím. Prostě jde.“

„Aha,“ poznamenal Kaladin. „A navádět lidi na čalí hovna? To je taky fér?“

„To je jiný. To byla legrace.“

„V tom případě nechápu, jak…“

Odmlčel se, když viděl přicházet dalšího mostaře. Pochyboval, že je kromě Skály ještě někdo schopen Syl vidět, a nechtěl, aby viděli, že s ní mluví.

Byl to malý štětinatý mostař jménem Skar. Měl krátké tmavé vlasy a hranatý obličej. Kaladin se s ním snažil zapříst hovor, ale nepodařilo se mu to. Jenom na něho udělal nezdvořilé gesto a zase zmizel.

„Dělám něco špatně,“ poznamenal Kaladin, zakroutil hlavou a seskočil z masivního vozu.

„Špatně?“ Syl se postavila na kraj vozu a pozorovala ho.

„Myslel jsem, že když před jejich očima ty tři zachráním, tak jim to třeba dodá naději. Ale oni jsou pořád lhostejní.“

„Někteří tě předtím sledovali,“ prohodila Syl. „Když jsi trénoval s tím prknem.“

„To sledovali,“ přisvědčil Kaladin, „ale raněným nepomohli. Nikdo kromě Skály − a ten to dělá jenom proto, že mi něco dluží. Ani Teft se nechtěl dělit o jídlo.“

„Jsou to sobci.“

„Takhle bych to zrovna neřekl.“ Zvedl kámen a snažil se zformulovat sám sobě, jak se vlastně cítí. „Když jsem byl otrok… no, otrok jsem vlastně pořád. Ale v tu nejhorší dobu, když se ze mě mí páni snažili vytlouct poslední zbytky síly k odporu, jsem byl stejnej jako tihleti. Všechno mi bylo jedno. Natolik, že jsem se ani nesnažil urvat něco pro sebe. Člověk je vlastně potom jako zvíře. Dělá všechno mechanicky. Bez přemýšlení.“

Syl se zamračila. Nebylo divu − Kaladin sám vlastně nerozuměl tomu, co říkal. Začínalo mu to docházet, právě až když to říkal. „Ukázal jsem jim, že dokážeme přežít, ale to nic neznamená. Pokud jim nebude stát za to žít, tak je to zajímat nebude. To je, jako kdybych jim nabízel hromady sferů, ale oni je neměli za co utratit.“

„Asi jo,“ poznamenala Syl. „Ale co můžeš dělat?“

Rozhlédl se přes skalnatou planinu směrem k táboru. Z kráterů stoupal kouř z polních kuchyní. „Nevím. Ale myslím, že budeme potřebovat mnohem víc těch stonků.“

* * *

Tu noc procházeli Kaladin, Teft a Skála provizorními uličkami Sadeasova tábora. Svítil Nomon − střední z měsíců. Zářil mdlým bílomodrým světlem. Před některými domky svítily olejové lampy − na znamení, že v domku je hospoda nebo nevěstinec. Světlo ze sferů bylo stálejší a jasnější, ale za jediný sfer se dala koupit hromada svíček nebo lahev oleje. Často to přišlo levněji, zejména na místech, kde bylo možné lampy snadno ukrást.

Sadeas nevyhlásil zákaz vycházení, ale Kaladin už se poučil, že pro osamělého mostaře je lépe, když se v noci nevzdaluje od skladiště dřeva. Míjeli opilé vojáky ve špinavých uniformách, kteří šeptali do ucha prostitutkám nebo se vychloubali kolegům. Křičeli na mostaře urážlivé poznámky a divoce se smáli. I když svítil měsíc a lampy, ulice byly tmavé a chaotický tábor − pár kamenných domků, pár dřevěných chatrčí a mezi tím stany − vypadal nepřehledně a nebezpečně.

Kaladin s oběma společníky ustoupili stranou a nechali projít větší skupinku vojáků. Vojáci měli rozepnuté uniformy a byli v náladě, i když nebyli úplně opilí. Jeden si mostařů všiml, ale když byli tři − a jeden z nich svalnatý vysoký Roháč − netroufl si víc než jen posmívat se a strčit cestou do Kaladina.

Voják byl cítit potem a táhlo z něj levné pivo. Kaladin se držel na uzdě. Kdyby se začal prát, obvinili by ho z výtržností a nedostal by výplatu.

„Tohle se mi nelíbí,“ poznamenal Teft a ohlédl se přes rameno za vojáky. „Jdu zpátky do tábora.“

„Nikam nejdeš,“ zavrčel Skála.

Teft zvedl oči. „Ty si myslíš, že se leknu takový neohrabaný čaly, jako jsi ty? Půjdu, když budu chtít, a −“

„Tefte,“ řekl Kaladin tiše, „my tě potřebujeme.“

Potřebujeme. Tohle slovo na lidi zvláštně působilo. Někteří utekli, když je slyšeli. Jiní zneklidněli. Teft − jak se zdálo − po něm toužil. Přikývl, cosi broukl, ale zůstal a šel s nimi dál.

Brzy došli ke stanovišti vozů. Bylo na oplocené kamenné ploše na západní straně tábora. V noci bylo opuštěné. Vagony stály v dlouhých řadách a v ohradě o kus dál se povalovaly čaly. Vypadaly jako hromádky. Kaladin se připlížil blíž. Bál se hlídek, ale evidentně si nikdo nedělal starosti, že by se dalo ukrást něco tak velkého, jako byly vozy uprostřed vojenských táborů.

Skála do něho šťouchl a ukázal ke stájím. Před nimi seděl osamělý chlapec a díval se na oblohu. Čaly měly moc velkou cenu na to, aby tu zůstaly bez dohledu. Chudák. Jak často tu musel takhle hlídat celou noc?

Kaladin se skrčil vedle vozu a Skála s Teftem hned udělali totéž. Kaladin ukázal na jednu řadu a Skála vyrazil tím směrem. Potom ukázal na další řadu a Teft zvedl oči v sloup, ale nakonec přece šel.

Kaladin se plížil středem. Celkem tu stálo asi třicet vozů, po deseti v každé řadě. Kontrola však byla rychlá. Stačilo přejet prsty po zadním prkně a najít značku, kterou tam udělal. Po pár minutách se nad Kaladinem objevil stín. Skála. Ukázal stranou a zvedl pět prstů. Pátý vůz. Kaladin přikývl a vyrazil.

Sotva došel k určenému vozu, zaslechl tichý výkřik ze směru, kterým odešel Teft. Přikrčil se a podíval se směrem k hlídači. Ten stále pozoroval měsíc a nepřítomně kopal nohama do sloupu.

Za chvilku se přihnal Skála s provinilým Teftem. „Promiň,“ omlouval se šeptem, „vyděsila mě ta pochodující hora.“

„Jestli já jsem hora,“ zavrčel Skála, „tak jak to, že jsi mě neslyšel přijít? Co?“

Kaladin se ušklíbl a ohmatával zadní stranu vozu, dokud nenahmatal vyrytý křížek. Nadechl se a vlezl pod vůz.

Stonky tam stále byly. Dvacet svazků, každý tlustý asi jako ruka. „Díky Išimu, Heraldovi Štěstěny,“ šeptal a odvázal první svazek.

„Jsou tam všechny?“ zeptal se Teft, předklonil se a hrábl si do vousů. „Nechce se mi věřit, že jsme jich natrhali tolik. To už tam po nás nemohlo nic zůstat.“

Kaladin mu podal první svazek. Bez Syl by byli našli tak sotva třetinu. Poletovala rychle jako muška a jako by měla zvláštní smysl pro to, kde hledat. Kaladin odvázal další svazek a podával jim ho. Teft ho svázal dohromady s prvním svazkem.

Jak Kaladin pracoval, slétl se pod vůz vír malých bílých lístků a spojily se do podoby Syl. Zastavila se mu u hlavy. „Nikde nikdo. Žádné stráže není vidět. Jen ten kluk u stájí.“ Ve tmě nebylo její průsvitnou siluetu skoro vidět.

„Doufám, že jsou ty stonky ještě dobrý,“ šeptal Kaladin. „Kdyby vyschly…“

„Budou dobrý. Nesejčkuj. Našla jsem ti nějaký lahve.“

„Jo?“ vymrštil se, až se málem uhodil do hlavy o podvozek. Zastavil se v poslední chvíli.

Syl přikývla. „Ukážu ti je. Neumím je odnést. Je to moc hmoty.“

Kaladin rychle odvázal ostatní svazky a podal je nervóznímu Teftovi. Potom vylezl a vzal si dvě z větších otýpek, které zatím Teft se Skálou svázali. Teft si vzal další dvě a Skála také a ještě zasunul třetí pod paži. Budou si muset najít nějaké místo, kde je nikdo nebude rušit. I když kružník zdánlivě neměl žádnou cenu, Gaz by jim tohle dílo určitě zmařil, kdyby na ně přišel.

Nejdřív lahve, pomyslel si Kaladin. Kývl na Syl, která je vedla ven ze stanoviště vozů směrem k hospodě. Byl to narychlo postavený domek z druhořadých prken, ale to nijak nebránilo v zábavě vojákům, kteří seděli uvnitř. Chovali se tak neurvale, že měl Kaladin pocit, že se celý domek rozpadne.

Za hospodou ležela bednička bez víka a v ní vyhozené lahve od alkoholu. Sklo bylo velmi drahé a neporušené lahve se nevyhazovaly. Tyhle však byly popraskané nebo měly ulámaná hrdla. Kaladin položil otýpky na zem a vzal tři skoro celé lahve. Nejdřív je umyl v sudu, který tu poblíž stál, a potom je strčil do vaku, který si sem k tomuto účelu přinesl.

Vzal si zpátky otýpky a kývl na ostatní. „Snažte se vypadat, jako když děláte něco naprosto běžného. Dejte hlavy dolů.“ Teft i Skála přikývli a vyrazili na hlavní ulici s otepmi v ruce, jako by vykonávali rutinní táborovou práci. Přitahovali mnohem méně pozornosti než předtím.

Skladiště dřeva obešli přes otevřenou kamennou pláň, která se používala jako vojenské shromaždiště. Potom seběhli svah vedoucí k Roztříštěným planinám. Potkali hlídku. Kaladin zadržel dech, ale strážce nic neřekl. Zřejmě dělali dojem, že vykonávají nějakou smysluplnou činnost. Kdyby se snažili opustit tábor, bylo by to něco jiného, ale tento úsek kolem prvních několika roklí byl volně přístupný.

Zanedlouho došli k místu, kde Kaladin málem skoncoval se životem. Za těch několik dnů se však mnoho změnilo. Připadal si jako jiný člověk − jako jakýsi zvláštní hybrid toho, kým kdysi býval, otroka, jímž se potom stal, a ubohého ztroskotance, jímž se bránil stát. Vybavilo se mu, jak stál na okraji té rokle a díval se dolů. Ta temná prázdnota ho ještě teď děsila.

Jestli nedokážu zachránit ty mostaře, tak ze mě zase bude tenhle ztroskotanec. A potom to udělám… Zachvěl se. Odložil otýpky na okraj rokle a sedl si. Skála s Teftem ho váhavě následovali.

„My je budeme házet do rokle?“ zeptal se Teft a probíral si vousy. „Po vší tý práci, co jsme s tím měli?“

„Samozřejmě že ne,“ odpověděl Kaladin. Zaváhal. Nomon svítil jasně, ale přece jen byla noc. „Vy asi nemáte sfery, co?“

„Proč?“ zeptal se Teft podezíravě.

„Na světlo, Tefte.“

Teft zavrčel a potom vytáhl hrst zářících granátových čipů. „Chtěl jsem je dnes večer utratit…“ poznamenal. Zářily mu na dlani.

„Výborně,“ odpověděl Kaladin a vytáhl jeden stonek. Co to o nich říkával otec? Kaladin váhavě odlomil chocholatý vršek stonku. Objevil se dutý střed. Vzal stonek do druhé ruky a prsty přejel po celé jeho délce a pevně jej stiskl. Do prázdné láhve od alkoholu spadly dvě kapky bílé tekutiny.

Kaladin se spokojeně usmál a znovu přejel stonek prsty. Tentokrát z něj nevyšlo už nic, a tak jej odhodil do rokle. I když mluvil o pletení čepice, nechtěl, aby po jejich činnosti zůstala někde nějaká stopa.

„Ty jsi ale říkal, že je do rokle házet nebudeme!“ namítl Teft.

Kaladin zvedl lahev. „Dokud z nich nedostaneme tohle.“

„Co to je?“ Skála přišel blíž a mžoural očima.

„Kružníková míza. Nebo se tomu říká kružníkové mléko − ona to asi míza není. No, každopádně je to silná dezinfekce.“

„De… có?“ zeptal se Teft.

„Dezinfekce. Proti hnilobě. Odhání hnilobný spreny. Ty způsobujou infekce. A tohle mlíko je jeden z nejlepších léků proti nim. Když se s ním potře rána, která už je zapálená, tak ji to zahojí.“ To bylo dobře, protože Lejtenovy rány začínaly být ošklivě červené a plné sprenů rozkladu.

Teft zavrčel a podíval se na otýpky. „Tam je ale spousta těch stonků.“

„Já vím,“ odpověděl Kaladin. „Proto jsem rád, že je nemusím vymačkávat sám.“

Teft vzdychl, ale sedl si a rozvázal otýpku. Skála to udělal bez reptání. Seděl se zkříženýma nohama, kolena roztažená do stran a mezi chodidly držel lahev.

Chvílemi vál slabý vánek a šustil stonky. „Proč se o ně staráš?“ zeptal se nakonec Teft.

„Jsou to mí lidi.“

„Ale k práci velitele mostní jednotky to nepatří.“

„Patří k ní všechno, co si k ní přidáme,“ odpověděl Kaladin a všiml si, že si k nim sedla Syl a poslouchá. „Ty, já i ostatní.“

„A ty si myslíš, že tě to nechají dělat?“ zeptal se znovu Teft. „Plavooci a kapitáni?“

„A ty si myslíš, že si toho všimnou?“

Teft zaváhal, potom zavrčel a začal vymačkávat stonky.

„Třeba si toho všimnou,“ řekl Skála. Pracoval s překvapivou hbitostí a elegancí. Kaladin netušil, že jeho tlusté prsty budou tak přesné a opatrné. „Plavooci si často všímají zrovna toho, co člověk nechce, aby viděli.“

Teft znovu souhlasně zavrčel.

„Jak ses sem dostal, Skálo?“ zeptal se Kaladin. „Přeci Roháč jen tak neopustí ty svý hory a neodejde dolů?“

„Na tohle by ses neměl ptát, mladej,“ odpověděl Teft a kýval na Kaladina prstem. „O minulosti se tady nemluví.“

„Tady se nemluví o ničem,“ namítl Kaladin. „Vy dva jste se ani neznali jménama.“

„Jména jsou jedna věc,“ zavrčel Teft, „a minulost druhá. Já −“

„To je dobrý,“ namítl Skála. „Já klidně budu mluvit.“

Teft si znovu něco broukl, ale naklonil se ke Skálovi, aby slyšel.

„Naši lidi nemají Střeponoše,“ začal Skála hlubokým dunivým hlasem.

„To není nic neobvyklýho,“ poznamenal Kaladin. „Kromě Aletkaru a Jah Kevedu je má jen málokterý království.“ Na Střeponoše byli příslušníci dotyčných národů hrdí.

„To není pravda,“ namítl Skála. „Thajlenah má pět Střepkordů a tři úplný Střepláty. Všechno má královská garda. A Selajové mají Střepkordy i Střepláty taky. A další království, třeba Herdaz, mají aspoň po jednom. Ten se pak dědí v královský linii. Jenže Unkalaci nemají nic. Hodně našich nuatomů − to je něco jako plavooci, jenom nemají světlý oči −“

„Jak může plavook nemít světlý oči?“ zeptal se Teft pohrdavě.

„Prostě má tmavý,“ odpověděl Skála, jako by to byla samozřejmost. „My si vůdce podle očí nevybíráme. To je složitý. Ale nepřerušuj mě.“ Vymačkal další stonek a prázdný ho vyhodil na hromadu za sebou. „Nuatomové pokládají za potupné, že nemáme Střepkordy ani Střepláty. Hrozně je chtějí. Traduje se, že nuatoma, který jako první získá Střepkord, se stane králem. Krále už spoustu let nemáme. Žádný ze Štítů by si netroufl bojovat proti jinému Štítu, na kterém by někdo měl Střepkord.“

„A ty jsi ho teda přišel jako koupit?“ zeptal se Kaladin. Žádný Střeponoš by svou zbraň neprodal. Každá byla svébytnou relikvií, památkou na Ztracené Paprsky potom, co lidi zradili.

Skála se dal do smíchu. „Co? Koupit? No tak hloupí zase nejsme. Ale můj nuatoma zná vaše tradice. A podle nich ten, kdo zabije Střeponoše, má právo na jeho Střepkord i Střeplát. A tak jsme spolu s ním udělali velkou výpravu sem dolů, abychom zabili jednoho z vašich Střeponošů.“

Kaladin měl co dělat, aby se nerozesmál. „Asi to nebylo tak jednoduchý, co?“

„Můj nuatoma nebyl žádný hlupák. Věděl, že to bude těžký, ale ta vaše tradice nám přece dávala naději, ne? Prostě občas přijde některý nuatoma a vyzve na souboj Střeponoše. A jednou se jednomu podaří vyhrát.“

„Možná,“ odpověděl Kaladin a odhodil prázdný stonek do rokle. „Pokud s váma budou ochotní bojovat až na hranici smrti.“

„Vždycky se tak bojuje,“ odpověděl Skála a smál se. „Nuatoma nabídne vítězi velký bohatství a celý svůj majetek. A vaši plavooci nevydrží dlouho chodit okolo horký kaše. Zabít Unkalaka bez Střepkordu přece není nic moc těžkýho. Takhle umřelo už hodně nuatomů. Ale dobře, nakonec stejně jednou vyhrajeme.“

„A budete mít Střepkord a Střeplát,“ odpověděl Kaladin. „Aletkar jich má desítky.“

„To by byl jenom začátek,“ řekl Skála a pokrčil rameny. „Jenže můj nuatoma prohrál, tak jsem mostařem.“

„Počkej,“ zarazil ho Teft, „to ses vydal na celou tu cestu se svým pánem, a když prohrál, tak ses dal k mostařům?“

„Ale ne, ty to nechápeš,“ poznamenal Skála. „Můj nuatoma vyzval k souboji velkoknížete Sadease. Přece se ví, že tady na Planinách je spousta Střeponošů. A můj nuatoma vycházel z toho, že bude nejlepší nejdřív získat Střeplát a potom se teprve pokusit o Střepkord.“

„No a dál?“

„Jakmile můj nuatoma prohrál, všechen jeho majetek dostal Jasnopán Sadeas.“

„Takže ty jsi otrok?“ zeptal se Kaladin a sáhl si podvědomě na čelo.

„Ne, to u nás není,“ odpověděl Skála. „Já jsem nebyl otrok svého nuatomy. Já jsem patřil do jeho rodiny.“

„Do jeho rodiny?“ podivil se Teft. „U Keleka, ty jsi plavook!“

Skála se znovu rozesmál, na celé kolo, až se za břicho popadal. Rozesmál i Kaladina. „Ne, nejsem. Byl jsem jenom umartia − něco jako bratranec.“

„No ale pořád jsi jeho příbuzný.“

„U nás na Štítech,“ pokračoval Skála, „jsou příbuzní Jasnopána jeho sluhové.“

„Co je to za systém?“ podivil se Teft. „To sloužíte vlastní přízni? Ať mě bouře veme, to bych radši umřel.“

„Není to zase tak špatný,“ poznamenal Skála.

„To neznáš moje příbuzný,“ odpověděl Teft a zatřásl se.

Skála se dal znovu do smíchu „To bys radši sloužil někomu cizímu? Třeba Sadeasovi? Ke kterýmu nemáš vztah?“ Zakroutil hlavou. „No jo, dolňáci. Máte tady moc vzduchu a zamlžuje vám to mozek.“

„Moc vzduchu?“ podivil se Kaladin.

„Jo,“ přisvědčil Skála.

„Jak tu můžeme mít moc vzduchu? Vzduch je přece všude a je ho všude stejně.“

„To se těžko vysvětluje.“ Skála mluvil dobře aletsky, jen tu a tam vynechal nějaké to slovo. Čím mluvil rychleji, tím více slov padlo pod stůl.

„Máte tu moc vzduchu,“ trval na svém. „Přijďte se podívat na Štíty a uvidíte.“

„Asi jo,“ poznamenal Kaladin a podíval se na Tefta. Ten jenom pokrčil rameny. „Ale v jedný věci pravdu nemáš. Říkal jsi, že sloužíme cizím. Já ale Jasnopána Sadease znám. Dost dobře.“

Skála zvedl obočí.

„Arogantní,“ pokračoval Kaladin, „pomstychtivý, hamižný a zkažený až do morku kostí.“

Skála se usmál. „No, to jo, to máš asi pravdu. Nepatří zrovna k výkvětu plavooků.“

„Plavooci žádnej výkvět nemají, Skálo. Jsou všichni stejný.“

„A co teda udělali tobě?“

Kaladin pokrčil rameny. Ta otázka mu jitřila rány, které se ještě nezacelily. „No, tvůj pán měl nakonec štěstí.“

„Štěstí? Že se nechal zabít Střeponošem?“

„Štěstí, že nevyhrál,“ odpověděl Kaladin. „A nezjistil, že je to jenom obyčejná lest. Oni by ho nenechali odejít se Střeplátem.“

„Nesmysl,“ vložil se do hovoru Teft. „Přece tradice −“

„Tradice je slepý svědek, kterým nás chtějí odsoudit, Tefte,“ pokračoval Kaladin. „Pozlátko, do kterýho balí svoje lži. Návnada, abychom jim sloužili.“

Teft nasadil odhodlaný výraz. „Já jsem na světě mnohem dýl než ty, mladej. Já už něco o životě vím. Jestliže obyčejnej člověk zabije Střeponoše, stane se plavookem. Tak to prostě je.“

Neodporoval. Jestli se Teftovi s těmi iluzemi lépe žije, tak proč by mu je bral? „Takže ty jsi byl sluha,“ obrátil se Kaladin zpátky ke Skálovi. „U Jasnopána? A jaký sluha?“ Hledal slova a vzpomněl si přitom na časy, kdy mluvil s Wistiowem nebo Rošonem. „Komorník? Nebo majordomus?“

Skála se dal do smíchu. „Byl jsem kuchař. Můj nuatoma by se dolů bez svýho kuchaře nevydal. To vaše jídlo tady − vy do toho dáváte tolik koření, že už ani necítíte, jak to vlastně chutná. To byste klidně mohli jíst opepřený kamení!“

„No že zrovna ty mluvíš o jídle!“ poznamenal zachmuřeně Teft. „Roháč!“

Kaladin se zamračil. „Proč vám tak vlastně říkají?“

„Protože žerou rohy a ulity těch zvířat, co uloví,“ řekl Teft. „Všechno to tvrdý, co mají na těle.“

Skála se usmál a v očích se mu zableskl toužebný pohled. „Když ono je to tak dobrý!“

„Vy fakt jíte ulity?“ zeptal se Kaladin.

„Máme silný zuby,“ odpověděl Skála hrdě. „Ale dost. Můj příběh už znáte. Jasnopán Sadeas nevěděl, co s náma. Z někoho udělal vojáky, z někoho sluhy v domácnosti. Já jsem mu uvařil jídlo a on mě poslal k mostařům.“ Zaváhal. „Ehm… možná ta polívka byla moc silná.“

„Silná?“ Kaladin zvedl obočí.

Skála byl najednou v rozpacích. „Víš, já jsem měl vztek, že můj nuatoma umřel. Že ho zabili. A říkal jsem si, že tihle dolňáci mají stejně propálený huby od toho koření, co jedí. Že nemají žádnou chuť a…“

„A co?“ naléhal Kaladin.

„Přidal jsem mu tam kousek čalího hovínka,“ přiznal Skála. „A ono asi bylo silnější, než jsem si myslel.“

„Počkej,“ zarazil se Teft, „ty jsi opravdu dal do polívky pro Jasnopána Sadease čalí hovno?“

„Ehm… no… jo. No, dal jsem mu ho trochu i do chleba. A kousek jako oblohu k vepřovýmu steaku. A taky jsem z něj udělal čatní, když se opékalo maso. Přišel jsem na to, že takový čalí hovínko má spoustu využití.“

Teft se dal do smíchu, který se rozléhal široko daleko. Upadl na bok a válel se smíchy, až měl Kaladin strach, aby se neskulil do rokle. „Roháči,“ zmohl se po chvíli konečně na slovo, „za tohle ti platím panáka.“

Skála se usmál. Kaladin překvapeně zakroutil hlavou. Najednou mu to všechno začalo dávat smysl.

„Co je?“ všiml si Skála jeho výrazu.

„Tak přesně tohle potřebujeme,“ řekl Kaladin. „Tohle! A nic jinýho. Tohleto nám tak chybělo!“

Skála se tvářil rozpačitě. „Čalí hovno? To jsme potřebovali?“

Teft dostal další záchvat smíchu.

„Ne,“ odpověděl Kaladin. „To je… moment, já ti to ukážu. Ale nejdřív potřebujeme tu kružníkovou mízu.“ Ještě nezpracovali ani jednu otýpku a už ho bolely prsty.

„A co ty, Kaladine?“ zeptal se Skála. „Já jsem vám o sobě řekl. Tak nám to řekneš taky? Jak jsi přišel k těm cejchům na čele?“

„Jo,“ přidal se Teft a utíral si oči. „Komu jsi dal hovno do jídla ty?“

„Já jsem myslel, že se o minulosti mostařů nemluví,“ odpověděl Kaladin.

„Skálu jsi k tomu donutil, mladej. Tak je to spravedlivý.“

„Takže když to řeknu já, řekneš to pak taky?“

Teft se zamračil. „Hele, já −“

„Zabil jsem člověka,“ řekl Kaladin.

Teft zmlkl. Skála zpozorněl. Syl, jak si Kaladin všiml, je se zájmem sledovala. Bylo to u ní neobvyklé. Nikdy dlouho neudržela pozornost.

„Ty jsi zabil člověka?“ poznamenal Skála. „A tím ses stal otrokem? Za vraždu se přece většinou trestá smrtí, ne?“

„To nebyla vražda,“ odpověděl Kaladin tiše a vzpomněl si na otrhaného vousatého muže ve voze s otroky, který mu položil stejnou otázku. „Vlastně mi za to jeden významný člověk poděkoval.“

Odmlčel se.

„A dál?“ řekl po chvíli Teft.

„A dál…“ Kaladin se díval na stonek v ruce. Na západě pomalu zacházel Nomon a na východě se objevil malý zelený kotouč posledního měsíce, Mišima. „A ukázalo se, že plavooci se chovají divně, když jim vrátíte jejich dar.“

Skála s Teftem čekali víc, ale Kaladin zmlkl a soustředil se na práci. Překvapilo ho, jak bolestné je vzpomínat na to, co se tehdy stalo v Amaramově armádě.

Ostatní buď vycítili jeho náladu, nebo jim stačilo, co řekl, protože se i oni vrátili k práci a dál už se neptali.

24

GALERIE MAP

Žádný argument nepopírá pravdivost toho, co jsem ti napsal. 

V králově galerii map se snoubila krása s funkčností. Obrovská klenutá budova, kterou vytvořili proměňovači, měla hladké zdi, které plynule přecházely do kamenné podlahy. Budova měla tvar dlouhého thajlenského bochníku chleba a byla vybavena velkými střešními okny, která propouštěla sluneční paprsky na rozsochaté břidličníky.

Dalinar prošel kolem jednoho z nich, jasně růžovo-zeleného, krouceného a vysokého až po jeho ramena. Tvrdé květy obalené jakousi krustou neměly skutečné stonky ani listy, ale jenom výhonky, které připomínaly barevné vlasy. Nebýt právě těch výhonků, vypadal by břidličník spíše jako kámen než jako rostlina. Přesto ho vědci za rostlinu považovali, protože rostl a táhl se za světlem.

Stejně jako lidi, pomyslel si. Kdysi.

Před jednou z map stál velkokníže Roion, ruce sepjaté za zády, sledován z druhé strany galerie svou družinou. Roion byl vysoký, měl světlou pleť a tmavou, úhledně zastřiženou bradku. Na temeni mu začínaly řídnout vlasy. Stejně jako většina ostatních mužů měl na sobě krátký kabátek vpředu rozepnutý a pod ním mu byla vidět košile. Její červená látka vyčnívala přes límec kabátku.

Působí to tak ledabyle, pomyslel si Dalinar, přestože to bylo velmi moderní. Dalinar si přál, aby současná móda nebyla tak… no… ledabylá.

„Jasnopane Dalinare,“ pozdravil ho Roion. „Bohužel mi zatím zůstává utajen význam této schůzky.“

„Pojďte se mnou, Jasnopane Roione,“ odpověděl Dalinar a pokynul stranou.

Roion vzdychl, ale připojil se k Dalinarovi a prošel s ním mezi shluky rostlin a stěnou plnou map. Za nimi následovala Roionova družina včetně ozbrojené stráže.

Každá mapa byla osvícená diamanty zasazenými do vysoce leštěné oceli. Mapy byly kreslené inkoustem na obrovských pergamenech, na nichž nebylo znát, z kolika dílů jsou slepeny, a byly velmi podrobné. Bylo zřejmé, že i pergameny vytvořili proměňovači. Uprostřed místnosti došli k hlavní mapě. Byla obrovská a velmi detailní a visela na zdi v rámu. Zobrazovala celé Roztříštěné planiny tak, jak byly známy. Červeně tu byly zakreslené permanentní mosty a planiny na aletské straně byly označené modrými párovými glyfy s označením, kterému velkoknížeti patří. Východní sekce byla na mapě zobrazena stručněji.

Uprostřed mapy byla vidět oblast bitev. Ta znázorňovala planiny, na kterých se nejčastěji vyskytovaly kukly roklebloudů. Roklebloudi se občas vyskytli i poblíž permanentních mostů, ale na tato místa chodili spíše lovit.

Přesto bylo nutné sledovat i tyto bližší planiny. Velkoknížata nemohla bez povolení přecházet ze své planiny na cizí. Tím vznikaly výhody pro ty, kterým patřily planiny nejblíže centrální sekci, a to také rozhodovalo o tom, kdo bude na které planině zajišťovat hlídky a spravovat permanentní mosty. Planiny si velkoknížata vzájemně prodávala.

Na druhém listě ústřední mapy byl uveden seznam jmen velkoknížat s informacemi, kolik živokamů kdo získal. Bylo to typické pro aletské myšlení − motivovat jasnou veřejnou evidencí toho, kdo stojí v čele a kdo zaostává.

Roion se okamžitě podíval na své jméno v seznamu. Ze všech velkoknížat měl živokamů nejméně.

Dalinar natáhl ruku k ústřední mapě a přejel po hladkém pergamenu. Přímo před ním byl obraz velké planiny, ležící vyzývavě blízko paršendského území. Říkalo se jí Věž. Měla neobvyklý tvar, velmi masivní, a roklebloudi se sem chodili poměrně často zakuklit.

Chvíli se na mapu mlčky díval. Na velikosti bitevní planiny záviselo, kolik jednotek na ní lze použít. Paršendi obvykle brali na Věž velké vojsko, takže se jim už sedmadvacetkrát podařilo aletský útok odrazit. Aleti zde ještě žádnou bitvu nevyhráli. Sám Dalinar tu utrpěl dvě porážky.

Bylo to příliš blízko paršendských pozic. Vždycky se sem dostali první a zabrali na svahu vyvýšené místo. Ale kdyby se nám podařilo je zahnat do kouta, pomyslel si… Kdybychom měli dostatečně velké vojsko… Mohlo by se nám podařit zajmout a zabít spoustu jejich jednotek. Možná tolik, že by to stačilo podrýt jejich schopnost pokračovat ve válce.

To stálo za zvážení. Jenže k tomu Dalinar potřeboval spojence. Přejel prsty po mapě směrem k východu. „V poslední době se daří velkoknížeti Sadeasovi.“ Poklepal prstem na Sadeasův tábor. „Skoupil pár planin od ostatních velkoknížat, takže je pro něj čím dál snadnější dostat se na bojiště první.“

„No,“ zamračil se Roion, „na to se nepotřebujeme koukat do mapy. To každý ví, Dalinare.“

„Podívejte se na tu rozlohu,“ pokračoval Dalinar. „Šest let už bojujeme a nikdo ještě neviděl střed Roztříštěných planin.“

„O to ale nikdy nešlo. Držíme je v šachu, obklíčili jsme je, necháme je vyhladovět a potom je donutíme kapitulovat. Vždyť to byl váš plán.“

„To byl, ale nikdy jsem si nepředstavoval, že by to mohlo trvat takhle dlouho. Tak mě napadlo, že by bylo na čase změnit taktiku.“

„Proč? Tahle funguje. Každý týden se s nima aspoň jednou utkáme. I když bych si dovolil poznamenat, že vy v poslední době zrovna inspirací pro boj nejste.“ Pokynul k seznamu, v němž bylo Dalinarovo jméno na posledních pozicích.

Vedle jeho jména bylo několik čárek za každý získaný živokam. Všechny však byly už dost staré.

„Zlí jazykové říkají, že Černý Osten ztratil svou pichlavost,“ pokračoval Roion. Pečlivě se vyhýbal přímé konfrontaci, ale zacházel dál, než by si byl dovolil kdykoli dříve. Zpráva o Dalinarově chování v kasárnách za velebouře už se tedy rozšířila mezi lidi.

Dalinar se snažil zachovat klid. „Roione, musíme se k téhle válce přestat stavět jako ke hře.“

„Každá válka je hra. Ta největší hra. Hraje se v ní o životy a o obrovské bohatství! To je smysl toho, proč lidi existují. Aby bojovali, aby zabíjeli, aby vyhrávali.“ Citoval. Tato slova pronesl Sluncejas, poslední aletský král, který dokázal sjednotit velkoknížata. Gavilar ho velmi ctil.

„Možná,“ přisvědčil Dalinar. „Ale stejně, co to má za smysl? Bojujeme o Střepkordy a potom pomocí těch Střepkordů bojujeme o další Střepkordy. To je bludný kruh. Motáme se pořád dokola, jako když si sekerník honí vlastní ocas.“

„Bojujeme proto, abychom se připravili znovu získat nebesa a všechno, co nám patří.“

„Připravovat se můžeme v míru. A bojovat můžeme tam, kde to má nějaký smysl. Tady ho to nemá. Kdysi naše války smysl mívaly.“

Roion zvedl obočí. „Vy se mě skoro snažíte přesvědčit, abych těm fámám uvěřil, Dalinare. Říká se totiž, že jste ztratil chuť do boje, že už nechcete pokračovat ve válce.“ Znovu se na Dalinara podíval. „Někteří dokonce říkají, že je na čase, abyste abdikoval ve prospěch svého syna.“

„To jsou jenom fámy a jsou nepravdivé,“ odsekl Dalinar.

„To znamená −“

„Nemají pravdu,“ trval Dalinar pevně na svém, „když tvrdí, že nechci dál bojovat.“ Znovu dal ruku na mapu a přejel prsty po hladkém pergamenu. „Chci bojovat, Roione. Moc chci. Pro svoje lidi. Pro svého synovce. A pro budoucnost téhle války. Kdybych nechtěl bojovat, tak bych snad nenavrhoval tenhle agresivní plán.“

Spoj je…

„Chtěl bych jít s vámi do společného útoku,“ řekl Dalinar.

„Cože?“

„Chci, abychom se my dva dohodli na koordinovaném postupu a zaútočili současně a společně.“

„A proč bychom to dělali?“

„Abychom zvýšili šanci na vítězství a získali živokamy.“

„Jestli má zvýšit mou šanci na vítězství víc vojáků, tak si vezmu víc svých vlastních. Tyhle planiny jsou moc malý, aby na nich bojovalo velký vojsko, a důležitější než počet je mobilita.“

To byla smysluplná poznámka. Na Planinách někdy méně znamenalo více. Omezený prostor a účelový postup často měnily bojovou taktiku. Početnost jednotek vycházela z velikosti příslušné planiny a z vojenské filozofie každého z velkoknížat.

„Postupovat společně by bylo víc než jen znásobit počty vojsk,“ namítl Dalinar. „Každý velkokníže má jiné přednosti. Já mám například dobrou pěchotu, vy máte nejlepší lučištníky, Sadeas nejrychlejší mosty. Kdybychom postupovali společně, můžeme toho všeho využít. Takhle vynakládáme zbytečně velké úsilí na to, abychom byli na planině co nejdřív. Kdybychom se nemuseli vzájemně předhánět, kdo tam bude dřív, tak bychom třeba celou planinu obklíčili. Mohli bychom zkusit nechat Paršendy, aby tam přišli první, a potom na ně zaútočit, abychom o taktice rozhodovali my a ne oni.“

Roion zaváhal. Dalinar přemýšlel se svými generály o možnosti společného útoku celé dny. Vypadalo to, že tento postup má jasné výhody. Jistě to však budou vědět, teprve až to zkusí.

Zdálo se, že o tom skutečně uvažuje. „Komu připadne ten živokam?“

„Rozdělíme se napůl o jeho hodnotu,“ odpověděl Dalinar.

„A když vybojujeme Střepkord?“

„Dostane ho ten, kdo ho vybojuje.“

„Což budete pravděpodobně vy,“ zakabonil se Roion. „Protože vy a váš syn už Střepkordy a Střepláty máte.“

To byl velký problém Střepkordů. Získat Střepkord nebo Střeplát v boji bylo téměř nemožné, pokud člověk už Střepkord a Střeplát neměl. A ani to mnohdy nestačilo. Sadeas bojoval s paršendskými Střeponoši a vždycky se musel stáhnout, pokud nechtěl přijít o život.

„Jsem si jistý, že bychom se nějak rozumně dohodli,“ odpověděl po chvíli. Kdyby vyhrál Střepkord a Střeplát, doufal, že by je mohl dát Renarinovi.

„To jistě,“ odpověděl Roion skepticky.

Dalinar se nadechl. Musí být velkorysý. „Dobře. A když je nabídnu vám?“

„Prosím?“

„Půjdeme společně do útoku. Když získám Střepkord nebo Střeplát, první je váš. Druhý si nechám já.“

Roion přimhouřil oči. „To byste udělal?“

„Ano, na mou čest, Roione.“

„No, o tom nepochybuju. Ale nemůžete mi dávat za vinu, že jsem opatrnej.“

„Na co?“

„Jsem velkokníže, Dalinare,“ pokračoval. „Moje knížectví je nejmenší, to je pravda, ale jsem tam svým pánem. Nerad bych se viděl podrobený někomu silnějšímu.“

Ty už ses součástí něčeho silnějšího stal, příteli, pomyslel si Dalinar zoufale. V okamžiku, kdy jsi přísahal věrnost Gavilarovi. Roionovi i ostatním dělalo potíže dostát svým slibům. „Naše království by mohlo být něčím mnohem větším, než je, Roione.“

„Možná. Ale možná jsem taky spokojený s tím, co mám. Nicméně jste mi udělal zajímavý návrh. Budu o něm přemýšlet.“

„Dobře,“ odpověděl Dalinar, i když mu instinkt napovídal, že Roion jeho nabídku odmítne. Je příliš podezíravý. Velkoknížata si navzájem nedůvěřují, a pokud nejsou ve hře Střeponoši, odmítají spolupracovat.

„Uvidíme se dnes večer na hostině?“ zeptal se Roion.

„Proč bychom se neměli vidět?“ namítl Dalinar s povzdechem.

„No, bouřezpytci říkají, že by mohla přijít velebouře, víte −“

„Já tam budu,“ odpověděl Dalinar stroze.

„Ano, jistě,“ uchichtl se Roion. „Není důvod, abyste tam nebyl.“ Usmál se a odešel, opět se svou družinou v patách.

Dalinar vzdychl a znovu se otočil k mapě a přemýšlel o jejich schůzce a o tom, co z ní plyne. Stál tam dlouhou dobu a díval se na Planiny, jako by na ně shora pohlížel bůh. Vypadaly jako malé semknuté ostrůvky nebo jako kousky mozaikového okna z barevného skla. Měl pocit − a nebylo to poprvé − že by v uspořádání a tvaru planin dokázal najít určité schéma nebo vzorec. Možná kdyby jich viděl víc. Co by to znamenalo, kdyby skutečně mělo uspořádání roklí nějaký řád?

Každý byl zaujatý jen tím, jak být co nejsilnější a jak se prosadit. Copak je skutečně on jediný, kdo vidí, jak je to pošetilé? Síla pro sílu − hloupá a samoúčelná? K čemu je síla, když ji člověk nemá kde uplatnit?

Aletkar býval kdysi světlem, pomyslel si. Tak se to píše v Gavilarově knize a tak mi to ukazují mé vidiny. Aletským králem byl tehdy Nohadon. Ještě předtím, než odešli Heraldi.

Dalinar měl pocit, jako by to skoro viděl před sebou. To tajemství. Tu věc, která Gavilarovi poslední měsíce před jeho smrtí tak nešla z hlavy. Kdyby se Dalinar dokázal přinutit zajít ještě o kousek dál, přišel by na to. Uviděl by to schéma v životě lidí. A pochopil by.

Jenže o to se snaží už posledních šest let. Přinutit se, snažit se na něco dosáhnout, postoupit o ten krok dál. Jenže čím dál se snažil dosáhnout, tím vzdálenější mu odpovědi na jeho otázky připadaly.

* * *

Do galerie map vešel Adolin. Otec tam ještě byl, stál tam o samotě před ústřední mapou. Kus dál za ním hlídali dva členové Modré gardy. Roiona nikde vidět nebylo.

Adolin přišel pomalu k otci. Ten stál a v očích měl ten nepřítomný výraz, co míval v poslední době. I když neměl zrovna vidiny, býval často duchem nepřítomný. Prostě jiný než dřív.

„Otče?“ oslovil ho, když došel až k němu.

„Nazdar, Adoline.“

„Jak šlo jednání s Roionem?“ zeptal se Adolin a snažil se, aby to vyznělo optimisticky.

„Zklamalo mě. Zjistil jsem, že hovory vedu ještě mnohem hůř než válku.“

„Z míru nejdou žádné zisky.“

„Říká se to. Ale kdysi jsme mír mívali a nic nám nechybělo. Bylo to lepší než teď.“

„Ale od Síně Věčného Míru už byla jenom válka,“ namítl Adolin okamžitě. „Život v Rošáru je jeden velký konflikt.“ Citoval z Argumentů.

Dalinar se k Adolinovi otočil a tvářil se pobaveně. „Ty mi cituješ písmo? Ty?“

Adolin pokrčil rameny a připadal si hloupě. „No, víš. Malaša je docela nábožensky založená, a tak jsem dnes ráno poslouchal −“

„Moment,“ zarazil ho Dalinar. „Malaša? Kdo to je?“

„Dcera Jasnopána Sevekse.“

„A tamta dívka, ta Janala?“

Adolin se zakabonil. Vzpomněl si na tu katastrofální procházku, kterou spolu tehdy absolvovali. Ještě to musí napravit několika hezkými dárky. Janala jím teď není ani zdaleka tak nadšená. „Cesty osudu jsou klikaté. Malaša vypadá perspektivněji.“ Rychle změnil téma. „Pokud jsem tedy správně pochopil, Roion s námi do společného útoku nepůjde.“

Dalinar zakroutil hlavou. „Bojí se, že ho chci připravit o území. Možná nebylo správné obrátit se nejdřív na toho nejslabšího. Nejspíš je rád, že je rád, a do žádného rizika se nechce pouštět, i kdyby bylo sebeslibnější.“

Dalinar se stále díval na mapu. Znovu měl v očích ten vzdálený nepřítomný pohled. „Gavilar snil o sjednocení Aletkaru. Jednu dobu jsem si myslel, že se mu to podařilo, přestože on tvrdil opak. Ale čím víc jsem mezi těmahle, tím víc vidím, že měl Gavilar pravdu. Ne, neumíme to. My jsme je porazili, ale nikdy jsme nedocílili toho, aby se s náma skutečně spojili.“

„Takže ty chceš opravdu oslovit ještě další?“

„Chci. Stačí mi, aby souhlasil jeden. Za kým bych měl jít teď, co myslíš?“

„Nevím,“ odpověděl Adolin. „Ale myslím, že bys měl vědět jednu věc. Sadeas nás požádal o vstup do našeho tábora. Chce mluvit se štolby, co měli na starost koně Jeho Veličenstva při tom lovu.“

„Jeho nová pozice ho k tomu opravňuje.“

„Otče,“ řekl Adolin a postoupil ještě blíž, „já mám pocit, že jde proti nám.“

Dalinar se na něho podíval.

„Já vím, že mu důvěřuješ,“ pokračoval Adolin rychle, „a chápu tvoje důvody. Ale poslouchej mě. Tohle povýšení ho postavilo do ideální pozice, ze které nás může podrazit. Král už je natolik paranoidní, že podezírá i nás dva − viděl jsi to. Sadeasovi stačí najít imaginární ‚důkaz‘, že máme nějaké spojení s tím pokusem o atentát, a poštve Elhokara proti nám.“

„Možná to budeme muset riskovat.“

Adolin se zamračil. „Ale −“

„Já Sadeasovi věřím, Adoline,“ pokračoval Dalinar. „Ale i kdybych mu nevěřil, nemůžeme mu v tom jeho pátrání zabránit. Jednak by to na nás před králem vrhalo podezření a jednak by to bylo pohrdání jeho autoritou.“ Zakroutil hlavou. „Pokud chci, aby mě ostatní velkoknížata brala jako vůdce, musím Sadease uznat jako velkoknížete pro informace. Nemůžu se sám držet starých tradic a Sadeasovi tohle právo upírat.“

„Asi ano,“ připustil Adolin. „Ale stejně bychom se na to měli připravit. Neříkej mi, že nemáš ani trochu obavy.“

Dalinar zaváhal. „Možná. Tenhle Sadeasův tah je agresivní. Ale já jsem dostal pokyn, co mám dělat. ‚Věř Sadeasovi. Buď silný. Jednej se ctí a čest ti pomůže.‘ Tuhle radu jsem dostal.“

„Od koho?“

Dalinar se na něho podíval a Adolinovi to bylo jasné.

„Takže my stavíme budoucnost našeho domu na tvých halucinacích,“ poznamenal suše.

„Tak bych tomu neříkal,“ namítl Dalinar. „Kdyby Sadeas podnikl něco proti nám, nenechal bych se od něj nikam zatlačit. Ale já proti němu první krok neudělám.“

„Kvůli těm halucinacím,“ dodal Adolin znechuceně. „Otče, řekl jsi, že vyslechneš, co ti k těm halucinacím řeknu já. Tak, prosím, poslouchej.“

„Tady není vhodné místo.“

„Vždycky máš nějakou výmluvu,“ namítl Adolin. „Snažil jsem se s tebou promluvit už pětkrát, ale ty jsi mě vždycky odbyl.“

„Možná proto, že vím, co mi řekneš,“ odpověděl Dalinar. „A vím, že to k ničemu není.“

„Anebo protože se nechceš podívat pravdě do očí.“

„Tak už toho bylo dost, Adoline.“

„Ne, nebylo. Ve všech okolních táborech se nám smějou, den ode dne ztrácíme autoritu a pověst a ty s tím odmítáš cokoliv dělat!“

„Adoline! Tohle prostě od syna nepřijmu.“

„A od jiného ano? A proč, otče? Když o nás mluví ostatní, tak je necháš. Ale když si Renarin nebo já troufneme slůvkem se zmínit o tom, co se nám na tobě nelíbí, tak nám to hned zakážeš. Všichni ostatní můžou lhát a já nesmím říct pravdu? To pro tebe vlastní syn znamená tak málo?“

Dalinar strnul a ve tváři měl výraz, jako by právě dostal ránu.

„Otče, ty nejsi v pořádku,“ pokračoval Adolin. Uvědomil si, že zašel příliš daleko a že mluvil příliš hlasitě, ale muselo to z něho ven. „Musíme kolem toho přestat chodit jako okolo horký kaše! Ty si musíš přestat vymýšlet nesmyslná zdůvodnění pro svoje selhání. Já vím, že je těžký se s tím smířit, ale lidi prostě stárnou. A někdy mysl přestává pracovat tak, jak by měla.

Já nevím, kde se stala chyba. Možná je to tvůj pocit viny za Gavilarovu smrt. Možná je pro tebe ta kniha, Kodex a ty vidiny jenom forma úniku. Ale to, co vidíš, není skutečný. Tvůj současný život je jako sebeklam, ty se snažíš chovat, jako by se nedělo to, co se prokazatelně děje. Ale já radši skončím dobrovolně v Prokletí, než bych tě nechal stáhnout celý dům pod vodu, a jen k tomu mlčky přihlížel!“

Poslední slova už křičel. Uvědomil si, že se třese. Ještě nikdy v životě s otcem takhle nemluvil.

„Ty si myslíš, že mě tohle nikdy nenapadlo?“ zeptal se Dalinar chladně a soustředěně. „Každý tvůj argument jsem desetkrát obrátil na všechny strany.“

„Tak bys ho možná měl obrátit ještě víckrát.“

„Já si musím věřit. Ty vidiny se mě snaží dovést k něčemu důležitému. Zatím to neumím dokázat ani vysvětlit, ale vím to. Je to skutečné.“

„Samozřejmě že si to myslíš,“ namítl Adolin podrážděně. „Copak to nevidíš? To přece ani nemůže být jinak. Lidi vždycky vidí to, co vidět chtějí. Podívej se na krále. Ten vidí v každým stínu vraha a ošoupaný řemen se stane vražedným nástrojem spiklenců, který mu usilujou o život.“

Dalinar opět mlčel.

„Někdy je opravdu správná zrovna ta nejjednodušší odpověď, otče!“ pokračoval Adolin. „Královi se prostě prošoupal řemen. A ty… vidíš věci, které ve skutečnosti neexistujou. Je mi to líto.“

Podívali se na sebe. Adolin neuhnul pohledem. Neuhne.

Dalinar se nakonec otočil jinam. „Odejdi a nech mě tu o samotě, prosím.“

„Dobře. Jak chceš. Ale chtěl bych, abys o tom přemýšlel. Abys −“

„Adoline, jdi.“

Adolin zaťal zuby, ale otočil se a zpříma odcházel. Muselo se to říct nahlas, říkal si cestou z galerie.

Což mu ovšem nijak neulevilo od toho mizerného pocitu, že to musel říct zrovna on.

25

ŘEZNÍK

O SEDM LET DŘÍVE

„To není správný,“ ozval se ženský hlas. „Přeci nemůžete jen tak řezat do lidí a potom do nich koukat, co v nich Všemohoucí z dobrýho důvodu schoval.“

Kal strnul. Stál v uličce mezi dvěma domy v Kamenžáru. Obloha byla bezbarvá. Na čas přišla zima. Blížily se Moldánky a velebouře přicházely jen velmi zřídka. Na rostliny bylo zatím příliš chladno. Skalní pupeny v zimě zůstávaly stočené uvnitř svých krust. Většina živé přírody spala zimním spánkem a čekala na návrat tepla. Naštěstí obvykle netrvala roční období déle než několik týdnů. Byla nepředvídatelná. Takový byl svět. Stabilita přichází až po smrti. Aspoň tak to kázali horlivci.

Kal měl na sobě tlustý vatovaný kabát z březnicových vláken. Látka, obarvená na tmavě hnědý odstín, sice škrábala, ale hřála. Na hlavě měl kapuci a ruce v kapsách. Po pravé straně měl malou pekárnu − rodina spala v maličkém suterénu vzadu a vpředu měla obchod. Po Kalově levici stála jedna z největších kamenžárských hospod, kde v zimě teklo proudem světlé lávišové pivo a černý ležák.

Poslouchal rozhovor dvou žen, které stály nepozorovány opodál.

„A víte, že okradl našeho bývalýho starostu?“ řekla jedna z nich tiše. „Ukradl mu celou číši sferů. On tvrdí, že to byl dar, jenže když chudák starosta umíral, tak u toho žádný jiný svědek nebyl.“

„Prý ale nějaký dokument nechal,“ poznamenal druhý hlas.

„Pár glyfů. To není žádná pořádná závěť. A čí ruka ty glyfy napsala? Leda tak ten doktor sám. To nebylo správný, že starosta s sebou neměl ženu písařku, to vám povídám. To nebylo správný.“

Kal zaťal zuby a bojoval s nutkáním vystoupit a ukázat se těm ženám, aby viděly, že je slyšel. Ale jeho otec by byl proti. Lirin by nikdy nechtěl vyvolat konflikt nebo někoho uvést do rozpaků.

Ale šlo přece o jeho otce, a tak Kal vyšel z uličky a prošel kolem Nanhy Terit a Nanhy Reliny, které stály a povídaly si před pekařstvím. Terit byla pekařova žena. Byla korpulentní a měla tmavé kudrnaté vlasy. Právě rozjížděla další vlnu pomluv. Kal si ji přeměřil pohledem. V jejích hnědých očích se objevily rozpaky a to mu stačilo jako zadostiučinění.

Opatrně přešel přes náměstí a vyhýbal se zledovatělým místům. Dveře pekárny se za ním hlasitě přibouchly a obě ženy zmizely uvnitř.

Jeho uspokojení však netrvalo dlouho. Proč lidi pořád říkají o otci takové věci? Říkají o něm, že dělá morbidní a nepřirozené věci, a přitom si od potulných apatykářů dychtivě kupují amulety a kouzla. Všemohoucí, slituj se nad člověkem, který dělá něco proto, aby pomohl ostatním!

Ještě plný hořkosti zabočil několikrát za roh a došel až k budově radnice. U ní stála maminka na vysoké stoličce a opatrně lámala rampouchy visící z okapu. Hesina byla vysoká, vlasy obvykle nosívala svázané do ohonu a přes ně ještě kolem hlavy šátek. Dnes měla navíc ještě pletenou čepici. Na sobě měla dlouhý hnědý plášť, který ladil s Kalovým. Dole jí vyčníval modrý okraj sukně.

Rampouchy, které lámala z okapů, byly ztuhlé nánosy bahna. Tvořily se na okrajích střech po deštích při velebouři. Když se nechaly být, postupně ztvrdly na kámen. U některých domů stály stalaktity, které vytvořila voda odkapávající pomalu z okapů. Kdyby se okapy nečistily, bylo nebezpečí, že se usazený kámen přetíží a proboří střechu.

Všimla si ho a usmála se. Tváře jí zimou zčervenaly. Měla podlouhlý obličej, výraznou bradu a plné rty. Byla hezká. Aspoň v Kalových očích. Určitě hezčí než pekařova žena.

„Táta už tě pustil z hodiny?“ zeptala se.

„Všichni ho nenávidí,“ vyhrkl Kal.

Maminka se vrátila k práci. „Kaladine, je ti třináct, tak už jsi dost starý na to, abys neříkal takovéhle hlouposti.“

„Ale je to pravda,“ trval tvrdošíjně na svém. „Zrovna před chvílí jsem slyšel ženský, jak se bavily. Že táta ukradl peníze Jasnopána Wistiowa. A že rád řeže lidi a kouká do nich a dělá věci, který jsou proti přírodě.“

„Které jsou proti přírodě.“

„Proč nemůžu mluvit jako ostatní?“

„Protože to není správné.“

„Ale pro Nanhu Terit to správný je.“

„A co si o ní myslíš?“

Zaváhal. „Je to hloupá drbna a mluví o věcech, kterým nerozumí.“

„Tak vidíš. Tak jestli se jí chceš vyrovnat, přestanu tě opravovat.“

Kal se ušklíbl. Člověk si musel dávat pozor, když mluvil s Hesinou. Ráda chytala za slovo. Opřel se o zeď radniční budovy a pozoroval, jak mu jde od úst pára. Zkusí to jinak. „Mami, proč lidi nemají tátu rádi?“

„Neřekla bych, že ho nemají rádi,“ odpověděla. „Jenom se vedle něj necítí dobře.“

„A proč?“

„Protože někteří lidi mají strach z vědění. Tvůj tatínek je učený člověk. Ví mnoho věcí, kterým jiní nerozumějí. Takže jim potom připadají temné a tajemné.“

„Jakto, když se nebojí kouzel a amuletů?“

„Těm rozumějí,“ namítla maminka klidně. „Zapálíš amulet před domem, a tak z něj vyženeš všechno zlé. Je to snadné. Ale tatínek nemá amulet, který by lidi uzdravil. On je bude nabádat, aby zůstali doma, pili hodně vody, jedli nějakou nedobrou medicínu a každý den si omývali ránu. Je to pro ně náročné. Příjemnější je nechat to osudu.“

Kal o tom přemýšlel. „Já myslím, že ho nemají rádi, protože se mu to moc často nepovede.“

„To je tak. Když nezafunguje amulet, svede se to na vůli Všemohoucího. Ale když se nepodaří tatínkovi někoho vyléčit, bere se to jako jeho chyba. Aspoň tak to lidi vidí.“ Maminka přitom stále pracovala a pod jejíma rukama padaly na zem tenké plátky kamene. „Nikdy se nestane, že by tatínka vysloveně neměli rádi − oni ho potřebují. Ale nikdy mezi ně dobře nezapadne, nikdy nebude jedním z nich. To je cena za jeho povolání. Mít v rukou život druhých je velké břemeno.“

„A co kdybych já to břemeno nechtěl? Co kdybych chtěl dělat něco normálního − třeba být pekař nebo zemědělec nebo…“ Nebo voják, dodal v duchu. Občas si potají vzal hůl, a i když už nikdy neprožil ten okamžik jako tehdy s Jostem, držet v ruce zbraň pro něho bylo obrovským povzbuzením. Vzrušovalo ho to. Naplňovalo ho to obrovskou energií.

„Myslím,“ odpověděla maminka, „že pekařům a zemědělcům není co závidět.“

„Když nic jinýho, tak mají přátele.“

„Ty je máš taky. Tien není nic?“

„Tien není kamarád, mami, Tien je brácha.“

„A to nemůže být obojí?“

Kal zvedl oči v sloup. „Víš, jak to myslím.“

Sestoupila ze stoličky a poklepala ho po rameni. „Ano, vím. Mrzí mě, že to zlehčuju. Jenže ty se sám stavíš do moc těžké pozice. Chtěl bys kamarády − ale opravdu chceš dělat to, co dělají ostatní kluci? Předčasně zestárnout, udřený a spálený sluncem?“

Kal neodpověděl.

„Člověku se vždycky víc líbí, co mají ostatní, než co má sám,“ dodala maminka. „Přines mi žebřík.“

Kal poslušně obešel radnici a přinesl žebřík, aby maminka mohla vylézt nahoru a pokračovat v práci.

„Oni si ale myslí, že táta ukradl ty sfery.“ Kal si zasunul ruce do kapes. „Že napsal ten příkaz za Jasnopána Wistiowa a donutil ho to podepsat, když už nevěděl, co dělá.“

Maminka mlčela.

„Já ty jejich lži a drby nenávidím,“ řekl Kal. „A je taky nenávidím. Za to, že si o nás vymýšlejí věci, co nejsou pravda.“

„Nesmíš je nenávidět, Kale. Oni nejsou špatní. Oni jen opakujou, co slyšeli.“ Podívala se směrem k domu starosty, který se tyčil v dálce na kopci nad městem. Vždycky když se tam Kal podíval, měl chuť zajít za Laral. Jenže když to v poslední době několikrát zkusil, nepustili ho k ní. Teď, když byl její otec mrtvý, na ni dohlížela chůva, a ta nepokládala za vhodné, aby se Laral stýkala s kluky z města.

Manžel chůvy Miliv býval hlavním komorníkem Jasnopána Wistiowa. Od něj nejspíš pocházely pomluvy Kalovy rodiny. Nikdy Kalova otce neměl v lásce. Miliv tu ale dlouho nebude. Brzy přijde nový starosta.

„Mami,“ řekl Kal, „ty sfery se nepoužívají k ničemu jinému než ke svícení. Nešlo by s nima zaplatit, abys už nemusela chodit ven dělat tuhle práci?“

„Mě práce baví,“ odpověděla a mechanicky pokračovala ve škrábání. „Vyčistí člověku hlavu.“

„Vždyť jsi mi před chvílí říkala, že jako doktor se tolik nenadřu. Že nezestárnu předčasně a nespálím se na slunci a tak!“

Chvilku zaváhala a potom se dala do smíchu. „Chytrý kluk.“

„Zmrzlý kluk,“ zavrčel a zachvěl se.

„Já pracuju, protože chci. Ty sfery nemůžeme utratit. Ty jsou na tvoje studia. A je lepší, když pracuju já, než kdyby si tatínek musel brát peníze za léčení.“

„Třeba by si nás víc vážili, kdyby si je bral.“

„Oni si nás váží dost. Ne, v tom, myslím, problém není.“ Podívala se dolů na Kala. „Ty víš, že jsme v druhém nánu.“

„Jasně,“ přisvědčil a pokrčil rameny.

„Dobrého mladého lékaře by si mohla všimnout nějaká chudší šlechtická rodina, která touží po penězích a uznání. Ve větších městech se to stává.“

Kal znovu zvedl hlavu. „To proto jsi vždycky chtěla, abych si hrál s Laral? Ty jsi mě s ní chtěla oženit, viď?“

„Byla to jedna z možností,“ odpověděla maminka a vrátila se k práci.

Nevěděl, jak se k tomu má postavit. Posledních pár měsíců mu připadalo divných. Otec ho nutil do studia, ale on potají trénoval s holí. Dvě možné cesty, kudy se vydat. Obě lákavé. Kala studium bavilo a toužil pomáhat lidem, ošetřovat jim rány a léčit je. Tatínkova práce byla ušlechtilá.

Jenže Kalovi připadalo, že kdyby mohl bojovat, mohl by udělat něco ještě ušlechtilejšího. Chránit svou zem jako velcí plavooci, hrdinové bájí. A tak se vždycky také cítil, když držel v ruce hůl.

Dvě cesty. V mnoha směrech protichůdné. A vybrat si může jen jedinou.

Maminka dál čistila okap a Kal si s povzdechem přinesl druhý žebřík a nářadí a připojil se k ní. Byl na svůj věk vysoký, ale žebřík přesto potřeboval. Všiml si, že se maminka usmívá. Nepochybně radostí, že vychovala tak ochotného syna. Ve skutečnosti však jenom potřeboval do něčeho bušit.

Jak by mu asi bylo, kdyby si vzal někoho jako Laral? Nikdy by se jí svým postavením nevyrovnal. Jejich děti by byly buď plavooci, nebo temnooci, takže by i děti mohly mít vyšší postavení než on. Určitě by měl pocit, že mezi ně nepatří. A to byl další aspekt rozhodnutí stát se lékařem. Kdyby si zvolil tuto cestu, zvolil by si život svého otce. Odlišný od ostatních, izolovaný.

Kdyby ovšem šel do války, tak by si své místo našel. Možná by se mu podařilo i zdánlivě nemyslitelné − získat Střepkord a stát se pravým plavookem. Potom by se mohl oženit s Laral, aniž by si připadal vedle ní méněcenný. Je možné, že to proto ho pořád povzbuzovala, aby se stal vojákem? Že by už tehdy myslela na tyhle věci? Kalovi tenkrát připadalo pomyšlení na to, že by se měl oženit a uvažovat o budoucnosti, hrozně neskutečné a vzdálené.

Přesto si stále připadal velmi mladý. Copak o těchhle věcech už musí skutečně přemýšlet? Ještě bude trvat přinejmenším několik let, než ho lékaři v Kharbrantu pustí k těm zkouškám. Ale jestli se místo toho má stát vojákem, měl by jít k armádě co nejdřív. Jak ale zareaguje tatínek, až se Kal sebere a půjde k rekrutům? Nevěděl, jestli by se mu dokázal podívat do těch zklamaných očí.

Jako odpověď na tyto myšlenky se odkudsi ozval Lirinův hlas. „Hesino!“

Maminka se otočila, usmála se a zandala si uvolněný pramen vlasů pod šátek. Tatínek utíkal s naléhavým výrazem po ulici. Kala náhle sevřely obavy. Kdo je kde zraněný? Proč neposlal otec pro něho?

„Co se stalo?“ zeptala se maminka a slezla dolů ze žebříku.

„Je tady, Hesino,“ odpověděl tatínek.

„Však už je na čase.“

„Kdo?“ zeptal se Kal a seskočil ze stoličky. „Kdo je tady?“

„Nový starosta, synku,“ odpověděl Lirin a v chladném vzduchu mu šly od úst obláčky páry. „Jmenuje se Jasnopán Rošon. Už není čas se převléknout, bohužel. To bychom nestihli jeho úvodní řeč. Honem!“

Všichni tři utíkali a Kalovy myšlenky a obavy se rozplynuly v naději, že se setká s novým plavookem.

„Ani nevzkázal, že přijede,“ lapal po dechu Lirin.

„Třeba je to dobré znamení,“ odpověděla Hesina.

„Třeba nemá potřebu lepit na sebe dav zvědavců.“

„Buď, anebo je netaktní. Pro Bouřepána, tohle nemám rád. Vždycky si připadám jako při hazardní hře. Padne panna, nebo orel?“

„To brzy uvidíme,“ odpověděla Hesina a podívala se na Kala. „Nenech se znepokojit tatínkovými řečmi. On je vždycky v takovýchhle chvílích hrozný pesimista.“

„Nejsem,“ ohradil se Lirin.

Podívala se na něho.

„Jmenuj mi jedinou jinou ‚takovouhle chvíli‘.“

„Na návštěvě u mých rodičů.“

Tatínek se náhle zarazil. „U všech bouří,“ zamumlal. „tak hrozně snad tohleto dopadnout nemůže.“

Kal zvědavě poslouchal. Nikdy maminčiny rodiče neviděl. Nemluvilo se o nich. Brzy doběhli všichni tři na jižní konec města. Mezitím už se tu shromáždil dav a s ním tu stál i Tien a čekal na ně. Vzrušeně mával a poskakoval.

„Kéž bych měl polovinu jeho energie,“ posteskl si Lirin.

„Držím vám místo!“ volal Tien dychtivě a ukazoval. „Tamhle u dešťových sudů. Tak honem! Nebo přijdeme o začátek!“

Tien utíkal zpátky a vylezl na sud. Zahlédlo ho několik kluků a začali se šťouchat a něco si tiše říkat, aby to Kal neslyšel. Jeden něco řekl a ostatní se Tienovi začali divoce smát. Kal se okamžitě rozzlobil. Tien si nezaslouží výsměch jenom proto, že je na svůj věk trochu menší.

Teď ale na rvačku není čas. Kal se postavil vedle sudů k rodičům. Tien se na něho usmál z barelu. Vyskládal vedle sebe několik svých oblíbených kamínků různých tvarů a barev. Kameny byly kolem nich všude, kam se podívali. A Tien byl jediný člověk, kterého znal, který na nich viděl něco zajímavého. Po chvilce zamyšlení vylezl Kal na sud − opatrně, aby nerozboural Tienovu výstavu kamenů − aby na starostův průvod lépe viděl.

Byl obrovský. Jela v něm snad desítka vozů a poslední byl krásný černý; tažený čtyřmi elegantními černými koňmi. Kal bezděky zůstal stát s očima dokořán. Wistiow měl jenom jednoho koně a ten vypadal stejně starý jako on.

Copak může jeden člověk, i když je plavook, vlastnit tolik nábytku? Kam ho všechen dá? A tolik lidí! Ve vozech jely desítky lidí a další šly podél pěšky. Kromě těchto lidí tu šly ještě desítky vojáků v lesklých krunýřích a kožených košilích. Ten plavook má i vlastní stráže.

Konečně průvod vstoupil do Kamenžáru. Muž na koni vedl vůz s doprovodem do města a zbytek výpravy zamířil ke starostově sídlu. Jak se vůz pomalu blížil k přihlížejícím, Kal cítil stále větší vzrušení. Snad přece nakonec opravdu uvidí skutečného plavooka-hrdinu. Po městě se proslýchalo, že je pravděpodobné, že nového starostu na tento post povýšil král Gavilar nebo velkokníže Sadeas za jeho zásluhy ve válkách o sjednocení Aletkaru.

Vůz se stočil stranou a zastavil dveřmi k lidem. Koně s odfrknutím zůstali stát a vozka seskočil na zem a rychle otevřel dvířka vozu. Vystoupil muž středního věku s krátkou prošedivělou bradkou. Na sobě měl pomačkaný fialový plášť střižený tak, že byl vpředu kratší − jenom do pasu − a vzadu dlouhý. Pod ním měl zlatou takamu − dlouhou rovnou sukni, která mu sahala až k lýtkům.

Takama. Nosily se už velmi málo, ale staří vojáci z města mluvili o dobách, kdy to bylo oblíbené válečnické oblečení. Kal si nikdy nepředstavoval, že je tak podobná ženské sukni. Ale i tak to bylo dobré znamení. Rošon ovšem vypadal na pravého vojáka dost staře a ochable. Ale měl meč.

Starosta se rozhlédl po davu a ve tváři měl znechucený výraz, jako by snědl něco hořkého. Za ním stáli dva lidé − mladší muž s úzkým obličejem a starší žena s vlasy spletenými do copů. Rošon si prohlížel shromážděné a potom zakroutil hlavou, otočil se a vrátil se do vozu.

Kal se zamračil. To nic neřekne? Davem zřejmě zmítaly podobné pocity. Několik lidí si začalo vzrušeně šeptat.

„Jasnopane Rošone!“ zavolal Kalův otec.

Dav ztichl. Starosta se otočil. Lidé sebou trhli a uhýbali a Kal se při pohledu do starostových tvrdých očí bezděky přikrčil. „Kdo to promluvil?“ zeptal se Rošon nízkým barytonem.

Lirin vystoupil a zvedl ruku. „Jasnopane, měl jste příjemnou cestu? Můžeme vám, prosím, ukázat město?“

„Jak se jmenuješ?“

„Lirin, Jasnopane. Jsem v Kamenžáru lékař.“

„Aha,“ poznamenal Rošon. „Ten, co nechal umřít Wistiowa.“ Zakabonil se. „Svým způsobem to je vlastně tvoje vina, že jsem skončil v téhle díře, v tomhle mizerným zapadlým koutě království.“ Zabručel, nastoupil do vozu a přibouchl za sebou dveře. Během vteřiny vozka odklidil schůdky, vyhoupl se na své místo a otočil vůz.

Kalův otec zvolna spustil zvednutou ruku dolů. V davu to okamžitě začalo šumět. Lidé mluvili o vojácích, o vozech, o koních.

Kal si sedl na sud. No jo, pomyslel si. Přece jsme mohli čekat, že voják bude strohý, ne? Hrdinové legend taky nebyli vždycky z nejzdvořilejších. Zabíjení lidí a společenská konverzace, to nejde dohromady, jak říkával Jarel.

Lirin se vracel s ustaraným výrazem ve tváři.

„Tak co?“ Hesina se snažila zachovat optimismus. „Co mu říkáš? Padla panna, nebo orel?“

„Ani jedno.“

„Jak to? Něco přece padnout muselo?“

„Tím si nejsem jistý,“ poznamenal a ohlédl se přes rameno. „Jdeme domů.“

Tien se zmateně poškrábal na hlavě. Kal naopak vážil otcova slova. Kdyby padla panna nebo orel, znamenalo by to, že je rozhodnuto. Buď o vítězství, nebo o prohře. Když nepadlo nic, musí to znamenat, že se bude házet znovu. Že se teprve uvidí.

Co padne jim… a − což je ještě důležitější − co ostatním.

26

TICHO

Jsem pronásledován. Patrně tvými přáteli ze Sedmnáctého Střepu. Věřím, že jsou nadále ztraceni, že se ženou za falešnou stopou, kterou jsem jim nechal. Budou tak spokojenější. Myslím, že nemají zdání, co se mnou udělat, kdyby mě opravdu chytili. 

„Stál jsem v temné klášterní cele,“ četla Litima. Stála u řečnického pultíku nad otevřenou knihou. „Její kouty zahaloval temný závoj, jímž světlo neproniklo. Seděl jsem na zemi a přemýšlel o temnu. O Nevídánu. Nevěděl jsem a nemohl jsem jistě vědět, co je v temnotě skryto. Když je skryto všechno, na co může člověk spoléhat jako na Pravdu?“

Litima − jedna z Dalinarových písařek − byla vysoká a kyprá, oblečená v dlouhých hedvábných fialových šatech se žlutým lemováním. Četla Dalinarovi, který stál a díval se na mapu na zdi pokoje. Pokoj byl zařízený hezkým dřevěným nábytkem a tkanými textiliemi dovezenými z Maraki. Na vysokém servírovacím stolku v rohu stála křišťálová karafa s odpoledním vínem − oranžovým, velmi slabým − a třpytila se ve světle diamantových sferů v lustrech zavěšených na stropě.

„Plameny svíček,“ pokračovala Litima v úryvku z knihy Cesta králů, která patřívala Gavilarovi. „Na polici přede mnou zcela vyhořelo dvanáct svíček. Každý můj dech rozechvěl jejich plamen. Byl jsem pro ně netvorem, který děsí a ničí. A přesto − kdybych se k nim přiblížil příliš, pohltily by mne. Můj neviditelný dech, můj pulzující život, který ze mne vychází a hned do mne opět vstupuje, by je snadno zničil, avšak mé prsty by to bez odplaty značnou dávkou bolesti nedokázaly.“

Vedle Dalinara stál Renarin ve stříbrno-modrém plášti s hvězdicovitými nárameníky, které symbolicky označovaly jeho postavení knížete. Adolin s nimi nebyl. Od jejich poslední hádky v galerii kolem sebe s Dalinarem chodili velkým obloukem a po špičkách.

„Pochopil jsem ve chvíli ticha,“ pokračovala Litima ve čtení, „že tyto plameny svíček jsou jako lidské životy. Tak křehké a zranitelné. Tak smrtelné. Když je nic neruší, září a hřejí. Když se však vymknou kontrole, dokáží zničit to, co měly osvětlovat. Jako zárodečné vatry. V každém je semeno destrukce tak mocné, že by dokázalo svrhnout města a srazit krále na kolena. Později se má mysl znovu vracela k tomuto klidnému tichému večeru, kdy jsem se zadíval do řady živých světel. A pochopil jsem. Získat něčí oddanost, to člověka nabije jako drahokam. Zároveň však získá tu hrozivou potenci ničit − nejen sebe, ale všechno ve svém dosahu.“

Litima se odmlčela. Zde pasáž končila.

„Děkuju, Jasnosti Litimo,“ řekl Dalinar. „To stačí.“

Uctivě sklonila hlavu. Pokynula své mladé svěřence, která stála na straně místnosti, a společně odešly. Kniha zůstala na pultíku.

Tato pasáž se stala jednou z Dalinarových nejoblíbenějších. Často si ji nechával předčítat a nacházel v ní uklidnění. Protože onen druhý člověk věděl a chápal, jak se on cítí. Jenže dnes mu to obvyklou útěchu neposkytlo. Jenom mu to připomnělo Adolinovy argumenty. Nebylo mezi nimi nic, o čem by Dalinar sám nepřemýšlel. Jenže to, že ho před ně postavil druhý člověk, kterému důvěřuje, jím otřáslo. Uvědomil si, že se upřeně dívá na své mapy, zmenšené kopie map visících v galerii. Vytvořil je pro něho královský kartograf Isasik Šolin.

Co když jsou Dalinarovy vidiny jenom pouhým výtvorem fantazie? Často toužebně vzpomínal na dny zašlé slávy Aletkaru. Mohly by jeho vize být jen odezvou jeho mysli na to, co v něm tyto vzpomínky vyvolávaly? Mohly odrážet jeho podvědomou touhu stát se hrdinou, nebo ospravedlňovat jeho zatvrzelou cestu za svým cílem?

Byly to znepokojivé myšlenky. Když se na ty tajemné opakované výzvy ke sjednocení podíval z jiného úhlu, velmi mu připomínaly vyhlášení Hierokracie, která se snažila dobýt svět před dvěma stoletími.

Otočil se od map a přešel pokoj. Jeho těžké boty duněly po měkkém koberci. Příliš krásném. Strávil podstatnou část svého života po vojenských táborech. Spal ve vozech, v kamenných kasárnách nebo stanech přitisknutých na závětrnou stranu skal. Ve srovnání s tím připomínalo jeho současné bydlení skutečné sídlo. Měl pocit, že by měl všechnu tu parádu zavrhnout a zlikvidovat. Jenže čeho by tím dosáhl?

Zastavil se u pultíku a přejel prsty po tlustých stránkách popsaných fialovým inkoustem. Neuměl ta slova přečíst, ale měl pocit, že je cítí, že z nich jejich význam přímo čiší jako Bouřná záře ze sferů. Že by byla příčinou jeho problémů slova této knihy? Ty vidiny začal mít několik měsíců potom, co si z ní nechal poprvé předčítat.

Spočinul rukou na chladné stránce pokryté inkoustem. Jejich domov je napjatý až k prasknutí, válka stagnuje a on se najednou nechá unést ideály a mýty, které ho zavedly až k tomu, že nechal padnout vlastního bratra. Musí být Černý Osten, kterého Aleti zrovna v této době velmi potřebují. Nepotřebují starého unaveného vojáka, který se rád vidí filozofem.

K čertu s tím vším, pomyslel si. Měl jsem pocit, že už jsem si to vyřešil! Zavřel knihu vázanou v kůži. Hřbet hlasitě zaskřípěl. Odnesl ji do knihovny a vrátil na místo.

„Otče?“ ozval se Renarin. „Můžu ti nějak pomoct?“

„Kéž bys mohl, Renarine.“ Poklepal na hřbet knihy. „Je to ironie. Tuhle knihu kdysi pokládali za jedno z největších děl politické filozofie. Věděl jsi to? Jasna mi říkala, že ji studovali králové po celém světě. A teď ji div neprohlásí za kacířskou.“

Renarin neodpověděl.

„Mimochodem, velkokníže Aladar odmítl můj návrh na spojenectví stejně jako Roion. Máš představu, koho bych měl oslovit teď?“

„Adolin tvrdí, že bychom se měli mnohem víc zabývat Sadeasovým manévrováním, které by nás mohlo zničit.“

V místnosti se rozhostilo ticho. Renarin to dělával. Nechal prostě hovor být jako nepřátelského lučištníka, který se žene za důstojníky na bitevním poli.

„Tvůj bratr si dělá starosti oprávněně,“ poznamenal Dalinar. „Jenže jít proti Sadeasovi by znamenalo podkopávat Aletkar jako království. A Sadeas ze stejného důvodu nepůjde proti nám. Adolin to pozná.“

Doufám.

Náhle se ozvalo troubení. Jeho hluboký tón se nesl přes celé Planiny. Dalinar i Renarin strnuli. Na Planinách byli spatřeni Paršendi. Za chvíli se troubení opakovalo. Třiadvacátá planina druhého sektoru. Dalinarovy hlídky usoudily, že se na ni jeho jednotka dostane nejrychleji.

Dalinar se rozběhl přes místnost a v tu chvíli všechno ostatní pustil z hlavy. Vnímal jen dusot svých těžkých bot po marakijském koberečku. Prudce otevřel dveře a utíkal dolů kamennou chodbou osvětlenou lampami s Bouřnou září.

Dveře zbrojnice byly otevřené a salutoval v nich Teleb − důstojník, který zrovna vykonával službu. Měl světle zelené oči a vysokou hrdě vzpřímenou postavu. Dlouhé vlasy měl spletené do copu a na tváři modré tetování, které ho řadilo mezi příslušníky Prakrve. Po straně seděla jeho žena Kalami na vysoké stoličce u stolu. Měla tmavé vlasy a po stranách spletené dva tenké copy sepnuté sponou. Ostatní vlasy jí volně splývaly po fialových šatech až na stůl. Byla to kronikářka a byla tu požádat o povolení zaznamenat události, k nimž se právě schylovalo. Chystala se sepsat dějiny války.

„Pane,“ řekl Teleb, „před necelými deseti minutami vylezl na planinu roklebloud.“ Ukázal na válečnou mapu, na které byly jednotlivé planiny označeny glyfy. Dalinar přistoupil k mapě a kolem se shromáždila skupinka důstojníků.

„Jak je to podle vás daleko?“ zeptal se Dalinar a třel si bradu.

„Asi tak dvě hodiny,“ odpověděl Teleb a ukázal cestu, kterou jeden z jeho mužů do mapy zakreslil. „Pane, myslím, že tentokrát máme velkou šanci. Jasnopán Aladar by musel přejít šest nedobytých planin, aby se dostal k cíli. My máme cestu v podstatě přímou. Jasnopán Sadeas by musel překonat několik velkých roklí, příliš širokých na to, aby se daly přejít pomocí mobilních mostů. Vsadím se, že to ani nebude chtít zkusit.“

Skutečně, Dalinar měl nejkratší cestu. Přesto však váhal. Od jeho poslední bitvy na Planinách uplynulo už několik měsíců. Pozornost měl nesoustředěnou a jeho vojáků bylo potřeba na ochranu cest a velkých tržišť, která vyrostla kolem táborů. Tížila ho však Adolinova slova. Připadalo mu, že teď je na bitvu ta nejnevhodnější chvíle.

Ne, pomyslel si. Ne, já to musím udělat. Když vyhraje na téhle planině, udělá moc pro morálku svých jednotek a pomůže potlačit fámy, které se šíří táborem.

„Jdeme do toho!“ prohlásil.

Několik důstojníků nadšeně vykřiklo, což byl na rezervované Alety skutečně extrémní projev.

„A váš syn, Jasnopane?“ zeptal se Teleb. Doslechl se o jejich střetu. Dalinar pochyboval, že by se ve všech deseti táborech našel jediný člověk, který o tom ještě neslyšel.

„Pošlete pro něj,“ řekl Dalinar rázně. Adolin to nejspíš potřebuje stejně jako Dalinar. Možná víc.

Důstojníci se rozprchli. Po chvíli vešli zbrojnoši. Od signálu neuplynulo ani pár minut, ale po šesti letech bojů už jela válečná mašinérie hladce setrvačností. Venku se ozvalo třetí troubení, které už svolávalo vojáky do bitvy.

Zbrojnoši mu zkontrolovali obuv − ubezpečili se, že má pevné tkaničky − a přes uniformu mu přinesli dlouhou vatovanou vestu. Potom přinesli chrániče na nohy a postavili je před něho na zem. Byly to kovové pláty přes boty, které měly velmi hrubé podrážky, aby se v nich dobře chodilo po kameni. Místnost osvětlovaly nabité safíry ve speciálních nádobách.

Dalinar si vzpomněl na svou poslední vidinu. Paprsek, na jehož brnění září glyfy. Soudobé Střepláty tak nezáří. Že by byl ten detail dílem jeho fantazie? Bylo by to možné?

Na to teď není čas, pomyslel si. Hodil nejistotu a starosti za hlavu tak, jak se to naučil zamlada ve svých prvních bitvách. Válečník se musí soustředit. Adolinovy argumenty mu neutečou. Bude na ně mít dost času, až se vrátí. Teď si nemůže dovolit o sobě pochybovat. Teď je Černý Osten.

Vklouzl do ocelových bot. Střeplát nebyl jako obyčejné brnění. Neměl nikde žádné kovové kroužky jako spoje ani kožené faldy. Střeplát měl švy tvořené navzájem složitě propojenými menšími destičkami, které do sebe dokonale zapadaly a nenechávaly žádné odkryté zranitelné místo. Nikde nedocházelo k žádnému tření. Navíc byl tento Střeplát vytvořen přímo Dalinarovi na míru.

Brnění se vždycky oblékalo od bot nahoru. Střeplát byl velmi těžký a bez energie, kterou člověku dodával, by v něm jeho nositel nemohl bojovat. Dalinar klidně stál a zbrojnoši mu zatím navlékali nástehenky a připevňovali je k částem kryjícím hýždě a pas. Potom přišla na řadu sukénka z malých propojených destiček, sahající těsně nad kolena.

„Jasnopane,“ přišel k němu Teleb. „Uvažoval jste o mém návrhu s těmi mosty?“

„Vy znáte můj názor na mosty nošené lidmi, Telebe,“ řekl Dalinar, když zbrojnoši posadili Střeplát správně na místo a upevňovali jednotlivé díly na ruce. V tu chvíli už cítil sílu, kterou mu Střeplát začal dodávat.

„Nemuseli bychom malé mosty používat přímo v boji,“ namítl Teleb. „Ale jen, abychom se dostali na příslušnou planinu.“

„Stejně bychom ale před tou poslední roklí museli čekat na most s čalami,“ poznamenal Dalinar. „Takže nejsem zdaleka přesvědčený, že by nás mostaři dostali na místo dřív.“

Teleb vzdychl.

Dalinar se zamyslel. Dobrý důstojník přijme rozkaz a uposlechne, i když s ním nesouhlasí. Vynikající důstojník však ještě kromě toho přichází s návrhy.

„Tak si postavte a vycvičte jednu mostařskou jednotku,“ řekl nakonec. „Uvidíme. Třeba bude rozdíl pár minut a zrovna ty budou rozhodující.“

Teleb se usmál. „Děkuji, pane.“

Dalinar mávl levou rukou, protože na pravé pracovali zbrojnoši. Zaťal pěst. Šlo to i v kovové rukavici. Destičky do sebe dokonale zapadaly. Ještě límec na krk, nárameníky a helmu na hlavu.

Dalinar se zhluboka nadechl a cítil, jak se ho zmocňuje Zápal pro blížící se boj. Pevným a klidným krokem vyšel ze zbrojnice. Příslušníci družiny a služebnictva se před ním rozprchli a uvolnili mu cestu. Mít na sobě Střeplát po tak dlouhé přestávce mu najednou připadalo jako probudit se rozespalý a zmatený ze spánku. Pružnost kroku a hybná síla, kterou mu jeho výstroj dávala, jako by ho ponoukaly, aby se rozběhl chodbou a −

A proč ne?

Rozběhl se. Teleb a ostatní překvapeně vykřikli a běželi, aby mu stačili. Dalinar jim snadno unikl, proběhl hlavním vchodem celého komplexu a vrhl se z dlouhého schodiště, které vedlo dolů od jeho místností. Letěl vzduchem, smál se a jásal, než dopadl na zem. Síla jeho doskoku rozdrtila kámen pod ním, když se přikrčil, aby vyrovnal sílu dopadu.

Před sebou měl úhledné řady kasárenských domků, rozbíhající se paprskovitě kolem důstojnické jídelny uprostřed každé sekce. Jeho důstojníci v šoku doběhli nahoru na schodiště a s úžasem se dívali za ním dolů. Byl s nimi i Renarin. Na sobě měl uniformu, kterou do bitvy nikdy nenosil. Stál nahoře a rukou si stínil oči proti světlu.

Dalinar si připadal hloupě. Copak je nějaký mladíček, který má na sobě Střeplát poprvé v životě? Tak dost hraní a do práce.

Cestou ho zdravil vrchní velitel pěchoty Peretom. „Službu má druhý a třetí prapor, Jasnopane. Jednotky se připravují k pochodu.“

„První mostní jednotka je nastoupená, Jasnopane,“ hlásil vrchní velitel mostařů Havarah. Byl menší postavy a jeho tmavá pleť a křišťálově průhledné nehty prozrazovaly herdazijskou krev. „Ašelem hlásí, že lučištníci jsou připraveni.“

„A jezdectvo?“ zeptal se Dalinar. „A kde je můj syn?“

„Tady, otče,“ ozval se známý hlas. Davem se k němu prodíral Adolin ve Střeplátu v hlubokém kholinském odstínu tmavé modři. Hledí helmy měl zvednuté a v očích dychtivý výraz, i když okamžitě stočil pohled, jakmile se očima setkal s Dalinarem.

Dalinar zvedl ruku a umlčel několik důstojníků, kteří se mu chystali podat hlášení. Došel k Adolinovi. Ten zvedl hlavu a podíval se mu do očí.

„Řekl jsi, co jsi uznal za vhodné,“ poznamenal Dalinar.

„A nelituju toho,“ odpověděl Adolin. „Ale mrzí mě, jakým způsobem a na jakém místě jsem to řekl.“

Dalinar přikývl a to stačilo. Zdálo se, že se Adolinovi ulevilo, jako by se zbavil břemene, které ho celou dobu tížilo. Dalinar se vrátil k důstojníkům. A za okamžik už s Adolinem spěšně odváděli celou výpravu na seřadiště. Dalinar si přitom všiml, jak Adolin mává mladé ženě v červených šatech a s krásným složitým účesem, která stála po straně.

„To je − ehm −“

„Malaša?“ poznamenal Adolin. „Ano.“

„Sluší jí to.“

„To ano. Ale zlobí se, že jsem ji dnes nevzal s sebou.“

„Ona chtěla jít do bitvy?“

Adolin pokrčil rameny. „Prý je zvědavá.“

Dalinar neodpověděl. Bitva je mužská záležitost. Žena, která chce na bitevní pole, je jako… no, jako kdyby muž chtěl číst. Je to prostě nepřirozené.

Vpředu na seřadišti už se formovaly jednotky a k Dalinarovi pospíchal podsaditý světlooký důstojník. Měl aletské tmavé vlasy s rudými skvrnami a dlouhé rudé vousy. Vrchní velitel jezdectva Ilamar.

„Jasnopane,“ řekl, „omlouvám se za zpoždění. Jezdci jsou v sedlech. Jsme připraveni vyrazit.“

„Tak jdeme,“ odpověděl Dalinar. „Všechny jednotky −“

„Jasnopane!“ ozval se hlas.

Dalinar se otočil. Přicházel za ním jeden z jeho poslů. Došel až k němu, zasalutoval a řekl: „Velkokníže Sadeas žádá o vstup do vašeho tábora!“

Dalinar se podíval na Adolina. Tvářil se zasmušile.

„Zdůvodňuje to královým příkazem k vyšetřování,“ dodal posel.

„Pusťte ho,“ řekl Dalinar.

„Ano, Jasnopane.“ Posel se otočil a odcházel. Připojil se k němu jeden z nižších důstojníků, Moratel, aby Sadease přivítal a uvedl do tábora. Moratel měl v Dalinarově družině nejnižší postavení, takže bylo všem zřejmé, že Dalinar pošle jeho.

„Co asi chce Sadeas tentokrát?“ zeptal se Dalinar tiše Adolina.

„Naši krev. Teplou, možná přislazenou troškou talvovice.“

Dalinar se zašklebil a společně procházeli kolem seřazených vojenských jednotek. Muži působili dychtivě a nedočkavě, kopí drželi vysoko zvednutá. Po stranách stáli se sekerami na ramenou tmavoocí důstojníci. Vpředu pofrkávaly čaly a hrabaly nohama po kamenech. Byly zapřažené do několika obrovských mobilních mostů.

Štolbové drželi připraveného Šviháka a Adolinova bílého hřebce Prince. Ryšádijci žádnou velkou péči nevyžadovali. Jednou Švihák rozkopl vrata stáje a dostal se ven na seřadiště ještě dřív, než ho stačil sluha připravit. Dalinar poplácal černého hřebce po šíji a vyšvihl se do sedla.

Přehlédl seřadiště a potom zvedl ruku a chystal se dát povel k odchodu. Všiml si však, že se k seřadišti blíží skupina jezdců na koních. Vpředu jela postava v tmavě červeném Střeplátu. Sadeas.

Dalinar potlačil povzdech a dal povel vyrazit. On sám však na Sadease počkal. Adolin vyrazil na Princi, aby se připojil, a Dalinara míjel s pohledem, v němž bylo ujištění; „neboj se, budu se chovat slušně“.

Sadeas byl jako vždycky oblečen podle poslední módy, výstroj pestrobarevnou, helmu zdobenou úplně jinými vzory než minule. Tentokrát měl helmu zdobenou diskem v podobě růžice s paprsky. Vypadala téměř jako královská koruna.

„Jasnopane Sadeasi,“ řekl Dalinar, „v tuto chvíli bohužel není zrovna vhodná doba pro vyšetřování.“

„Bohužel,“ odpověděl Sadeas a zastavil koně, „Jeho Veličenstvo vskutku netrpělivě čeká na určitá fakta a já nemůžu své vyšetřování zastavit, ani v případě útoku na planinu. Potřebuji vyslechnout někeré vaše vojáky. Udělám to cestou.“

„Vy jdete s námi?“

„A proč ne? Nezdržím vás.“ Podíval se na čaly, které se zvolna daly do pohybu, zapřažené do obrovských mostů. „Myslím, že nemám šanci vás zdržet, i kdybych se plazil.“

„Naši vojáci se potřebují soustředit na boj, Jasnopane,“ namítl Adolin. „Teď by je nemělo nic vyrušovat.“

„Králova vůle je ovšem prvořadá,“ odpověděl Sadeas a ani se na Adolina nepodíval. „Chcete předložit písemný příkaz? Jistě mě neodmítnete.“

Dalinar se svému bývalému příteli podíval do očí a snažil se jimi proniknout až do jeho duše. Jeho tvář tentokrát postrádala obvyklý ironický úsměv, typický v situacích, kdy měl pocit, že se mu daří podle jeho představ. Uvědomuje si, že Dalinar jeho výrazu rozumí, a snaží se své skutečné pocity skrýt? „Není potřeba nic předkládat, Sadeasi. Máte mé muže k dispozici. Když budete něco potřebovat, řekněte. Adoline, pojď se mnou.“

Dalinar obrátil Šviháka a cválal dolů za pochodujícím vojskem. Adolin ho váhavě následoval a Sadeas zůstal za nimi se svou družinou.

Začal dlouhý pochod. Stálé mosty, které přecházeli, byly Dalinarovy, udržovali a střežili je jeho vojáci a hlídky a spojovaly planiny, které patřily jemu. Sadeas jel mezi nimi uprostřed dvoutisícové jednotky vojáků. Pravidelně posílal sluhu pro některé z vojáků a nechával si je vytáhnout z formace.

Dalinar se duševně připravoval na nadcházející bitvu. Mluvil se svými důstojníky o dispozicích planin, přijímal hlášení o tom, kde konkrétně se roklebloud usadil, aby se zakuklil, vysílal hlídky, aby sledovaly Paršendy. Hlídky chodily s dlouhými tyčemi a s jejich pomocí se dostávaly z jedné planiny na druhou.

Nakonec došla Dalinarova jednotka k místu, kde permanentní mosty končily. Tady se zastavila a čekala, až budou spuštěny mobilní mosty tažené čalami. Obrovské manipulační mechanismy připomínaly strážní věže na obrovských kolech, zpevněné v místech, kde s mostem manipulovali vojáci. U rokle vypřáhli čaly, ručně posunuli celý mechanismus dopředu a vzadu upevnili páku, s níž most spustí dolů. Jakmile byl dole, celé zařízení od mostu odpojili a přetáhli na druhou stranu. Most byl konstruován tak, aby mohli mechanismus připojit a uzamknout i z druhé strany, most zvednout a znovu zapřáhnout čaly.

Byl to zdlouhavý a složitý proces. Dalinar všechno sledoval z koňského hřbetu a přitom poklepával prsty na vepřovicové sedlo. Přešli první rokli. Možná měl Teleb pravdu. Možná by se přece jen přes tyto první rokle mohli dostávat přes lehčí přenosné mosty a velký pojízdný most nechat až na poslední přechod před útokem.

Dusot kopyt o kámen oznamoval čísi příchod. Dalinar se otočil a čekal Renarina, ale místo toho přijel Sadeas.

Proč Sadeas tolik stál o místo velkoknížete pro informace a proč se tolik zaměřil na tu záležitost s prošoupaným řemenem od sedla? Že by se snažil vzbudit nějaké falešné zdání Dalinarovy viny?

Ale ty vidiny mě nabádají k tomu, abych mu věřil, řekl si Dalinar pevně. Byl si jimi však čím dál méně jistý. Do jaké míry si troufne je poslouchat?

„Vaši vojáci jsou vám dost oddaní,“ poznamenal Sadeas, když dorazil až k němu.

„Oddanost je ve vojsku základní zákon,“ odpověděl Dalinar. „Dělalo by mi velkou starost, kdyby tento základní zákon vojáci neakceptovali.“

Sadeas vzdychl. „Opravdu, Dalinare, to musíte být pořád takový farizej?“ Dalinar neodpověděl.

„Je zajímavý, jak velký vliv má velitel na své muže,“ pokračoval Sadeas. „Většinou jsou jako vaše malé kopie. Uzlíček emocí, pečlivě zabalený a svázaný, až dokud není z toho tlaku úplně ztuhlý. V některých věcech jsou si hrozně jistí a v některých přesně naopak.“

Dalinar zaťal zuby. Co to tu se mnou hraješ, Sadeasi? 

Sadeas se usmál, naklonil se dopředu a ztišil hlas. „Nejradši byste po mně skočil, co? Pamatuju se, jak jste vždycky nesnášel, když někdo naznačil, že jste nejistej v kramflecích. Zamlada to obvykle skončilo tím, že se něčí hlava válela po kameni.“

„Zabil jsem mnoho lidí, kteří si smrt nezasloužili,“ řekl Dalinar. „Lidé by se neměli bát, že přijdou o svou hlavu jen proto, že někdo jiný vypil příliš číší vína.“

„Snad,“ odpověděl Sadeas zlehka. „Jenže vy už teď ani neumíte upustit páru jako dřív. Copak ve vás uvnitř nekypí, jako když je člověk zavřený někde v bubnu? A buší na něj a škrábe, aby se dostal ven?“

„Ano,“ odpověděl Dalinar.

Zdálo se, že to doznání Sadease překvapilo. „A co Zápal, Dalinare? Cítíte ho ještě vůbec někdy?“

O Zápalu a nutkání k boji lidé příliš nemluvili. Byla to niterná záležitost. „Cítím všechno, o čem mluvíte, Sadeasi,“ odpověděl Dalinar. „Ale nedávám to najevo. Emoce sice dělají člověka člověkem, ale měřítkem jeho skutečné síly je to, jak je umí ovládat. Nemít city znamená být mrtvý, ale projevovat je hned všechny znamená být dětinský.“

„To zase zavání nějakým citátem, Dalinare. Z té Gavilarovy učebnice mravů, že?“

„Ano.“

„A nevadí vám, že nás Paprsky zradili?“

„To jsou legendy. Odrození je příliš stará událost, temný dávnověk. Proč skutečně odešli? To nikdo neví.“

„Víme toho dost. Snažili se pomocí triků imitovat Vysoké síly a předstírat svaté poslání. Když se na ty jejich podvody přišlo, tak utekli.“

„Jejich moc nejsou žádné lži. Je skutečná.“

„Jo?“ namítl Sadeas pobaveně. „A vy to víte? Neříkal jste náhodou, že to je šerej dávnověk? Když teda měli tak zázračnou moc, tak proč ji tu po sobě nenechali? Kam se ty jejich schopnosti poděly?“

„Nevím,“ odpověděl Dalinar tiše. „Třeba jich už nejsme hodni. Prostě si je nezasloužíme.“

Sadeas se ušklíbl a Dalinar by si byl nejraději ukousl jazyk. Všechno, co řekl, bylo podepřeno pouze jeho vidinami. Jenže jakmile Sadeas něco znevažoval, měl instinktivní potřebu se toho zastat.

Tohle si nemůžu dovolit. Musím se soustředit na tu bitvu, co máme před sebou.

„Sadeasi,“ řekl, odhodlaný změnit téma. „Musíme se víc snažit o sjednocení táborů. Potřebuju v tomhle vaši pomoc. Jako velkoknížete pro informace.“

„A to jakou?“

„A to takovou, jaká bude potřeba. Pro budoucnost Aletkaru.“

„To ale přesně dělám, příteli,“ odpověděl Sadeas. „Zabíjím Paršendy. Dobývám slávu a bohatství našemu království. Mstím se. Budoucnosti Aletkaru by prospělo, kdybyste přestal mrhat čas v táboře − a mluvit o útěku z boje jako zbabělec. Pro Aletkar by bylo zdaleka nejlepší, kdybyste se zase začal chovat jako velký muž.“

„Dost, Sadeasi!“ řekl Dalinar rázně a hlasitěji, než měl v úmyslu. „Dal jsem vám povolení ke vstupu do svého tábora za účelem vyšetřování, a ne, abyste mě zesměšňoval!“

Sadeas se ušklíbl. „Ta kniha zničila Gavilara. A teď dělá to samé vám. Posloucháte ty úryvky tolik, že máte plnou hlavu iluzí. Podle Kodexu nikdy nikdo nežil.“

Dalinar pohrdavě mávl rukou a obrátil Šviháka. „Nemám čas na vaše jedovatosti, Sadeasi.“ Pobídl koně a odcválal, rozzlobený na Sadease a ještě víc na sebe, že se neovládl.

Přešel most. Sadeasova slova mu nešla z mysli. Vybavil se mu den, kdy stál s bratrem u Beznadějných hříchů Kholinaru.

Dnes je najednou všechno jinak, Dalinare, řekl tehdy Gavilar. Teď vidím věci jinak, než jsem je viděl dřív. Kéž bych ti mohl ukázat, jak to myslím.

To bylo tři dny před jeho smrtí.

* * *

Deset úderů srdce.

Dalinar zavřel oči a soustředil se na dech − pomalu, klidně dýchat. Stál před mostem. Zapomeň na Sadease. Zapomeň na vidiny. Zapomeň na strach a starosti. Soustřeď se jenom na tlukot vlastního srdce.

Poblíž hrabaly čaly tvrdýma nohama do kamene. Do tváře mu foukal vítr a nesl s sebou vlhkou vůni. Tady to vždycky bylo takhle cítit. Byla to vlhká bouřná oblast. Ozývalo se řinčení zbraní a vrzání kůže. Dalinar zvedl hlavu k obloze. Srdce mu bilo jako zvon. Zavřel oči. Proti jasnému slunečnímu světlu viděl červeně svá oční víčka.

Muži se přesouvali, volali, kleli, tasili meče a zase je zasouvali do pochev, zkoušeli pevnost luků. Cítil to jejich napětí, netrpělivost spojenou s očekáváním. Kolem nich se začali hemžit spreni nedočkavosti. Jednou stranou byli spojeni s kameny a druhou vláli ve vzduchu. Mezi nimi se tu a tam objevili i spreni strachu.

„Jsi připraven?“ zeptal se Dalinar vlídně. Začínal být dychtivý. Předstupeň Zápalu.

„Ano,“ odpověděl Adolin odhodlaně.

„Ty si nikdy nestěžuješ na to, jak útočíme,“ poznamenal Dalinar ještě se zavřenýma očima. „Nikdy jsi nezpochybnil můj postup.“

„Tak to má být. Jsou to i moji vojáci. Co by mělo za smysl být Střeponošem, kdybych nemohl vést vojsko do útoku?“

V Dalinarově hrudi zazvonil desátý úder srdce. Když zhmotňoval Střepkord, vždycky údery srdce slyšel. Bez ohledu na okolní hluk. Čím rychleji srdce bilo, tím dřív meč získal. Čím byl tedy dychtivější, tím dříve byl ozbrojen. Byl to záměr, nebo jen nějaký vrtoch Střepkordu?

V ruce pocítil dobře známou váhu.

„Jdeme,“ vykřikl a otevřel oči dokořán. Sklapl hledí helmy. Totéž udělal i Adolin. Jakmile byla helma uzavřená, začala uvolňovat Bouřnou záři a zprůhledněla. Společně vyrazili od masivního mostu − dva Střeponoši bok po boku − jeden v modrém a druhý v břidlicově šedém.

Tělem mu pronikala energie Střeplátu. Řítil se po kamenech. Rukama pohyboval v rytmu kroků. Okamžitě se proti nim rozletěla sprška šípů, které vystřelili Paršendi klečící na protější straně rokle. Dalinar si zakrýval rukou otvory v hledí. Šípy mu létaly kolem hlavy, některé skřípěly o kov Střeplátu, jiné se po nárazu na něj lámaly. Jako by běžel proti krupobití.

Adolin vyrazil zprava s dunivým válečným pokřikem, jehož sílu tlumila helma. Když se dostali až na kraj rokle, dal Dalinar ruku dolů, i když šípy stále ještě létaly. Potřeboval dobře odhadnout vzdálenost. Propast byla široká jen pár desítek centimetrů.

Skočil.

Chvíli letěl vzduchem nad černou roklí, kapuce mu vlála na zádech a kolem hlavy mu létaly šípy. Vybavil si létající Paprsek ze svých vidin. Jeho let však nebyl tak mystický, byl to jen obyčejný skok Střeponoše. Přeletěl rokli a dopadl na zem na druhé straně. Při dopadu se prudce rozmáchl mečem a srazil k zemi tři Paršendy najednou.

Oči jim zčernaly, vznesl se nad nimi kouř a upadli na zem. Vzduchem létaly kousky brnění a zbraní, které rozbil jeho Střepkord. Jako obvykle rozetnul všechno neživé, ale když se setkal s živou tkání, zamlžil se, jako by se měl rozplynout.

Bylo tak snadné řezat ocel, ale když meč narazil na lidské tělo, měl Dalinar pocit, jako by držel Střepkord z kouře. Dokud udržoval meč v pohybu, nemohl ho zasáhnout žádný neživý předmět; každý takový rozdrtil a vyhodil do vzduchu.

Dalinar se otočil a rozmáchl se mečem. Meč jako by zasahoval rovnou duše. Paršendi padali mrtví na zem, jakmile se s ním ocitli v kontaktu. Podobný účinek mělo i kopnutí botou ve Střeplátu. Dokázalo odmrštit soupeřovo tělo mnoho metrů daleko.

Adolin zaútočil o kus dál, několikrát se prudce otočil a zaujal bojovou pozici. Vrazil ramenem do skupiny lučištníků a rozhodil je na všechny strany. Chytil Střepkord pevně oběma rukama a rozmáchl se stejně jako Dalinar a srazil najednou šest nepřátel.

Paršendi zpívali a mnozí byli ozdobeni korálky, v nichž zářily malé nebroušené drahé kameny. Paršendi vždycky v boji zpívali. Jejich zpěv se měnil, když odkládali luky a brali sekery, meče nebo hole. S novým popěvkem se teď vrhli proti oběma Střeponošům.

Dalinar se postavil do optimální vzdálenosti od Adolina tak, aby Adolin chránil jeho zranitelná místa, ale ne moc blízko. Oba se pustili do boje. Zpočátku se drželi kraje rokle a sráželi Paršendy, kteří se je zoufale snažili zatlačit jen pouhou početní převahou. To byla jejich jediná šance, jak nad Střeponoši zvítězit. Dalinar s Adolinem byli sami, bez svých stráží. Přeskok rokle a pád, který po něm následoval, by člověk bez Střeplátu nepřežil.

Cítil, jak v něm sílí Zápal. Odkopl další mrtvé tělo, i když víc místa kolem sebe nepotřeboval. Všiml si, že Paršendy přivádí k zuřivosti, když hýbou s jejich mrtvými. Kopl do dalšího těla a dráždil je, lákal je k sobě blíž, i když často bojovali ve dvojicích.

Srazil k zemi první skupinu, která se k němu přiblížila a zlostně prozpěvovala o tom, jak se chovají k jejich mrtvým. Když se přiblížili až k němu, Adolin na ně začal útočit. Rád používal taktiku střídavého držení meče v jedné ruce a v obou. Do cesty mu padala mrtvá těla Paršendů, úlomky kostí a zbraní, které se střetly s jeho mečem. Všude kolem stříkala paršendská oranžová krev. Adolin odkopl další mrtvolu a chopil se Střepkordu.

Zcela podlehl Zápalu. Dodával mu energii, koncentraci a sílu. Válečná euforie sílila. Už dlouho nebyl v bitvě. Plně se soustředil. Musí víc útočit, vyvinout na Paršendy větší tlak, ovládnout víc planin a získat víc živokamů.

Dalinar je Černý Osten. Je to přírodní síla, kterou nic nezastaví. Je to ztělesnění smrti. Je to −

Potom se však dostavila náhlá prudká změna. Udělalo se mu zle, až zalapal po dechu, a cítil se najednou zhnusen. Uklouzl; jednak šlápl do kaluže krve a jednak mu podklesla kolena.

Začal ho děsit pohled na ta mrtvá těla, která měl pod sebou. Oči shořelé na uhlíky. Těla pokroucená a kosti rozlámané tam, kde je Adolin uhodil pěstí. Lebky děravé a kolem nich kusy útrob a mozků. Byla to jatka. Zápal ho opustil stejně rychle, jako přišel.

Jak se může člověk radovat z něčeho takového?

Okamžitě ho obklopili Paršendi. Ve vteřině u něho stál Adolin a zaútočil na ně hbitěji než kdokoli, koho Dalinar kdy viděl. Adolin se se Střepkordem v ruce stával skutečným mistrem jako malíř s paletou, na níž je jen jedna barva. Útočil zručně a zkušeně a nutil Paršendy k ústupu. Dalinar zakroutil hlavou a namáhavě se postavil a nabral rovnováhu.

Přinutil se vrátit do boje a znovu cítil, jak se ho zmocňuje Zápal. Okamžitě se jím nechal pohltit. Nevolnost pominula a vrátily se mu reflexy bojovníka. Vrhl se mezi útočící Paršendy a mával mečem na všechny strany širokými agresivními pohyby.

Tohle vítězství potřebuje. Pro sebe, pro Adolina a pro své vojsko. Proč se najednou tak zděsil? Paršendi zavraždili Gavilara. Proto je správné je zabíjet.

Je voják. Bojovat je jeho práce. A dělá ji dobře.

Zdolal paršendský předvoj a zahnal ho zpátky mezi paršendské jednotky, které se začaly spěšně a zmateně formovat. Dalinar ustoupil a díval se na mrtvá těla kolem sebe a na jejich zčernalé oči. Z některých ještě stoupal kouř.

Najednou se mu však zase vrátila ta nevolnost a pocit hnusu.

Život končí tak rychle. Střeponoš je ztělesněná zkáza. Největší síla na bojišti. Kdysi tyto zbraně poskytovaly ochranu, jako by mu našeptával vnitřní hlas.

O kousek dál s hlasitým třeskem dopadly na místo tři mosty a začalo přes ně přecházet jezdectvo vedené velitelem Ilamarem. Ve vzduchu se mihlo pár téměř neviditelných větrných sprenů. Adolin volal a sháněl koně a Dalinar jen stál na místě a díval se na mrtvé. Paršendská krev měla oranžovou barvu a zatuchlý pach. Avšak jejich tváře − černo-červeně nebo bílo-červeně mramorované − vypadaly jako lidské. Dalinara prakticky vychovala paršská chůva.

Život před smrtí.

Co je to za hlas?

Ustoupil za rokli k místu, kde seděl Sadeas − daleko z dosahu paršendských luků − se svou družinou. Dalinar cítil v pohledu svého bývalého přítele nesouhlas. Dalinar a Adolin se dalším riskantním skokem vrhli přes rokli. Útok, který by podnikl Sadeas, by stál víc životů. Kolik životů by ale stálo Dalinarovu armádu, kdyby jeden z jejích dvou Střeponošů skončil na dně rokle?

Švihák přeběhl most společně s vojáky a za jejich velkého povzbuzování. Zpomalil až u Dalinara a ten se chopil otěží. Teď ho potřebují. Jeho lidé umírají. Teď není čas se rozmýšlet.

Vyskočil silou, kterou mu dodával Střeplát, a dosedl na koně. Vysoko zvedl Střepkord a vrhl se do bitvy zabíjet pro své lidi. To ale nebylo to, za co Paprsky bojovali. Ovšem bylo to aspoň něco.

* * *

Bitvu vyhráli.

Unavený Dalinar ustoupil stranou a Adolin šel pro živokam. Kukla vypadala jako obrovský podlouhlý skalní pupen, dlouhý tak padesát metrů a spojený s hrbolatou kamennou zemí čímsi, co připomínalo bahno. Všude kolem ležela mrtvá těla, některá lidská, jiná paršendská. Paršendi se snažili rychle dostat do kukly a utéct, ale podařilo se jim v ní udělat jen několik prasklin. Tady, v bezprostřední blízkosti kukly, byly boje nejhorší. Dalinar se opřel o skálu, sundal si helmu a chladil si v mírném vánku zpocené čelo. Slunce měli vysoko nad hlavou. Bitva mohla trvat tak dvě hodiny.

Adolin usilovně pracoval na kukle a Střepkordem opatrně ořezával vrchní vrstvy. Potom ho zabodl dovnitř, zabil rokleblouda, který byl uvnitř, ale vyhýbal se místu s živokamem.

Jakmile byl roklebloud mrtvý, mohl ho Střepkordem rozřezat. Vystříkla z něho nachová krev a Adolin se konečně dostal k živokamu. Za hlasitého povzbuzování vojáků vyndal živokam ven. Nad armádou se jako světelná klenba vznášely stovky sprenů slávy.

Dalinar odcházel a v levé ruce držel helmu. Přešel bojiště a míjel lékaře, kteří se starali o raněné, a skupiny, které odnášely mrtvé k mostům. K čalám byly připřažené sáně a na těch je odvezli do tábora ke spálení.

Ještě více bylo mrtvých Paršendů. Když se na ně teď Dalinar díval, nebyl už ani znechucený, ani vzrušený. Jenom vyčerpaný.

Zúčastnil se desítek bitev, možná stovek. Ještě nikdy nepocítil to, co dnes. Ten hnus, který ho odváděl od bitvy a který ho málem stál život. V bitvě bylo nezbytně nutné plně se soustředit na to, co člověk dělá.

Jeho Zápal byl mnohem slabší než v předchozích bitvách a nebojoval zdaleka tak dobře jako dřív. Tato bitva mu měla přinést jasno. Naopak však jen umocnila problémy. Pro mé drahé předky, pomyslel si, když stoupal na skalnatý vrch, co se to se mnou děje? 

Ta slabost, co ho dnes přepadla, mohla být posledním a nejpádnějším Adolinovým argumentem − a zdaleka nejen Adolinovým − v jeho neprospěch. Stál na vršku kopce a díval se k východu, směrem k Počátku. Proč? Co to bylo…

Strnul, když si všiml na nedaleké planině skupiny Paršendů. Hlídka se na ně nedůvěřivě dívala. Byli to vojáci. Dalinarovi lidé však už jsou pryč. I když dnes zabili spoustu Paršendů, velká většina se jich rozutekla, když viděli, že utrpí v bitvě porážku. Toto jejich chování bylo také jedním z důvodů, proč trvala válka tak dlouho. Paršendi chápali strategický význam ústupu.

Paršendští vojáci stáli v řadách v bojových dvojicích. V jejich čele stála postava v lesklém paršendském Střeplátu. I na tu dálku vypadal Střeplát velmi odlišně od ostatní výstroje.

Ten Střeponoš tu ale v bitvě nebyl. Proč tedy přišel teď? Copak přišel pozdě?

Postava ve Střeplátu i paršendští vojáci se otočili a odcházeli. Skákali přes rokle a utíkali směrem k táboru uprostřed Planin, který z Dalinarova místa nebyl vidět.

27

SLUŽBA V ROKLI

Jestli ti cokoliv z toho, co jsem řekl, dává nějaký smysl, věřím, že je odvoláš. Nebo mě možná překvapíš a požádáš je, aby konečně jednou udělali něco produktivního. 

Kaladin rázně vešel do lékárníkova krámku a hlasitě za sebou přibouchl dveře. Stejně jako minule se lékárník snažil působit dojmem slabého staříka. Přišel o holi, a až když Kaladina poznal, napřímil se. „Jo to jste vy.“

Trvalo to dva dny. Dlouhé dny strávené prací a výcvikem − teď už společně s Teftem a Skálou. Večery strávené u první rokle vymačkáváním stébel kružníku. Gaz je včera večer viděl a začínal mít podezření. S tím ovšem nemohli nic dělat.

Dnes byla čtvrtá mostní povolána k výběhu. Naštěstí doběhli před Paršendy a ani jedna mostní jednotka neutrpěla žádné ztráty. Hůř se dařilo aletským vojenským jednotkám. Paršendům podlehly a mostní jednotky byly nucené vést unavené, rozzlobené poražené vojáky zpátky do tábora. Kaladinovi bylo v očích vidět únavu, protože se místo spaní zabýval kružníkem. Nepřetržitě mu kručelo v žaludku, protože jedl polovinu toho, co by potřeboval, a o zbytek se dělil s raněnými. To všechno ale dnes skončí. Lékárník došel k pultu a Kaladin se k němu postavil z protější strany. Syl vletěla do místnosti a změnila se z průsvitné stuhy do podoby dívky. Dělala přemety jako akrobat a ladným pohybem dosedla na stůl.

„Co potřebujete?“ zeptal se lékárník. „Další obvazy? Můžu zase −“

Zmlkl, když Kaladin položil na stůl středně velkou lahvičku. Měla prasklé hrdlo, ale korková zátka v ní držela. Vzal ji do ruky. V lahvičce byla bílá kružníková míza. První mízou, kterou získali, ošetřil rány Lejtenovi, Dabbidovi a Hobberovi.

„Co to je?“ zeptal se lékárník, posunul si brýle na nose a sklonil se nad stůl. „Nesete mi něco k pití? Já nepiju. Nedělá mi to dobře na žaludek.“

„To není žádný likér, to je kružníková míza. Říkal jste, že je drahá. Kolik byste za tohle dal?“

Lékárník přimhouřil oči a naklonil se blíž a čichl k lahvičce. „Kde jste to vzali?“

„Vymačkali z kružníku, co roste kolem tábora.“

Lékárník se zachmuřil. Potom pokrčil rameny. „Obávám se, že je bezcenná.“

„Cože?“

„Planý kružník nemá sílu.“ Lékárník lahvičku zazátkoval. Domkem lomcoval silný vítr, foukal dovnitř pode dveřmi a míchal vůně prášků a vodiček, které nabízel lékárník k prodeji. „Je prakticky nepoužitelná. Dám vám za ni dva čistý marky, když budu hodně štědrý. Budu to muset destilovat. A když budu mít štěstí, dostanu z toho možná tak pár lžic.“

Dva marky! pomyslel si Kaladin zoufale. Po třídenní úmorné práci tří lidí, kteří kvůli tomu tři noci nespali? A to všechno za cenu jednodenní mostařské výplaty?

Ale ne. U Lejtena ta míza fungovala, hnilobní spreni zmizeli a infekce ustoupila. Kaladin přimhouřil oči. Lékárník vylovil z měšce dva marky a položil je na stůl. Jako všechny sfery byly na jedné straně ploché, aby se nekutálely.

„No,“ poznamenal lékárník a třel si bradu, „dám vám tři.“ Vytáhl další mark. „Aby ta vaše práce nebyla tak zbytečná.“

„Kaladine,“ utrousila Syl, soustředěná na lékárníka. „On je nervózní. Mně se zdá, že lže!“

„Já vím,“ odpověděl Kaladin.

„Jak to?“ podivil se lékárník. „Jestli víte, že je ta míza bezcenná, tak proč jste se s ní tolik mořili?“ Sáhl po lahvičce.

Kaladin ho chytil za ruku. „Dostali jsme z každýho stonku aspoň dvě kapky, někdy víc.“

Lékárník se zamračil.

„Posledně jste mi říkal, že když budu mít štěstí, vymáčknu ze stonku jednu kapku. A proto že je ta míza tak drahá. Neříkal jste vůbec nic o tom, že by byl nějaký planý kružník a že by byl slabší.“

„Protože mě nenapadlo, že byste ho chtěli zkusit nasbírat a…“ Když se mu Kaladin upřeně podíval do očí, zmlkl.

„Vojáci o tom nevědí, co?“ zeptal se Kaladin. „Netuší, jak cenné rostliny rostou kolem tábora. Vy je natrháte, prodáte mízu a vyděláte majlant, protože vojsko spotřebuje hektolitry dezinfekce.“

Starý lékárník zaklel a dal ruku zpátky. „Nevím, o čem mluvíte.“

Kaladin si vzal lahvičku. „A když půjdu do lékařskýho stanu a řeknu jim, kde jsem to vzal?“

„Vezmou vám to!“ odpověděl lékárník s naléhavostí v hlase. „Nebuďte blázen. Máte na čele cejch otroka, mladej. Budou si myslet, že jste to někde ukradl.“

Kaladin se otočil a chtěl odejít.

„Dám vám modrej mark,“ utrousil lékárník. „To je polovina toho, co bych si za to vzal od vojáka.“

Kaladin se otočil.

„Vy účtujete dva modrý marky za něco, co se dá získat během pár dní?“

„Já jsem si to nevymyslel,“ odpověděl lékárník zachmuřeně. „Všichni lékárníci účtujou stejně. Dohodli jsme se na férové ceně.“

„Tohle že je férová cena?“

„My se taky musíme něčím v téhle Všemohoucím zapomenuté díře uživit. Držet tenhle obchod stojí peníze a člověk taky musí z něčeho žít a platit si ochranku.“

Sáhl do měšce a vytáhl sfer, který zářil sytě modrou barvou. Safírový sfer měl dvacetkrát vyšší hodnotu než diamantový. Kaladin vydělával jeden diamantový sfer denně, takže na modrý mark musel pracovat půl měsíce. Voják, obyčejný temnook, vydělával denně pět čistých marků, jemu by tedy na modrý mark stačil týden.

Kdysi by to bylo Kaladinovi připadalo jako hodně peněz. Dnes to bylo celé jmění. Přesto ale chvilku váhal. „Měl bych to na vás oznámit. Umírají kvůli vám lidi.“

„Neumírají,“ odpověděl lékárník. „Velkoknížata mají dost peněz, aby si to mohla koupit. Dodáváme jim lahvičku mízy, jakmile si vzpomenou. Jediné, co dosáhnete tím, že nás udáte, bude, že si zvířata jako Sadeas ještě víc napakujou kapsy!“

Lékárník byl celý zpocený. Kaladin mu vyhrožoval, že mu zničí na Roztříštěných planinách živnost. Na míze vydělával tolik peněz, že by to pro něj mohlo být skutečně nebezpečné. Kvůli takovým tajemstvím se zabíjelo.

„Tak buď napakujete moje kapsy, nebo Jasnopánovy,“ řekl Kaladin. „S takovouhle logikou se totiž nedá argumentovat.“ Postavil lahvičku zpátky na stůl. „Přidejte ještě pár obvazů a beru to.“

„Dobře,“ řekl lékárník a zjevně se uklidnil. „Ale ruce pryč od těch stébel. Vůbec se divím, že jste ještě nějaká našli. Mým lidem se to v poslední době moc nedaří.“

Protože je nenavádí žádný větrný spren, pomyslel si Kaladin. „A proč byste je teda nechtěl od nás? Mohl bych vám přinést ještě víc.“

„No, ano,“ přisvědčil lékárník. „Jenže −“

„Vyjde to levněji, když si to člověk udělá sám,“ poznamenal Kaladin. „Ale takhle jste zase čistej. Já vám přinesu mízu za modrej mark. Pokud plavooci přijdou na to, co lékárníci dělají, vy můžete tvrdit, že o ničem nevíte − nevíte nic víc, než že vám nějakej mostař nosí mízu a vy ji za rozumnou cenu prodáváte vojákům.“

Zdálo se, že se to staříkovi zamlouvá. „No, radši se tedy nebudu moc ptát, jak jste to našli. To je vaše věc, mladý muži. Vaše věc, já od toho dávám ruce pryč…“ Odšoural se do zadní místnosti a vrátil se s krabičkou obvazů. Kaladin ji vzal a beze slova odešel.

„Ty se nebojíš?“ zeptala se Syl, která mu poletovala za hlavou. „Kdyby na to přišel Gaz, měl bys velký potíže.“

„A co mi ještě může udělat? Pochybuju, že by mě za to chtěl pověsit.“

Syl se ohlédla a proměnila se v obláček, který vzdáleně připomínal ženské tělo. „Nějak nevím, jestli to je nečestné, nebo není.“

„Není to nečestný. Je to obchod.“ Zašklebil se. „Lávišový zrní se prodává zrovna tak. Zemědělci ho vypěstujou a prodají za pakatel obchodníkům, ti ho odvezou do měst a prodají ho dalším obchodníkům a ti ho prodají lidem za čtyřnásobek nebo pětinásobek ceny, za kterou ho původně prodal zemědělec.“

„Tak proč ti to teda dělá starost?“ zeptala se Syl zachmuřeně, když míjeli jednotku vojáků, z níž jeden hodil Kaladinovi na hlavu pecku z pomerinky. Vojáci se dali do smíchu.

Kaladin se poškrábal na spánku. „Když já mám pořád takový zvláštní zábrany nechat si platit za lékařský věci. Kvůli tátovi.“

„To byl asi moc šlechetný člověk.“

„Jo. Pro dobrotu na žebrotu.“

Kaladin byl ale svým způsobem stejný. Když se stal otrokem, byl by zpočátku dal cokoli za to, aby se mohl projít někde venku bez dozoru jako teď. Vojenský tábor byl střežený, ale když se mu podařilo propašovat dovnitř stébla kružníku, podaří se mu i propašovat sebe ven.

Teď měl dokonce i peníze. Ano, má cejch otroka, ale při troše práce s nožem, byť bolestivé, by se z něj mohla stát jizva z boje. Dokázal mluvit i bojovat jako voják a tím by jí dodával věrohodnosti. Má sice ještě cejch dezertéra, ale s tím by dokázal žít.

Tenhle plán v sobě živil celé měsíce během doby, kdy byl otrokem, nikdy však neměl prostředky k jeho uskutečnění. Vyžadovalo by to peníze na cestu, aby se dostal dostatečně daleko od oblasti, kde bude kolovat jeho popis. Za peníze by si obstaral bydlení v nějaké chudinské čtvrti někde ve městě, kde by se ho nikdo na nic neptal, a tam by si postupně vyléčil ránu, kterou by si sám způsobil.

Jenže tu byli ještě ostatní. Zůstával a snažil se dostat ven je. Co nejvíc. Nikdy se mu to však nepovedlo. A teď to dělá znovu.

„Kaladine?“ ozvala se mu Syl přes rameno. „Vypadáš hrozně vážně. Na co myslíš?“

„Přemýšlím, jestli bych neměl utéct. Zdrhnout z tohohle bouří prokletýho tábora a začít někde znova.“

Mlčela. „Tady je těžký život,“ řekla nakonec. „Nikdo by ti to nemohl mít za zlé.“

Skála by mi to za zlý měl, pomyslel si. A Teft. Pomáhali mu s tou kružníkovou mízou. Netušili, jakou má cenu. Mysleli si, že je to jen pro jejich nemocné. Kdyby utekl, tak by je vlastně zradil. Opustil by mostaře.

Nebuď pitomec, pomyslel si. Ty tyhle mostaře nezachráníš. Jako jsi nezachránil Tiena. Měl bys utéct.

„A co potom?“ šeptal.

Syl se k němu otočila. „Cože?“

Kdyby utekl, k čemu by to bylo dobré? Pracovat za almužnu někde po stokách nějakého prohnilého města? Ne.

Nemůže od nich odejít. Stejně jako nemohl nikdy odejít od lidí, kteří ho potřebovali. Musí je chránit. Musí.

Kvůli Tienovi. Nějak to potřebuje on sám.

* * *

„Služba v rokli,“ zavelel Gaz a uplivl si stranou. Měl černou slinu, protože žvýkal list jamy.

„Cože?“ Sotva se Kaladin vrátil od lékárníka, zjistil, že Gaz změnil čtvrté mostní službu. Neměli jít na výběh, protože na něm byli předchozí den. Místo výběhu měli být k ruce v Sadeasově kovárně a pomáhat s těžkými kusy kovu.

Vypadalo to jako těžká práce, ale ve skutečnosti to byla jedna z nejlehčích služeb, které mostaři vykonávali. Kováři pomocníky nijak zvlášť nepotřebovali. Navíc měli pocit, že robustní a nešikovní mostaři jim tam budou jen překážet. Při službě v kovárně se obvykle pracovalo jenom několik hodin a zbytek času mostaři jen tak lenošili.

Gaz stál vedle Kaladina. Bylo slunečné odpoledne. „Víš,“ začal Gaz, „ty jsi mě tuhle přivedl k zamyšlení. Každýmu je jedno, jestli dostane čtvrtá mostní nespravedlivý úkol, nebo ne. A všichni nenávidí službu v rokli. Z čehož vyplývá, že ji dostanete vy.“

„Kolik vám za to zaplatili?“ zeptal se Kaladin a postoupil o krok ke Gazovi.

„Kuš,“ odsekl Gaz a znovu si odplivl. „Ostatní vás nenávidí. Takže vám bude k dobru, když uvidí, že dostáváte výplatu zrovna za tuhle práci.“

„To jako za to, že jsme přežili?“

Gaz pokrčil rameny. „Všichni vědí, že jste porušili předpisy, když jste si sem vzali svý raněný. Kdyby to udělali všichni, tak by nám kasárny praskaly ve švech chcípákama a marodama, než se nadějeme!“

„Jsou to lidi, Gazi. Jestli neplníme kasárny marodama, tak jenom proto, že je necháváme umřít na Planinách.“

„Tak umřou tady, to je jedno.“

„To teprv uvidíme.“

Gaz se na něho díval přimhouřenýma očima. Vypadalo to, jako by Kaladina podezíral, že ho oklamal při tom sběru kamenů. Bylo zřejmé, že se Gaz došel k rokli podívat, co tam Kaladin s ostatními dvěma mostaři dělal.

U všech bouří, pomyslel si Kaladin. Myslel si, že drží Gaze dostatečně v šachu. „Půjdeme,“ odsekl a otočil se. „Tentokrát to ale na sebe neberu. Všichni se dovědí, že to je vaše práce.“

„Fajn,“ volal za ním Gaz. Potom jen pro sebe dodal: „Třeba budu mít takový štěstí, že vás všechny sežere roklebloud.“

* * *

Služba v rokli. Většina mostařů by raději strávila celý den sbíráním kamenů než službou v rokli.

S nezapálenou pochodní namočenou ve vosku připevněnou na zádech sestupoval Kaladin po vratkém provazovém žebříku do rokle. Byla mělká, hluboká sotva patnáct metrů, ale tato vzdálenost stačila na to, aby se dostal do zcela jiného světa. Do světa, kam jediné přirozené světlo pronikalo úzkou štěrbinou vysoko nad jejich hlavami. Do světa, který i za nejteplejších dnů zůstával vlhký a chladný jako krajina utopená pod mechem a houbami a odolnými rostlinami, které přežívaly i za špatných světelných podmínek.

Rokle byly u dna širší. Možná to byl důsledek velebouří, které způsobovaly obrovské záplavy, které rokle vymílaly. Když člověka zastihla velebouře v rokli, znamenalo to jistou smrt. Na dně rokle vytvořil usazený kal pevné podloží, i když i v něm byla spousta výmolů a nerovností. Vzdálenost dna rokle od okraje planiny tady byla jenom patnáct metrů, ale na většině míst to bylo i přes třicet.

Kaladin seskočil ze žebříku a chvilku letěl vzduchem, než dopadl s hlasitým šplouchnutím do kaluže vody. Zapálil pochodeň a držel ji vysoko a díval se podél temné štěrbiny. Stěny rokle byly porostlé tmavě zeleným mechem a místy se po nich táhly výhony rostlin, které neznal. Na dně rokle byly napadané kusy kostí, dřeva a roztrhaných hadrů. Některé byly zaklíněné i ve štěrbinách a vyčnívaly z nich.

Ozvalo se další šplouchnutí vedle něho. Teft zaklel, a když vylezl z největší kaluže, podíval se dolů na mokré kalhoty. „Aby toho bahňáka Gaze bouře vzala,“ mumlal. „Pošle nás sem, když nejsme na řadě. Jednou ho vezmu po palici.“

„No jo, ten už se třese strachy,“ odpověděl Skála a sestoupil ze žebříku na suché místo. „Nejspíš brečí v táboře do polštáře.“

„Vodbouři,“ utrousil Teft a sklepával si vodu z levé nohy. Teft i Skála nesli další pochodně. Kaladin svou zapálil křesadlem, ale jeho společníci se do toho nehrnuli. Jedna jim zatím stačila. Museli s nimi šetřit.

Postupně se na dně rokle začali scházet i ostatní muži ze čtvrté jednotky. Stáli v hloučku. Každý čtvrtý zapálil pochodeň, rokle však byla stále stejně ponurá. Světlo jenom více odhalilo její nepřirozený vzhled. Ve štěrbinách rostly zvláštní tubusovité houby. Měly světle žlutou barvu, jako pleť malého dítěte, které trpí žloutenkou. Do všech stran se před světlem rozutekli baheníci. Byli to drobní červenaví průsvitní korýši. Jeden lezl po stěně rokle a Kaladin si všiml, že mu jsou vidět vnitřní orgány.

Světlo také odhalilo pokroucené polámané tělo na dně rokle kousek od místa, kde stáli. Kaladin zvedl pochodeň a došel až k němu. Už se začínalo rozkládat a páchnout. Zvedl ruku a bezděky si zacpal nos a ústa a potom si k němu klekl.

Byl to mostař. Kdyby tu ležel déle než pár dní, byla by ho odnesla velebouře. Jednotka se shromáždila za Kaladinem a všichni se tiše dívali na tělo muže, který se rozhodl skočit dolů do rokle.

„Ať jednou najdeš klid na čestném místě v Síni Věčného Míru, bratře,“ řekl Kaladin a jeho hlas se rozléhal roklí. „A kéž nás potká lepší konec.“ Vstal, zvedl pochodeň a vedl neklidné mostaře dál.

Kaladin rychle pochopil základní taktiku boje na Roztříštěných planinách. Jejím cílem bylo postupovat rychle dopředu a zatlačit nepřítele na kraj planiny. Proto mívaly bitvy pro Alety často krvavý závěr, protože většinou dorazili na planinu později než Paršendi.

Aleti měli mosty, zatímco tihle nevyzpytatelní východní paršové dokázali s rozběhem skákat přes rokle. Všichni se však dostali do stejných potíží, když je nepřítel k rokli zatlačil. Vojáci tu ztráceli pevnou půdu pod nohama a padali dolů. Počet těchto obětí byl natolik významný, že Aletům stálo za to slézt do rokle pro ztracené zbraně. Na tuto službu posílali mostaře. Bylo to trochu jako vykrádání hrobů. Jenom u toho chyběl ten hrob.

Chodili celé hodiny roklí s pytlem a hledali těla vojáků, kteří sem spadli, aby si od nich mohli vzít všechno, co mělo nějakou cenu. Sfery, krunýře, zbraně. Někdy se po bitvě vraceli daleko, až na planinu, kde se odehrála, aby mohli posbírat cennosti, které tam oběti vzaly s sebou. Kdyby čekali, velebouře by jim mohla zmařit plány. Voda by odnesla těla daleko.

Kromě toho byla každá rokle složitým bludištěm a bylo takřka nemožné dostat se pod planinu, kde se odehrála bitva, a vrátit se včas zpátky. Obvykle se tedy čekalo, až velebouře odnese těla někam blíž k aletské části Planin − velebouře obvykle postupovaly od východu k západu − a potom byli vysláni mostaři, aby rokli prohledali.

Znamenalo to bloumat dnem rokle a zkusmo hledat. Během let však už spadlo do rokle mnoho těl a mostaři získali zkušenost, kde jich najdou nejvíc na nejmenším prostoru. Mostní jednotka musela přinést určené množství zachráněného pokladu, jinak měla krácený plat. Tento požadavek však obvykle nebyl nesplnitelný. Mostaři dostali zaměstnání, ale práce je nevyčerpávala. A zaměstnat mostaře bylo velmi důležité.

Cestou po dně rokle někteří z Kaladinových mužů vytáhli pytle a začali sbírat poklady. Tu helma, tam štít. Bedlivě všechno prohlíželi, jestli nenajdou nějaké sfery. Kdyby přinesli z rokle sfery, celá jednotka by dostala zvláštní odměnu. Samozřejmě však nesměli nosit k rokli vlastní sfery a jakýkoliv vlastní majetek. Když vyšli z rokle, prošli důkladnou prohlídkou. Byla velmi ponižující − prohledávalo se skutečně každé místo, kde by bylo možné sfer ukrýt − a to byl nejspíš jeden z důvodů, proč byla služba v rokli tak nenáviděná.

Když došli dál, rokle se na dně rozšiřovala asi tak na čtyři až pět metrů. Stěny rokle tu byly rozpraskané a poškrábané, mech byl místy sedřený a kameny plné rýh. Mostaři se na ně raději nedívali. Občas tudy totiž procházeli roklebloudi. Buď hledali zdechliny, nebo vhodné místo k zakuklení. Setkání s roklebloudem bylo velmi nepravděpodobné, ale vyloučené nebylo.

„U Keleka, tohle místo nemusím,“ poznamenal Teft, který šel vedle Kaladina. „Slyšel jsem, že jednou sežral roklebloud celou mostní jednotku. Nejdřív je zahnal do kouta a potom je jednoho po druhým sežral.“

Skála se zasmál. „A když je teda všechny sežral, tak kdo vylezl nahoru, aby ti to všecko vyprávěl?“

Teft si třel bradu. „Nevím. Třeba se jen nikdy nevrátili.“

„Tak to nejspíš vzali roha. Dezertovali.“

„To ne,“ namítl Teft. „Bez žebříku se z takový rokle nedostaneš.“ Zvedl hlavu a podíval se nahoru k úzké štěrbině, kterou sem prosvítala modrá obloha. Byla přes dvacet metrů vysoko a přesně kopírovala okraj planiny.

Kaladin také zvedl hlavu. Ta modrá obloha byla neskutečně daleko. Nedosažitelně daleko. Jako by to bylo přímo světlo ze Síně Věčného Míru. A i když člověk vyleze z rokle na vyšším místě po žebříku, může zůstat uvězněný na planině, protože se z ní přes rokle nedostane. Jedině kdyby byl tak blízko aletské straně, že by si ho všimly hlídky, které chodí po permanentních mostech. Mohl by zkusit jít směrem k východu − k místům, kde jsou planiny tak zvětralé, že z nich zbývají v podstatě jen skalní věže. To by ale šel celé týdny a musel by přežít mnoho velebouří.

„Byl jsi někdy v rokli, když přišly deště, Skálo?“ zeptal se Teft, který evidentně myslel na stejné věci.

„Ne,“ odpověděl Skála. „U nás nic takovýho není. To je jenom tam, kde se usadili pitomci.“

„Ty ses tu ale usadil, ne?“ poznamenal Kaladin.

„Taky jsem pitomec,“ odpověděl robustní Roháč a dal se do smíchu. „Ty sis něčeho všiml?“ Za poslední dva dny se velmi změnil. Byl vlídnější a téměř takový, jaký musel podle Kaladina být za normálních podmínek.

„Ne, to bylo čistě teoreticky,“ poznamenal Teft. „Měl jsem na mysli spíš kaňony. Máte tušení, co by se stalo, kdyby nás tady zastihla velebouře?“

„Asi by tu bylo dost mokro,“ odpověděl Skála.

„Dost mokro je tu pořád,“ namítl Teft. „Jenže když je velebouře, tak se přivalí voda, udělají se vlny a mlátí tady do těch stěn, že to z nich vyráží kameny. Ona vlastně ani nemusí přijít velebouře. Tady stačí obyčejnej déšť. A velebouře… no, v Rošáru asi není horší místo, kde by člověka mohla zastihnout, než tady.“

Na to se Skála zamračil a podíval se nahoru. „No, radši ať nechodí.“

„To jo,“ přisvědčil Teft.

„I když, Tefte,“ dodal Skála, „ono by tě to zase umylo a to bys potřeboval jako sůl.“

„Hele,“ zabručel Teft, „to jako, že smrdím?“

„Ne,“ odpověděl Skála. „To jako, že já to musím čuchat. Někdy mám pocit, že by snad byl lepší paršendskej šíp do oka, než čuchat celou mostní jednotku v noci v baráku!“

Teft se dal do smíchu. „To bych se teda urazil, kdyby to nebyla pravda.“ Nasál vlhký hnilobný pach rokle. „Tady to ale není o moc lepší. Tady to smrdí hůř než Roháčovy bagančata v zimě.“ Zaváhal. „Teda, bez urážky. Nemyslel jsem to osobně.“

Kaladin se usmál a ohlédl se dozadu. Jako duchové se za nimi táhlo asi třicet dalších mostařů. Někteří sbírali poklady. Několik jich šlo těsně v patách Kaladinově partě, jako by chtěli nenápadně poslouchat.

„Tefte,“ řekl Kaladin, „tohle že smrdí víc než Roháčovy boty? Jak to má sakra brát bez urážky, když řekneš něco takovýho!“

„To se tak říká,“ namítl Teft. „Vyklouzlo mi to, než jsem si stačil uvědomit, co říkám.“

„Tak bacha,“ poznamenal Skála, vytrhl kus mechu ze skalní stěny rokle a zkoumal ho. „Samozřejmě, že jsi mě urazil. Kdyby to bylo u nás, musel bych tě vyzvat na tradiční souboj aliltiki.“

„Co to je?“ zeptal se Teft. „To je s mečem?“

Skála se dal do smíchu. „Kdepak s mečem! My na Štítech nejsme takoví barbaři jako vy tady dole.“

„Tak jak teda?“ naléhal Kaladin zvědavě.

„No,“ začal Skála, upustil mech a oprášil si ruce, „tam se bojuje pivem a zpěvem.“

„Co je to za blbost?“

„No vyhraje ten, kdo víc vypije a přitom vydrží zpívat. I když je pravda, že jsou mezitím všichni tak ožralí, že zapomenou, kdo se vlastně s kým bil a proč.“

Teft se dal do smíchu. „A ráno dojde na nože, ne?“

„No, přijde na to…“ poznamenal Kaladin.

„Na co přijde?“

„Jestli je v tom souboji nějakej nožíř. Že jo, Dany?“ všichni se otočili na Danyho, který šel tiše vedle nich a poslouchal. Vytáhlý hubený mladík nadskočil a začervenal se. „No… já…“

Skála se zasmál Kaladinovu výroku. „Dany,“ poznamenal na mladíkovu adresu. „Takový hezký jméno. Co znamená?“

„Co znamená?“ podivil se Dany. „Nevím. Jména většinou nic neznamenají.“

Skála nespokojeně zakroutil hlavou. „Vy dolňáci. Jak potom máte vědět, kdo jste, když máte jména, co nic neznamenají?“

„A tvoje jméno něco znamená?“ zeptal se Teft. „Nu… ma… nu…“

„Numuhukumakiakiaialunamor,“ opravil ho Skála. Ze rtů mu hladce plynuly zvláštní zvuky jeho rodného jazyka. „Samozřejmě. To je popis velice zvláštní skály, kterou objevil můj otec, než jsem se narodil.“

„Takže ty máš jako jméno celou větu?“ zeptal se Dany nejistě − jako by nevěděl, kam patří.

„To je báseň,“ řekl Skála. „U nás na Štítech máme všichni jako jméno báseň.“

„Fakt?“ poznamenal pochybovačně Teft a poškrábal se ve vousech. „To teda musí být dřina, když se mají všichni svolat k obědu.“

Skála se dal do smíchu. „To je. Taky je to dobrý při hádce. Nejlepší nadávky jsou básně, který parodujou báseň tvýho jména.“

„U Keleka,“ zabručel Teft. „To tedy musí dát pěknou práci.“

„Proto taky většina hádek skončí pitím,“ odpověděl Skála.

Dany se nesměle usmál. „Hej ty starej kašpare, smrdíš jako žumpa, seber necky do ruky a koukej, kde je pumpa.“

Skála se dal do hurónského smíchu a jeho hlas duněl celou roklí. „To je dobrý, to je dobrý,“ hekal a utíral si oči. „Jednoduchý, ale dobrý.“

„To znělo skoro jako písnička, Dany,“ řekl Kaladin.

„No, to bylo první, co mi přišlo na mysl. Na melodii ‚Mari měla mládence‘, abych se trefil do rytmu.“

„Ty umíš zpívat?“ zeptal se Skála. „No to musím slyšet.“

„Ale −“ ohradil se Dany.

„Zpívej!“ přikázal mu Skála a ukázal na něj prstem.

Dany vyjekl, ale poslechl a začal zpívat píseň, kterou Kaladin neznal. Byla to výpravná píseň o ženě a dvou bratrech, dvojčatech, které omylem pokládala za jednoho člověka. Dany zpíval čistým tenorem, a když zpíval, zdál se sebejistější, než když mluvil.

Byl dobrý. Jakmile přešel na druhou sloku, začal si s ním Skála pobrukovat hlubokým basem druhý hlas. Bylo zřejmé, že je zkušený zpěvák. Kaladin se ohlédl na ostatní mostaře a doufal, že se k nim někteří přidají. Usmál se na Skara, ale ten na něj na oplátku vrhl jen nepřátelský pohled. Moraš a Sigzil − snědý Aziš − se na něho ani nepodívali. Pet se upřeně díval do země.

Když dozpívali, začali si tleskat. „To bylo hezčí představení, než jsem kdy slyšel v hospodě.“

„To je fajn, když člověk potká dolňáka, který umí zpívat,“ poznamenal Skála, sehnul se, zvedl helmu a strčil ji do pytle. Zdálo se, že v téhle rokli tentokrát moc pokladů nenajdou. „Já už jsem si začínal myslet, že jste všichni hluchý jako polena. Jako starej sekerník mýho táty. Ha!“

Dany se začervenal, ale zdálo se, že mu to dodalo sebevědomí.

Šli dál a občas míjeli záhyby a výmoly ve skále, které zanesla voda různými předměty. Tady už byla práce horší. Často museli vytahovat těla z hromad kostí, aby z nich dostali, co potřebovali. Všichni se šklebili ze silného zápachu. Kaladin jim řekl, aby těla v pokročilejším stadiu hniloby nechali být. Kolem mrtvých se shlukují hnilobní spreni. Vrátí se sem cestou zpátky, jestli nenajdou nic lepšího. U každého rozcestí si Kaladin udělal značku kusem křídy na stěně. To patřilo k odpovědnosti velitele mostní jednotky a on ji bral velmi vážně. Nedopustí, aby se někdo z jeho jednotky v téhle rokli ztratil.

Šli dál, sbírali a Kaladin udržoval hovor. Smál se − nutil se smát − společně s nimi. Pokud jemu ten smích připadal strojený, ostatní si toho nevšimli. Možná i oni cítili, že i strojený smích je lepší než vrátit se k tomu hrobovému tichu zahloubanému do sebe, které zahalovalo všechny mostaře.

Zanedlouho se smál i Dany a povídal si s Teftem a Skálou a jeho plachost byla ta tam. Několik dalších se drželo v těsném závěsu za nimi − Jak, Maps a jiní − jako plachá zvířata, které přitahuje světlo a teplo ohně. Kaladin se ze všech sil snažil zatáhnout je do hovoru, ale nešlo to. Nakonec to vzdal. Nakonec našli místo, kde bylo nashromážděno dost čerstvých mrtvých těl. Kaladin netušil, jakou kombinací vodních proudů se sem dostala − to místo vypadalo stejně jako ostatní. Snad bylo jen trochu užší. Procházeli stejná místa a někdy v nich našli spoustu pokladů a někdy byla prázdná, přestože jinde ležela spousta těl.

Tato těla vypadala, jako by je odnesl příval vody při velebouři a voda potom pomalu opadla. Nebyli mezi nimi žádní Paršendi. Těla byla pokroucená a polámaná, buď pádem do rokle, nebo silou vody, která je nesla. Mnohým chyběly končetiny.

Vlhký vzduch byl prosycený pachem krve a vnitřností. Kaladin držel pochodeň vysoko a jeho společníci ztichli. Vlhký chlad zpomalil rozklad mrtvých těl, i když vlhkost sama rozkladu naopak napomáhala. Na tělech se přiživovali baheníci. Okusovali kůži a hlodali oči. Brzy se žaludky mrtvol naplní vzduchem a nafouknou se. Začínali se kolem nich shlukovat malí červení průsvitní hnilobní spreni.

Přilétla Syl, sedla si mu na rameno a hlasitě dávala najevo znechucení. Jako obvykle nevysvětlila, kde až doteď byla.

Muži věděli, co mají dělat. I když tu byli hnilobní spreni, bylo to příliš cenné naleziště, než aby odešli s prázdnou. Dali se do práce, vytahovali mrtvá těla a pokládali je do řady, aby se dala prohlédnout. Kaladin mávl na Skálu a Tefta, aby se k němu připojili a sbírali s ním poztrácené poklady, které se povalovaly na zemi kolem mrtvol. Přišel s nimi i Dany.

„Tyhle mrtvoly mají barvy našeho velkoknížete,“ všiml si Skála, když Kaladin zvedl ocelovou helmu.

„Ty jsou určitě z toho výběhu, co jsme měli před pár dny,“ poznamenal Kaladin. „Sadeas na něm moc neuspěl.“

„Jasnopán Sadeas,“ opravil ho Dany. Potom se zarazil a rozpačitě sklonil hlavu. „Promiň, nechtěl jsem tě opravovat. Já jsem vždycky tyhle tituly neříkal a můj pán mě za to bil.“

„Tvůj pán?“ zeptal se Teft a sebral spadlé kopí a očistil ho od mechu.

„Byl jsem učeň. Předtím. Než…“ Dany se odmlčel a odvrátil pohled jinam.

Teft měl pravdu. Mostaři neradi mluví o minulosti. Nicméně byl Dany nejspíš v právu, když ho opravil. Byl by potrestán, kdyby slyšeli, že nejmenuje plavooka titulem.

Kaladin dal helmu do pytle, zastrčil pochodeň do štěrbiny mezi dvěma mechem porostlými balvany a začal pomáhat ostatním a rovnat s nimi těla do řady. Nenutil je k hovoru. Ti mrtví si zaslouží alespoň trochu úcty, pokud je to v tomto prostředí − a ještě navíc, když je okrádají − možné.

Když srovnali těla, svlékli je z výstroje. Lučištníky z kožených vest a pěšáky z ocelových krunýřů. Ve skupině byl i plavook v pěkném oblečení pod ještě lepším krunýřem. Někdy těla plavooků z rokle vytahovaly speciální jednotky a proměňovači je potom proměnili na sochy. Tmavooci, pokud nebyli zrovna velmi zámožní, byli spáleni. Většina vojáků, kteří spadli do rokle, však nikoho nezajímala. V táboře se mluvilo o tom, že rokle jsou důstojným místem věčného odpočinku, ve skutečnosti však úsilí na vytažení těl z rokle nestálo za to riziko.

Kromě toho, když tu byl nalezen plavook, znamenalo to, že jeho rodina není dostatečně bohatá nebo nemá dostatečný zájem, aby někoho najala a nechala ho vytáhnout. Tenhle padlý voják měl tvář zohavenou k nepoznání, ale podle označení hodnosti patřil do sedmého dánu, neměl tedy vlastní pozemky, ale patřil ke družině některého movitějšího důstojníka.

Nejdřív vzali jeho výstroj a potom postupně vytahovali dýky a zouvali boty všem v řadě. O boty byl vždycky zájem. Mrtvé nechávali oblečené, jen jim brali opasky a někdy odstříhávali knoflíky. Kaladin mezitím poslal Skálu a Tefta za ohyb, aby se tam podívali po dalších tělech.

Jakmile shromáždili dostatek výstroje, zbraní a bot, čekala je nejnechutnější část jejich úkolu − prohledávat kapsy a měšce. Hledali v nich sfery a šperky. To byla vždycky nejmenší, ale nejcennější část pokladu, který přinesli z rokle do tábora. Nenašli žádné bromy, takže velkou odměnu za práci nedostanou.

Zatímco vykonávali svou morbidní povinnost, všiml si Kaladin, že z hromady vedle něho vyčnívá kopí. Při první zběžné prohlídce ho přehlédli.

Ponořený hluboko ve svých myšlenkách Kaladin pro kopí došel, sklepal z něho vodu a nesl ho na hromadu zbraní. Tam se zastavil a zaváhal. Jednou rukou držel kopí nad hromadou. Kapala z něho studená voda. Přejel prstem po hladkém dřevě a potěžkal je. Z toho, jak bylo vyvážené a hladké, bylo zřejmé, že je to dobrá zbraň. Bytelná, dobře udělaná a dobře udržovaná.

Zavřel oči a vzpomněl si na dobu, kdy jako chlapec držel v ruce hůl.

Znovu se mu vrátila slova, která mu tehdy před těmi lety řekl Tukks. Bylo to jednoho jasného letního dne, v Amaramově armádě. Nejdůležitější je mít pocit, že ti na tom záleží, slyšel Tukksův hlas. Někteří vojáci říkají, že v boji necítí žádné emoce. No, podle mě je důležité neztratit hlavu. Nesnáším ten pocit, že zabíjím a přitom jsem chladný a nic necítím. Viděl jsem, že vojáci, kterým na tom záleží, bojují déle a lépe než ti lhostejní. To je rozdíl mezi žoldáky a pravými vojáky. A rozdíl mezi bojem za svůj domov a bojem na cizí půdě.

Když bojuješ, musí ti o to jít, ale nesmíš se tím nechat pohltit. Nebraň se citům. I když se ti nebude líbit, co to s tebou udělá.

Kopí hrálo Kaladinovi v prstech, jako by ho vybízelo, aby je nakláněl, aby jím pohyboval, otáčel, aby s ním tančil.

„Co máš z lubem, princátko?“ ozval se hlas. „Vrazit si kopí do břicha?“

Kaladin se ohlédl za hlasem. Byl to Moraš, jeden z jeho největších kritiků. Stál u řady mrtvých těl. Jak přišel na to, pojmenovat ho princátko? To mluvil s Gazem?

„On tvrdí, že je dezertér,“ řekl Moraš Narmovi, který pracoval vedle něho. „Že prej byl nějakej důležitej voják, velitel oddílu nebo co. Jenže Gaz říkal, že si jenom prachsprostě tahá triko. Přeci by jen tak nedali chlapa k mostařům, kdyby uměl bojovat.“

Kaladin dal kopí dolů.

Moraš se zašklebil a vrátil se k práci. Ostatní však z Kaladina najednou nespustili oči. „Hele,“ řekl Sigzil, „velitel! Myslíš si, že jsi dobrej? Jo? Že jsi lepší než my? Že něco dokážeš tím, že si s náma budeš hrát na vojáčky a dělat nám velitele?“

„Nech ho na pokoji,“ namítl Drehy. Strčil do Sigzila. „Aspoň se snaží pro nás něco dělat.“

Bezucha Jaks popotáhl a zul botu z jednoho z těl. „To dělá tak akorát proto, aby vypadal důležitě. I kdyby bejval v tý armádě opravdu byl, tak tam tak nanejvejš pucoval hajzly.“

Zdálo se, že se najednou objevilo něco, co vytrhne mostaře z jejich apatie. Nenávist ke Kaladinovi. Najednou se rozmluvili i ostatní a začali na jeho adresu trousit jedovaté poznámky.

„… je jeho vina, že jsme zkejsli tady…“

„… by z nás sedřel kůži v jediným volnu, co máme, jen aby vypadal důležitě…“

„… poslal nás sbírat šutry, aby ukázal, jak s náma voře…“

„… nikdy v životě neměl kopí v ruce.“

Kaladin zavřel oči, poslouchal jejich spílání a přejížděl prsty po dřevě.

Nikdy v životě neměl kopí v ruce. Možná kdyby to kopí nebyl zvedl, mohl tomu předejít.

Cítil tu hladkost dřeva, vlhkého a kluzkého, a hlavou mu probublávaly vzpomínky všeho druhu. Přestože se snažil zapomenout, snažil se pomstít, snažil se pochopit, co se tenkrát stalo.

Bezmyšlenkovitě popadl kopí a zvedl je nad hlavu do pohotovostní pozice špičkou dolů. Po zádech mu stékaly kapky vody z kopí.

Moraš najednou zmlkl uprostřed další jízlivé poznámky. Všichni mostaři přestali pracovat a zpozorněli. V rokli se rozhostilo ticho.

A Kaladin zaujal další pozici.

Poslouchal, jak mu spílá Tukks.

Poslouchal, jak se směje Tien.

Slyšel, jak ho maminka škádlí a dobírá si ho svými vtipy.

Byl na bitevním poli, obklopený nepřáteli, ale chráněný přáteli.

Poslouchal svého otce, jak mu říká s úšklebkem v hlase, že kopí jsou jen k tomu, aby brala životy. Že není možné jedny zabíjet proto, aby jiné chránil.

Byl sám v rokli hluboko pod povrchem země, v ruce držel kopí mrtvého muže, v prstech pevně svíral mokré dřevo a odkudsi z neurčita na něj kapala voda.

Cítil příval síly. Otočil kopí do bojové polohy Kata. Jeho tělo pracovalo nezávisle na jeho vůli, střídalo pozice, které se naučil a které tak často cvičil. Kopí mu tančilo v prstech. Bylo mu to příjemné. Jako by bylo součástí jeho já. Otáčel se s ním, mával jím ze strany na stranu a kolem sebe, kolem krku, kolem paží, samovolně dělal výpady a útočil. I když už měsíce nedržel zbraň v ruce, jeho svaly přesně věděly, co dělat. Samo kopí to vědělo.

Napětí, úzkost a pocit marnosti se najednou rozplynuly, a přestože tělo namáhal až na pokraj vyčerpání, byl spokojený. Bylo to najednou něco, co mu bylo známé. Vlastní. Vítané. Bylo to něco, k čemu byl stvořený.

Vojáci Kaladinovi vždycky říkali, že bojuje jako nikdo jiný. Cítil to už tehdy, když poprvé zvedl nad hlavu bojovou hůl. Tukksovy rady mu jen pomohly to všechno vybrousit a dát tomu řád a směr. Když Kaladin bojoval, záleželo mu na tom. Bojoval proto, aby chránil život svých lidí.

Ze všech rekrutů v jeho skupině se tehdy učil nejrychleji. Jak držet kopí, jak se postavit, jak útočit. Dokázal to bez instrukcí, sám od sebe. Šokoval Tukkse. Ale proč by ho to mělo šokovat? Nikoho přece nemůže šokovat, že malé dítě umí dýchat. Že létající úhoř poprvé vzlétne. Že Kaladin Bouří požehnaný umí zacházet s kopím, když mu ho dáte do ruky.

Kaladin udělal několik posledních otoček a pohybů. Dávno zapomněl na rokli, na mostaře, na únavu. Na chvíli byl zase sám sebou. On a vítr. Bojoval s ním a on se smál.

Vrátil se do původní pozice, kopí držel ve čtvrtině délky špičkou dolů, zasunuté v podpaží, s koncem vyčnívajícím za jeho hlavou. Dýchal zhluboka a chvěl se.

Tohle mi hrozně chybělo!

Otevřel oči. Ve světle prskající pochodně spatřil ve vlhkém kamenném koridoru hlouček ohromených mostařů. Mokré skály odrážely světlo plamene. Moraš v šoku upustil hrst sferů a s otevřenými ústy zíral na Kaladina. Sfery mu upadly do kaluže u jeho nohou a ta se rozzářila. Žádný z mostařů si toho však nevšiml. Všichni němě zírali na Kaladina, který ještě stál v bojové pozici, napůl přikrčený, a po tvářích mu stékaly pramínky potu.

Zamžoural očima a uvědomil si, co udělal. Kdyby se Gaz dověděl, že si v rokli hrál s kopím… Vstal, napřímil se a odhodil kopí na hromadu zbraní. „Omlouvám se,“ procedil, i když nikdo nevěděl, proč. Potom řekl hlasitěji: „Zpátky do práce! Nechci tu zůstat do noci.“

Mostaři se dali do pohybu. Dole v bočním koridoru rokle zahlédl Skálu s Teftem. Viděli ho. Začervenal se a pospíchal k nim. Syl mu tiše usedla na rameno.

„Kaladine, chlape,“ poznamenal Teft uctivě, „to bylo…“

„To bylo k ničemu,“ odpověděl. „Prostě Kata. Má to procvičit svaly a natrénovat základní výpady a otočky. Je to spíš jenom divadýlko.“

„Ale −“

„Ne, opravdu,“ řekl. „Dovedete si představit, jak si voják točí kopím kolem krku uprostřed bitvy? To by byl za chvíli mrtvej.“

„Chlape,“ řekl znovu Teft, „já už jsem Katu viděl. Ale nikdy takhle. Jak ses pohyboval… Ta rychlost, ta elegance… A pořád kolem tebe poletoval nějakej spren a svítil. Bylo to nádherný.“

Skála zpozorněl. „Tys ho viděl?“

„Jasně,“ odpověděl Teft. „Ale nikdy předtím jsem takovýho sprena neviděl. Ale zeptej se ostatních − všiml jsem si, jak ukazujou.“

Kaladin se ohlédl přes rameno a zamračil se na Syl. Seděla upjatě, nohy křížem a ruce složené na koleni a upřeně se na něho dívala.

„To nic nebylo,“ opakoval Kaladin.

„Ne,“ namítl Skála. „To teda něco bylo. Možná by ses dokázal postavit Střeponoši. Měl bys být Jasnopán!“

„Já nechci být Jasnopán,“ odsekl Kaladin možná až příliš hrubě. Teft i Skála sebou trhli. „Kromě toho,“ dodal a odvrátil od nich pohled, „už jsem to jednou zkusil. Kde je Dany?“

„Počkej,“ zarazil se Teft. „Ty jsi −“

„Kde je Dany?“ zeptal se Kaladin přísně s důrazem na každé slovo. Pro Bouřepána! Kdybych tak uměl držet hubu! 

Teft a Skála se na sebe podívali a potom Teft natáhl prst. „Tamhle za tím záhybem jsme našli mrtvý Paršendy. Mysleli jsme, že by tě to zajímalo.“

„Paršendy? Tak to jdeme. Mohli by mít něco cennýho.“ Ještě nikdy mrtvým Paršendům nic nevzal. V roklích jich zdaleka nebylo tolik co Aletů.

„To je pravda,“ přisvědčil Skála, který všechny vedl se zapálenou pochodní. „Mají takový hezký zbraně. A ve fousech mají drahokamy.“

„A co teprve krunýře!“ přidal se Kaladin.

Skála zakroutil hlavou. „Krunýře ne.“

„Skálo, já jsem je viděl! Oni je fakt nosí.“

„No, to jo, ale nedá se to použít.“

„Tomu nerozumím,“ poznamenal Kaladin.

„Pojď,“ ukázal mu Skála. „Než bych ti to vysvětlil… tohle bude jednodušší.“

Kaladin pokrčil rameny. Zabočili do postranní štěrbiny. Skála se poškrábal na bradě. „Pitomý fousy!“ mumlal. „No jo, jenže chlap není správný chlap, když nemá správný fousy.“

Kaladin si sáhl do svých vousů. Jednou si ušetří peníze a koupí si břitvu, aby se té zpropadené věci zbavil. Nebo… no, možná to neudělá. Bude potřebovat sfery na jiné věci. Zabočil a našel tam Danyho, jak rovná mrtvoly Paršendů do řady. Byly čtyři a vypadaly, jako by je sem přinesla voda z druhé strany. Mezi nimi byla i těla Aletů.

Kaladin šel blíž a kývl na Skálu, aby přinesl světlo. Klekl si a prohlížel jednoho z Paršendů. Vypadali stejně jako paršové, měli černo-nachovou mramorovanou kůži. Na sobě měli pouze černé sukně dlouhé ke kolenům. Tři měli vousy, což bylo u paršů neobvyklé, a měli v nich zapletené nebroušené drahé kameny.

Jak Kaladin předpokládal, měli světle červené krunýře, na hlavách helmy a chrániče na rukou a na nohou. Na obyčejné pěšáky to byla velmi bohatá výstroj. Některé části byly popraskané po pádu ze skály nebo zničené vodou. Ale nebyl to kov. Barvené dřevo?

„Myslel jsem, že jsi říkal, že nemají krunýře,“ řekl Kaladin. „Tak co jsi mi to chtěl říct? Že si netroufneš jim je vzít?“

„Netroufnu?“ podivil se Skála. „Kaladine, vážený veliteli a Jasnopane, kopiníku roku, zkus to ty. Třeba se ti to povede.“

Kaladin pokrčil rameny. Otec mu vždycky vštěpoval, že se nesmí štítit umírajících a mrtvých, a i když není správné je okrádat, nebude zkrátka přecitlivělý. Dloubl do prvního Paršenda a všiml si jeho nože. Vzal ho a začal hledat pásek, s nímž měl Paršend připevněnou náramenici.

Žádný nenašel. Zamračil se a podíval se pod náramenici. Nadzvedl ji, ale s ní se pohnula i kůže. „Pro Bouřepána!“ zamumlal. Podíval se na helmu. Byla přirostlá k hlavě. Nebo rostla z hlavy? „Co to je?“

„Nevím,“ pokrčil rameny Skála. „Vypadá to, jako by si nechávali narůst krunýře, co?“

„To je blbost,“ poznamenal Kaladin. „Jsou to přeci normální lidi. Přece si lidi − dokonce ani paršové − nenechávají narůst brnění.“

„Ale Paršendi jo,“ řekl Teft. Kaladin a ostatní se na něj podívali.

„No nedívejte se na mě takhle,“ řekl Teft, který byl starší než oni, káravě. „Pracoval jsem v táboře pár let předtím, než jsem skončil jako mostař − ne, nic vám vyprávět nebudu. Vodbouřete. Ale mezi vojákama se o tom mluví. Že si Paršendi nechávají narůst krunýře.“

„Já jsem znal parše,“ řekl Kaladin. „Pár jich žilo tam, co jsem bydlel. Sloužili starostovi města. Žádnej z nich si krunýř narůst nenechával.“

„Tohle jsou ale zvláštní paršové,“ namítl Teft popuzeně. „Větší. Silnější. Dokážou skákat přes rokle, u Keleka. A nechávají si narůst krunýř. Tak to prostě je.“

Nedalo se to popřít. Sbírali tedy aspoň to, co se sbírat dalo. Mnoho Paršendů používalo těžké zbraně − sekery, kladiva − ale ty nenosili při sobě jako Aleti kopí a luky. Našli však několik nožů a jeden zdobený meč v pochvě u Paršendova boku.

Sukně neměly kapsy, ale Paršendi měli v pase přivázané vaky. V nich nacházeli většinou křesací kameny a troud, brousky a jiné základní potřeby. Klekli si a začali mrtvým vytrhávat drahé kameny z vousů. Kameny měly uprostřed vyvrtanou dírku, aby se daly lépe zaplétat, a byly nabité Bouřnou září. Nesvítily však tak jasně, jako kdyby byly vybroušené.

Zatímco Skála vytahoval drahé kameny z kopí posledního Paršenda, Kaladin zvedl nůž k Danyho pochodni a zkoumal na něm řezby. „To vypadá jako glyfy,“ řekl a ukázal nůž Teftovi.

„Já neumím číst glyfy, mladej.“

Dobře, pomyslel si Kaladin. Jestli to jsou glyfy, jsou jiné, než zná on. Samozřejmě se všechny glyfy daly psát velmi složitě, že skoro nebylo možné je rozluštit, pokud člověk přesně nevěděl, co v nich má vidět. Uprostřed jílce byla vyřezaná postava muže v impozantním brnění − určitě se Střeplátem. Na pozadí a všude kolem postavy byl zobrazen jakýsi symbol. Vycházel jí ze zad jako křídla.

Kaladin ukázal nůž Skálovi, který se mezitím přišel podívat, co tak úžasného to Kaladin našel. „Paršendy všichni pokládají za barbary,“ řekl Kaladin. „Nekulturní. Kde ale vzali takovýhle nože? Vsadím se, že tohle je obraz nějakýho Heralda. Jezerezáše nebo Nalana.“

Skála pokrčil rameny. Kaladin vzdychl a vsunul nůž do pochvy a tu hodil do pytle. Postupně nasbírali plné pytle výzbroje, opasků, bot a různých pokladů. Vzali každý jedno kopí, opírali se o ně jako o hůl a odnášeli je zpátky k žebříku. Jedno nechali Kaladinovi, ale ten je hodil Skálovi. Nevěřil si, že by nepropadl pokušení znovu s ním předvést sestavu Kata. Cesta zpátky byla celkem klidná, i když při každém zvuku, který se ve tmě ozval, všichni nadskočili. Kaladin se znovu se snažil zapříst se Skálou, Teftem a Danym hovor. Dokonce se mu podařilo rozmluvit i Drehyho a Torfina. Kaladin poslal nahoru po žebříku nejdřív ostatní, že půjde nahoru poslední. Skála s ním čekal dole, a když jako poslední před nimi začal lézt nahoru Dany − a on s Kaladinem zůstal dole sám − dal mu ruku na rameno a řekl tiše:

„Snažíš se tu o dobrou věc. Myslím, že do pár týdnů je máš na svý straně.“

Kaladin zakroutil hlavou. „My jsme mostaři, Skálo. My nemáme pár týdnů. Kdyby mi to trvalo takhle dlouho, tak je mezitím polovina lidí mrtvá.“

Skála se zamračil. „To není zrovna dobrá vyhlídka.“

„Právě proto musíme ostatní získat hned.“

„Ale jak?“

Kaladin zvedl hlavu k žebříku. Kymácel se, jak muži šplhali nahoru. Mohli nanejvýš po čtyřech, jinak by žebřík přetížili. „Počkej na mě, až nás prohlídnou. Půjdeme na trh.“

„Dobře,“ přisvědčil Skála a vyhoupl se na žebřík, když Bezucha Jaks vylezl nahoru. „A co to bude mít za smysl?“

„Vyzkoušíme mou tajnou zbraň.“ Skála se dal do smíchu. Kaladin mu přidržel žebřík. „A co je to za zbraň?“

Kaladin se usmál. „No, vlastně jsi to ty.“

* * *

O dvě hodiny později, když tábor ozářilo Salasovo fialové světlo, vyrazil Kaladin se Skálou zpátky ke skladišti dřeva. Bylo těsně po západu slunce a mnoho mostařů už se chystalo jít spát.

Není moc času, pomyslel si Kaladin a kývl na Skálu, aby odnesl náklad někam ke kasárnám čtvrté mostní jednotky. Odložil ho vedle Tefta a Danyho, který podle Kaladinových instrukcí postavil kruh kamenů a přinesl dřevěný odpad ze skladiště dřeva. Ten byl v táboře volně k dispozici a kdokoliv z něho mohl brát, dokonce i mostaři. Někteří jej používali na vyřezávání.

Kaladin vyndal sfer, aby si mohl posvítit. Ta věc, co Skála přinesl, byl starý železný kotel. I když byl už použitý, dal za něj Kaladin značnou část peněz, které získal za kružníkovou mízu. Skála začal z kotle vyndavat věci a Kaladin narovnal do kruhu kamenů hromádku dřeva.

„Dany, prosím tě, vodu,“ řekl a vyndal křesací kámen. Dany přinesl kbelík vody z dešťového barelu. Skála mezitím vyprázdnil kotel a vyrovnal vedle něj malé balíčky, za které také dali spoustu Kaladinových sferů. Zbyla mu už jen hrstka čistých čipů.

Zatímco pracovali, vykoukl z kasáren Hobber a kulhal směrem k nim. Hojil se rychle, ostatní dva Kaladinovi ranění však na tom byli mnohem hůř.

„Co to bude, Kaladine?“ zeptal se, když zapálili oheň.

Kaladin vstal a usmál se. „Sedni si.“

Hobber si sedl. Kaladin mu zachránil život a tím si získal jeho náklonnost. A ta byla stále silnější.

Dany se vrátil s kbelíkem vody a nalil ho do kotle. Kaladin rozdmýchal plameny a Skála si začal cosi pobrukovat a přitom krájel jakési bobule a vybaloval koření. Za půl hodiny už měli vatru a kotel guláše ze zeleniny.

Teft si sedl na jeden z kamenných výčnělků a hřál si ruce. „Tak tohle je ta tvoje tajná zbraň?“

Kaladin si sedl vedle něho. „Viděl jsi, jak vypadá vojenský život, Tefte?“

„No, něco jsem viděl.“

„Neznám vojáka, který by odmítl na konci těžkého dne teplo u ohně a teplý jídlo.“

„No, asi máš pravdu. Jenže mostaři nejsou vojáci.“

A to byla pravda. Kaladin se otočil ke dveřím kasárenského domku. Skála stál vedle Danyho a zpívali si a Teft jim začal tleskat do rytmu. Někteří mostaři ze sousedních jednotek byli vzhůru a začali jim nadávat.

V kasárnách bylo vidět pohyb. Dveře byly otevřené a vůně Skálova jídla se linula daleko. A vábila.

No tak už pojďte, přál si v duchu Kaladin. Vzpomeňte si, proč žijeme. Vzpomeňte si na teplo, na dobré jídlo. Na přátele, na písničku, na večery u ohně. Ještě nejste mrtví. Vzpomínejte, přátelé! Jestli nevyjdete ven… 

Všechno mu to najednou začalo připadat hrozně umělé a nepřirozené. Zpívání bylo nucené a guláš byl aktem zoufalství. Byl to celé jenom pokus aspoň na chvíli odvést jejich pozornost od toho žalostného života, k němuž tu jsou donuceni.

Ve dveřích se objevila další postava. Do světla plamenu vešel Skar − podsaditý mostař s upřímným pohledem v očích. Kaladin se na něho usmál. Asi to byl docela nucený úsměv. Někdy se ani on na víc nezmohl. Ne, už ne, pomyslel si, vstal a nabral dřevěnou miskou Skálův guláš.

Podával misku snědému Skarovi. Z nahnědlé omáčky se linul kouř. „Připojíš se k nám?“ zeptal se. „Prosím.“

Skar se na něho podíval a potom se podíval na misku. Zasmál se a vzal si misku do ruky. „Připojil bych se k samotný Nocipaní, kdyby mi nabídla guláš.“

„Opatrně,“ poznamenal Teft. „Vařil to Roháč. Aby ti v tom neplavaly ulity nebo drápy.“

„Žádný tam nejsou!“ vyštěkl Skála. „Nemůžu za to, že vy dolňáci nemáte žádnou chuť a nevíte, co je dobrý. Ale vždycky vařím to, co mi náš drahej velitel nakáže.“

Kaladin se usmíval a zhluboka vydechl, když si Skar sedl. Postupně za ním začali přicházet ostatní. Brali si misky a sedli si. Někteří se dívali do ohně a mlčeli, jiní se ale začali smát a zpívat. V jednu chvíli procházel kolem Gaz. Díval se po nich svým jediným okem, jako by se rozhodoval, jestli je to porušování táborových regulí, nebo není. Nebylo. Kaladin si to ověřil.

Kaladin nabral misku guláše a podal ji Gazovi. Ten se pohrdavě ušklíbl a odešel se vztyčenou hlavou.

Nemůžu čekat, že se všechno obrátí za jediný večer, pomyslel si Kaladin s povzdechem, usadil se a ochutnal guláš. Byl opravdu dobrý. Usmál se a přidal se k další sloce Danyho písně.

* * *

Když druhý den ráno Kaladin budil mostaře do služby, tři čtvrtiny jich vyšly ven před kasárny. Byli to všichni, až na největší zatvrzelce − Moraše, Sigzila, Narma a pár dalších. Ti, kteří vstali a vyšli ven, vypadali překvapivě svěže i přesto, že u ohně strávili dlouhý večer. Když je Kaladin vyzval, aby se k němu přidali a cvičili s ním s kládou, přidali se skoro všichni.

Nebyli úplně všichni, ale bylo jich dost.

Měl pocit, že Moraš a ostatní už také nevydrží dlouho vzdorovat. Jedli jeho guláš. Ten neodmítl nikdo. A teď, když už měl na své straně většinu, se budou ti poslední, kteří se ještě nepřidali, cítit hloupě. Čtvrtá mostní je jeho.

Teď je musí udržet co nejdéle naživu, aby to celé k něčemu bylo.

28

ROZHODNUTÍ

Protože jsem si předsevzal důležitější cíl a výsledek téhle války otřese v základech samotným nebem, znovu žádám: Buď při mně. Nestůj stranou a nedovol, aby ta pohroma stála další životy. Nikdy jsem tě o nic takového nežádal, příteli. Až teď. 

Adolin měl strach.

Stál vedle otce na seřadišti. Dalinar vypadal… unaveně. Kolem očí měl hluboké vrásky, černé vlasy mu po stranách začínaly připomínat vybělené skály. Jak může člověk ve Střeplátu − člověk, který se navzdory svému věku nese jako válečník − vypadat tak zranitelně?

Před nimi vedl sluha dvě čaly. Vešli na přenosný most, který spojoval skály oddělené malým příkopem, hlubokým sotva pár metrů. Čaly vysunuly růžky, pohybovaly čelistmi a koulely očima velkýma jako pěst. Za sebou táhly masivní most na vrzajících dřevěných kolech.

„Tohle je mnohem širší než mosty, co používá Sadeas,“ řekl Dalinar Telebovi, který stál vedle něho.

„Je to nutné, aby se po něm dalo přejet pojízdným mostem, Jasnopane.“

Dalinar nepřítomně přikyvoval. Adolin měl pocit, že není sám, kdo registruje otcův neklid. Dalinar se tvářil jako obvykle sebejistě, hlavu nesl vysoko vztyčenou a mluvil pevným hlasem.

Ale ty oči. Byly červené a znepokojené. A když byl Adolinův otec něčím znepokojen, byl vždycky najednou chladný a odměřený. Když mluvil s Telebem, bylo vidět, jak se ze všech sil ovládá. Dalinar Kholin se ocitl pod velkým tlakem. A Adolin k tomu sám dopomohl.

Čaly šly pomalým, ale jistým krokem dál. Krunýře, které vypadaly jako velké kameny, měly natřené na modro-žluto, což byly barvy ostrova jejich rešského chovatele. Lávka pod čalami a pojízdným mostem zlověstně skřípěla a vojáci z celého seřadiště se za nimi otáčeli. Otočili se dokonce i dělníci, kteří na kamenném podloží na východní straně tábora kopali latrínu.

Skřípění bylo čím dál silnější a postupně ho začal doprovázet ostrý praskot. Sluha zastavil čaly a podíval se na Teleba.

„Nevydrží to, co?“ řekl Adolin.

Teleb vzdychl. „Sakra, doufal jsem… No, udělali jsme ten most moc tenký, když jsme ho rozšiřovali. Ale když bude větší, mostaři ho neunesou.“ Podíval se na Dalinara. „Omlouvám se, že jsem vás připravil o čas, Jasnopane. Máte pravdu, je to hloupost.“

„Adoline, co si o tom myslíš?“ zeptal se Dalinar.

Adolin se zamračil. „No… Myslím, že bychom to nemuseli hned vzdávat. Tohle byl jen první pokus, Telebe. Třeba najdeme jiné řešení. Třeba se nám podaří navrhnout užší mosty, ne?“

„To by bylo příliš nákladné, Jasnopane,“ odpověděl Teleb.

„Pokud bychom tím získali jediný živokam navíc, tak by se nám to několikanásobně vrátilo.“

„To ano,“ řekl Teleb a pokýval hlavou. „Promluvím s paní Kalanou. Třeba udělá nový návrh.“

„Dobře,“ řekl Dalinar. Chvíli se díval na most. Potom se však obrátil na druhou stranu seřadiště, kde dělníci kopali latrínu.

„Otče?“ znejistěl Adolin.

„Jak to, že nejsou žádné Střepláty pro dělníky?“ zeptal se Dalinar.

„Cože?“

„Střeplát znásobuje sílu, jenže my ho nepoužíváme k ničemu jinému než k válce a zabíjení. Proč nám po Paprscích zůstaly jenom zbraně? Proč neudělali něco pro obyčejné lidi?“

„Já nevím,“ odpověděl Adolin. „Asi proto, že válka byla prvořadá.“

„Možná,“ přisvědčil Dalinar mírnějším hlasem. „A možná tím sebe i své ideály definitivně odsoudili. Kvůli svým vznešeným požadavkům nikdy nenechali jediný Střeplát nebo jeho tajemství obyčejným lidem.“

„Já… já nerozumím, proč… o co ti jde, tati.“

Dalinar se zachvěl. „Měli bychom se věnovat vyšetřování. Kde je Ladent?“

„Tady, Jasnopane.“ K Dalinarovi přistoupil malý, holohlavý a vousatý horlivec v těžkém hábitu složeném z modro-šedých vzájemně se překrývajících vrstev, z něhož mu sotva vyčnívaly ruce. Trochu připomínal kraba, kterému je velký krunýř. Muselo mu být hrozné horko, ale patrně mu to nevadilo.

„Pošlete posla do pátého praporu,“ řekl Dalinar. „Půjdeme se tam podívat.“

„Ano, Jasnopane.“

Adolin s Dalinarem se dali do pohybu. Na dnešní inspekci si oba vzali Střeplát. Nebylo na tom ovšem nic nápadného. Mnoho Střeponošů se chopilo každé příležitosti, aby na sebe mohli Střeplát obléknout. Navíc bylo dobré, aby vojsko vidělo svého velkoknížete a jeho dědice v plné síle.

Jakmile vyšli ze seřadiště do tábora, začali upoutávat pozornost. Dalinar byl stejně jako Adolin bez helmy, měl jenom vysoký límec brnění, který mu sahal až k bradě. Pokyvoval na vojáky, kteří ho zdravili.

„Adoline,“ řekl, „cítíš Zápal, když bojuješ?“

Adolin sebou trhl. Okamžitě věděl, kam tím otec míří, ale přesto ho jeho slova šokovala. O takovýchhle věcech se příliš nemluvilo. „Já… No, samozřejmě. Cítí ho všichni, ne?“

Dalinar neodpověděl. Byl v poslední době velmi rezervovaný. Co je to za tu bolest, co mu sedí v očích? Dříve to snad bylo lepší, pomyslel si Adolin. Žil v iluzích, ale věřil si.

Dalinar už víc neřekl a oba pokračovali v cestě táborem. Vojáci se v něm během šesti let zabydleli. Kasárenské domky byly pomalované symboly a znaky jednotek a v prostoru mezi nimi byla vybudována ohniště a postaveny lavice a plátěné přístřešky na jídlo. Adolinův otec nic z toho nezakazoval, ale vydal směrnice k udržování pořádku.

Dalinar také schválil většinu požadavků na přistěhování rodinných příslušníků na Roztříštěné planiny. Důstojníci tu měli své ženy − správný důstojník-plavook tvořil se svou ženou skutečný tým − muž bojoval a žena se věnovala čtení, psaní, technice a správě tábora. Adolin si vzpomněl na Malašu a usmál se. Šla by s ním do týmu? V poslední době k němu byla nějaká chladná. Samozřejmě tu byla Danlán. S tou se sotva seznámil, ale už ho stačila okouzlit.

Kromě toho Dalinar povolil rodinné příslušníky i temnookům a obyčejným vojákům. Dokonce zaplatil polovinu nákladů na jejich přistěhování. Když se Adolin divil, proč, odpověděl mu, že nepokládá za správné jim tu pobyt nepovolovat. Na vojenské tábory už nikdo neútočí, takže nejsou ohroženi. Adolin měl pocit, že si to otec bere tak, že když on může žít ve skoro luxusním paláci, mohou si jeho muži dovolit aspoň základní komfort života s rodinou.

A tak táborem běhaly děti a hrály si v něm. Ženy sušily prádlo a malovaly glyfy a muži zatím brousili kopí a leštili krunýře. Interiér kasáren byl rozdělen na místnosti.

„Myslím, že jsi měl pravdu,“ poznamenal Adolin cestou ve snaze vytrhnout otce ze zamyšlení, „že jsi sem nechal přijet tolik rodin.“

„Ano. Ale kolik jich odjede, až bude po všem?“

„A záleží na tom?“

„To si nejsem jistý. Roztříštěné planiny se de facto staly aletskou provincií. Co s nimi bude za sto let? To se z těch kruhů kasárenských domků stanou sídliště? A z krámků tržiště? A na kopcích se bude hospodařit?“ Zakroutil hlavou. „Vypadá to, že tu pořád bude dost živokamů. A dokud tu budou, budou tu i lidi.“

„To je ale dobře, ne? Pokud ti lidi budou Aleti,“ zasmál se Adolin.

„Možná. A co se stane s hodnotou těch živokamů, když je budeme sklízet tímhle tempem?“

„Já…“ To byla dobrá otázka.

„Co se stane, když se ta nejvzácnější a asi nejžádanější věc v zemi najednou stane běžnou? Tady jde o moc, synu. O moc věcí, o kterých jsme nikdy neuvažovali. Živokamy, Paršendi, Gavilarova smrt. O těchhle věcech budeš muset přemýšlet.“

„Já?“ namítl Adolin. „Proč já?“

Dalinar neodpověděl. Jenom kývl hlavou, když je přišel pozdravit velitel pátého praporu. Adolin vzdychl a zasalutoval. Dvacátá první a dvacátá druhá jednotka právě absolvuje cvičení − cvičení, jehož skutečnou hodnotu málokdo mimo armádu dovede docenit. Dvacátá třetí a dvacátá čtvrtá jednotka cvičí formace a bojové stereotypy.

Bojovat na Roztříštěných planinách bylo úplně jiné než obyčejná válka, jak Aleti brzy poznali po prvních porážkách. Paršendi byli podsadití, svalnatí a měli na sobě zvláštní přirozené brnění. Nekrylo je tak dobře jako kovové brnění, ale bylo mnohem efektivnější než vybavení většiny vojáků pěchoty. Každý Paršend byl v podstatě velmi mobilní pěší těžkooděnec.

Paršendi bojovali zásadně ve dvojicích a vyhýbali se základním pravidlům boje. Teoreticky by to mělo usnadnit organizované armádě je porazit. Jenže každá dvojice Paršendů dokázala vyvinout takovou sílu a rychlost a byla tak dobře vyzbrojená, že si snadno dokázala prorazit cestu stěnou štítů. A díky své schopnosti skákat přes rokle dokázali Paršendi aletské vojsko dobře zatlačit.

A kromě toho všeho dokázali být neobyčejně koordinovaní jako skupina, takže za tím, co se na první pohled jevilo jako barbarská divokost, se při bližším setkání s nimi skrývalo evidentně cosi mnohem jemnějšího a nebezpečného.

Aleti objevili jen dvě spolehlivé cesty, jak Paršendy porazit. První byla použití Střepkordů. Byla efektivní, ale využitelná jen omezeně. Kholinská armáda měla jen dva Střepkordy, a i když byli Střeponoši velmi mocnou zbraní, potřebovali silnou oporu. Izolovaného člověka ve Střeplátu dokázali nepřátelé − pokud měli početní převahu − srazit k zemi. Adolin jednou viděl, jak Střeponoše porazili obyčejní vojáci. Zahnali ho mezi kopiníky a ti mu kopím rozbili Střeplát. Potom ho ze vzdálenosti padesáti kroků zabil plavook a Střepkord i Střeplát získal pro sebe. Nebyl to zrovna hrdinský konec.

Druhá spolehlivá cesta, jak bojovat proti Paršendům, vyžadovala rychle se pohybující útvary − především kombinaci rychlosti, disciplíny a flexibility v reakci na nevyzpytatelné metody Paršendů, schopnosti držet neustále semknuté řady a vyrovnat paršendskou sílu.

Mezitím na Adolina a Dalinara čekal velitel pátého praporu Havrom s nastoupenými důstojníky. Pozdravili − pravou pěst na pravé rameno, dlaní dovnitř.

Dalinar na ně pokyvoval. „Splnili jste mé rozkazy, Jasnopane Havrome?“

„Ano, velkokníže.“ Havrom byl urostlý a vysoký jako věž a nosil knír s dlouhými stranami podle zvyklostí Roháčů. Bradu měl hladce oholenou. Měl na Štítech předky. „Muži, které jste chtěl, čekají v přijímacím stanu.“

„Co se děje?“ zeptal se Adolin.

„Za chvilku uvidíš,“ odpověděl Dalinar. „Nejdřív musíš projít kolem vojáků.“

Adolin se zamračil, ale vojáci čekali. Havrom nechal seřadit celý prapor, jednotku po jednotce. Adolin před ně předstoupil a kontroloval jejich řady a uniformy. Všichni byli čistí a upravení, i když Adolin věděl, že někteří vojáci v jejich armádě si na úroveň požadované čistoty a pořádku stěžují. Shodou okolností s nimi v tomto bodě souhlasil.

Na konci inspekce vyslechl namátkou pár vojáků. Ptal se jich na hodnost a zvláštní zájmy. Nikdo žádné neměl. Uspokojovalo je to, nebo byli tak vystrašení?

Když byl hotov, vrátil se Adolin k otci.

„Vedl sis dobře,“ pochválil ho Dalinar.

„Neudělal jsem nic víc, než že jsem kolem nich prošel.“

„Ano, ale udělal jsi to dobře a důstojně. Vojáci viděli, že máš o ně zájem, a respektují tě.“ Potom dodal jakoby pro sebe. „Učíš se rychle.“

„Myslím, že tu obyčejnou inspekci bereš moc vážně, otče.“

Dalinar kývl na Havroma a ten je oba odvedl do přijímacího stanu poblíž cvičiště. Adolin se na otce nechápavě podíval.

„Nechal jsem Havroma předvolat vojáky, o kterých tuhle mluvil Sadeas,“ řekl Dalinar. „Ty, co vyslýchal tehdy cestou na Planiny před bitvou.“

„Aha,“ usuzoval Adolin, „budeš od nich chtít vědět, na co se jich ptal.“

„Ano,“ přisvědčil Dalinar. Pokynul Adolinovi, aby vešel do stanu první. Vstoupil po něm a za ním ještě hrstka horlivců. Uvnitř čekala na lavicích desítka vojáků. Vstali a zasalutovali.

„Pohov,“ zavelel Dalinar a založil ruce za zády „Adoline?“ Kývl směrem k vojákům na znamení, že se má výslechu chopit Adolin.

Adolin si povzdechl. Zase? „Vojáci, potřebujeme vědět, na co se vás Jasnopán Sadeas ptal a jak jste mu odpověděli.“

„Nemějte obavy, Jasnopane,“ odpověděl jeden z mužů. Mluvil se severoaletským venkovským přízvukem. „Nic jsme mu neřekli.“

Ostatní horlivě přikyvovali.

„On je taková štika a my to víme,“ připojil se další.

„Je to velkokníže,“ odpověděl Dalinar stroze. „A budete o něm mluvit s úctou.“

Voják zbledl a přikývl.

„Na co konkrétně se vás ptal?“ pokračoval Adolin.

„Na naše povinnosti v táboře, Jasnopane,“ odpověděl voják. „My se staráme o koně, víte.“

Každý voják absolvoval výcvik, který byl kromě bojového umění specializovaný na nějakou službu v táboře. Vojsko potřebovalo muže schopné postarat se o koně, aby nemuselo brát na Planiny civilisty.

„Vyptával se na všechno možný,“ ozval se další z vojáků. „Nebo spíš jeho lidi. Protože zjistili, že jsme tenkrát při tom lovu měli na starost králova koně.“

„Ale my jsme stejně nic neřekli,“ ozval se znovu první voják. „Nic, co by vám mohlo přidělat starosti, pane. Nedáme přece tomu ééé − ehm − velkoknížeti, Jasnopane, do ruky provaz, aby vás na něm pověsil.“

Adolin zavřel oči. Jestli mluvili tímhle způsobem se Sadeasem, bude to pro něho pádnější důkaz než samotný naříznutý řemen. Nemohl jim vytýkat jejich oddanost, ale oni se chovali, jako kdyby se Dalinar skutečně něčím provinil, jako kdyby ho potřebovali bránit.

Otevřel oči. „S některými z vás už jsem mluvil, pokud si dobře vzpomínám. Ale zeptám se pro jistotu znova. Viděl někdo z vás, že má královo sedlo naříznutý řemen?“

Muži se na sebe podívali a kroutili hlavou. „Ne, Jasnopane,“ odpověděl jeden z nich. „Kdybychom ho viděli, tak bychom ho vyměnili. Samozřejmě.“

„Ale, Jasnopane,“ vložil se do hovoru další, „on ten den byl takový zmatek a všude spousta lidí. To nebyla normální bitva na planině. Ani zdaleka. No, a abych byl upřímnej, koho by napadlo, že má zrovna ze všeho nejdřív, při Síni Věčnýho Míru nade mnou, prohlížet všecky řemeny králova sedla, jestli náhodou některej není naříznutej?“

Dalinar kývl na Adolina a společně vyšli ze stanu. „Tak co?“

„No, nejspíš nám moc nepomohli,“ odpověděl Adolin s úšklebkem. „Navzdory jejich snaze. Nebo možná právě proto.“

„Souhlasím. Bohužel.“ Dalinar vzdychl. Kývl na Tadeta, malého horlivce, který stál vedle stanu. „Promluv s nimi jednotlivě,“ přikázal mu unaveným tónem. „A zkus z nich vytáhnout podrobnosti. Snaž se zjistit, co přesně Sadeas říkal a jak přesně na to oni odpověděli.“

„Ano, Jasnopane.“

„Pojď, Adoline,“ řekl Dalinar. „Ještě před sebou máme pár inspekcí.“

„Otče,“ vzal Adolin Dalinara za paži. Dotkli se vzájemně brněním, až zazvonilo.

Dalinar se k němu otočil, zamračený, a Adolin pokynul strážím. To bylo znamení, že je mají nechat o samotě. Stráže rychle a spořádaně odešly a nechaly jim soukromí.

„K čemu tohle všechno je, otče?“ zeptal se Adolin tiše.

„Co? Děláme inspekce. Kontrolujeme chod tábora.“

„A vždycky to najednou předáš mně. Někdy to působí opravdu až nepřirozeně. Co se děje? Co se ti zase honí hlavou?“

„Myslel jsem si, že to, co se mi honí hlavou, ti přidělává starosti?“

Adolin se zakabonil. „Otče, já −“

„Ne, to je v pořádku, Adoline. Já se jen snažím udělat jedno těžké rozhodnutí. Tohle mi v něm pomáhá.“ Dalinar se zamračil. „Někdo si radši sedne a přemýšlí, ale to mně nepomáhá. Já musím něco dělat.“

„A o čem se rozhoduješ?“ zeptal se Adolin. „Třeba bych ti mohl pomoct.“

„Už jsi mi pomohl. Já −“ Dalinar se odmlčel a zamračil se. Na cvičiště pátého praporu se blížila skupinka vojáků. Vedla muže v červeno-hnědém. To byly Tandalovy barvy.

„Máš s ním dnes večer schůzku?“ zeptal se Adolin.

„Ano,“ odpověděl Dalinar.

Niter, velitel Modré gardy, musel skupinku zastavit. Někdy býval přehnaně podezíravý, ale u ochranky to nebylo nic nežádoucího. Krátce se otočil k Dalinarovi a Adolinovi. Byl snědý a nosil krátkou černou bradku. Byl to plavook nízkého postavení a u stráže sloužil už léta. „Prý se s vámi velkokníže Tandal dnes nemůže sejít.“

Dalinar se zachmuřil. „Já s tím poslem promluvím sám.“

Niter váhavě zavolal vysokého hubeného posla zpátky. Posel došel až k nim a klekl před Dalinarem na jedno koleno. „Jasnopane.“

Tentokrát Dalinar Adolina o vyřízení této věci nepožádal. „Chci slyšet váš vzkaz.“

„Jasnopán Tandal lituje, ale nemůže dnes přijít na schůzku.“

„Navrhl jiný termín?“

„Je mu líto, ale je velmi zaneprázdněný. Ale rád by s vámi promluvil některý večer na králově hostině.“

Na veřejnosti, pomyslel si Adolin, kde bude polovina panstva špicovat uši a druhá polovina − včetně Tandala − bude pod obraz.

„Rozumím,“ odpověděl Dalinar. „A naznačil nějak, kdy bude mít volněji?“

„Jasnopane,“ řekl sluha rozpačitě, „řekl mi, že kdybyste naléhal, mám vám vysvětlit, že mluvil s několika velkoknížaty a domnívá se, že ví, o čem s ním chcete mluvit. Mám vám říct, že se nechce s nikým spolčovat a nechce ani podnikat společný útok na Planiny.“

Dalinar se zachmuřil ještě víc. Mávnutím ruky posla propustil a obrátil se k Adolinovi. Modrá garda se od nich stále držela dál a vytvářela jim jakousi diskrétní zónu, aby spolu mohli nerušeně mluvit.

„Tandal byl poslední,“ řekl Dalinar. Všichni ho odmítli. Všechna velkoknížata, jedno po druhém a každé po svém. Hatam s přehnanou zdvořilostí, Betab to za sebe nechal vysvětlit manželku a Tandal to vyřídil s chladnou uctivostí. „Všichni až na Sadease.“

„Myslím, že by nebylo moudré obracet se na Sadease, otče.“

„Asi máš pravdu,“ odpověděl Dalinar chladným hlasem. Byl rozzlobený. Vzteklý. „Oni mi pošlou vzkaz. Nikdy se nesmířili s tím, že mám na krále vliv. Nejradši by mě viděli padnout. Neudělají nic, o co bych je požádal, a to jen proto, že by mi to mohlo pomoct zpátky k autoritě.“

„Tati, mrzí mě to.“

„Možná je to k něčemu dobré. Důležitá věc je, že se mi to nepodařilo. Nedonutím je pracovat společně. Elhokar měl pravdu.“ Podíval se na Adolina. „Byl bych rád, kdybys za mě dokončil ty inspekce, Adoline. Já mám ještě jinou práci.“

„A co?“

„Potřebuju vyřídit jednu věc.“

Adolin chtěl něco namítat, ale nenapadala ho vhodná slova. Nakonec jen vzdychl a přikývl.

„A řekneš mi, o co jde?“

„Brzy,“ slíbil Dalinar. „Už brzy.“

* * *

Dalinar se díval, jak Adolin odchází. Bude to dobrý velkokníže. V tomhle bylo Dalinarovo rozhodování snadné.

Je už na čase odstoupit a uvolnit místo synovi?

Kdyby to udělal, bude se od něho očekávat, že se stáhne z politiky, uchýlí se na své panství a nechá vládnout Adolina. Bylo to bolestné rozhodnutí a musí být opatrný a nejednat unáhleně. Jenže jestli skutečně ztrácí zdravou mysl, jak si zřejmě všichni v táboře myslí, tak ustoupit musí. A to brzy, ještě než se jeho stav zhorší natolik, že už nebude mít tolik duchapřítomnosti, aby odešel.

Panovník je ztělesněná moc, pomyslel si. Byla to slova z knihy Cesta králů. Poskytuje stabilitu. To je jeho služba a jeho řemeslo. Pokud nedokáže vládnout sobě, jak by mohl vládnout druhým? Který obchodník hodný své Bouřné záře by neokusil z plodů, které prodává? 

Bylo zvláštní, jak si tyhle pasáže pamatoval. Vracely se mu i ve chvíli, kdy přemítal, jestli mají i ony podíl na jeho duševním chátrání. „Nitere,“ řekl. „Přines mi bojové kladivo. Nech mi ho na seřadišti.“

Dalinar se potřeboval při přemýšlení pohybovat. Vydal se cestou mezi kasárenskými domky šestého a sedmého praporu a stráže běžely za ním. Niter poslal několik mužů pro kladivo. Přikázal jim to velmi vzrušeným hlasem, jako by čekal, že Dalinar udělá něco velkého.

Dalinar o tom pochyboval. Nakonec došel na seřadiště. Kapuce mu vlála po zádech, okované boty klapaly po kameni. Nečekal na kladivo dlouho. Za chvilku ho přivezli dva muži na vozíku. Zpocení ho z vozíku vyložili. Kladivo mělo násadu silnou jako mužské zápěstí a hlavici v průměru větší než natažená dlaň. Dva muži ho sotva unesli.

Dalinar popadl kladivo jednou rukou v kovové rukavici a přehodil si je přes rameno. Nevšímal si vojáků, kteří na seřadišti zrovna cvičili, a zamířil rovnou ke skupině špinavých dělníků, kteří v kameni kopali latrínu. Zvedli k němu hlavu, vyděšeni, že se nad nimi tyčí sám velkokníže ve Střeplátu.

„Kdo tomu tady velí?“ zeptal se Dalinar.

Ustrašeně zvedl ruku špinavý civilista v hnědých kalhotách. „Jasnopane, čím vám můžeme sloužit?“

„Tím, že si na chvíli odpočinete,“ odpověděl Dalinar. „Jděte! Všichni!“

Dělníci se nervózně hrnuli ven. Za nimi se shromáždili důstojníci plavooci a nechápavě sledovali Dalinarovo počínání.

Dalinar popadl bojové kladivo do kovových rukavic. Kovová násada kladiva byla pevně omotána kůží. Zhluboka se nadechl a skočil dolů do napůl vykopaného příkopu, zvedl kladivo, rozmáchl se a uhodil do kamene.

Celým cvičištěm se rozlehla mohutná rána a Dalinarovi projela pažemi zpětná vlna. Větší část odporu pohltil Střeplát. V kameni zůstala obrovská díra. I když by ani dva nebo tři muži nedokázali vyštípnutý kus kamene zvednout, Dalinar ho sebral jednou rukou a hodil ho stranou, až zazvonil o skálu.

Kde jsou Střepláty pro obyčejné lidi? Proč dávné bytosti, které byly tak moudré, nenechaly něco pro ně? Dalinar pracoval a údery jeho kladiva vyhazovaly do vzduchu úlomky kamene. Snadno zastal dvacet lidí. Střepláty by se přece daly použít na tolik věcí a usnadnily by život všem dělníkům a temnookům v Rošáru.

Bylo mu při práci dobře. V poslední době měl pocit, jako by se neustále pohyboval v kruhu. Ale práce mu pomáhala myslet.

Není pochyb o tom, že ztrácí chuť bojovat. Znepokojovalo ho to, protože hybnou silou Aletů byl Zápal − zaujetí pro boj a touha bojovat. Největším mužským uměním bylo umění válečnické a nejdůležitějším Povoláním boj. Sám Všemohoucí od Aletů žádal, aby se cvičili v poctivém boji, aby po smrti mohli posílit řady vojsk Heraldů v Síni Věčného Míru.

A jeho přesto pomyšlení na zabíjení znechucovalo. Bylo to ještě horší po poslední bitvě na Planinách. Co ho čeká příště? Takhle nemůže pokračovat. A to je zásadní důvod, proč se mu abdikace v Adolinův prospěch jevila jako nejlepší řešení.

Dál se rozháněl kladivem a znovu a znovu bušil do kamene. Nahoře se nashromáždili vojáci a dělníci i přes jeho výzvu nešli odpočívat. Ohromeně sledovali, jak jejich práci vykonává Střeponoš. Čas od času zhmotnil Střepkord a krájel kámen, než ho rozbil kladivem.

Nejspíš vypadal jako podivín. Nemohl dělat práci za všechny dělníky v táboře a má své vlastní povinnosti. Nemá jediný důvod dřít tady v té díře. A přesto mu při tom bylo tak dobře. Dělal to, co tábor potřebuje. Když chránil Elhokara, výsledky jeho snažení vidět nebyly. Najednou měl pocit naplnění, že dělá práci, jejíž prospěch je na první pohled patrný.

I při této činnosti však postupoval podle ideálů, jimiž ho nakazila kniha. Mluvilo se v ní o tom, že král na sebe bere břemena svých lidí. Že ten, kdo vládne, je ten nejnižší z lidí, protože musí sloužit všem. To všechno se mu teď honilo hlavou. Kodex, pasáže z knihy a všechno, s čím se setkal ve svých vidinách − nebo halucinacích.

Nikdy nebojuj proti druhým lidem, pokud k tomu nejsi nucen ve válce.

Prásk!

Nech za sebe mluvit činy, ne slova.

Prásk!

Předpokládej, že lidé, s nimiž jednáš, jsou čestní, a dej jim příležitost to prokázat.

Prásk!

Vládni tak, jak bys chtěl, aby jiní vládli tobě.

Prásk!

Stál po pás hluboko ve výkopu, který se nakonec stane latrínou. V uších mu rezonovaly údery kladiva a třeskot a skřípění kamene. Začínal těm ideálům věřit. Ne, už jim začal věřit. Teď je začínal svým životem uskutečňovat. Jak by vypadal život, kdyby všichni žili tak, jak káže ona kniha?

Někdo musí být první. Někdo musí být ostatním příkladem. Tady má důvod neodstupovat. Ať je blázen, nebo ne, způsob, jak jedná teď, je lepší než způsob, jak jedná Sadeas nebo ostatní. Člověk se musí ohlížet na život svých vojáků a svých lidí a nesmí zavírat oči před skutečností.

Prásk!

Kámen nelze opracovat, pokud do něho člověk nebude bušit. Je to stejné i s člověkem? Je tohle ta příčina, proč je pro něj najednou všechno tak těžké? Ale proč zrovna on? Dalinar přece není ani filozof, ani idealista. Je voják. A − pokud bude sám k sobě upřímný − býval tyran a válečný štváč. Mohou léta na sklonku života, která prožije ve snaze dodržovat zásady lepšího člověka, vymazat krutost jeho mládí?

Začínal se potit. Vykopal pás široký na jednoho člověka, hluboký po prsa a dlouhý bezmála třicet metrů. Čím déle pracoval, tím více lidí se shromažďovalo, sledovalo ho a šeptalo.

Střeplát je posvátná věc. Je možné, že velkokníže jeho pomocí kope latrínu? To ho dohnal tlak, kterému čelí, až takhle daleko? Má strach z velebouří. Stává se z něj zbabělec. Odmítá bojovat a nevyzve nikoho na souboj, když ho urazí. Bojí se pokračovat ve válce, nejradši by ji vzdal.

Je podezřelý z pokusu o atentát na krále.

Nakonec Teleb usoudil, že není důstojné, aby tu lidé stáli a dívali se na Dalinara, a poručil všem vrátit se k jejich povinnostem. Rozehnal dělníky, kteří si vzali k srdci Dalinarův příkaz sednout si do chládku a „nevázaně konverzovat“. Někdo jiný by možná předal rozkaz s úsměvem, ale Teleb byl přitom chladný jako skála.

Dalinar však pracoval dál. Věděl, kde má latrína končit, sám schvaloval návrh. Bude se muset vytvořit dlouhé svažující se koryto a to potom pokrýt prkny napuštěnými olejem a dehtem, která budou absorbovat zápach. Na horním konci se postaví budka a obsah latríny bude každých několik měsíců proměněn v kouř.

Pracovalo se mu dobře i proto, že byl sám. Sám lámal skálu a drtil kameny jednou ranou za druhou. Údery podobnými úderům paršendských bubnů toho dne tehdy před tolika lety. Dalinar si ty údery pamatoval. Stále se mu vtíraly do mysli a otřásaly jím.

Promiň mi to, bratře.

Mluvil o svých vidinách s horlivci. Podle nich to je nejpravděpodobněji produkt jeho přepracované mysli.

Neměl důvod věřit ničemu, co při nich prožíval. Jednal však podle nich, a tak dělal víc, než že jen ignoroval Sadeasovo manipulativní chování. Jeho péče o rozšiřování své moci a vojenské slávy nebyla zrovna příkladná a jeho pověst se zvolna blížila katastrofě. Ocitl se na pokraji nebezpečí, že s sebou stáhne dolů celý dům Kholinů.

A to byl nejzávažnější argument ve prospěch jeho abdikace. Pokud bude takhle pokračovat, mohlo by jeho chování zapříčinit smrt Adolina, Renarina i Elhokara. Dal by v sázku za své ideály vlastní život, ale životy svých synů?

Ze skály odlétaly úlomky kamene a odrážely se od jeho Střeplátu. Začínal pociťovat únavu a vyčerpání. Střeplát mu dodával sílu, ale nepracoval za něj. Každý úder kladiva byl jeho vlastní. Prsty mu začínaly z pravidelných vibrací kladiva dřevěnět. Už byl blízko rozhodnutí. Mysl měl jasnou a čistou.

Znovu se rozmáchl kladivem.

„Nebyl by efektivnější Střepkord?“ zaslechl suše pronést ženský hlas.

Strnul a kladivo se zastavilo na popraskané skále. Otočil se. Vedle výkopu stála Navani v modro-červených šatech. Prošedivělé vlasy se jí leskly na slunci, které se nečekaně schylovalo k západu. Poblíž stály dvě mladší ženy, její doprovod. Nebyly to přímo její svěřenky, jen si je „vypůjčila“ od jiných plavookých žen v táboře.

Navani stála se založenýma rukama a zapadající slunce za její hlavou vypadalo jako svatozář. Dalinar váhavě zvedl ruku a zastínil si oči. „Mathana?“

„Myslím na ty skály,“ řekla Navani a pokynula směrem k výkopu. „Tedy ne že bych si chtěla dovolit nějaké úsudky, rozbíjení kamenů je mužská činnost. Ale nemáš náhodou meč, který dokáže řezat skály tak snadno, jako − jednou mi to bylo takhle řečeno − jako když velebouře uhodí do Herdaze?“

Dalinar se podíval na skálu. Potom znovu zvedl kladivo a uhodil jím do kamene. Kámen zapraskal. „Střepkordy jsou dobrý nástroj na řezy.“

„Aha,“ odpověděla. „Budu dělat, jako že jsem pochopila. Mimochodem, uvažoval jsi někdy o tom, že většina mužských činností je nějak spojená s ničením, zatímco většina ženských činností naopak s tvořením?“

Dalinar se znovu otočil. Prásk! Připadalo mu pozoruhodné, jak snadněji se s Navani baví, když se na ni u toho nedívá. „Střepkordem osekávám strany a střed. Ale potřebuju ty kameny rozbít. Zkoušela jsi někdy zvednout kus kamene, který ukrojil Střepkord?“

„To bohužel nemůžu tvrdit.“

„Není to tak snadný.“ Prásk! „Střepkord udělá velice tenký řez. Obě části pořád ještě drží u sebe. Nedají se vzít a odvalit.“ Prásk! „Ono je to složitější, než to vypadá.“ Prásk! „Takhle je to nejlepší.“

Navani si oprášila pár úlomků kamene ze šatů. „A nadělá se přitom víc hluku a špíny, jak vidím.“

Prásk!

„Takže se omluvíš?“ zeptala se.

„Za co?“

„Že jsi nepřišel na naši schůzku.“ Dalinar strnul uprostřed pohybu. Úplně zapomněl, že se na hostině ten první den, co se tu Navani objevila, domluvili, že mu bude dnes číst. Písařkám o té schůzce nic neřekl. Otočil se k ní s rozmrzelým výrazem. Byl tak rozzlobený, že Tanadal zrušil schůzku, kterou s ním měl sjednanou, ale přesto měl alespoň poslat posla se zprávou.

Navani stála se založenýma rukama, krytou ruku schovanou. Hladké šaty se jí na slunci leskly, jako by hořely. Na rtech měla cosi, co připomínalo náznak úsměvu. Stál hluboko pod ní a působil pokorně.

„Opravdu mě to mrzí,“ odpověděl. „Přemýšlel jsem o dost těžkých věcech, ale to neomlouvá. Neměl jsem zapomenout.“

„Já vím. Já už si vymyslím, jak si to vynahradit. Ale teď bys měl vědět, že ti bliká jedna spřež.“

„Cože? Která?“

„Písařky říkaly, že ta k mé dceři.“

Jasna! Nemluvili spolu už celé týdny. Na vzkazy, které jí posílal, odpovídala jen velmi stručně. Jenže když byla Jasna zabraná do nějaké své práce, nikdy nevnímala, co se děje kolem. Jestli s ním teď chce mluvit, tak to buď objevila něco nového, nebo si udělala v práci přestávku, aby zase navázala staré kontakty.

Dalinar se ohlédl a podíval se na latrínu. Byla skoro hotová. V tu chvíli si uvědomil, že chtěl udělat to konečné rozhodnutí ve chvíli, kdy výkop dokončí. Nejraději ze všeho by kopal dál.

Jenže když s ním chce mluvit Jasna…

Potřebuje s ní mluvit. Třeba ji přesvědčí, aby se vrátila na Roztříštěné planiny. Cítil by se mnohem jistější, kdyby předával své místo Adolinovi s pocitem, že Jasna na Elhokara a Adolina dohlédne.

Odhodil kladivo − během práce vychýlil násadu o dobrých třicet stupňů a celé kladivo bylo najednou beztvaré a pokroucené − a vyskočil z výkopu. Bude si muset udělat nové. To nebylo u Střeponošů nic neobvyklého.

„Omlouvám se, Mathana,“ řekl, „ale musím poprosit nejen o odpuštění, ale zároveň i o propuštění. Musím přijmout Jasnin vzkaz.“

Uklonil se a odcházel.

„No vlastně,“ ozvala se Navani ještě za ním, „nakonec bych tě přece o něco požádala. S Jasnou už jsem nemluvila celé měsíce. Půjdou s tebou, jestli dovolíš.“

Zaváhal, ale nemohl ji odmítnout tak brzy po tom, co zapomněl na tu schůzku. „Výborně.“ Počkal, až Navani došla k nosítkům a usadila se. Nosiči ji zvedli a Dalinar vyrazil dopředu. Nosiči a Navaniny vypůjčené svěřenky se drželi těsně za ním.

„Ty jsi laskavý člověk, Dalinare,“ poznamenala Navani s úlisným výrazem ve tváři, když se usadila na polstrované sedátko. „Obávám se, že mě přitahuješ.“

„Jsem totiž poctivý, takže se se mnou dobře manipuluje,“ odpověděl Dalinar, aniž by se otočil. Zrovna v tuto chvíli se mu ani trochu nehodilo mít Navani s sebou. „O tom já dobře vím. Ale nemusíš si se mnou pohrávat, Navani.“

Tiše se zasmála. „Já tě nijak nezneužívám, Dalinare. Já −“ Odmlčela se. „No možná trochu ano, ale jenom trošičku. Ale rozhodně si s tebou nepohrávám. Zvláště letos ne, když jsi opravdu začal být takový, jakého tě ostatní vidí. Copak nevidíš, jak je to přitažlivé?“

„Nedělám to proto, aby to bylo přitažlivé.“

„Kdybys to proto dělal, tak by to nefungovalo!“ naklonila se k němu. „Víš, proč jsem si před těmi lety vybrala Gavilara a ne tebe?“

Ale to už je moc! Její komentáře − samotná její přítomnost − byly jako džber barvy, který se převrátí doprostřed jeho průzračně čistých myšlenek. Copak musí být pořád tak arogantní? On přece na její otázky nemusí odpovídat. Přidal tedy do kroku a doufal, že pochopí, že s ní nechce na toto téma mluvit.

Nebylo to však nic platné. „Nevybrala jsem si ho proto, že se stane králem, Dalinare. I když si to tak lidi rádi vykládají. Vybrala jsem si ho proto, že z tebe jsem měla strach. Ta tvoje náruživost… víš, ona děsila i tvého bratra.“

Mlčel.

„A ona je tu pořád,“ pokračovala. „Vidím ti ji v očích. Jenže ty sis kolem ní postavil hradbu. A vzal sis zářivý Střeplát, abys ji zvládl. A to mě právě tolik přitahuje.“

Zastavil se a podíval se na ni. Nosiči se také zastavili. „Tohle nezabere, Navani,“ řekl tiše.

„Ne?“

Zakroutil hlavou. „Nezneuctím bratrovu památku.“ Přísně se na ni podíval a Navani nakonec přikývla.

Šel dál. Navani mlčela, ale čas od času se po něm šibalsky podívala. Nakonec došli k jeho sídlu označenému třepotajícími se transparenty a vlaječkami s párem glyfů khokh a linil, khokh ve tvaru korunky a linil ve tvaru věže. Původní návrh nakreslila Dalinarova matka. Elhokar však používal místo koruny meč.

Ve vchodu do komplexu budov salutovaly stráže a Dalinar čekal na Navani, aby vešli dovnitř společně. Interiér, který připomínal jeskyni, byl osvětlený nabitými safíry. Jakmile došli do jeho obývacího pokoje, znovu si uvědomil, jak se během těch měsíců jeho sídlo změnilo. Jak je najednou okázalé.

Uvnitř čekaly tři úřednice s asistentkami. Když vešel, všechny vstaly. A byl tu i Adolin.

Dalinar se ne něj zamračil. „Nemáš být náhodou na inspekcích?“

Adolin sebou trhl. „Otče, s těmi už jsem dávno hotov.“

„Opravdu?“ Pro Bouřepána! Jak dlouho jsem to tam mlátil do těch kamenů? 

„Otče,“ řekl Adolin a došel až k němu. „Můžeme si na chvilku promluvit o samotě?“ Jako obvykle měl Adolin na hlavě neupravenou kštici světlých vlasů tu a tam melírovaných černými. Odložil si Střeplát, vykoupal se a teď měl na sobě důstojnou, ale moderní uniformu s dlouhým modrým kabátem, zapínacím po obou stranách, a tuhými hnědými kalhotami.

„Teď na to nejsem připraven, Adoline,“ odpověděl Dalinar tiše. „Potřebuju ještě trochu času.“

Adolin si ho zkoumavě prohlížel. Bude z něj pěkný velkokníže, pomyslel si Dalinar. Byl k tomu veden. To jsem já nikdy nepoznal.

„Tak dobře,“ přisvědčil Adolin. „Ale ještě se tě chci zeptat na něco jiného.“ Ukázal na jednu z úřednic. Měla kaštanové vlasy a v nich pár černých pramínků, byla štíhlá, s dlouhou šíjí, a na sobě měla zelené šaty. Vlasy měla vyčesané vysoko nahoru a propletené stuhami sepnutými dohromady čtyřmi tradičními ocelovými sponami.

„To je Danlán Morakotová,“ řekl Adolin tiše Dalinarovi. „Přišla sem včera a bude tu několik měsíců. Její otec je Jasnopán Morakota. Navštívila mě, tak jsem si dovolil jí nabídnout místo tvé úřednice, dokud tady bude.“

Dalinar vytřeštil oči. „A co…“

„Malaša?“ Adolin vzdychl. „Nějak to nevyšlo.“

„A tahle?“ špitl Dalinar nevěřícně. „Jak dlouho že je v táboře? Od včerejška? A už tě stačila navštívit?“

Adolin pokrčil rameny. „No, už mám nějakou pověst, tak se jí musím držet.“

Dalinar vzdychl a po očku se podíval na Navani, která stála na doslech. Předstírala však − podle protokolu − že neposlouchá. „Víš, ono bývá zvykem dvořit se v jednu dobu jen jedné ženě.“ Budeš brzy potřebovat dobrou manželku, chlapče. Možná hodně brzy.

„Až budu starý a nudný, tak možná,“ odpověděl Adolin a usmál se na mladou ženu. Byla skutečně krásná. Ale že je v táboře teprve jeden den? Pro mé drahé předky, pomyslel si. On sám se tři roky dvořil ženě, která se potom stala jeho manželkou. I když si už nepamatoval její tvář, pamatoval si velmi dobře, jak vytrvale ji pronásledoval.

Samozřejmě ji miloval. Ale všechen jeho cit k ní byl ten tam, vymazán z jeho mysli silami, které neměl nikdy pokoušet. Bohužel si však pamatoval, jak moc tehdy toužil po Navani. Ještě léta předtím, než se se svou budoucí ženou poznal.

Tak dost, poručil si. Ještě před chvílí stál na pokraji abdikace, chtěl se vzdát svého titulu velkoknížete. Není čas na to, nechat se Navani vyrušovat.

„Jasnosti Danlán Morakotová,“ obrátil se na mladou ženu. „Vítejte mezi mými úřednicemi. Jak jsem vyrozuměl, čeká tu na mě hovor.“

„Ano, Jasnopane,“ odpověděla žena a poklonila se. Pokynula k řadě pěti spřeží vyrovnaných na polici v držácích. Vypadaly jako obyčejná psací pera, jenom mělo každé navíc připevněný malý nabitý rubín. Jeden z rubínů − poslední v řadě vpravo − pomalu blikal.

Byla u něj Litima, a i když byla služebně starší, pokynula Danlán, aby spřež přinesla. Danlán pospíchala k podstavci a přinesla blikající pero k psacímu stolu vedle řečnického pultíku. Pečlivě připnula na podložku papír a vedle něho položila do kulatého výřezu lahvičku s inkoustem. Pečlivě s ní otočila, aby pevně držela na místě, a potom ji odzátkovala. Plavooké ženy uměly velmi efektivně pracovat pouze jednou volnou rukou.

Sedla si a podívala se na něho. Zdálo se, že má trému. Dalinar jí samozřejmě nedůvěřoval − mohla být špionkou některého z velkoknížat. V táboře bohužel nebyla jediná žena, které by mohl zcela důvěřovat, když byla Jasna pryč.

„Jsem připravená, Jasnopane,“ řekla Danlán. Měla zastřený, trochu chraplavý hlas. Přesně takový Adolina vzrušoval. Doufal, že nebude tak nudná jako všechny ostatní ženy, které si vybíral.

„Začněte,“ řekl Dalinar a pokynul Navani, aby se posadila na jednu z plyšových židlí. Ostatní úřednice seděly na lavici.

Danlán pootočila kamenem u pera na znamení, že vzkaz se přijímá. Potom zkontrolovala vodováhy po stranách psací podložky − malé lahvičky s olejovou bublinou uprostřed, jimiž seřizovala polohu podložky do dokonalé roviny. Nakonec namočila pero a položila ho hrotem na tečku na horním levém okraji papíru. Pero přidržela přesně kolmo na podložku a palcem ještě jednou pootočila kamenem. Potom dala ruku opatrně pryč.

Pero zůstalo na místě, špičkou se dotýkalo podložky, a pak se dalo do pohybu, jako by je držela neviditelná ruka. Potom začalo psát. Kopírovalo přesné pohyby, které dělala na papíře Jasna, vzdálená mnoho mil, perem, které bylo šlehem spojeno s perem zde na podložce. Dalinar stál vedle psacího stolu, stále ještě v brnění, ruce založené. Viděl, že Danlán jeho blízkost znervózňuje, ale byl příliš vzrušený na to, aby vydržel sedět.

Jasna měla samozřejmě úhledný rukopis − Jasna nikdy nedělala nic, aniž by to dovedla k dokonalosti. Dalinar se naklonil nad známý − přesto nedešifrovatelný − rukopis. Na papíře se objevoval jeden řádek za druhým, napsaný fialovým inkoustem. Z drahého kamene, připevněného k peru, se linuly droboučké obláčky červenavého kouře.

Pero se zastavilo a zůstalo jako přimražené na jednom místě.

„Strýčku,“ začala Danlán číst, „doufám, že jsi v pořádku.“

„Jsem,“ odpověděl Dalinar. „Všichni tady okolo se o mě dobře starají.“ Bylo to smluvené heslo. Znamenalo, že někomu z přítomných nedůvěřuje, nebo ho přinejmenším nezná. Jasna tak bude opatrná a nebude psát žádné citlivé informace.

Danlán vzala pero a pootočila kamenem a potom napsala Dalinarova slova a zároveň je posílala přes oceán Jasně. Je ještě v Tukaru? Jakmile Danlán dopsala, udělala tečku na místě, kde musí skončit obě pera, aby Jasna mohla pokračovat, a potom pootočila kamenem zpátky do původní polohy.

„Jak jsem měla v plánu, dorazila jsem do Kharbrantu,“ četla Danlán. „Tajemství, které se snažím odhalit, je příliš složité a zastřené, aby se dalo odhalit zde v Palaneu, ale nacházím tu stopy. Provokující fragmenty. Jak se daří Elhokarovi?“

Stopy? Fragmenty? Čeho? Jasna má smysl pro dramatičnost, i když za králem v tom ještě zdaleka zaostává.

„Tvůj bratr se usilovně snažil nechat se zabít při lovu na rokleblouda před pár týdny,“ odpověděl Dalinar. Adolin se přitom usmíval a opíral se ramenem o knihovnu. „Ale Štěstěna byla silnější. Daří se mu dobře, i když tu všichni moc postrádáme tvou přítomnost. Jsem si jistý, že by vzal zavděk tvou radou. Hodně spoléhá na Jasnost Lalai, která mu dělá úřednici.“

Třeba to popíchne Jasnu k návratu. Se Sadeasovou sestřenicí, která dělala králi v době královniny nepřítomnosti hlavní písařku, se zrovna v lásce neměly.

Danlán zapisovala slovo za slovem. Navani si odkašlala.

„A,“ poznamenal Dalinar, „ještě jedna zprávička. Znovu je tu s námi v táboře tvoje matka.“

Po chvilce pero samo začalo psát odpověď: „Vyřiď jí moje pozdravení. A drž si ji od těla, strýčku. Kouše.“

Navani se po straně ušklíbla a Dalinar si uvědomil, že nedal Jasně znamení, že Navani poslouchá. Začervenal se, když Danlán odpověď přečetla. „Přes spřež nemůžu příliš mluvit o práci, ale pohlcuje mě čím dál víc. Něco tam je. Je to skryté někde pod tou hromadou stránek historických záznamů, které se o tom napsaly.“

Jasna byla veritariánka. Kdysi mu vysvětlila, že je to vědecký směr, který se snaží objevit pravdu v minulosti a vytvořit nezaujatý objektivní popis historického dění, z něhož bude možné extrapolovat vyhlídky do budoucnosti. Dalinar však stejně nepochopil, v čem vidí svou odlišnost od obyčejných historiků.

„Už se vrátíš?“ zeptal se.

„Na to zatím nemůžu s jistotou odpovědět,“ slyšel potom její slova. „Netroufnu si teď přerušit práci. Ale může se stát, že brzy přijde doba, kdy si naopak netroufnu zůstávat v ústraní.“

Cože? pomyslel si Dalinar.

„Kromě toho,“ pokračovala Danlán, „bych Ti ráda položila pár otázek. Potřebovala bych, abys mi znovu popsal, co se stalo, když jsi tehdy před těmi sedmi lety potkal první paršendskou hlídku.“

Dalinar se zamračil. Cítil se unavený, ale netroufal si posadit se na židli, dokud měl na sobě Střeplát. Sundal si jednu rukavici a poškrábal se na bradě. K tomuto tématu se nerad vracel, ale na druhou stranu byl vděčný za to, že ho něco na chvíli vyruší z jeho současných problémů. A zdrží od rozhodnutí, které změní celý jeho život.

Danlán se na něho podívala, připravená zapsat slova, která jí nadiktuje. Proč to chce Jasna slyšet znovu? Copak o tom už sama nepsala v životopise svého otce?

No, ona mu nakonec řekne, proč − jestli v tom hrají nějakou roli její minulé objevy − by měla být její současná práce tak cenná. Kdyby tak Elhokar měl v sobě aspoň dílek sestřiny moudrosti!

„To jsou bolestné vzpomínky, Jasno. Kéž bych byl nikdy tvého otce nepřesvědčil, aby se na tu výpravu vydal. Kdybychom tehdy neobjevili ty Paršendy, nebyli by ho potom zavraždili. Poprvé jsme se s nimi setkali, když jsme prozkoumávali les, který nebyl zakreslený v mapách. To bylo na jihu Roztříštěných planin. V údolí asi dva týdny chůze od Suchého moře.“

Gavilara v mládí zajímaly jen dvě věci − dobývat a lovit. Když nedělal jedno, dělal druhé. Když ho tehdy pozval na lov, měl k tomu dobré důvody. Gavilar se choval divně. Ztrácel zájem o boj a začalo se o něm říkat, že je slabý. Dalinar chtěl bratrovi připomenout hezké chvíle, které spolu v mládí prožili. Proto se vydali na lov legendárního rokleblouda.

„Tvůj otec u toho nebyl, když jsem na ně narazil,“ pokračoval Dalinar a vzpomínal. Tábořili na vlhkých zalesněných svazích. Přes tlumočníky zpovídali natanské domorodce. Hledali třísky z polámaných stromů. „Vedl jsem průzkumníky podél přítoku Řeky smrti a otec se najednou vydal napřed proti proudu. Zjistili jsme, že na protějším břehu táboří Paršendi. Nejdřív jsem tomu nechtěl věřit. Paršové a žijí svobodně a spořádaně v táboře? A mají zbraně! A nijak primitivní. Meče a kopí s vyřezávanými násadami…“

Odmlčel se. Nevěřil tomu ani Gavilar, když mu to tehdy říkal. Žádné svobodné kmeny paršů neexistují. Jsou to všechno sluhové a odjakživa byli.

„Měli tehdy Střepkordy?“ zeptala se Danlán. Dalinar si neuvědomil, že Jasna mezitím na jeho zprávu odpověděla.

„Ne.“

Okamžitě přišla další otázka: „Ale teď je mají. Kdy jsi poprvé viděl paršendského Střeponoše?“

„Po Gavilarově smrti,“ řekl Dalinar.

Dal si to do souvislosti. Nikdy nechápali, proč chtěl Gavilar s Paršendy smlouvu. Na to, aby mohli chodit na Planiny lovit velekorýše, smlouvu nepotřebovali. Paršendi tam tehdy nežili.

Zamrazilo ho. Mohl Gavilar vědět, že mají Paršendi přístup ke Střepkordům? Uzavřel s nimi tu smlouvu proto, aby z nich dostal, kde k nim přišli?

Zkoumá Jasna jeho smrt? přemýšlel. Nikdy nesdílela Elhokarovu potřebu otce pomstít, jenže ona přemýšlí jinak než její bratr. Ji pomsta neláká. Ji lákají otázky. Ano, otázky.

„Ještě něco, strýčku,“ četla Danlán. „Potom se zase ponořím do knihovny. Někdy si připadám jako vykradač hrobů, který přebírá kosti dávno zemřelých. Ale nedá se nic dělat. Ti Paršendi… Jednou ses zmínil o tom, jak rychle se naučili náš jazyk.“

„Ano,“ přisvědčil Dalinar. „Během pár dnů s námi byli schopní komunikovat. Bylo to pozoruhodné.“ Kdo by si byl pomyslel, že paršové, zrovna paršové, mají takovéhle zázračné schopnosti. Většina těch, které znal, nemluvila skoro vůbec.

„Co bylo první, o čem s vámi mluvili?“ četla dál Danlán. „Jakou otázku vám položili úplně první? Pamatuješ si to?“

Dalinar zavřel oči a vzpomínal, jak Paršendi tábořili přímo proti nim na druhém břehu řeky. Gavilara úplně fascinovali. „Chtěli vidět naše mapy,“ řekl.

„Mluvili o Pustonoších?“

O Pustonoších? „To si nevzpomínám. Proč?“

„To bych teď raději nerozebírala. Ale chci ti něco ukázat. Ať si tvoje písařka vezme čistý papír.“

Danlán připevnila na psací podložku nový papír. Umístila pero do rohu a spustila spřež. Pero se zvedlo a začalo dělat čáry po papíře rychlými tlustými tahy. Byl to obrázek. Dalinar přistoupil blíž a Adolin se k němu přidal. Pero a inkoust nebyly na kreslení obrázku zrovna nejvhodnější a kreslení přes spřež nebylo přesné. Pero nechávalo maličké kaňky na místech, kde na druhé straně nejspíš nebyly, a i když byla nádobka s inkoustem přesně na stejném místě − aby Jasna mohla namáčet obě pera současně − občas jim došel inkoust každému v jiný okamžik.

Přesto byl obrázek krásný. Tohle není Jasna, uvědomil si Dalinar. Ten člověk, který tohle kreslí, k tomu má mnohem, mnohem větší vlohy.

Na obrázku se nakonec objevilo velké stvoření s mnoha končetinami, tyčící se nad domy. Mělo krunýř a drápy. Danlán poodešla a přinesla třetí papír. Dalinar zvedl obrázek a Adolin se k němu postavil blíž. Ta nestvůra jim byla něčím povědomá. Vypadala skoro jako…

„To je roklebloud,“ prohlásil Adolin a ukázal prstem. „Je trochu pokroucený − má mnohem nebezpečnější výraz a větší ramena − ale je to určitě pokus nakreslit rokleblouda.“

„Ano,“ přisvědčil Dalinar a znovu si třel bradu.

„Je to obrázek z jedné z knih,“ četla Danlán. „Moje nová svěřenka má výtvarné nadání, tak za mě nakreslila reprodukci. Připomíná vám to něco?“

Nová svěřenka? pomyslel si Dalinar. Celá léta už Jasna žádnou svěřenku neměla. Vždycky říkala, že na ně nemá čas. „Je to obrázek rokleblouda,“ řekl Dalinar.

Danlán jeho slova napsala. Po chvíli přišla odpověď. „Ta kniha to popisuje jako Pustonoše.“ Dalinar se zamračil a dal hlavu na stranu. „Ta kniha je kopie textu, který byl napsán ještě před Odrozením. Ale obrázky jsou kopie zase z jiného textu, ještě staršího. Někteří ale tvrdí, že ten obrázek mohl vzniknout tak dvě nebo tři generace po odchodu Heraldů.“

Adolin tiše hvízdl. To je tedy opravdu staré. Jak Dalinar vyrozuměl, dostali se k několika uměleckým dílům z doby dávnověku. Cesta králů je jedno z nejstarších a jako jediné má kompletní text. Ovšem zachovala se pouze v překladu. Verze v původním jazyce neexistuje.

„Než začnete dělat nějaké závěry,“ četla Danlán, „nechci tím nijak naznačovat, že Pustonoši a roklebloudi jsou totéž. Myslím si, že ten starý autor nevěděl, jak Pustonoš vypadá, a tak nakreslil to nejhorší, co znal.“

Ale jak ten starý autor věděl, jak vypadá roklebloud? pomyslel si Dalinar. Objevili jsme je jenom na Roztříštěných planinách − 

No jistě. Nedobyté hory jsou teď pusté, ale kdysi to bylo obydlené království. Takže někdo v minulosti znal roklebloudy, a to tak dobře, že jednoho nakreslil a nazval Pustonošem.

„Už musím jít,“ napsala prostřednictvím Danlán Jasna. „Postarej se za mě o bratra, strýčku.“

„Jasno,“ vzkázal jí Dalinar a velmi pečlivě přitom vážil slova. „Tady jsou teď těžké časy. Bouře přicházejí, když je nikdo nečeká, a domy se třesou a skřípějí. Možná brzy uslyšíš šokující zprávy. Bylo by moc dobré, kdyby ses mohla vrátit a přiložit ruku k dílu tady.“

Trpělivě čekal na odpověď. Pero skřípalo po papíře. „Ráda bych slíbila nějaký termín.“ Dalinar jako by přímo slyšel její chladný rozvážný hlas. „Ale nedokážu odhadnout, kdy budu hotová s prací tady.“

„Tohle je moc důležité, Jasno,“ naléhal Dalinar. „Prosím, promysli to ještě.“

„Můžeš se spolehnout, že se vrátím, strýčku. Jenom ještě nemůžu říct, kdy.“

Dalinar vzdychl.

„Nezapomeň,“ dodala, „že jsem hrozně zvědavá na rokleblouda, až ho uvidím na vlastní oči.“

„Mrtvého,“ doplnil Dalinar. „Nemám v nejmenším úmyslu připustit, abys udělala stejnou zkušenost jako tvůj bratr před pár týdny.“

„No jo,“ odpověděla Jasna, „náš přeopatrný Dalinar. Jednou už si budeš muset připustit, že ti synovec a neteř už dospěli.“

„Beru vás jako dospělé, pokud se tak chováte,“ odpověděl Dalinar. „Přijď rychle a my ti ulovíme rokleblouda. Dávej na sebe pozor.“

Čekali, jestli ještě přijde nějaká odpověď, ale kámen přestal blikat. Jasna ukončila přenos. Danlán uklidila spřež na místo a Dalinar poděkoval úřednicím za pomoc. Odešli. Adolin vypadal, že by se ještě zdržel, ale Dalinar na něho nekompromisně kývl, že odcházejí.

Ještě jednou se Dalinar podíval na obrázek rokleblouda. Byl nespokojený. Co tím rozhovorem získal? Další náznaky? Co může být na Jasnině výzkumu tak důležité, že je to přednější než hrozba, která visí nad královstvím?

Musí jí ještě napsat dopis, kde přímo vysvětlí, proč se rozhodl odstoupit. Třeba ji to přivede zpátky.

A v tu chvíli si Dalinar s údivem uvědomil, že se právě rozhodl. Kdesi mezi výkopem latríny a tímto okamžikem přestal pokládat svou abdikaci za možnou a začal o ní uvažovat jako o čemsi skutečném. Kdyby se změnilo na až. Bylo to správné rozhodnutí. Bylo mu z něho nanic, ale člověk občas musí dělat i nepříjemné věci.

Nakonec mi pomohl ten rozhovor s Jasnou, uvědomil si. Jak začala mluvit o svém otci. Cítil, že se opravdu chová jako Gavilar ke konci života. Že málem podryl království. Musí přestat včas. Dřív, než se dostane až takhle daleko. Možná ho opravdu trápí nějaká duševní nemoc, kterou zdědili po svých rodičích. Třeba −

„Ty máš Jasnu rád,“ poznamenala Navani. Dalinar sebou trhl a otočil se od obrazu rokleblouda. Myslel si, že odešla s Adolinem. Ale ona tam zůstala a dívala se na něho.

„Proč ji tak přemlouváš, aby se vrátila?“ zeptala se.

Otočil se k ní a uvědomil si, že poslala obě mladé dámy, které ji doprovázely, s úřednicemi napřed.

„Navani,“ podotkl, „tohle se nedělá.“

„No tak, jsme jedna rodina a já s tebou potřebuju mluvit.“

Dalinar zaváhal a potom odešel doprostřed místnosti. Navani stála u dveří do předpokoje, který sousedil s chodbou. V chodbě stáli dva sluhové. Navaniny dvě mladé svěřenky naštěstí nechaly dveře otevřené. Nebyla to záviděníhodná situace, ale dokud Dalinar viděl na stráže a stráže na něho, byla dejme tomu únosná.

„Dalinare,“ pokračovala Navani, „odpovíš mi? Proč Jasně tolik věříš, když ji všichni ostatní doslova zatracují?“

„Možná právě proto,“ odpověděl.

„Je to kacířka.“

„Odmítla se připojit k řeholím, protože nevěří jejich učení. Než aby se kvůli většímu pohodlí zkompromitovala, tak raději čestně odmítla dávat sliby, kterým nevěří. Já v tom vidím kus poctivosti.“

Navani se ušklíbla. „Vy jste jako dva hřebíky ve stejným futru. Tvrdý, zarytý a otravný tou věčnou snahou vymanit se.“

„Měla bys jít,“ řekl Dalinar a kývl směrem ke dveřím. Najednou se cítil naprosto vyčerpaný. „Ať nepřijdeme do řečí.“

„A aťsi přijdeme. Musíme mít plán, Dalinare. Ty jsi nejvlivnější velkokníže v −“

„Navani,“ přerušil ji, „já odstupuju a přenechávám svoje místo Adolinovi.“

Několikrát překvapeně mrkla.

„Udělám to hned, jakmile zařídím všechno potřebné. Bude to otázka maximálně několika dní.“ Připadalo mu divné o tom mluvit nahlas. Jako by to tím najednou už rovnou uskutečňoval.

Navani se tvářila dotčeně. „No tak Dalinare,“ řekla šeptem. „Tohle je hrozná chyba.“

„Je to moje chyba. A já musím znova opakovat svou žádost. Musím promyslet moc věcí, Navani. Teď se ti opravdu nemůžu věnovat.“ Ukázal na dveře.

Navani obrátila oči v sloup, ale poslechla. Zavřela za sebou.

A je to, pomyslel si Dalinar a dlouze vydechl. Už jsem se rozhodl.

Stále ještě měl na sobě Střeplát, a nemohl si tudíž sednout, aniž by zničil nábytek. Svezl se tedy na podlahu a opřel si hlavu o zeď. Adolinovi to řekne ráno a koncem týdne to na hostině oznámí veřejně. Vrátí se odtud do Aletkaru.

Je konec.

KONEC
DRUHÉ ČÁSTI

INTERMEZZA

RYSN • AXIES • SZET

I-4

RYSN

Rysn váhavě vystoupila z prvního vozu karavany. Nohama dopadla na měkkou nerovnou zem, která se pod ní trochu bořila. Zachvěla se při tom pocitu. Také strnula nad tím, že se tráva nestáhla, jak by čekala. Tráva se dokonce ani nehnula.

„Nepohne se,“ řekl Vstim. „Tady se tráva chová jinak. O tom jsi určitě už slyšela.“ Vstim už byl starší. Seděl pod stříškou prvního vozu. Jednu ruku měl opřenou o postranní část hrazení vozu a ve druhé držel štůsek účetních knih. Dlouhé bílé obočí měl na jedné straně sčesané za ucho a na druhé straně mu volně viselo podél obličeje. Potrpěl si na tuhé škrobené hábity − na sobě měl modro-červený a k němu kónický klobouk s plochým dnem. Bylo to klasické oblečení thajlenského obchodníka. Sice již několik desítek let nemoderní, ale přesto stále elegantní.

„Slyšela jsem o tom,“ odpověděla Rysn. „Ale stejně je to divné.“ Znovu udělala pár kroků a obešla vůz. Ano, slyšela o rostlinách tady v Šinovaru, ale představovala si, že mají jenom pomalé reakce. Lidi říkali, že se tu tráva nestahuje do země, protože je moc pomalá.

Ale tak to není. Ona se nepohybuje vůbec. Jak může přežít? Copak ji všechnu nespasou zvířata? Nevěřícně zakroutila hlavou a podívala se přes pláň. Byla celá pokrytá trávou. Stébla měla těsně u sebe a nebylo skrz ně vidět na zem. Takové houští!

„Zem pod ní péruje,“ řekla, když se vrátila na původní místo. „To ale není jen kvůli té trávě.“

„Hmm,“ přisvědčil Vstim, stále ještě zahloubaný do účetních knih. „Ano. Říká se tomu půda.“

„Ale člověk má pocit, že se proboří nebo spadne na kolena. Jak tady ti Šinové můžou žít?“

„Šinové jsou zajímavý národ. Neměla bys rozložit náčiní?“

Rysn vzdychla, ale otočila se a odcházela dozadu do vozu. Postupně přijížděly další vozy − bylo jich celkem šest − a řadily se do kruhu. Vzala za zadní dveře hlavního vozu a vyndala z něho třínohý stojan vysoký skoro jako ona sama. Vzala ho přes rameno a odešla s ním doprostřed travnaté plochy.

V péči o svůj zevnějšek šla mnohem více s dobou než její babsk. Měla na sobě to nejmodernější oblečení vhodné pro mladou ženu jejího věku − světle zelenou košili s dlouhými rukávy a tvrdými manžetami, přes ni hedvábnou sytě modrou vzorovanou vestu a zelenou dlouhou sukni. Působilo to decentně a prakticky, ale přesto zdobně.

Na levé ruce měla zelenou rukavici. Skrývání levé ruky byla hloupá tradice. Pouhý výraz vorinské kulturní nadvlády. Jenže bylo nutné držet se protokolu. Mnoho konzervativních Thajlenů − bohužel mezi nimi i její babsk − pokládalo za skandální, aby žena chodila s nezakrytou levou rukou.

Postavila stojan. Bylo to už pět měsíců, co se Vstim stal jejím babskem a ona jeho učenkou. Byl na ni hodný a to všichni babskové zdaleka nebyli. Podle tradice byl babsk víc než jen mistrem. Byl to podle práva její otec, dokud ji neprohlásil za způsobilou pracovat samostatně jako obchodnice.

Byla by velmi přivítala, kdyby netrávili tolik času cestováním na tak divná místa. Vstim byl známý jako výborný obchodník a ona usoudila, že všichni výborní obchodníci cestují do exotických měst a přístavů. Ne na liduprázdné pláně v zapadlých koutech světa.

Když byl stojan na místě, vrátila se do vozu pro fabriál. Zadní část vozu byla celá krytá, aby chránila před velebouřemi. Tady na západě mohly být nebezpečné i ty mírnější velebouře, přinejmenším dokud se člověk nedostal horskými průsmyky až do Šinovaru.

Rychle se vrátila s krabicí s fabriálem zpátky ke stojanu. Sundala z ní dřevěné víko a vyndala veliký heliodor − světle zlatý drahokam o průměru aspoň pět centimetrů, zasazený do kovového rámečku. Jemně zářil − ne tolik, jak by člověk od tak velkého kamene čekal.

Nasadila fabriál na podstavec a seřídila tak, aby směřoval k lidem ve voze. Potom vyndala z vozu stoličku, sedla si na ni a dívala se. Ohromovalo ji, kolik za tu věc Vstim zaplatil − byl to jeden z nových typů nedávno objevených fabriálů. Dokázal upozornit, že jsou v dosahu lidí. Je to ale opravdu tak důležité?

Pohodlně se usadila a dívala se na drahokam. Sledovala, jak postupně září jasněji. Ta divná šinská tráva vlála ve větru a tvrdošíjně odmítala stáhnout se do země i v těch nejsilnějších poryvech. V dálce se rýsovaly bílé vrcholky Mlžných hor, které vytvářely Šinovaru jakousi přirozenou ochrannou zeď. Rozbíjely velebouře a díky tomu byl Šinovar jediným místem v Rošáru, kde nebyla velebouřemi řízena veškerá příroda.

Pláň kolem ní byla poseta zvláštními stromy s rovnými kmeny a tuhými neohebnými větvemi, které z nich vyrůstaly jako jakási kostra. Byly porostlé listy, které se ve větru nezatahovaly. Celá krajina jí připadala strašidelná − nehybná, jako by byla mrtvá. Najednou si s úlekem uvědomila, že nikde nevidí žádné spreny. Ani jediný větrný spren, ani jediný spren života. Nic.

Jako by celá ta krajina byla bezduchá. Jako člověk, kdyby se narodil bez mozku a nevěděl, jak se má chránit, a jenom ležel a díval se tupě před sebe. Zaryla prstem do země, potom ho vyndala a začala zkoumat tu půdu, jak to nazval Vstim, co jí na něm ulpěla. Bylo to špinavé. Jak je to možné − silný poryv větru přece takovou trávu a stromy snadno vytrhne i s kořeny a odnese pryč. Ještě že se sem velebouře nedostanou.

Kolem vagonů vykládali sluhové a strážci velké koše a stavěli tábor. Najednou začal heliodor blikat jasným žlutým světlem. „Pane!“ vstala a volala. „Někdo tu je.“

Vstim, který probíral koše, energicky zvedl hlavu. Mávl na velitele stráží Kylrma a jeho šestičlennou jednotku, aby si připravili luky.

„Tamhle,“ řekl jeden z nich a ukázal.

V dálce bylo vidět, že se sem blíží skupina jezdců. Nejeli rychle, vedli několik velkých zvířat − vypadala jako velcí robustní koně − která táhla vozy. Drahokam ve fabriálu zazářil ještě jasněji, když se dostali blíž.

„Ano,“ řekl Vstim a podíval se na fabriál. „To je moc šikovná věc. Má široký záběr.“

„My jsme ale věděli, že přijdou,“ poznamenala Rysn, vstala ze stoličky a došla k němu. „Tentokrát ano,“ odpověděl. „Ale jestli nás to upozorní na bandity ve tmě, tak to má desetkrát větší hodnotu, než jsem za to dal. Kylrme, dejte luky dolů. Víte, jak jsou na tohle hákliví.“

Stráže poslechly a skupina Thajlenů čekala dál. Rysn si bezděky nervózně hrála s obočím a zastrkovala si je za uši. Lidé, kteří přicházeli, byli Šinové. Vstim jí samozřejmě zakazoval pohlížet na ně jako na divochy. Měl k nim patrně velkou úctu.

Když se přiblížili, překvapilo ji, jak vypadají rozmanitě. Ostatní Šinové, které kdy viděla, nosili jednoduché hnědé hábity nebo jiné pracovní oblečení. Tuto skupinu však vedl vpředu muž, který byl evidentně oblečený podle šinských představ o luxusu. Byl od hlavy až k patě zahalený do pestrobarevného, vpředu přepásaného pláště. Byla mu vidět jenom hlava.

Kolem něho jeli čtyři muži na koních a ti byli oblečeni decentněji. Také pestře, ale ne tolik. A místo pláště měli košile, kalhoty a barevné čepice.

Vedle nich šly dobré tři desítky mužů v hnědých tunikách. Takto oblečení muži také řídili tři velké vozy.

„Jé,“ utrousila Rysn, „ten si vede služebnictva!“

„Služebnictva?“ podivil se Vstim.

„No ti hnědí.“

Babsk se zasmál. „To jsou stráže, má milá.“

„Cože? Ale vypadají tak ošuntěle.“

„Šinové jsou podivíni,“ odpověděl. „U nich jsou vojáci ve společnosti ti nejposlednější. Skoro jako otroci. Bohatí si je mezi sebou prodávají za malé kamínky, kterými se měří jejich jmění. A každý muž, který vezme do ruky zbraň, musí k nim a jedná se s ním stejně jako s nimi. A ten chlapík v tom barevném oblečení? To je zemědělec.“

„Jako majitel usedlosti?“

„Kdepak. Pokud vím, tak když zrovna nevede jednání jako tohle, tak je celý den venku na poli. Farmáři jsou tady zahrnováni úctou a obdivem.“

Rysn vytřeštila oči. „Ale zemědělců jsou plné vesnice!“

„To jsou,“ přisvědčil Vstim. „Tady jsou to posvátná místa. Cizinci se nesmějí k polím a statkům ani přiblížit.“

To je divný, pomyslela si. Možná je tak změnil život na tomhle zvláštním místě.

Kylrm a jeho strážci neměli zrovna dobrý pocit z tak velké početní převahy návštěvníků, ale Vstimovi to evidentně starost nedělalo. Jakmile se Šinové přiblížili, vyšel od vozů bez jakéhokoliv náznaku obav. Rysn pospíchala za ním, spodní okraj sukně měla až v trávě.

Pozor, pomyslela si. To je další problém, když se tráva nestahuje do země. Pokud si bude muset kvůli trávě dát k sukni nový lem, tak ji to opravdu rozzlobí.

Vstim přivítal Šiny a poklonil se velmi zvláštním způsobem s rukama na zemi. „Tan balo ken tala,“ řekl. Nevěděla, co to znamená.

Muž v plášti − zemědělec − uctivě pokýval hlavou a jeden z jezdců sesedl z koně. „Šťastný vítr tě provázej, příteli.“ Mluvil velmi dobře thajlensky. „Ten, který dává, je potěšen, že jste dorazili v pořádku.“

„Děkuju, Treš-syn-Esan,“ odpověděl Vstim. „A též já děkuji Tomu, který dává.“

„Co jste nám přivezli z vašich zvláštních končin?“ zeptal se Treš. „Další kov?“

Vstim mávl a stráže mu přinesly těžký koš. Položily ho na zem a otevřely víko. Obsah koše se Rysn zdál nepochopitelný − kousky kovu, většinou v podobě malých zvonečků nebo ve tvaru dřevěných třísek. Připadalo jí to jako odpadky, z nějakých neznámých důvodů proměněné v kov.

„Á,“ poznamenal zálibně Treš a dřepl si ke koši. „Nádhera!“

„Ani kousek není těžený,“ poznamenal Vstim. „Žádná skála ani kámen kvůli tomu neutrpěly újmu. To je kov proměněný z ulit, kůry a větví. Mám listinu s pečetěmi pěti thajlenských notářů, kteří to dosvědčili.“

„To jste nemusel,“ řekl Treš. „V těchto věcech máte už dávno naši důvěru.“

„Pořádek dělá přátele,“ odpověděl Vstim. „A lehkomyslnost naopak přátelství ubíjí.“

Treš vstal a třikrát tleskl. Muž v hnědém otevřel se sklopenýma očima zadní část vozu. Objevily se tam také koše.

„Ostatní, co nás navštěvují,“ podotkl Treš a došel k vozu, „mají všichni zájem jenom o koně. Každý by kupoval jenom koně. Ale vy nikdy, příteli. Jak to?“

„Je moc náročné se o ně starat,“ odpověděl Vstim a připojil se k Trešovi. „A ta investice je často nevratná, i když je kůň velká cennost.“

„A s tímhletím to tak není?“ zeptal se Treš a zvedl jeden z lehčích košů. Uvnitř bylo něco živého.

„Vůbec ne,“ odpověděl Vstim. „Kuřata se dobře prodávají a nejsou náročná na péči, pokud je máte čím krmit.“

„Přivezl jsem jich spoustu,“ řekl Treš. „Nechce se mi věřit, že tohle od nás koupíte. Nemají zdaleka takovou hodnotu, jak si vy venku myslíte. A vy nám za ně dáváte kov! Kov, který není poznamenaný rozbíjením kamene. To je zázrak.“

Vstim pokrčil rameny. „U nás nemají tyhle kousíčky skoro žádnou cenu. Dělají je horlivci, učí se na nich zacházet s proměňovačem. Na potravinách to zkoušet nemůžou, protože kdyby se jim to nepovedlo, mohlo by to být jedovaté. Tak proměňují odpadky na kov a potom to vyhazují.“

„Ale přece se dá kovat!“

„A proč by se to kovalo?“ namítl Vstim. „Když můžete vyřezat věc ze dřeva do přesného tvaru a teprve potom ji proměnit?“

Treš zmateně zakroutil hlavou. Rysn všechno sledovala se stejnou dávkou nejistoty. Tohle je ten nejbláznivější obchod, co kdy viděla. Vstim se vždycky hádal a smlouval a handrkoval a teď tady tvrdí, jak je jeho zboží bezcenné!

V průběhu rozhovoru si oba obchodní partneři vzájemně vysvětlili, že si prodávají zboží s nulovou hodnotou. Nakonec se dohodli, i když Rysn nedovedla pochopit, jak je to možné, a podali si ruce. Trešovi vojáci začali vykládat koše kuřat, oblečení a exotických sušených mas. Ostatní mezitím nakládali koše proměněného kovu.

„Vojáka byste mi asi neprodal, co?“ zeptal se Vstim, zatímco čekali.

„To bohužel nejde. Cizinci je prodat nemůžu.“

„Ale tenkrát jste mi toho jednoho prodal…“

„Jo, to už je sedm let!“ Treš se zasmál. „A vy o tom pořád ještě mluvíte!“

„Vy nevíte, co jsem za něj dostal!“ řekl Vstim. „A vy jste mi ho nechal skoro zadarmo.“

„To byl ale Nepodstatný,“ řekl Treš a pokrčil rameny. „Neměl žádnou cenu. Vy jste mi za něj něco vnutil, i když − musím se přiznat − jsem musel ty peníze hodit do řeky. Za Nepodstatného si nemůžu nic vzít.“

„No, já se neurazím,“ poznamenal Vstim a třel si bradu. „Ale kdybyste měl ještě jednoho, dejte mi vědět. Byl to nejlepší sluha, jakého jsem kdy měl. Dodnes lituju, že jsem ho prodal.“

„Budu na to pamatovat, příteli,“ odpověděl Treš. „Ale je velice nepravděpodobné, že bychom ještě někoho takového měli.“ Jako by najednou myslel na něco jiného. „Raději bych doufal, že už nikdy mít nebudeme…“

Jakmile měli zboží naložené, podali si opět ruce a Vstim se zemědělci uklonil. Rysn se to snažila napodobit a Treš se na ni s několika svými společníky, kteří se mezitím bavili svou sípavou mateřštinou, usmál.

Taková zdlouhavá nudná cesta kvůli takovému krátkému obchodu. Ale Vstim měl pravdu, kuřata mají na východě hodnotu spousty sferů.

„Tak co ses přiučila?“ zeptal se jí Vstim, když se vraceli k vozu.

„Že Šinové jsou divný.“

„Nejsou,“ namítl Vstim vlídně. Nikdy nebyl přísný ani odměřený. „Oni jsou jen jiní, má milá. Divní jsou lidi, kteří se chovají nevyzpytatelně. A k tomu má Treš i jeho lidé hodně daleko. Ti nejsou vůbec nevyzpytatelní − možná jsou naopak až příliš předvídatelní. Svět se mění, ale Šinové jsou pořád stejní. Snažil jsem se jim nabízet fabriály, ale oni tvrdí, že jsou pro ně bezcenné. Nebo zvrhlé.“

„Právě proto jsou jiní, pane.“

„Ano,“ přisvědčil. „Navíc je těžké mezi Šiny rozlišovat. Ale to jsme odbočili. Co ses tedy přiučila?“

„Že u nich v obchodě nefunguje vychloubání a vychvalování jako u Herdazů, ale naopak pokora a spíš podceňování,“ odpověděla. „Oba jste se vzájemně přesvědčovali, jak je vaše zboží bezcenné. Nejdřív mi to připadalo divný, ale potom mi došlo, že to je asi způsob, jak smlouvají.“

Usmál se.

„A už v tuhle chvíli jsi moudřejší než polovina mužů, které jsem sem zavedl. Poslouchej, teď přijde první lekce: Nikdy se nesnaž podvádět Šiny. Buď přímá a říkej jim jen pravdu − a pokud chceš smlouvat, podhodnocuj svoje zboží. A budeš jejich. A dobře ti za to zaplatí.“

Přikývla. Došli k vozu a Vstim z něj vyndal zvláštní misku. „Na,“ řekl. „Vezmi si nůž a vyrej si trochu trávy. Ale musíš i s tou půdou. Ona bez ní nepřežije.“

„A proč to mám dělat?“

„Protože se o tu rostlinu naučíš starat. Chci, aby sis ji nechala do té doby, než ti přestane připadat divná.“

„Ale proč?“

„Protože z tebe udělá lepší obchodnici,“ řekl.

Zamračila se. Proč je pořád takový zvláštní? Možná proto je jeden z mála Thajlenů schopných uzavřít obchod se Šiny. Protože je stejně zvláštní jako oni.

Odešla pro trávu. Nemá cenu vzpouzet se. Nejdřív vyndala otrhané rukavice a vyhrnula si rukávy. Přece si nezničí šaty kvůli hrnku netečné přiblblé trávy, která stojí a civí do prázdna. Tak.

I-5

AXIES SBĚRATEL

Axies Sběratel zasténal. Ležel na zádech a hlava mu třeštila. Otevřel oči a podíval se po svém těle až ke špičkám nohou. Byl nahý.

No nazdar, pomyslel si.

No, měl by se podívat, jak moc je potlučený. Prsty na nohou mu směřovaly k obloze. Nehty měl tmavě modré, což nebylo u Aimiů nic zvláštního. Pohnul s nimi. Ke své spokojenosti zjistil, že to jde.

„No, to je něco,“ poznamenal a opřel si hlavu. Ozval se čvachtaný zvuk, jak se dotkl něčeho měkkého, nejspíš hromady hnijících odpadků.

Jo, to bylo ono. Už to cítil. Pronikavé a odporné. Soustředil se na svůj nos a přestavěl tělo tak, aby nemohl čichat.

Mnó, pomyslel si, tak to je lepší.

Ještě kdyby se tak dokázal zbavit toho hučení v hlavě. Copak to slunce musí takhle bít do očí? Zavřel je.

„Jsi ještě pořád v mý ulici,“ ozval se za ním strohý hlas. Ten, co ho probudil.

„Hned z ní vypadnu,“ slíbil Axies.

„Dlužíš mi nájemný. Jeden nocleh.“

„Na ulici?“

„Na nejlepší ulici v Kasitoru.“

„Aha, tak tam jsem, co? Výborně.“

Stačilo se usilovně během několika úderů srdce soustředit a zbavil se bolesti hlavy. Otevřel oči a slunce už mu tentokrát připadalo příjemné. K obloze se po pravé i po levé straně tyčily cihlové zdi porostlé tuhým červeným lišejníkem. Kolem sebe měl rozházené shnilé bobule.

Ne. Nebyly rozházené. Vypadaly jako pečlivě srovnané. To je zvláštní. Ten pach, co předtím cítil, šel asi z nich. Ještě že si zastavil čich.

Sedl si, protáhl se a zkontroloval všechny svaly. Zdálo se, že je všechno v pořádku, že má jen pár modřin. S těmi už se nějak vyrovná. „No,“ začal, „neměl byste náhodou navíc jedny kalhoty, že ne?“

Ukázalo se, že hlas za jeho zády patří zarostlému muži sedícímu na krabici na konci uličky. Axies ho nepoznal. Nepoznal ani to místo, kde je. Nebylo na tom nic divného, když byl zbit, okraden a opuštěn v domnění, že je mrtvý. Zase.

Dělám to všechno v zájmu vědění, pomyslel si s povzdechem.

Pomalu se mu začala vracet paměť. Kasitor bylo velké irialské město, druhé největší po Rall Elorim. Přišel sem podle plánu. Dokonce se i opil podle plánu. Jen si měl možná lépe vybírat kumpány, se kterými bude tuto část plánu uskutečňovat.

„Takže asi jedny kalhoty navíc nemáte,“ usoudil, vstal a zkoumal tetování na své paži. „A kdybyste měl, tak byste je asi stejně nepůjčil. A tohleto je lávišový pytel?“

„Dlužíš mi nájemný,“ zabručel. „A náhradu za to, že jsi zničil chrám severního boha.“

„To se mi nezdá,“ poznamenal Axies a ohlédl se přes rameno. Za ním byla rušná ulice. Dobří kasitorští občané se asi s jeho nahotou jen tak snadno nesmíří. „Já si nepamatuju, že bych zničil nějaký chrám. Na tyhle věci já si dávám pozor.“

„Zničil jsi polovinu Hapronský ulice,“ řekl žebrák. „Spoustu domů. Ale přimhouřím nad tím oko.“

„To je od vás hezký.“

„Oni byli stejně špatný.“

Axies se zamračil, ohlédl se na žebráka a sledoval, kam se dívá. Díval se do země. Na hromadu hnijící zeleniny, která byla uspořádaná zvláštním způsobem − ve tvaru města.

„Aha,“ poznamenal Axies a pohnul nohou, kterou měl zrovna v malém zeleninovém náměstíčku.

„To byla pekárna,“ řekl žebrák.

„To mě moc mrzí.“

„Ale zrovna nebyli doma.“

„To se mi ulevilo.“

„Byli v chrámu.“

„V tom, co jsem…?“

„Rozbořil hlavou? Jo.“

„Doufám, že budete milostiv jejich duším.“

Žebrák přimhouřil oči. „Pořád mi do toho nějak nezapadáte. Jste Pustonoš, nebo Herald?“

„No to asi bohužel spíš Pustonoš,“ odpověděl Axies. „Myslím jako, že když jsem zbořil chrám.“

Žebrák se zatvářil ještě podezíravěji.

„Takže mě může zahnat jedině svaté roucho,“ pokračoval Axies. „Ale když vy… ale… co to máte v ruce?“

Žebrák se podíval na ruku, jíž se dotýkal olezlé přikrývky přehozené přes ještě olezlejší krabice. Seděl na nich jako… no, jak bůh nad svými ovečkami.

Chudák bláznivá, pomyslel si Axies. Už skutečně bylo na čase se zvednout. Aby ještě tomu pomatenému chlapíkovi nepřinesl nějakou smůlu.

Žebrák zvedl přikrývku. Axies se odsunul stranou a zvedl ruce. Žebrák se usmál. Býval by se zazubil, kdyby měl čím. Seskočil z krabice a zvedl přikrývku. Axies se odsunul ještě dál.

Žebrák se dal do smíchu a hodil na něho přikrývku. Axies ji v letu chytil do ruky a pohrozil žebrákovi pěstí. Obtočil si přikrývku kolem pasu a odešel.

„A hle,“ volal ještě žebrák za ním, „odporná stvůra byla zapuzena!“

„A hle,“ opakoval Axies a rovnal si přikrývku, „odporná stvůra se vyhnula vězení za veřejné pohoršování.“ Irialové velmi přísně dbali na počestnost. Oni velmi přísně dbali na spoustu věcí. To by se samozřejmě dalo říct o spoustě národů − jenom si každý potrpěl na něco jiného.

Za Axiesem Sběratelem se však přesto lidé ohlíželi. Ani ne pro ten nekonvenční oděv − Irial leží v severozápadním cípu Rošáru, takže tam bylo mnohem tepleji než například v Aletkaru nebo i v Aziru. Velká spousta zlatovlasých Irialů chodila jenom v bederních zástěrkách a kůži měla pomalovanou různými barvami a vzory. Tudíž ani Axiesovo tetování nevzbuzovalo žádnou velkou pozornost.

Možná přitahovaly pozornost jeho modré nehty a průzračně modré oči. Aimiové − i siaští Aimiové − byli vzácní. Nebo to bylo možná proto, že vrhal stín na špatnou stranu. Ke světlu, místo od něho. Byla to jen taková drobnost a stíny nebyly velké, když bylo slunce tak vysoko. Ale ti, kdo si toho všimli, si mezi sebou hned šeptali, nebo uskočili. Nejspíš už o něčem takovém ale slyšeli. Nebylo to zase tak dlouho potom, co byla jejich země zmapovaná, ale za tu dobu už se stačila vyrojit spousta historek a legend a rozšířit mezi mnoha národy.

Třeba ho někdo nechá předvést na místní magistrát. Nebylo by to poprvé. Už se dávno naučil nic si z toho nedělat. Když byl člověk poznamenán svou odlišností od ostatních, naučil se s tím žít a skousnout všechno, co to s sebou nese.

Začal si tiše pohvizdovat, prohlížel si svoje tetování a nevšímal si lidí, kteří na něho zírali. Vzpomínám si, že jsem si někam něco zapsal… pomyslel si a začal si prohlížet zápěstí, potom otáčel předloktím a hledal nové tetování. Jako všichni Aimiové dokázal změnit vlastní vůlí barvu a znaky na své kůži. Bylo to výhodné, protože když ho o všechno okradli, zapisoval si poznámky na kůži, aby si je mohl přepsat, až bude mít vhodnější podmínky.

Naštěstí se neopil tolik, aby zapsal výsledky svého pozorování na nějaké nevhodné místo. Jednou to takhle udělal, a když si je chtěl potom přečíst, potřeboval k tomu dvě zrcadla a asistenta.

Aha, pomyslel si, když objevil nový záznam u levé loketní jamky. Četlo se to špatně.

Zkouška úspěšná. Objevil jsem spreny, kteří se objevují jedině, když je člověk značně podnapilý. Objevují se jako malé hnědé bublinky a lepí se na okolní předměty. Je nutné další ověření, jestli to není jenom opilecká halucinace.

„Moc hezký,“ prohlásil nahlas. „Opravdu moc hezký. Rád bych věděl, jak jim říkat.“ Ty historky, které slyšel, se o nich zmiňují jako o sudových sprenech. Spreni opilosti? Nepraktické. Pivní spreni? Pocítil záchvěv vzrušení. Za těmihle spreny se žene už celá léta. Pokud prokáže, že skutečně existují, bude to velké vítězství.

Proč se ale vyskytují jenom v Irialu? A tak málo? Už se nesčíselněkrát opil do němoty, ale viděl je jenom jednou. Jestli je tedy opravdu viděl.

Spreni však byli téměř nepostižitelní. Někdy se neobjevovali ani ti nejobyčejnější − třeba ohniví spreni. A to bylo velmi deprimující pro člověka, který zasvětil pozorování, třídění a studiu všech druhů sprenů po celém Rošáru celý život.

Dál si hvízdal a mířil přes město k přístavu. Potkával spoustu zlatovlasých Irialů. Zlaté vlasy byly znakem jejich národní příslušnosti, jako pro Alety černé − čím čistší krev, tím více zlatých loken. To nebyla obyčejná blond, byla to skutečně zářivě zlatá.

Měl pro Irialy slabost. Nebyli tak prudérní jako vorinské národy na východě a netíhli tolik k hašteření a soupeření. Tím bylo jednodušší kolem nich pozorovat spreny. I když samozřejmě byli i spreni, které bylo vidět pouze ve válce.

V přístavu se shromáždil hlouček lidí. Á, pomyslel si, výborně, nejdu moc pozdě. Scházeli se hlavně u zvláštní vyhlídkové plochy. Axies si tam našel místo, narovnal si přikrývku, opřel se o zábradlí a čekal.

Netrvalo to dlouho. Přesně v sedm čtyřicet pět ráno − místní si podle toho seřizovali časomíru − se vyvalil z vody v zátoce obrovský azurově modrý spren. Byl průsvitný, a i když se zdálo, že čeří vlny, jak se vynořil, byly to vlny pouze iluzorní. Skutečná hladina vody v zátoce se nepohnula.

Má tvar obrovského vodního vřídla, pomyslel si Axies a na volném kousku nohy začal zaznamenávat informace. Uprostřed je sytě modrý jako hlubiny oceánu a směrem od středu je světlejší. Podle stožárů lodí, co tu kotví, bych odhadl jeho velikost tak na dvacet metrů. Je to jeden z největších, jaké jsem kdy viděl.

Z vysokého modrého sloupce se vymrštila čtyři dlouhá chapadla a na nich vypučely prsty. Ty dopadly na zlatý podstavec, který tam umístili lidé z města. Spren přicházel každý den ve stejnou hodinu, s naprostou pravidelností, která se neměnila ani s posunem hodiny úsvitu.

Lidé ho pojmenovali. Říkali mu Kusikeš, ochránce. Někteří ho uctívali jako boha. Bylo to něco zcela unikátního. Jeden z mála typů sprenů, které znal, které existovaly jen v jediném exempláři.

Co je to ale za sprena? psal fascinován. Má tvář a dívá se směrem k východu. Přímo k Počátku. A ta tvář se neuvěřitelně rychle mění. Krk má pahýlovitý a na něm se obrovským tempem, až přechází zrak, střídají různé lidské obličeje.

Celé to představení trvalo plných deset minut. Opakovaly se některé ty tváře? Střídaly se tak rychle, že to nedokázal rozeznat. Jakmile představení skončilo, Kusikeš se vrátil do zátoky a nechal za sebou jen zčeřené neskutečné vlny.

Axies se cítil vyčerpaný, jako by mu někdo vysál energii. To prý byla běžná reakce. Odehrálo se to všechno jenom v jeho představách, protože to tak čekal, nebo to bylo skutečné?

Zatímco přemýšlel, kolem proběhl malý nezvedený kluk a sebral mu přikrývku a začal se smát. Hodil ji kamarádům a všichni společně utekli.

Axies zakroutil hlavou. „No to je nadělení,“ poznamenal, když si lidé kolem něho začali zakrývat oči a šeptat. „Snad jsou někde blízko stráže, ne? Ale ano, jsou tam čtyři. Výborně.“ Stráže už se k němu blížily, zlaté vlasy jim vlály po zádech a v očích měly přísný výraz.

„No,“ řekl si a hned všechno zaznamenal, ještě než ho stačil první ze strážců chytit za rameno, „tak to vypadá, že budu mít další příležitost sledovat spreny nesvobody.“ Bylo zvláštní, jak mu právě tihle spreni v posledních letech unikali, přestože pobýval ve vězení. Začínal je pokládat za mýtus.

Stráž ho odvlekla do městského vězení. Nijak mu to nevadilo. Dva nové druhy sprenů za dva dny! Takovýmhle tempem dokončí výzkum už za pár století.

Skvělá vyhlídka. Začal si hvízdat.

I-6

UMĚLECKÉ DÍLO

Szet-syn-syn-Vallano, Nepodstatný ze Šinovaru, se krčil na vysoké kamenné římse po straně hráčského doupěte. Římsa byla určená pro lampu. Nohy měl schované pod dlouhým zavinovacím pláštěm i s římsou, takže vypadal, jako by visel na zdi.

Poblíž bylo několik světel. Makek byl rád, když Szet zůstával zahalený ve stínu. Plášť měl příliš velký a oblečení příliš těsné. Bylo to pro vraha to nejhorší vybavení, ale Makek si potrpěl na drama a Szet udělal, co mu pán poručil. Jako vždycky.

Třeba ta dramatičnost měla něco do sebe. Byla mu vidět jen holá hlava a oči a lidi to znervózňovalo. Oči měl šinské, kulaté a velké. Lidem připadaly jako oči dítěte. Proč jim to tolik vadí?

Nedaleko seděla skupinka mužů v hnědých pláštích. Povídali si a třeli o sebe palce a ukazováky. Z prstů se jim linuly tenké proužky kouře a bylo slyšet jemné praskání. Říkalo se, že třít v prstech ohnivý mech zbystřuje myšlení. Szet to jednou zkusil, ale měl z toho jen bolehlav a puchýře na prstech. Ale jakmile se udělají mozoly, je to možná příjemné a povzbuzující.

Kruhové hnízdo mělo uprostřed bar a u něho se podávaly různé druhy nápojů za různé druhy cen. Barmanky chodily ve fialových šatech s hlubokými výstřihy a otevřenými boky. Neměly krytou ruku, což lidé z Bavlandu − kteří měli vorinský původ − pokládali za zvláště provokativní. Bylo to divné. Vždyť je to jenom ruka.

Kolem středu hnízda se hrálo. Nebyly to však pravé hazardní hry − žádné kostky, žádné sázky, jaká padne karta. Byly to hry kdo s koho, krabí zápasy a − kupodivu − hádanky. To byla další zvláštnost vorinistů − vyhýbali se jakémukoliv předpovídání budoucnosti. Ve hře kdo s koho se házelo a losovalo, ale nikdy se nesmělo sázet na výsledek, jedině na pozice hráčů v průběhu hry.

Szetovi to připadalo nesmyslné, ale byla to záležitost s hlubokými kořeny v kultuře. Ani tady, v jednom z nejdivočejších doupat ve městě, kde ženy chodily s oběma rukama obnaženýma a muži otevřeně mluvili o zločinech − si nikdo nedovolil urážet Heraldy tím, že se bude snažit nahlížet do budoucnosti. Někteří lidé nesouhlasili ani s předpovídáním velebouří. A přesto jim nevadilo chodit po kameni a používat Bouřnou záři v obyčejných lampách jako svítidlo. Ignorovali duchy věcí, kteří je obklopovali, a jedli, co se jim zachtělo a kdy se jim zachtělo.

Zvláštní. Hrozně zvláštní. A přesně takový byl jeho život. V poslední době přezkoumával zákazy, které kdysi tak přísně dodržoval. Proč se lidé na východě zdráhají chodit po kameni? V těch zemích přece není půda, tak jak by mohli chodit jinak než po kameni?

Byly to nebezpečné myšlenky. Ale kromě jeho způsobu života mu nic nezbylo. Pokud by zpochybnil kamenošamanství, zpochybní tím také skutečnost, že patří k Nepodstatným? Nebezpečné, velmi nebezpečné. I když se sám odsoudil vraždami a zločiny, aspoň jeho duše se po smrti odevzdá kameni. Bude žít dál. Trestaný a trpící, ale neodsouzený k nicotnosti.

Je lepší žít v utrpení, než zmizet ze světa.

Kolem něho prošel Makek se dvěma ženami v náruči. Už dávno nebyl vychrtlý. Postupně se zakulatil, jako když po deštích dozraje ovoce. Také už dávno nechodil v ošuntělých otrhaných šatech, ale vyměnil je za okázalé a nákladné.

Makekovi kumpáni − ti, kteří s ním byli ten den, co zabili Túka − byli všichni už mrtví. Zabil je Szet na Makekův příkaz. Všechno kvůli utajení jeho Přísežného kamene. Proč se tihle východňáci pořád tak stydí za to, jak Szeta ovládají? Bojí se, že by jim někdo ten Přísežný kámen sebral? Nebo že by se tahle zbraň, kterou tak necitelně využívají, mohla někdy obrátit proti nim?

Možná se bojí toho, že kdyby vešlo ve všeobecnou známost, jak snadné je Szeta ovládat, zkazilo by mu to pověst. Szet už vyslechl nejeden hovor točící se kolem tajemství Makekova neuvěřitelně výkonného ochránce. Když takový člověk Makekovi slouží, musí být Makek sám ještě mnohem nebezpečnější.

Makek prošel kolem místa, kde se Szet ukrýval. Jedna žena v jeho náruči se rozesmála zvonivým smíchem. Szet uznale pokýval hlavou pod maskou. Sklouzl ze svého místa a dopadl na zem. Nadměrný plášť mu vlál kolem těla.

Hráči se náhle ztišili. Opilí i střízliví muži se ohlíželi za Szetem, jak prochází kolem skupinky mužů s ohnivým mechem a strnulými prsty. Většina lidí v této místnosti věděla, co se Szet tuto noc chystá udělat. Ve Vodozřídle se usadil nový přistěhovalec a otevřel si tu hráčské doupě, které bylo pro Makeka nebezpečnou konkurencí. Nejspíš nevěřil pověsti Makekova tajemného vraha. No, nebylo to neopodstatněné. Szetova pověst skutečně neodpovídala realitě.

Byl mnohem, mnohem nebezpečnější, než se tradovalo.

Vynořil se z hráčského doupěte a vyšel po schodech ztemnělého domu ven do dvora. Cestou odhodil plášť a masku do vozu. Plášť by ho zbytečně prozradil zvukem a přikrývat si tvář nemá smysl. Je jediný Šin ve městě. Poznali by ho podle očí. Nechal si na sobě přiléhavé černé oblečení. Převlékat se by zdržovalo.

Vodozřídlo bylo největší město v okolí. Makekovi dlouho trvalo, než ovládl Staplind a mohl expandovat dál. Teď se chystal na expanzi do Kolenbodu, v němž sídlil zdejší majitel pozemků. Pokud by k tomu došlo, Szet by se celé měsíce topil v krvi, než by pozabíjel všechny zloděje, zabijáky a hráče, kteří by se Makekovi odmítli podřídit.

To ale byla otázka budoucnosti. Prozatím měl na pořadu dne vodozřídelského vetřelce Gavašowa. Szet se plížil ulicemi. Nechtěl sáhnout po Střepkordu ani po Bouřné záři. Spoléhal se na svou přirozenou obratnost, že ho skryje před zraky ostatních. Tyhle chvíle − kdy nebyl uvězněn v některém z Makekových zakouřených doupat − byly čím dál vzácnější.

Proklouzl mezi domy − ve tmě a v chladném vlhkém vzduchu se pohyboval rychle a sebejistě a cítil se skoro jako doma v Šinovaru. Budovy kolem nebyly ty bezbožné stavby z kamene. Byly z hlíny a jílu. A zvuky, které slyšel, nebyly tlumené výkřiky z dalšího z Makekových hráčských doupat, ale dusot kopyt a ržání divokých koní na pláních.

Ale ne. V Šinovaru nejsou nikdy takhle cítit odpadky − štiplavým pachem po týdnech skladování. Není doma. Tam, v Údolí Pravdy, pro něj není místo.

Szet vešel do jedné z nejbohatších částí města s většími volnými prostranstvími mezi domy. Vodozřídlo leželo v lajtě, místě chráněném z východní strany vysokými útesy. Gavašow se arogantně zabydlel ve velké usedlosti ve východní části města. Patřila místnímu majiteli pozemků, který nad ním držel ochrannou ruku. Když se dověděl o Makekovi a jeho prudkém vzestupu v podsvětí, rozhodl se podpořit konkurenta, aby měl Makeka aspoň trochu pod kontrolou.

Starostovo sídlo mělo tři podlaží a kamennou zeď kolem úhledné a upravené zahrady. Szet se blížil přikrčený. Tady na okrajích města ležela všude po zemi spousta skalních pupenů. Jak se k nim přiblížil, stáhly výhony a pomalu uzavřely schránky.

Došel až ke zdi a přitiskl se k ní. Bylo po západu prvního měsíce a před východem druhého, nejtemnější část noci. Hodina nenávisti, jak jí říkali u nich doma, protože to byla jediná chvíle z celého dne, kdy na lidi nedohlíželi bohové. Nahoře po zdi chodili vojáci. Pod nohama jim skřípěl kámen. Gavašow se tu zřejmě cítil bezpečný. Měl ostrahu, která mocným plavookům k zabezpečení stačila.

Szet se nadechl a nasál do sebe Bouřnou záři ze sferů, které měl v kapse. Rozzářil se. Z těla mu vycházela světélkující pára. Ve tmě to bylo poměrně nápadné. Takovéto schopnosti nebyly zamýšleny jako vražedný nástroj. Silovazi bojovali za denního světla. Bojovali proti temnotě, neskrývali se v ní.

Tohle nebylo místo, které by odpovídalo Szetovu poslání. Bude muset být zvlášť opatrný, aby ho nikdo neviděl.

Za deset úderů srdce potom, co stráže odešly, sebou šlehl ke zdi. Ta se pro něho stala zemí, což mu umožnilo běžet po straně kamenného hrazení. Když se dostal až k jeho hornímu okraji, vyskočil nahoru a potom sebou rychle šlehl zpátky. Nahoře se otočil a znovu sebou šlehl ke zdi a seběhl po ní dolů obličejem k zemi. Dole sebou šlehl zpátky a dopadl nohama na zem.

Zahrada byla lemovaná terasovitě uspořádanými vrstvami břidličníkové kůry. Szet se přikrčil a vydal se přes ni. Připomínala mu bludiště. U vchodů do domu stály stráže a svítily si sfery. Jak by bylo snadné vrhnout se mezi ně, vysát Bouřnou záři ze sferů, uvrhnout je do tmy a potom je srazit k zemi.

Ale Makek mu výslovně nakázal, že nesmí ničit. Musí zabít Gavašowa, ale způsob, jak to udělá, už nechal na něm. Szet si tedy vybral takový, aby nemusel zabíjet stráže. Vždycky volil takovouto cestu, když měl na vybranou. Byl to jediný způsob, jak v sobě nepodupat ty poslední zbytky lidství, které v něm ještě zůstaly.

Dostal se až k západní zdi usedlosti, šlehl sebou proti ní a vyběhl až na střechu. Byla dlouhá a rovná, jen mírně se svažovala k východu. V lajtě to byla zbytečnost, ale lidé tady na východě všechno hodnotili přes velebouře. Rychle přešel střechu až dozadu, kde nižší stranu domu kryla malá skalní věž. Skočil na ni. Z těla mu vycházela Bouřná záře. Průsvitná, světélkující, dokonale čistá. Jako by hořel přízračným plamenem, který mu spaluje duši.

V tiché temné noci zhmotnil Střepkord a vyřízl jím otvor do domu pod takovým úhlem, aby vyříznutá část nespadla dovnitř. Volnou ruku natáhl dolů, nasytil kamenný kruh Září a šlehl jím nahoru proti obloze. Takovéto šlehy kamsi do neurčita byly možné, ale velmi nepřesné. To bylo jako snažit se něco zasáhnout šípem na velkou vzdálenost.

Jakmile se kamenný kruh uvolnil a vyletěl do vzduchu, Szet uskočil stranou. Obrovský kus kamene letěl kamsi k obloze poseté drobnými tečkami hvězd a nechával za sebou mlhu Bouřné záře, která z něho unikala. Szet skočil dírou ve střeše dolů a okamžitě sebou šlehl proti stropu. Ve vzduchu se otočil a dopadl nohama pevně na vnitřní stranu klenby těsně vedle okraje díry, kterou udělal ve střeše. Ze své perspektivy stál na dně obrovské kamenné mísy a pod sebou měl hvězdy.

Došel ke straně klenby, šlehl sebou doprava a během pár vteřin byl na zemi, okamžitě přeorientován tak, že to, co bylo před chvílí kamenná mísa, byl nyní oblouk klenutého stropu nad jeho hlavou. Z dálky slyšel ránu. Kamenný kruh, který vyhodil do výšky, spadl na zem ve chvíli, kdy z něj vyprchala Bouřná záře. Nasměroval ho ale tak, že dopadl mimo město. Doufal, že přitom nikoho nešťastnou náhodou nezabil.

Podivná rána určitě zaujala stráže a odpoutala jejich pozornost od toho, co se děje v domě. Zhluboka se nadechl a nasál Bouřnou záři z druhého vaku drahých kamenů. Záře, která ho teď obklopovala a unikala z něho, byla jasnější a lépe v ní viděl kolem sebe.

Jak předpokládal, místnost byla prázdná. Byla to příležitostně využívaná jídelna s vychladlými ohništi, stoly a lavicemi. Vzduch se tu nehnul, prostora byla tichá a zatuchlá. Jako hrobka. Utíkal ke dveřím, vsunul Střepkord mezi dveře a zárubeň a uřízl západku. Dveře se otevřely. Záře, která vycházela z jeho těla, osvětlila tmavou chodbu.

Když byl Szet u Makeka ještě krátkou dobu, odmítal používat Střepkord. Jenže když začal postupně dostávat stále složitější úkoly, bez Střepkordu se neobešel, pokud se chtěl vyhnout zbytečnému zabíjení. Postupně se o něm začaly šířit historky plné děr v kameni a mrtvol s vypálenýma očima.

Makek jim začal věřit. Nežádal od Szeta, aby mu tajemný kord odevzdal. Kdyby to byl udělal, objevil by i to druhé Szetovo tajemství. Musí nosit Střepkord až do smrti a po ní ho šinští kamenošamani od jeho vraha dostanou.

Vešel do haly. Nebál se, že by mu Makek zbraň vzal. Bál se ovšem toho, jak daleko má ještě v úmyslu tenhle pán zlodějů zajít. Čím byl Szet úspěšnější, tím byl Makek neomalenější. Za jak dlouho přestane Szeta posílat na své drobné nepřátele a začne po něm požadovat vraždy Střeponošů nebo mocných plavooků? A za jak dlouho si to lidé dají do souvislosti? Šinský vrah se Střepkordem schopný tajemných činů a neuvěřitelně nenápadný? Nemohl by to být ten nyní už nechvalně známý Vrah v bílém? Makek by dokonce mohl odvést aletského krále a velkoknížata od války na Roztříštěných planinách a přivést je na myšlenku zaútočit na Jah Keved. Zemřely by tisíce lidí. Krev by tekla proudem, jako když přijde liják za velebouře − hustý, nesmlouvavý a destruktivní.

Přikrčený rychle běžel chodbou, Střepkord držel obráceně; hrotem směřujícím dozadu. Dnes aspoň zabije člověka, který si to zaslouží. To je na těch chodbách vždycky takové ticho? Od té doby, co seskočil ze střechy, nepotkal živou duši. Že by byl Gavašow takový hlupák, že by nechal všechny stráže venku a svou vlastní ložnici nechráněnou?

Před sebou měl dveře do jeho pokojů − bez stráží, ve tmě na konci krátké chodby. To je podezřelé.

Připlížil se ke dveřím a poslouchal. Nic. Chvíli váhal a rozhlížel se. Velké schodiště poblíž vedlo na druhé podlaží. Doběhl k němu a Střepkordem uřízl dřevěnou kouli na konci sloupku. Byla velká asi jako malý meloun. Pár tahy Střepkordu vyřízl ze závěsu na okně kus látky velký asi jako kus lidského oblečení. Utíkal zpátky ke dveřím a naplnil dřevěnou kouli Bouřnou září a základním šlehem ji poslal přímo před sebe.

Uřízl západku mezi dveřmi a jedny otevřel. Vedly do temné místnosti. Že by byl Gavašow pryč? Kam by mohl jít? Ve městě to pro něj zatím není bezpečné.

Položil dřevěnou kouli doprostřed uříznutého kusu látky, zvedl ji a potom ji pustil. Upadla dopředu směrem ke zdi. Zabalená v látce připomínala lidskou siluetu v plášti spěchající v podřepu přes místnost.

Žádné skryté stráže se na ni nevrhly. Návnada se odrazila o zavřené okno a zastavila se přilepená na zeď. Unikala z ní Záře.

Osvítila malý stolek. Něco na něm leželo. Szet mžoural a snažil se rozeznat, co to je. Naklonil se a vplížil se do místnosti směrem ke stolku.

Ano. Ležela na něm lidská hlava. Vypadala jako Gavašowova. Stíny, které vrhala Bouřná záře, dodávaly odpudivé tváři ještě hrozivější výraz. Někdo Szeta předběhl.

„Szet-syn-Neturo,“ ozvalo se za ním.

Otočil se, rozmáchl se Střepkordem a okamžitě zaujal bojovou pozici. Na druhém konci pokoje stála ve tmě postava. „Kdo jste?“ zeptal se Szet. Jakmile přestal zadržovat dech, aura z Bouřné záře kolem jeho těla byla jasnější.

„Uspokojuje tě tenhle život, Szete-syn-Neturo?“ zeptal se hlas. Byl mužský a hluboký. Co to má za přízvuk? To není Veden. Že by Alet? „Jsi spokojený s drobnými zločiny? Uspokojuje tě zabíjet burany v téhle zapadlé díře?“

Szet neodpověděl. Rozhlížel se zkoumavě po místnosti, jestli se ještě někde něco nepohne. Nezdálo se, že by se tu ještě někdo někde schovával.

„Sledoval jsem tě,“ řekl hlas. „Posílali tě na drobné zlodějíčky. Zabíjel jsi takové nuly, že po nich pes neštěkl. Předváděli tě, abys oslnil děvky, jako by to byly nějaké plavooké dámy. To je mrhání.“

„Dělal jsem, co mi pán přikázal.“

„Zahazoval jsi svůj talent,“ řekl hlas. „Ty nejsi určený pro titěrné zlodějny. Používat tě na tohle, to je jako připojit ryšádijského hřebce před žebřiňák. Nebo Střepkordem krájet zeleninu, nebo použít ten nejjemnější pergamen na podpal. To je zločin. Ty jsi umělecké dílo, Szete-syn-Neturo, bůh. A Makek na tebe každý den kydá hnůj.“

„Kdo jste?“ opakoval Szet.

„Obdivovatel umění.“

„Neoslovujte mě otcovým jménem,“ řekl. „Nechci ho pošpinit souvislostí se mnou.“

V kouli na zdi konečně došla Bouřná záře. Upadla na zem. Její pád ztlumil kus závěsu, kterým byla omotaná. „Dobře,“ pokračoval hlas, „ale ty se nebouříš proti tomu frivolnímu zneužívání tvých schopností? Copak jsi nebyl stvořen k velkým věcem?“

„Zabíjení není velká věc,“ odpověděl Szet. „Mluvíte jako kukori. Velké věci dělá ten, kdo vytváří jídlo a oblečení. Kdo rozmnožuje a dává. Ale já jsem ten, kdo bere. Jenom se můžu schovávat za to, že konám svou práci.“

„A tohle říká člověk, který málem svrhl jedno z největších království v Rošáru?“

„To říká člověk, který spáchal jeden z nejodpornějších zločinů v Rošáru,“ opravil ho Szet.

Muž pohrdavě popotáhl. „Tvůj čin byl pouhý vánek proti vraždění, které páchají každý den Střeponoši na bojišti. A to jejich vraždění je vánek ve srovnání s tím, čeho jsi ty schopen.“

Szet chtěl odejít.

„Kam jdeš?“ zeptala se postava.

„Gavašow je mrtev. Musím se vrátit k pánovi.“

Cosi dopadlo na podlahu. Szet se otočil a Střepkord dal dolů. Postava ve tmě odhodila něco těžkého a kulatého. Kutálelo se to po zemi směrem k němu.

Další hlava. Zastavila se na straně. Szet strnul, když se podíval na obličej. Oplácané tváře byly potřísněné od krve a mrtvé oči vytřeštěné hrůzou. Makek.

„Jak?“ zeptal se.

„Našli jsme si ho chvilku potom, co jsi odešel z toho jeho doupěte.“

„My?“

„Sluhové tvého nového pána.“

„Můj Přísežný kámen?“

Postava otevřela dlaň. Na řetízku, který měla obtočený kolem prstů, visel drahokam. Vedle něho ležel Szetův Přísežný kámen. Postava měla temnou tvář. Masku.

Szet upustil Střepkord a klekl si na jedno koleno. „Jaké máte rozkazy?“

„Na stole je seznam,“ odpověděla postava, zavřela dlaň a schovala kámen. „Tam je napsáno, co od tebe pán chce.“

Szet vstal a došel ke stolu. Vedle hlavy, která ležela na talíři, aby nezakrvácela stolek, ležel kus papíru. Szet ho zvedl a ve světle vlastní Bouřné záře viděl přes dvě desítky jmen napsané rukopisem používaným u nich doma. U některých jmen byla poznámka, jak má být dotyčný zabit.

Svatá nádhero, pomyslel si Szet. „To jsou nejmocnější lidé na světě! Šest velkoknížat? Selajský gerontarcha? Král Jah Kevedu?“

„Je načase, abys přestal mrhat svým talentem,“ odpověděla postava, došla k zadní stěně a položila na ni ruku.

„To ale vyvolá chaos a nestabilitu,“ šeptal Szet. „Konflikty. Války. Zmatek a bolest, jakou svět ještě nepoznal.“

Kámen na mužově dlani se rozzářil. Zeď se okamžitě rozpadla a proměnila v kouř. Proměňovač.

Temná postava se podívala na Szeta. „Přesně tak. Pán vzkazuje, že máš použít taktiku podobnou té, kterou jsi tak úspěšně použil před lety v Aletkaru. Až budeš hotov, dostaneš další pokyny.“

Odešel dírou, která zbyla místo zdi, a vyděšeného Szeta nechal stát v místnosti. Bylo to jako zlý sen. Být v rukou těch, kteří vědí, co dokáže, a kteří mají ambice to plně využít. Chvíli tiše stál. Ještě dlouho potom, co mu vyprchala všechna Bouřná záře.

Potom uctivě složil list papíru. Byl překvapený, že má tak pevné ruce. Měly by se mu třást.

Brzy se bude třást celý svět.

ČÁST TŘETÍ

Umírající

KALADIN • ŠALÁN

29

DOMÝŠLIVOST

„Ti, kteří patří ohni a popelu, kteří zabíjejí jako stádo, nemilosrdní před Heraldy.“

Pramen: Masly, str. 337. Potvrzuje Coldwin a Hasava.

Vypadá to, že si rychle získáváš Jasninu přízeň, psalo pero se spřeží. Za jak dlouho budeš moci uskutečnit tu výměnu? 

Šalán se zakabonila a otočila kámen na peru. Nevím, psala odpověď. Jasna samozřejmě proměňovač bedlivě hlídá. Celý den ho nosí u sebe a na noc ho zamyká do sejfu a klíček nosí na krku.

Otočila kamenem a čekala na odpověď. Byla ve svém pokoji, v malé místnosti vyhloubené z kamene v Jasniných prostorách. Bylo to prosté bydlení − jediný nábytek, který tu měla, byla malá postel, noční stolek a psací stůl. Oblečení měla stále v truhle, kterou si sem přivezla. Místnost neměla ani žádné textilie na podlaze, ani okna. Khrabrantská Konkláve byla pod úrovní země.

To by neměla být moc velká komplikace, psalo pero, které na druhé straně držela Eilita, Nan Balatova snoubenka. V místnosti v Jah Kevedu s ní však určitě byli všichni tři Šalánini zbývající bratři a všichni odpovídali společně.

Myslím, že ho odkládá, když se koupe, psala Šalán. Až mi bude víc důvěřovat, možná mě bude při koupeli chtít za pomocnici. To by mohla být příležitost.

To je dobrý plán, odpovědělo pero. Nan Balat chce, abych zdůraznila, že jim je všem líto, že jsi nucená něco takového udělat. Určitě je pro tebe těžké být tak dlouho z domova.

Těžké? Šalán vzala pero a přemýšlela.

Ano, těžké to bylo. Bylo těžké nezamilovat se do té svobody, nebo neponořit se příliš hluboko do práce. Je to sotva pár měsíců, co Jasnu přesvědčila, aby ji přijala za svou svěřenku, ale už teď si připadala mnohem méně bázlivá a mnohem sebevědomější než předtím.

Nejtěžší na tom všem bylo pomyšlení, že to brzy skončí. Jít studovat do Kharbrantu bylo bez výhrad to nejskvělejší, co ji kdy potkalo.

Vyrovnám se s tím, odpověděla. Vy jste na tom hůř, udržovat doma naše zájmy není lehké. Jak se vám daří? 

Chvíli trvalo, než přišla odpověď. Špatně, psala Eilita. Dluhům vašeho otce pomalu končí splatnost a Vikim má co dělat, aby udržel věřitele na uzdě. Velkokníže postonává a všichni se zajímají, jak si stojí náš dům na žebříčku úspěšnosti. Poslední doly už jsou téměř vytěžené. Až se provalí, že už nemáme žádné jiné prostředky, bude to s námi špatné.

Šalán se zamračila. Kolik mi dáváte času? 

Maximálně pár měsíců, odpověděl prostřednictvím své snoubenky Nan Balat. Záleží na tom, jak dlouho vydrží velkokníže a jak dlouho bude trvat, než se někdo pozastaví nad tím, že Aša Jušu prodává náš majetek. Jušu byl nejmladší z bratrů, jen o něco starší než Šalán. Teď se konečně hodily jeho zkušenosti hazardního hráče. Celá léta kradl otci věci a prodával je, aby měl na hazard. Teď předstíral, že to dělá dál, ale ve skutečnosti nosil peníze domů. I přes tu svou hráčskou závislost měl dobré srdce. Navíc, když uváží všechny okolnosti, nemohou ho příliš vinit z toho, co dělal. Nikoho z nich nemohou z ničeho vinit.

Vikim si myslí, že se mu ještě na čas podaří držet si věřitele od těla. Ale stejně je to čím dál zoufalejší. Čím dřív se vrátíš s tím proměňovačem, tím lépe.

Šalán chvíli přemýšlela a potom napsala: Jsme opravdu všichni přesvědčeni, že děláme dobře? Možná bychom prostě mohli Jasnu požádat o pomoc.

Ty si myslíš, že by na to slyšela? odepsali. Že by pomohla neznámému a neoblíbenému vedenskému domu? Že by neprozradila naše tajemství? 

Nejspíš skutečně ne. I když byla Šalán čím dál přesvědčenější, že Jasnina pověst je přehnaná, Jasna k ní dokázala být krutá. Nenechala by svou práci jenom proto, aby mohla pomoct Šalánině rodině.

Chtěla vzít pero a odpovědět, ale pero začalo znovu psát. Šalán, napsalo, tady je Nan Balat. Jsem tu sám, jenom s Eilitou, ostatní jsem poslal pryč. Musím ti něco říct. Lueš je mrtvý.

Šalán vytřeštila oči. Lueš, otcův správce, byl jediný, kdo uměl zacházet s proměňovačem. Byl jeden z mála lidí, kterým mohli důvěřovat.

Co se stalo? napsala na nový list papíru.

Umřel ve spánku. Není důvod k podezření, že by ho někdo zabil. Jenže pár týdnů po jeho smrti sem přišli nějací muži a tvrdili, že jsou otcovi přátelé. Soukromě mi naznačili, že vědí o otcově proměňovači a velmi důrazně mě upozornili, že bych jim ho měl vrátit.

Šalán se zamračila. Otcův rozbitý proměňovač nosila stále v kapsičce krytého rukávu. Vrátit? napsala.

Nikdy jsme nepřišli na to, jak se k němu otec dostal, odpověděl Nan Balat. Šalán, on byl do něčeho zapletený. Ty mapy, ty věci, co říkal Lueš, a teď ještě tohle. Tváříme se, že je otec naživu, a občas mu chodí dopisy od plavooků a naráží se v nich na nějaké plány. Myslím, že se nějak snažil stát se velkoknížetem. A podporovaly ho v tom asi vlivné síly.

Ti chlapi, co tu byli, jsou nebezpeční, Šalán. Je to na nich vidět. To nejsou obyčejní chlapíci, co potkáš na ulici. A chtějí ten proměňovač zpátky. Ať je to, kdo je to, myslím, že to otci dali, aby si mohl nadělat bohatství a tím vytvořit předpoklad k povýšení. Oni vědí, že je mrtvý.

Mám strach, že když jim nevrátíme funkční proměňovač, dostaneme se do velikého nebezpečí. Musíš nám přinést ten Jasnin fabriál. Rychle si vyrobíme doly na drahé kameny a vrátíme jim to. Šalán, musíš to dokázat. Nejdřív se mi ten plán moc nelíbil, když jsi ho navrhla, ale teď už nemáme jinou možnost.

Šalán zamrazilo. Přečetla si ty řádky několikrát za sebou a potom odpověděla: Jestli je Lueš mrtvý, tak neumíme ten proměňovač použít. To je potom problém.

Já vím, napsal Nan Balat. Zkus na to přijít. Je to nebezpečné, Šalán. Vím o tom. A je mi to líto.

Zhluboka se nadechla. Nedá se nic dělat. Je to nutné.

Ještě jsem ti chtěl něco ukázat, přišla odpověď. Viděla jsi někdy tenhle symbol? Následovala hrubá skica. Eilita nebyla zrovna kreslířka. Obrázek byl naštěstí jednoduchý − tři tvary, které vypadaly jako diamant, ve zvláštním obrazci.

Nikdy jsem nic takového neviděla, odpověděla. Proč? 

Lueš nosil přívěšek s tímhle symbolem, odpověděl Nan Balat. Našli jsme to u něj, měl to na sobě. A totéž měl vytetováno na ruce pod palcem jeden z těch chlapíků, co přišli pro ten proměňovač.

To je zvláštní, napsala. Tak Lueš… 

Ano, odpověděl Nan Balat. Přesto, co říkal, si myslím, že ten proměňovač přinesl otci on. Možná byl Lueš prostředníkem mezi otcem a těmi lidmi, co ho podporovali. Snažil jsem se jim naznačit, že by mohli místo něho podporovat mě, ale jen se mi vysmáli. Hned zase odešli a neřekli žádný termín, do kdy se ten proměňovač musí vrátit. Pochybuju, že se spokojí s rozbitým.

Šalán sevřela rty. Balate, napadlo tě, že možná riskujeme válku? Jestli se provalí, že jsme ukradli aletský proměňovač… 

Ne, válka by nebyla, odpověděl. Jen by nás král Hanavanar vydal Aletům a ti by nás popravili za krádež.

No to jsi mě uklidnil, Balate, napsala. To ti děkuju.

Nemáš zač. Musíme doufat, že Jasna nepřijde na to, že jsi jí fabriál vyměnila. Že si bude myslet, že se jí rozbil.

Šalán vzdychla. Snad, odpověděla.

Buď opatrná, napsal Nan Balat.

Ty taky.

Rozhovor skončil. Odložila spřež a znovu si všechno přečetla a zapamatovala. Potom listy papíru zmačkala a odešla do obývacího pokoje Jasnina apartmánu. Jasna tam nebyla. Málokdy přerušovala práci. Šalán tedy hodila papír do ohně.

Ještě chvíli stála a dívala se do plamenů. Měla starost. Nan Balat je schopný, ale všichni mají jizvy na duši ze svého předchozího života. Eilita je jediná písařka, které mohou důvěřovat, ale je… no, je neuvěřitelně krásná, ale ne moc chytrá.

S povzdechem vyšla z pokoje dát se znovu do práce. Jednak jí to pomůže odreagovat se od starostí, a jednak by byla Jasna rozmrzelá, kdyby Šalán dlouho zahálela.

* * *

O pět hodin později Šalán přemýšlela, čím to, že je tak nedočkavá.

Studium ji bavilo. Ale v poslední době jí Jasna zadala studium dějin aletské monarchie a to nebylo zrovna zábavné. Navíc ještě musela přečíst spoustu knih, které vyjadřovaly názory, které jí připadaly přinejmenším divné. Seděla v Jasnině lóži v Oponě, místnosti plné lóží, v nichž lidé četli knihy, které si přinesli z Palanea. Obrovská místnost plná světel, čítáren a tajemných badatelů už ji dávno přestala děsit. Zabydlela se v ní a byla pro ni čím dál pohodlnější. Momentálně tu byla sama.

Volnou rukou si mnula oči a potom zavřela knihu. „Postupně tu aletskou monarchii začnu z duše nenávidět,“ mumlala jen tak pro sebe.

„Opravdu?“ ozvalo se za ní. Vešla Jasna a za ní parš se stohem knih. „Pokusím se nebrat to osobně.“

Šalán sebou trhla a začervenala se. „Já jsem to osobně nemyslela, Jasnosti. Myslela jsem to obecně.“

Jasna se hbitě posadila. Měla na sobě lesklé fialové šaty. Zvedla obočí na Šalán a potom pokynula paršovi, aby odložil knihy.

Pro Šalán byla Jasna stále ještě záhadná. Chvílemi jí připadala jako přísná badatelka, kterou její vyrušování obtěžuje. A chvílemi cítila pod její přísnou maskou břitký humor. V každém případě se Šalán cítila v její společnosti velmi dobře. Jasna ji povzbuzovala, aby vyslovovala nahlas své názory, a Šalán to ochotně činila.

„Z vaší reakce usuzuju, že vás tohle téma nezaujalo,“ poznamenala Jasna a začala třídit svazky na stole. Parš mezitím odešel. „Projevila jste zájem o badatelskou práci. No, musíte se seznámit se vším, co k ní patří.“

„Číst jeden za druhým argumenty lidí, kteří nepřipouštějí jiný názor?“

„Jsou si jistí.“

„Já nejsem odborník přes jistotu, Jasnosti,“ poznamenala Šalán, zvedla knihu a kriticky si ji prohlížela. „Ale troufám si tvrdit, že bych ji vycítila, kdybych se s ní setkala. Ale nedomnívám se, že by to bylo to pravé slovo pro vystižení podstaty této knihy od Mederie. Připadá mi spíš domýšlivá než jistá.“ Vzdychla a odložila knihu stranou. „Ale, upřímně, ani domýšlivá není ta správná charakteristika. Není dostatečně výstižná.“

„A jaká charakteristika by vám tedy připadala výstižná?“

„Nevím. Možná ne domýšlivá, ale ‚domýlivá‘.“

Jasna skepticky zvedla obočí.

„To znamená dvakrát jistější, než kdyby byla domýšlivá,“ řekla Šalán, „a to na základě jedné desetiny potřebných faktů.“

Její slova vykouzlila na Jasnině tváři úsměv. „To, o čem mluvíte, je hnutí, kterému se říká Suverénní, Šalán. Ta vaše domýlivost je vlastně jejich vyjadřovací prostředek. Badatelky své výsledky záměrně zveličují.“

„Suverénní?“ podivila se Šalán a zvedla jednu z knih. „Za tímhle budu ráda zaostávat.“

„Prosím?“

„No, abych tomu mohla snáz vrazit kudlu do zad.“

Tentokrát Jasna zvedla jen jedno obočí. Šalán pokračovala vážněji. „Myslím, že to chápu, Jasnosti. Ale ty knihy, co jste mi dala, o zavraždění krále Gavilara, mají naprosto iracionální argumenty. Začíná to ješitnou rétorikou a končí hašteřením a spíláním.“

„Snaží se vyprovokovat diskusi. To byste raději chtěla, aby se badatelky vyhýbaly pravdě? Ignorovaly ji?“

„Když čtu tyhle knihy, tak mi to jejich badatelství jako ignorance trochu připadá,“ řekla Šalán. „Ignorant je člověk, který se schovává před inteligencí, ale někdy mi připadá, že badatelé zase schovávají ignoranci za inteligencí.“

„A co inteligence bez ignorance? Hledat pravdu a přitom si připouštět možnost, že postupujeme špatně?“

„To je mýtický poklad, Jasnosti. Něco jako Svitpláty nebo Čestkordy. Jenom opatrnější.“

„Opatrnější?“ Jasna se zamračila.

„Ano. Člověka to proslaví. Ale jakmile to skutečně objeví, tak nás to všechny zničí. Je to důkaz, že člověk může být inteligentní a přitom připouštět inteligenci druhých, kteří s ním nesouhlasí? Já myslím, že by to otřáslo badatelským světem v základech.“

Jasna se ušklíbla. „Zacházíte příliš daleko, slečno. Kdybyste polovinu energie, kterou vyplýtváte na to, abyste byla vtipná, věnovala práci, tak se vsadím, že budete jednou z největších badatelek naší doby.“

„Omlouvám se, Jasnosti,“ řekla Šalán. „Já… no, trochu mě to vyvedlo z míry. Když uvážím, jaké mám mezery ve vzdělání, myslela jsem, že budete chtít, abych studovala starší historii, ne události staré sotva pár let.“

Jasna otevřela jednu z knih. „Zjistila jsem, že pro mladé dívky, jako jste vy, je vzdálená minulost nezajímavá. Proto jsem zvolila oblast, která je přitažlivá. Chtěla jsem vám usnadnit vstup do badatelské práce. Nebo vaše vrstevníky vražda krále nezajímá?“

„Zajímá, Jasnosti,“ odpověděla Šalán. „My děti si potrpíme na věci, které jsou křiklavé a lesklé.“

„Vy jste ale někdy prostořeká, slečno.“

„Někdy? To znamená, že někdy nejsem? To budu muset…“ Šalán se najednou odmlčela a potom se kousla do rtu. „Omlouvám se.“

„Nikdy se neomlouvejte za to, že jste vtipná, Šalán. To je špatný precedent. Ale i se vtipem se musí opatrně. Vy někdy vyhrknete to první, co vám přijde na jazyk.“

„Já vím,“ odpověděla Šalán. „To byla vždycky moje slabá stránka, Jasnosti. Snažila se mě to odnaučit spousta učitelů a vychovatelek.“

„Patrně pomocí přísných trestů.“

„Ano. Třeba jsem musela sedět v koutě s knihama nad hlavou. To byl zrovna jeden oblíbený.“

„Což mělo ovšem za následek, že jste mluvila ještě rychleji, abyste to ze sebe stačila všechno dostat, než si to rozmyslíte,“ poznamenala Jasna.

Šalán dala hlavu na stranu.

„Tresty nefungují,“ řekla Jasna. „Takové lidi, jako jste vy, naopak jedině povzbudí. Je to pro ně hra. Kolik jste toho musela říct, abyste dostala trest? Podařilo se vám říct něco tak chytrého, že to vychovatelka nepochopila? Sedět v koutě, to má člověk ještě víc času naučit se lépe odmlouvat.“

„Ale nepatří se, aby mladá dáma takhle mluvila.“

„Jediné, co se nepatří, je nezapojit do toho, co říkáte, rozum, Šalán. Podívejte, vy jste si vlastně nacvičila něco podobného jako to, co vás tak rozčiluje u těch badatelek − povrchní vtipnost nepodložená myšlenkou. Prostě neuvážená a samoúčelná.“ Jasna otočila stránku. „Domýlivá − nezdá se vám?“

Šalán se začervenala.

„Preferuji chytré svěřenky,“ řekla Jasna. „Práce s nimi je pro mě přínosnější. Měla bych vás vzít s sebou ke dvoru. Myslím, že by vás ocenil přinejmenším Filuta − i když možná jen proto, že se ve vás tak úžasně snoubí zdánlivá přirozená nesmělost s ostrým jazykem.“

„Ano, Jasnosti.“

„Prosím, jenom pamatujte na to, že výmluvnost je jedna z nejcennějších zbraní ženy. Nesmí s ní zacházet neobratně ani neuváženě. Stejně jako ten zmíněný nůž v zádech je sarkastická poznámka nejúčinnější, když je nečekaná.“

„Omlouvám se, Jasnosti.“

„To nebyla výtka,“ odpověděla Jasna a obrátila stránku. „To bylo jenom suché konstatování. Občas se jim neubráním: knihy jsou zatuchlé, obloha modrá jako řeka a moje svěřenka bystrá a prostořeká.“

Šalán se usmála.

„Tak mi řekněte, co jste objevila.“

Šalán svraštěla obličej. „Nic moc, Jasnosti. Nebo až přespříliš − jak se to vezme. Každá autorka má svou teorii o tom, proč Paršendi zabili vašeho otce. Některé tvrdí, že je nejspíš na té hostině ten večer něčím urazil. Jiné píší, že celá ta smlouva byla lest, aby se k němu dostali blízko. Ale to postrádá logiku, protože měli už dřív mnohem lepší příležitosti.“

„A Vrah v bílém?“ nadhodila Jasna.

„To je opravdu zvláštní,“ odpověděla Šalán. „Poznámky pod čarou se hemží komentáři. Proč si Paršendi najali člověka zvenku? Měli strach, že by to sami nedokázali? Nebo ho nenajali a někdo to na ně nastražil? To ovšem zase jiné popírají, protože se Paršendi k tomu atentátu přihlásili.“

„A váš názor?“

„Já se necítím způsobilá dělat nějaké závěry, Jasnosti.“

„Ale jaký by mělo studium jiný význam než dělat závěry?“

„Moje vychovatelky vždycky říkaly, že to je výsada zkušených,“ odpověděla.

Jasna se ušklíbla. „Vaše vychovatelky byly stupidní. Mladická nezralost je jeden z největších katalyzátorů změn na světě, Šalán. Uvědomujete si, že Sluncejas byl teprve sedmnáctiletý, když zahájil svou dobyvatelskou misi? A Gavara sotva dosáhla dvacátých moldánků, když vytvořila teorii Tří království.“

„Ale za každým Sluncejasem a každou Gavarou stojí stovka Gregorů.“ Gregor byl mladý král nechvalně známý zbytečnou válkou proti královstvím, která bývala spojenci jeho otce.

„Gregor byl jenom jeden,“ namítla Jasna zachmuřeně. „Díkybohu. Ale vaše námitka je oprávněná. A potvrzuje význam vzdělávání. Být mladý znamená být aktivní. Být badatel znamená být poučený a aktivní.“

„Nebo být zavřený v kutlochu a číst o pět let staré vraždě.“

„Nenechala bych vás studovat něco, co nemá smysl,“ řekla Jasna a otevřela další knihu ze svého stohu. „Spousta badatelů pokládá studium za pouhou záležitost mozku. Jenže pokud s těmi vědomostmi, které takhle získáme, nic neuděláme, tak je to studium k ničemu. Knihy dokážou přechovávat informace lépe než my. Jenže my je na rozdíl od knih dovedeme interpretovat a vykládat. Takže pokud člověk není schopen z informací, které získal, vyvodit závěr, tak je klidně mohl nechat v těch knihách.“

Šalán se zamyslela. Když to slyšela z téhle strany, najednou se jí chtělo vrátit se do těch knih zpátky a znovu se do nich zahloubat. Co od ní asi Jasna chce, aby s těmi informacemi dělala? Na okamžik ji přepadl pocit viny. Jasna se snaží ji něco naučit a ona se jí za to odmění tím, že jí ukradne to nejcennější, co má, a nechá jí za to rozbitou náhradu. Bylo jí z toho nanic.

Čekala, že ji Jasna bude nutit k bezvýznamnému memorování a samoúčelným úkolům a přitom jí bude spílat, že není dostatečně bystrá. Protože tak se k ní dosud chovaly všechny její učitelky a vychovatelky. Jenže Jasna je jiná. Dala Šalán směr a nechala jí volnost, aby se k němu postavila po svém. Nabídla jí povzbuzení a náměty, ale všechny jejich debaty se točily kolem podstaty a smyslu studia, krásy a významu vědění.

Jasna Kholinová vědění skutečně milovala a chtěla to přenést i na ostatní. Za tím strohým pohledem, pronikavýma očima a obvykle přísně sevřenými rty Jasna Kholinová vždycky věděla, co dělá. Ať to bylo cokoliv.

Šalán vzala jednu ze svých knih, ale po očku sledovala hřbety Jasnina štůsku svazků. Většinou to byly dějiny období Heraldů, mytologie, komentáře a knihy autorek proslulých svými divokými spekulacemi. Navrchu byla kniha, kterou měla Jasna právě rozečtenou. Stíny v paměti. Šalán si to zapamatovala. Pokusí se sehnat ještě jeden výtisk a podívat se na to.

Za čím Jasna jde? Jaká tajemství chce v těchhle svazcích, většinou stovky let starých několikátých kopiích, objevit? I když Šalán odhalila jistá tajemství kolem proměňovače, smysl Jasniny práce, důvod, proč princezna přišla sem do Kharbrantu, jí stále unikal. Doháněl ji k šílenství a na druhé straně ji neuvěřitelně přitahoval. Jasna ráda mluvila o velkých ženách minulosti, které historii nejen zaznamenávaly, ale také utvářely. To, co studovala, bylo patrně velmi významné. Přímo světoborné.

Nesmíš se tím nechat pohltit, říkala si Šalán, když si sedala ke knize a k poznámkám. Tvoje poslání není změnit svět, ale uchránit bratry a dům.

Přesto chtěla studovat okázale a se všemi náležitostmi. A to jí dávalo důvod ponořit se do čtení na další dvě hodiny, dokud ji nevyrušily kroky na chodbě. Asi jí sluha nese oběd. Jasna i Šalán často obědvaly ve své čítárně.

Když ucítila vůni jídla, začalo jí kručet v žaludku a s radostí knihu odložila. Během oběda obvykle kreslila skici. Jasna to navzdory své averzi k výtvarnému umění podporovala. Tvrdila, že urození muži často pokládají zálibu v kreslení a malování u žen za vzrušující. Šalán tady měla tuto svou zálibu pěstovat, i kdyby to byl jen prostředek k upoutání pozornosti mužů.

Šalán nevěděla, jestli to má brát jako urážku, nebo ne. A vypovídala o Jasnině vztahu k manželství skutečnost, že ona sama se ženskými činnostmi jako hudba nebo výtvarné umění nikdy nezabývala?

„Vaše Veličenstvo,“ řekla Jasna a povstala.

Šalán sebou trhla a rychle se ohlédla přes rameno. Ve dveřích stál kharbrantský král v oranžovo-bílém, bohatě zdobeném oblečení. Nemotorně vstala.

„Jasnosti Kholinová,“ řekl král, „nevyrušuji?“

„Vaše společnost není nikdy vyrušením, Vaše Veličenstvo,“ odpověděla Jasna. Určitě se musela leknout stejně jako ona, ale nedala to ani na zlomek vteřiny znát. „Stejně jsme se už chystaly k obědu.“

„Já vím, Jasnosti,“ odpověděl Taravangian. „Doufám, že se nebudete zlobit, když se k vám připojím.“ Sluhové začali prostírat a nosit jídlo.

„Vůbec ne,“ řekla Jasna.

Služebnictvo začalo prostírat na kulatý stůl dva různé ubrusy − jeden pro ženy, druhý pro muže. Obstarali k tomu dva polokruhové − červený pro krále a modrý pro obě dámy. Uprostřed je oba zatížili závažím a začali na ně nosit plné talíře. Studené dušené maso se sladkou zeleninou pro ženy a kořeněnou polévku pro krále. V Kharbrantu si na polévky potrpěli a nahrazovali jimi oběd.

Šalán překvapilo, že prostírají i pro ni. Její otec nikdy u jednoho stolu s dětmi nejedl. I ona, jeho oblíbenkyně, musela sedět zvlášť. Když si sedla Jasna, sedla si i ona. Znovu jí zakručelo v žaludku, ale to už král pokynul k zahájení oběda. Jeho pohyby působily ve srovnání s Jasninou elegancí velmi nemotorně.

Šalán jedla spokojeně − elegantně a způsobně, jak se na ženu sluší a patří. Krytou ruku měla v klíně a volnou rukou si napichovala kousky ovoce a zeleniny na jehlici. Král srkal, ale ne tak hlučně jako ostatní muži. Proč jen za nimi přišel? Nebylo by vhodnější obvyklé pozvání na večeři? Samozřejmě se už doslechla, že Taravangian byl poněkud na štíru s vybranými mravy podle protokolu. Byl to oblíbený král, milovaný hlavně temnooky za to, že stavěl pro lidi nemocnice. Pro plavooky nebyl dostatečně intelektuálně na výši.

Nebyl hloupý. Ale v politice plavooků byla už pouhá průměrnost velkým handicapem. Když jedli, rozhostilo se nepříjemné ticho. Chvílemi se zdálo, že král chce něco říct, ale nakonec se vždycky mlčky vrátil k polévce. Jako by měl z Jasny strach.

„Jak se daří vnučce, Vaše Veličenstvo?“ zeptala se nakonec Jasna. „Už se zotavila?“

„Už je docela v pořádku,“ odpověděl Taravangian, jako by se mu ulevilo, že se rozproudil hovor. „Ale úzkým chodbám v Konkláve už se vyhýbá. Jsem vám moc vděčný za pomoc.“

„Člověka vždycky potěší, když může někomu prokázat službu, Vaše Veličenstvo.“

„Promiňte mi tu upřímnost, ale horlivci ty vaše služby poněkud zpochybňují,“ namítl Taravangian. „Vím, že je to choulostivé téma. Možná bych o tom neměl mluvit, ale −“

„Ne, jen mluvte,“ odpověděla Jasna a okusovala přitom malý zelený tuřín ze špičky jehlice. „Já se za své názory nestydím.“

„Omluvíte tedy potom mou stařeckou zvědavost?“

„Zvědavost omluvím vždycky, Vaše Veličenstvo. To je jedna z nejopravdovějších emocí.“

„Kde jste k té věci přišla?“ zeptal se. Měl na mysli proměňovač, který Jasna nosila schovaný pod černou rukavicí. „Jak jste to uchránila před horlivci?“

„To jsou ale nebezpečné otázky, Vaše Veličenstvo.“

„Už jsem si získal nepřátele, když jsem vás tu přivítal.“

„Oni vám odpustí,“ namítla Jasna. „Podle toho, ke kterému z horlivců se přikloníte.“

„Odpustí? Mně?“ Zdálo se, že se starý král baví. Šalán měla na chvilku pocit, že v jeho výrazu zahlédla hlubokou lítost. „To těžko. Ale to je jiná věc. Prosím, trvám na svých otázkách.“

„A já trvám na své vyhýbavosti, Vaše Veličenstvo. Omlouvám vaši zvědavost, ale nemůžu jí vyhovět. To je bohužel moje tajemství.“

„Jistě, jistě.“ Král vypadal zaskočeně. „Ale vy si teď budete myslet, že jsem vás vyrušil jenom kvůli tomu fabriálu.“

„Máte tedy jiný důvod?“

„No, víte, slyšel jsem mnoho o výtvarném talentu vaší svěřenky. Tak jsem myslel, že by třeba…“ Usmál se na Šalán.

„Ale jistě, Vaše Veličenstvo,“ vrhla se do hovoru Šalán. „Bude mi obrovskou ctí namalovat vaši podobiznu.“

Vstala, sebrala si věci a nechala jídlo nedojedené. Podívala se na Jasnu, ale její výraz byl nečitelný.

„Přál byste si obyčejnou podobiznu na bílém podkladu?“ zeptala se Šalán. „Nebo raději v širší perspektivě i s pozadím?“

„Možná by bylo lepší počkat, až se naobědváme, Šalán,“ namítla Jasna.

Šalán se začervenala. Cítila se jako hlupák, jak se nechala strhnout nadšením. „Jistě.“

„Ne ne,“ odpověděl král. „Už jsem dojedl. Širší skica by byla ideální, slečno. Jak bych si měl sednout?“ Posunul si židli, zaujal vhodnou pozici a vykouzlil dědečkovský úsměv.

Několikrát mrkla a obraz si zapamatovala. „To je perfektní, Vaše Veličenstvo. Můžete se vrátit k jídlu.“

„To už nemusím sedět? Já už jsem pro portréty pózoval.“

„To je v pořádku,“ ujistila ho Šalán a sedla si.

„Výborně,“ poznamenal a přisunul si židli zpátky ke stolu. „Omlouvám se, že vás zneužívám. Vaše umění. Už jste určitě malovala zajímavější věci než můj obličej.“

„To je nesmysl,“ namítla Šalán. „Váš obličej je pro umělce jako dělaný.“

„Opravdu?“

„Ano.“ Najednou se odmlčela. Už měla na jazyku ironickou poznámku Ano, je takový kožený, to je ideální materiál. „Máte hezký nos a takové moudré vrásky. To je ideální předloha pro práci s uhlem.“

„No, dobře, tak do toho. I když si pořád neumím představit, jak to chcete malovat, když vám nebudu sedět modelem.“

„Jasnost Šalán má zvláštní nadání,“ poznamenala Jasna. Šalán začala kreslit.

„To tedy asi má,“ přisvědčil král. „Viděl jsem ten obrázek, co kreslila pro Varase.“

„Varase?“ podivila se Jasna.

„To je šéf sbírek Palanea,“ řekl král. „Je to můj vzdálený bratranec. Říkal, že tu vaše mladá svěřenka lidi doslova nadchla. Jak jste ji našla?“

„Nečekaně,“ odpověděla Jasna. „Na cestě za vzděláním.“

Král dal hlavu na stranu.

„Má výtvarný talent, to nelze popřít,“ poznamenala Jasna. „To byla předem daná podmínka.“

„To je tedy požehnání Všemohoucího.“

„Dá se to tak vykládat.“

„Vy to tak ale nevykládáte, že?“ usmál se Taravangian.

Šalán rychlými tahy kreslila královu hlavu. Král se neklidně vrtěl. „Je to těžké, Jasno? Trýznivé?“

„Ateismus není žádná nemoc, Vaše Veličenstvo,“ řekla Jasna stroze. „To je jiné, než když člověk chytí neštovice.“

„Jistě, samozřejmě. Ale… ehm, přece to musí být těžké, když člověk nemá v co věřit?“

Šalán se naklonila nad stůl. Nepřestala kreslit, ale zároveň se snažila sledovat hovor. Předpokládala, že mít kacířku za školitelku bude, no, přinejmenším o trochu víc vzrušující. O Jasnině víře se několikrát bavila s Kabsalem − bystrým horlivcem, s nímž se seznámila první den v Kharbrantu. S Jasnou však na toto téma nikdy hovor nezavedly. Když se o to pokusila, Jasna obvykle téma změnila.

Dnes však ne. Snad cítila v králově otázce upřímnost. „Já bych ale neřekla, že nemám v co věřit, Vaše Veličenstvo. Vlastně toho mám spoustu, v co věřím. Bratra, strýce, své vlastní schopnosti. A všechno, co mě učili rodiče.“

„A co je dobré a co je špatné − to jste odložila stranou?“

„To, že neakceptuji učení řeholí, neznamená, že jsem zavrhla víru v dobré a špatné.“

„Ale o tom, co je dobré a špatné, rozhoduje Všemohoucí!“

„A je opravdu nezbytné, aby dobré věci za dobré prohlásil někdo nebo něco, co nikdy nikdo neviděl? Já věřím ve svou vlastní morálku − odpovědnou jenom mému srdci − protože je jistější a pravdivější než morálka těch, kteří dělají dobré věci jen proto, že se bojí trestu.“

„Ale to je přece sama podstata práva,“ řekl král poněkud zmateně. „Kde není trest, tam vládne jenom chaos.“

„Ano, kdyby nebylo právo, někteří lidé by si dělali, co se jim zachce, to jistě,“ poznamenala Jasna. „Není ovšem úžasné, že i když má spousta lidí možnost obohatit se na úkor druhých, vybere si přesto, co je správné?“

„Protože se bojí Všemohoucího.“

„Ne,“ odpověděla Jasna. „Myslím, že v sobě máme vrozené něco, co nás vede k pochopení, že co je dobré pro společnost, je obvykle dobré i pro nás jako jednotlivce, když tomu dáme šanci. Ušlechtilost existuje nezávisle na nějaké boží vůli.“

„Já si zase nedokážu představit, že by mohlo něco existovat mimo boží vůli,“ zamyšleně zakroutil hlavou král. „Jasnosti, já se nechci přít, ale přece je samou podstatou Všemohoucího, že všechno existuje skrze něho.“

„Když vezmete jednu a jednu, máte dvě − je to tak?“

„No, jistě.“

„A nepotřebuje to posvěcení žádného boha, aby to tak bylo,“ pokračovala Jasna. „Takže se dá říct, že matematika existuje mimo Všemohoucího, že je na něm nezávislá, ne?“

„Možná.“

„No, a já prostě tvrdím, že morálka a lidská vůle jsou na něm nezávislé úplně stejně.“

„Ale pokud tvrdíte tohle,“ namítl král a ironicky se zasmál, „tak potom vlastně popíráte veškerý smysl existence Všemohoucího!“

„Přesně tak.“

V lóži se rozhostilo ticho. Jasnina lampa se sfery na všechny vrhala chladné, skoro bílé světlo. Nastala rozpačitá chvíle, kdy jediným zvukem byl skřípot Šalánina uhlu na kreslicí podložce. Pracovala rychlými tahy. Jasnina slova ji uváděla do rozpaků. Navozovala jí takový zvláštní prázdný pocit uvnitř. Zčásti proto, že král byl příliš přívětivý na to, aby byl dobrý oponent ve sporu. Byl to dobrák, ale ne partner do diskuse s Jasnou.

„Musím přiznat,“ pokračoval Taravangian, „že argumentujete velmi efektivně. Nicméně s vámi nesouhlasím.“

„Nemám v úmyslu se obrátit na víru, Vaše Veličenstvo,“ řekla Jasna. „Já jsem spokojená s tou vírou, co mám, na rozdíl od většiny svých kolegů. Šalán, už jste skončila?“

„Skoro, Jasnosti.“

„Ale vždyť jste před pár minutami vzala uhel do ruky!“ namítl král.

„Ona má své vlohy, Vaše Veličenstvo,“ poznamenala Jasna. „Jak už jsem, myslím, říkala.“

Šalán se opřela a prohlížela si své dílo. Natolik se soustředila na hovor, že nechala ruce pracovat instinktivně, nezávisle na mysli. Skica zachycovala krále s moudrým výrazem ve tváři, sedícího na židli na pozadí balkonku čítárny s cimbuřím. Vchod na balkonek měl po pravé straně. Ano, vystihla to dobře. Nebylo to její nejlepší dílo, ale −

Šalán strnula, zatajila dech a srdce se jí rozbušilo. Nakreslila něco ve dveřích za králem. Dvě vysoké hubené postavy s plášti až na zem, jako by byly ze skla. Na místě, kde by měly mít hlavu, byl velký složitý symbol. A pod ním vysoký tuhý límec plný zvláštních úhlů a geometrií.

Šalán si ohromeně sedla. Proč to nakreslila? Co ji k tomu vedlo −

Zvedla hlavu. Chodba byla prázdná. Žádná stvoření nemohla v tom obrazu, který měla uložený v paměti, být. Nakreslila je její ruka. Sama od sebe.

„Šalán?“ ozvala se Jasna.

Šalán bezděky upustila uhel, popadla papír do volné ruky a zmačkala ho. „Omlouvám se, Jasnosti. Příliš jsem se nechala unést hovorem. Ten obraz je odbytý.“

„No, jistě nám ho aspoň ukážete, slečno,“ řekl král a vstal.

Šalán sevřela zmačkaný papír v dlani. „Prosím, ne!“

„Ona má občas takové umělecké manýry, Vaše Veličenstvo,“ povzdechla si Jasna. „To z ní nedostaneme.“

„Namaluju jiný, Vaše Veličenstvo,“ řekla Šalán, „omlouvám se.“

Král si třel ochmýřenou bradu. „No, dobře. Bude to dárek pro mou vnučku…“

„Do večera bude hotov,“ slíbila Šalán.

„To bude skvělé. Určitě nepotřebujete, abych pózoval?“

„Ne ne, to nebude nutné, Vaše Veličenstvo,“ odpověděla Šalán. Srdce jí stále tlouklo jako o závod a nedokázala zapudit ten obraz dvou pokroucených postav, který měla v mysli, když do ní ukládala králův portrét. Uložila si králův obraz do paměti raději znovu. Udělá nový.

„No, tak abych šel,“ poznamenal král. „Chtěl bych navštívit jednu nemocnici a potěšit nemocné. Ten obraz můžete poslat do mých pokojů. Ale nespěchám na něj. Skutečně je dost času.“

Šalán se poklonila a zmačkaný papír tiskla k hrudi. Král se svým doprovodem odešel a vstoupilo několik paršů, aby sklidili ze stolu.

„Ještě jsem nikdy neviděla, že byste udělala chybu při kreslení,“ poznamenala Jasna a opřela se o opěradlo židle. „Nebo aspoň ne takovou, abyste kvůli tomu výkres zmačkala.“

Šalán se začervenala.

„Jistě se musí zdokonalovat i mistr. Tak jděte a nakreslete to pro Jeho Veličenstvo.“

Šalán se podívala na zmačkaný obraz. Ty postavy byl jen výplod její fantazie, prostě jí příliš popustila uzdu. Nic víc. Pouhá představivost. Nejspíš měla v podvědomí něco, co potřebovala ztvárnit. Co by ale takové postavy mohly znamenat?

„Všimla jsem si, že když jste mluvila s králem, v jednu chvíli jste zaváhala,“ řekla Jasna. „Co jste to neřekla?“

„Takovou nevhodnou poznámku.“

„Ale vtipnou?“

„Vtip musí přijít ve vhodnou chvíli a zapadnout do situace, Jasnosti. Byla to jen taková hloupá myšlenka.“

„A vy jste místo ní udělala prázdný kompliment. Myslím, že jste nepochopila, co jsem se vám snažila vysvětlit, slečno. Nechci, abyste mlčela. Je dobré být vtipný.“

„Jenže kdybych nemlčela,“ poznamenala Šalán, „mohla bych se krále dotknout nebo ho uvést do rozpaků. Já myslím, že dobře ví, co si jeho lidé o jeho pomalejším myšlení myslí.“

Jasna se ušklíbla. „To jsou fráze. Od hloupých lidí. Ale možná bylo skutečně lepší, že jste mlčela. Nicméně mějte na zřeteli, že podněcovat vaše schopnosti a tlumit je jsou dvě rozdílné věci. Já sama bych někdy velmi ráda přišla na něco vtipného a vhodného zároveň.“

„Ano, Jasnosti.“

„Kromě toho,“ poznamenala Jasna, „byste bývala možná Taravangiana rozesmála. Připadá mi, že ho v poslední době něco trápí.“

„A vy ho tedy nepokládáte za méně bystrého člověka?“ zeptala se Šalán zvědavě. Jí samotné král jako žádný hlupák nepřipadal, ale předpokládala, že člověk Jasniny inteligence na někoho takového příliš trpělivosti mít nebude.

„Taravangian je skvělý muž,“ řekla Jasna. „Lepší než stovka samozvaných expertů přes dvorské mravy. Připomíná mi mého strýce Dalinara. Upřímný, srdečný, starostlivý.“

„Plavooci o něm říkají, že je slabý král,“ řekla Šalán. „Že podlézá jiným panovníkům a bojí se války, protože nemá Střepkord.“

Jasna neodpověděla, ale měla ve tváři zasmušilý výraz.

„Jasnosti?“ pobídla ji Šalán, došla na své místo a připravila si uhly.

„Za starých časů,“ odpověděla Jasna, „byl velmi ceněn každý muž, který přinesl své zemi mír. Dnes ovšem takového člověka pokládají za zbabělce.“ Zakroutila hlavou. „Trvalo to celá staletí, než k tomuhle posunu došlo. Mělo by nás to děsit. Potřebovali bychom víc lidí, jako je Taravangian, a já vás žádám, abyste nikdy nenaznačovala, že je hloupý. Ani mimochodem.“

„Ano, Jasnosti,“ odpověděla Šalán a sklonila hlavu. „Vy opravdu věříte tomu, co jste řekla? O Všemohoucím?“

Jasna chvíli mlčela. „Věřím. Možná ale ta formulace byla příliš striktní.“

„Jako hnutí Suverénních v teorii rétoriky?“

„Ano,“ přisvědčila Jasna. „Dalo by se to tak říct. Nesmím se k vám obracet zády, jak jsem se dnes dočetla.“

Šalán se usmála.

„Skutečná badatelka se nesmí uzavírat do jediného tématu,“ pokračovala Jasna, „i když se v něm cítí jistá. To, že jsem zatím nenašla přesvědčivý důvod, abych vstoupila mezi horlivce, neznamená, že to nikdy neudělám. I když jsem pokaždé po takovém rozhovoru jako dnes ještě přesvědčenější.“

Šalán se kousla do rtu. Jasna si všimla jejího výrazu. „Budete se muset naučit tohleto ovládat, Šalán. Je na vás příliš vidět, co cítíte.“

„Ano, Jasnosti.“

„No, tak ven s tím.“

„No, jenom že ten váš rozhovor s králem nebyl úplně fér.“

„Prosím?“

„No protože on je, no, víte, s tím omezením… Vedl si velice dobře, ale neargumentoval tak, jak by dokázal argumentovat člověk zběhlejší ve vorinské teologii.“

„A jak by takový člověk argumentoval?“

„No, já sama v té oblasti taky nemám valné vzdělání. Ale mám pocit, že jste ignorovali, nebo přinejmenším podcenili, jednu zásadní stránku celé věci.“

„A to?“

Šalán si poklepala na hruď. „Naše srdce, Jasnosti. Já věřím proto, že cítím v srdci blízkost ke Všemohoucímu, mír, který ke mně přichází, když žiju s vírou.“

„Lidská mysl je schopná projekce předpokládané emocionální odezvy.“

„Ale vy jste přece sama říkala, že způsob, jak se chováme − jak vnímáme dobro a zlo − je rozhodujícím atributem našeho lidství, ne? Vy jste dokazovala svůj názor tím, že naše morálka je vrozená. Z toho přece ale nemůžete vyřazovat city.“

„Vyřazovat? Ne. Vidět je skepticky? Snad. Vaše city, Šalán, jakkoli silné, jsou jenom vaše. Ne moje. Já cítím to, že strávit život ve snaze získat si přízeň neznámé, nikdy nepoznané a nepoznatelné bytosti, která mě pozoruje z oblohy, je exhibice marnosti.“ Ukázala na Šalán perem. „Ale vaše řečnické metody jsou čím dál lepší. Jednou z vás bude skutečná badatelka.“

Šalán se usmála. Potěšilo ji to. Chvála od Jasny měla větší cenu než smaragdový brom.

Jenže… Ze mě badatelka nebude. Já ukradnu proměňovač a odejdu.

Myslela na to nerada. A to byla další věc, kterou se bude muset naučit − nebát se myslet na věci, které ji znepokojují.

„Teď si ale pospěšte s tím královým portrétem,“ řekla Jasna a zvedla knihu. „Až budete s tím kreslením hotová, čeká vás ještě spousta skutečné práce.“

„Ano, Jasnosti,“ odpověděla Šalán.

Najednou však pro ni bylo kreslení těžké. Měla příliš znepokojenou mysl na to, aby se dokázala soustředit.

30

NEVIDITELNÁ TMA

„Najednou byli nebezpeční. Jako když se klidný den promění v bouři.“

Fragment je základem thajlenského přísloví, které se postupně významově pozměnilo. Myslím, že by to mohla být narážka na Pustonoše. Viz Ixsisův Císař, čtvrtá kapitola.

Kaladin vyšel z kasáren, které připomínaly jeskyni, na první denní světlo časného svítání. Pod nohama se mu v paprscích slunce třpytil křemen, jako by celá země jiskřila, připravená vzplanout ohněm ze svého nitra.

Za Kaladinem šlo devětadvacet mostařů. Otroci. Zloději. Dezertéři. Cizinci. A pár dalších, jejichž jediným identifikačním znakem byla bída. Jejich plat byl lepší než nic a měli slíbeno, že když přežijí stovku výběhů s mostem, budou povýšeni. Dostanou se na post hlídače, který měl pro chudáka nádech přepychu. Dostávat plat za to, že celý den jen stojí a dívá se kolem sebe? Co je to za nesmysl? Skoro jako být bohatý.

Nechápali to. Stovku výběhů s mostem nepřežil nikdo. Kaladin jich měl za sebou něco přes dvě desítky a to byl jeden z nejzkušenějších mostařů.

Čtvrtá mostní ho následovala. Poslední, který vzdoroval − hubený mužík jménem Bisig − se přidal včera. Kaladin byl přesvědčený, že ho nakonec získal jejich smích, jídlo a lidskost. Možná k tomu však pomohlo ještě pár zlostných pohledů a poznámek pod vousy od Skály a Tefta.

Kaladin dělal, že to nevidí. Bude potřebovat jejich oddanost, ale prozatím se spokojí s pouhou poslušností.

Pod jeho vedením provedli rozcvičku, kterou se naučil za svých prvních dnů v armádě. Protahování s následnými výskoky. Kolem nich procházeli tesaři v hnědých pracovních kombinézách a světle hnědých nebo zelených čepicích a pobaveně pokyvovali hlavami. Z krátkého skalního hřebene nad nimi, kde končilo zázemí a začínal vlastní vojenský tábor, se na ně dívali vojáci a smáli se. Gaz je sledoval zpoza kasárenského domku se založenýma rukama a nespokojeným výrazem ve svém jediném oku.

Kaladin si otřel pot z čela. Dlouho se díval Gazovi do očí a potom se otočil ke svým mužům. Před snídaní byl ještě čas chvíli trénovat s mostem.

* * *

Gaz si nikdy nezvykl na to, že nemá jedno oko. Dá se na to vůbec zvyknout? Snad by bylo lepší, kdyby přišel o ruku nebo o nohu. Nedokázal se zbavit pocitu, že v té tmě, přes kterou on nevidí, ale ostatní ano, se něco skrývá. Co tam číhá? Spren, který mu vysaje duši z těla? Jako vysaje krysa celý měch na víno, jen když ožvýká jeden roh?

Jeho společníci tvrdili, že měl štěstí. „Ta rána tě mohla stát život.“ No, aspoň by nemusel žít v neviditelné tmě. Jedno oko měl trvale zavřené. Když zavřel to druhé, tma ho pohltila docela.

Podíval se doleva a tma uskočila stranou. Stál tam Lamaril, vysoký a štíhlý, a opíral se o sloup. Nebyl to žádný silák, ale nebyl ani slabý. Byl hranatý. Všechno na něm bylo přímé a rovné. Hranaté vousy. Hranaté tělo. Ostré. Jako břitva.

Lamaril kývl na Gaze a ten se k němu váhavě přiblížil. Potom vyndal z měšce sfer a podával mu ho. Topazový mark. Hrozně nerad vydával peníze. Odjakživa hrozně nerad vydával peníze.

„Dlužíš mi dvakrát tolik,“ poznamenal Lamaril a zvedl sfer, aby se podíval, jestli se na slunci třpytí.

„No prozatím to musí stačit. Buďte rád, že dostanete aspoň něco.“

„Ty buď rád, že držím jazyk za zuby,“ poznamenal Lamaril líně a opřel se o sloup. Byl to sloup ohraničující začátek skladiště dřeva.

Gaz zaskřípal zuby. Nesnášel placení, ale co mu zbývalo? Aby ho bouře vzala. Aby ho divá bouře vzala!

„Koukám, že ti to dělá potíže,“ poznamenal Lamaril.

Nejdřív si Gaz myslel, že mluví o tom placení. Plavooký muž však kývl směrem ke kasárnám čtvrté mostní.

Gaz se neklidně díval na mostaře. Mladý velitel vyštěkl rozkaz a mostaři začali klusat po skladišti dřeva. Před tím závodili po dvojících na čas. Bylo to velmi důležité. Zvyšovalo to jejich rychlost při výbězích a pomáhalo jim to přemýšlet jako tým.

Že by ten kluk měl opravdu vojenský výcvik, jak tvrdil? Proč by ho teda potom dávali k mostařům? Jistě, má na čele ten glyf šaš…

„Žádný potíže nevidím,“ zabručel Gaz. „Jsou rychlí. Jsou dobří.“

„Jsou vzdorovití.“

„Rozkazy plní.“

„Možná tak jeho rozkazy.“ Lamaril zakroutil hlavou. „Mostaři existujou za jediným účelem, Gazi. Aby chránili životy cennějších lidí.“

„Jo? A já myslel, že je to proto, aby nosili mosty.“

Lamaril se na něj přísně podíval. Naklonil se k němu. „Nehraj si se mnou, Gazi. A nezapomínej, kam patříš. Nebo chceš mezi ně?“

Gaze zamrazilo. Lamaril byl plavook velmi nízkého postavení, bez pozemků. Ale byl to jeho bezprostřední nadřízený, spojka mezi mostními jednotkami a vyššími plavooky, kteří dohlíželi na skladiště dřeva.

Gaz se díval do země. „Omlouvám se, Jasnopane.“

„Velkokníže Sadeas je nesmlouvavý,“ poznamenal Lamaril a znovu se opřel o sloup. „Je to vidět i na tom, jak nás všechny drží zkrátka. Hodně zkrátka. Každý má přesně svoje místo a nic víc!“ Kývl směrem k mostařům ze čtvrté jednotky. „Rychlost není na škodu. Ani iniciativa. Ale lidem, jako je ten kluk, většinou nesvědčí. Mostní jednotky fungujou tak, jak byly navrženy, a žádná změna není potřeba. Naopak by ohrozila stabilitu.“

Gaz pochyboval, že by kdokoli z mostařů pochopil, co s nimi skutečně Sadeas zamýšlí. Kdyby věděli, proč se s nimi zachází tak nemilosrdně − a proč nesmějí mít štít a zbraně − rovnou by se vrhli do rokle. Návnada. Byli prostě pouhá návnada. Aby upoutali pozornost Paršendů. Jen ať si ti barbaři myslí, že jsou k něčemu dobří, když přemostí pár roklí. A ať to každou bitvu pár mostů stojí. Když bude mostařů dostatek, tak to nikomu nevadí. Snad až na ty, kteří při tom zrovna padli.

Pro Bouřepána, pomyslel si Gaz, jak to tady všechno nenávidím. Dlouho ale nenáviděl i sám sebe. Nebylo to tedy pro něj nic nového. „Něco udělám,“ slíbil. „Nezvaná noční návštěva s nožem v ruce. Jed v jídle.“ Obracel se mu z toho žaludek. Ten kluk mu platí málo, ale je to to jediné, díky čemu může on platit Lamarilovi.

„Ne!“ sykl Lamaril „To chceš, aby bylo všem jasný, že byl opravdu nebezpečnej? Už o něm mluví i vojáci.“ Lamaril se zašklebil. „Jestli něco nepotřebujeme, tak mučedníka, kterej vyprovokuje mostaře ke vzpouře. O tom nechci ani slyšet. Nic, co by se mohlo hodit do krámu nepřátelům našeho velkoknížete.“ Lamaril se podíval na Kaladina, který kolem něho právě přeběhl se svou jednotkou.

„Tenhle musí padnout na poli, jak zasluhuje. Tak se postarej, ať se to stane. A zaplať mi ten zbytek dluhu, nebo budeš brzy sám nosit most.“

Odplul, tmavě zelený plášť mu vlál za zády. Když byl Gaz vojákem, nejvíc ze všeho se bál nízko postavených plavooků. Byli zatrpklí, protože byli tak blízko temnookům, a přitom kromě těch temnooků neměli nikoho jiného, kdo stál v hierarchii ještě pod nimi. A tím byli nebezpeční. Být nablízku Lamarilovi bylo jako přehrabávat žhavé uhlíky holýma rukama. Člověk se zákonitě musel spálit a neexistovala z toho cesta ven. Člověku zbývala jediná naděje − že bude dost rychlý, aby se spálil co nejméně.

Čtvrtá mostní přeběhla okolo. Ještě před měsícem by Gaz nevěřil, že je něco takového možné. Mostaři a trénovat? A zdálo se, že to Kaladina nestálo víc než jen pár úplatků v podobě jídla a planých slibů, že je bude chránit.

Ale dost. V životě mostaře není pro naději místo. Gaz se k nim přidat nemůže. To princátko Kaladin musí padnout. Jenže když zmizí Kaladinovy sfery, skončí Gaz jako mostař tím spíš, když nebude Lamarilovi platit. U všech bouří, zatraceně! pomyslel si. To je jako kdyby si měl vybrat, kterým pařátem ho rozdrtí roklebloud.

Stále se díval na Kaladinovu partu. A stále na něho čekala ta temnota. Jako vyrážka, kterou si nemůže poškrábat. Jako křik, který nelze utišit. Ta palčivá otupělost, které se neumí zbavit.

Nejspíš si ji odnese až do hrobu.

* * *

„Most nahoru!“ vykřikl Kaladin, který běžel se svou jednotkou. Mostaři zvedli most nad hlavu a přitom běželi dál. Běžet s mostem nad hlavou bylo obtížnější, než když ho nesli na ramenou. Sám cítil tu obrovskou váhu.

„Dolů!“ zavelel.

Muži vpředu vběhli na strany a ostatní rychle položili most. Dunivě dopadl na zem a zaskřípěl o kámen. Kaladin pomáhal mostařům na bočních pozicích.

Budeme potřebovat trénovat na opravdových roklích, pomyslel si, když skončili. Rád bych věděl, co mě to bude stát, aby nás tam Gaz pustil.

Mostaři skončili s výcvikem a otočili se ke Kaladinovi. Vyčerpaní, ale vzrušení. Usmál se na ně. Jako velitel oddílu v Amaramově vojsku věděl, že trénink musí být poctivý, ale nesmí se přehnat.

„To pokládání mostu je potřeba ještě secvičit,“ řekl Kaladin. „Ale celkově jsem velmi překvapen. Za dva týdny pracujete v týmu líp než jiní za celé měsíce. Mám z vás radost. A jsem na vás hrdý. Jděte se napít a dejte si pauzu. Před službou si dáme ještě jeden nebo dva cvičné výběhy.“

Službu měli ten den zase na sbírání kamenů. Na to si ale nijak nestěžovali. Přesvědčil je, že zvedání kamenů jim posílí svaly, a pár nejdůvěryhodnějších pověřil sbíráním kružníkových stébel, které jim − tak tak − pomáhalo dostat se k nějakému jídlu navíc a držet si minimální zásobu zdravotnického materiálu.

Dva týdny. V životě mostařů to byly zrovna docela jednoduché dva týdny. Pouze dva výběhy a ještě se při jednom z nich dostali na Planinu příliš pozdě. Paršendi uprchli i s živokamem ještě dřív, než oni dorazili. To bylo pro mostaře dobré.

Ani druhá bitva nebyla z pohledu mostařů moc zlá. Dva další mrtví − Amark a Kulf. Dva další ranění − Narm a Pet. To byl ovšem zlomek ztrát, které utrpěly ostatní jednotky. I tak to ovšem bylo dost. Kaladin se snažil udržet optimismus. Vyrazil k barelu a vypil naběračku vody.

Čtvrtá mostní dojede na své raněné. Měla jenom třicet členů a z toho pět zraněných, kteří nedostávali plat, a které tudíž museli živit z toho, co utržili za kružníkovou mízu. Včetně těch, kteří padli, měli v posledních týdnech, kdy se rozhodl je chránit, skoro třicet procent ztrát. V Amaramově vojsku by to bylo katastrofální číslo.

Tehdy Kaladin trávil život výcvikem, pochodováním a tu a tam nějakou tou příležitostnou bitvou. Tady se bojovalo neustále. Bitvy byly každých pár dní. Taková věc mohla armádu snadno zničit − a všechno nasvědčovalo tomu, že ji skutečně zničí.

Přece musí být ještě nějaká jiná cesta, přemýšlel a převaloval v ústech vlažnou vodu. Potom vzal naběračku a nalil si vodu na hlavu. Nemůže neustále ztrácet dva muže týdně. Jenže jak mají přežít, když je jejich nadřízeným nejspíš jedno, jestli budou žít nebo padnou?

Držel se zuby nehty, aby nemrštil vztekle naběračkou do barelu. Podal ji Skarovi a povzbudivě se na něho usmál. Další lež. Ale nepodstatná.

Gaz je sledoval ze stínu u jednoho z kasárenských mostařských domků. Kolem něho poletovala průsvitná Syl. Vypadala jako létající chmýří kružníku. Nakonec přeletěla zpátky ke Kaladinovi, sedla si mu na rameno a proměnila se v dívku.

„On má něco za lubem,“ poznamenala.

„Nechal nás cvičit,“ namítl. „Dokonce ani neprotestoval proti tomu večernímu vaření.“

„Mluvil s tím plavookem.“

„S Lamarilem?“

Přikývla.

„Lamaril je jeho šéf,“ odpověděl Kaladin a šel do stínu jejich kasárenského domku. Opřel se o zeď a sledoval své mostaře u barelu s vodou. Teď už spolu mluvili. Dělali vtipy a smáli se. Po večerech společně chodili pít. Pro Bouřepána, nikdy by si nedokázal představit, že mu udělá radost, když muži, kterým velí, budou po večerech chodit pít.

„Nelíbilo se mi, jak se u toho tvářili,“ poznamenala Syl a sedla si Kaladinovi na rameno. „Byli zachmuřený. Jako mraky před bouřkou. Neslyšela jsem, co říkali. Všimla jsem si jich moc pozdě. Ale nelíbí se mi to. Hlavně ten Lamaril.“

Kaladin pomalu přikyvoval.

„Ty mu taky nevěříš, ne?“ zeptala se Syl.

„Je to plavook.“ To hovořilo za vše.

„Tak −“

„Tak nic,“ řekl Kaladin. „Nemůžu nic dělat, dokud něco neudělají oni. A když budu ztrácet čas a energii přemýšlením o tom, co by mohli udělat, tak mi nezbydou na problémy, který musíme vyřešit tady a teď.“

Nedodal už, čeho se bojí nejvíc. Kdyby se Gaz nebo Lamaril rozhodli, že ho nechají zabít, nemohlo jim v tom nic zabránit. Pravda, mostař byl málokdy popraven za něco jiného než odmítnutí nastoupit na mostní výběh. Ale i v „poctivé“ vojenské jednotce, jako byla Amaramova, kolovaly fámy o vykonstruovaných obviněních a falešných důkazech. V Sadeasově nedisciplinovaném táboře, který sotva držel pohromadě, by se nikdo nepozastavil nad tím, kdyby Kaladina − s cejchem šaš − pověsili z nějakých ne úplně jasných důvodů. Mohli by ho nechat venku za velebouře a umýt si nad jeho smrtí ruce, protože by byla z vůle Bouřepána.

Kaladin se napřímil a došel na skladiště dřeva k oddělení pro tesaře. Ti byli i s učni v plné práci. Řezali dlouhé dřevo na násady ke zbraním, mosty, sloupy a nábytek.

Když šel Kaladin okolo, kývali na něj. Teď už ho znali, byli zvyklí na jeho zvláštní přání jako klády dlouhé pro čtyři lidi, aby s nimi mohli trénovat synchronizovaný běh. Našel tam nedodělaný most. Byla v něm i kláda, kterou nosil, když ještě začínal trénovat sám.

Klekl si a prohlížel si dřevo. Po jeho pravici pracovala skupinka dělníků s velkou pilou. Odřezávali z klády kulaté plátky, které nejspíš chtěli použít jako sedadla na židle.

Přejel prsty po hladkém dřevě. Všechny mobilní mosty se dělaly z makamového dřeva. Bylo tmavě hnědé, mělo téměř neviditelná vlákna a bylo pevné a zároveň lehké. Uříznuté pláty obrousili do hladka. Voněly pilinami a smůlou.

„Kaladine?“ ozvala se Syl. Kráčela vzduchem a postavila se na dřevo. „Vypadáš zamyšleně.“

„To je ironie, jak krásně jsou ty mosty udělaný,“ poznamenal. „Tahle armáda má profesionálnější tesaře než vojáky.“

„To je logický,“ odpověděla. „Tesaři chtějí udělat mosty, co vydrží. Ale vojáci se jen chtějí dostat na planinu, sebrat živokam a zmizet. Mají to jako hru.“

„To je mazaný. Ty jsi čím dál lepší pozorovatelka.“

Zazubila se. „Spíš mám pocit, jako bych si pamatovala věci, co už jsem někdy zažila.“

„Za chvíli už vůbec nebudeš spren. Budeš malá průsvitná filozofka. A budeme tě muset poslat do kláštera, aby ses mohla věnovat hlubokým a důležitým myšlenkám.“

„Ano,“ odpověděla. „Třeba jak přimět nejlepšího horlivce, aby se občas napil elixíru, po kterým mu zmodrá pusa.“ Lišácky se usmála.

Kaladin se také usmál, ale stále přejížděl prstem po povrchu dřeva. Pořád ještě nechápal, proč nedovolí mostařům nosit štíty. Na tuhle otázku mu nikdo přímo neodpověděl. „Dělají to z makamu, protože je odolný,“ řekl. „Musí po tom přejet těžká kavalerie. To bychom mohli použít. Nedovolí nám štíty, ale my jeden nosíme na ramenou.“

„Ale jak se na to budou dívat, až to zkusíte?“

Vstal. „Nevím, ale nemám na vybranou.“

Bude to risk. Velký risk. Ale neriskovat se odnaučil dávno.

* * *

„Můžeme to držet tady,“ řekl Kaladin a ukázal Skálovi, Teftovi, Skarovi a Morašovi, kteří stáli vedle mostu obráceného na druhou stranu. Dno mostu mělo složitou konstrukci s osmi řadami trojic, aby ho mohlo držet čtyřiadvacet mostařů zespodu, a se šestnácti madly − osm po každé straně − pro šestnáct mužů po obvodu. Čtyřicet mužů těsně vedle sebe.

Každá pozice pod mostem měla výřez pro mostařovu hlavu, dva dřevěné bloky na ramena a dvě tyče, které sloužily jako madla. Mostaři nosili na ramenou vycpávky, menší jedinci ještě nastavené na jejich výšku.

To však neplatilo pro čtvrtou mostní. Ta dostávala jen to, co jinde zbylo.

Kaladin ukázal na několik tyčí a vzpěr. „Mohli bychom ho chytit tady a běžet přímo dopředu s mostem nakloněným na pravou stranu. Nejmenší z vás budou na vnitřní straně a největší na vnější.“

„A k čemu to bude dobrý?“ zeptal se Skála zachmuřeně.

Kaladin se podíval na Gaze, který je sledoval opodál. Lepší bude nezmiňovat se o tom, proč chce ve skutečnosti nosit most na boku. Kromě toho nebude v mostařích zbytečně vyvolávat naději, dokud nebude mít jistotu, že to funguje.

„Chci to prostě jen zkusit,“ řekl. „Když si budeme moct příležitostně vystřídat pozice, bude to jednodušší. Procvičíme různé svaly.“ Syl, která stála nahoře na mostě, se zamračila. Vždycky se mračila, když Kaladin mlžil.

„Shromážděte muže,“ řekl Kaladin a mávl na Skálu, Tefta, Skara a Moraše. Tyto čtyři jmenoval veliteli pododdílů. Jiné mostařské jednotky nic takového neměly. Vojáci ale nejefektivněji pracovali v menších skupinách po šesti až osmi lidech.

Vojáci, pomyslel si Kaladin. Opravdu v nich vidím vojáky? 

Nebojovali. Ale vojáci to přece jen byli. Bylo velmi snadné je podcenit jen tím, že v nich člověk bude vidět „pouhé“ mostaře. Vrhnout se přímo proti nepřátelským lučištníkům bez štítů vyžadovalo nemalou odvahu. I když to člověk dělal z donucení.

Podíval se stranou a všiml si, že Moraš, mostař s úzkým obličejem, tmavě zelenýma očima a hnědými vlasy tu a tam s černým melírem, s ostatními nešel.

„Nějaký problém, vojáku?“ zeptal se Kaladin.

Moraš na to oslovení překvapeně mrkl, ale postupně už si spolu s ostatními zvykl na Kaladinovy občasné výstřelky. „Proč jsi mě udělal velitelem pododdílu?“

„Protože jsi mi dlouho odolával. A na rozdíl od ostatních jsi mi to dokázal říct do očí.“

„Ty jsi mě udělal velitelem pododdílu proto, že jsem tě odmítal poslouchat?“

„Já jsem tě udělal velitelem pododdílu proto, že mi připadáš schopný a inteligentní. Navíc se s tebou nedá tak snadno manipulovat. Máš pevnou vůli. A to se mi hodí.“

Moraš se poškrábal na bradě s krátce zastřiženými vousy. „Tak jo. Ale na rozdíl od Tefta a od toho Roháče si nemyslím, že jsi dárek rovnou od Všemohoucího. Nevěřím ti.“

„Tak proč mě posloucháš?“

Moraš se mu podíval do očí a potom pokrčil rameny. „Třeba ze zvědavosti.“ Potom odešel za svým oddílem.

* * *

Co to u všech bouřných větrů… pomyslel si Gaz oněměle, když se kolem něho přehnala čtvrtá mostní jednotka. Co je to zase popadlo, že zkoušejí nosit most naštorc? 

Musejí se kvůli tomu tak divně přeskupit, drží most jakoby ze strany a naklánějí ho napravo. Dlouho jsem už nic tak divného neviděl. Skoro se tam ani nevejdou a madla na mostě nejsou na tento způsob úchytu upravená.

Poškrábal se na hlavě a sledoval, jak přecházejí kolem něho. Natáhl ruku a zastavil Kaladina. Princátko pustilo most a spěchalo za Gazem. Ostatní běželi dál. „Ano?“

„Co to je?“ zeptal se Gaz a ukázal na most.

„Mostní jednotka. Nese… no ano, on je to opravdu most!“

„Nech si tu jízlivost!“ vyštěkl Gaz. „Já chci vysvětlení.“

„Nosit most nad hlavou je únavný,“ odpověděl Kaladin. Byl vysoký, mnohem vyšší než Gaz. U všech bouří, hrůzu na mě pouštět nebudeš! „Tohle je způsob, jak zapojit víc svalů. Jako když si člověk přehazuje náklad z jednoho ramena na druhé.“

Gaz se podíval stranou. Nepohnulo se něco v té tmě?

„Gazi?“ zarazil se Kaladin.

„Hele, princátko,“ řekl Gaz a podíval se zpátky na něho. „Nosit ho nad hlavou je možná únavný, ale nosit ho takhle je prostě stupidní. Vypadá to, jako když si vzájemně podrážíte nohy, a ten úchop, to je hrůza. Div že vám to nespadne.“

„Ano,“ přisvědčil Kaladin mírněji. „Jenže často přežije sotva polovina jednotky. A takhle se most dá nosit v menším počtu lidí. Přinejmenším nás to bude nutit střídat pozice.“

Gaz chvíli přemýšlel. Sotva polovina jednotky… 

Kdyby nesli tímto způsobem most do bitvy, byli by pomalí a nekrytí před nepřítelem. Mohlo by to skončit katastrofou − aspoň pro čtvrtou mostní.

Gaz se usmál. „Jo. Líbí se mi to.“

Kaladin vytřeštil oči. „Cože?“

„Iniciativní. Tvůrčí. Pokračujte ve výcviku. Rád bych vás takhle viděl v bitvě.“

Kaladin přimhouřil oči. „Opravdu?“

„Jo,“ přisvědčil Gaz.

„Tak dobře. Třeba to vyjde.“

Gaz se usmál a díval se za Kaladinem, když odcházel. Pohroma. To je přesně to, co potřebují. Teď si jen musím najít jiný zdroj, z něhož budu platit Lamarila.

31

POD KŮŽÍ

PŘED ŠESTI LETY

„Nedělej stejnou chybu jako já, Kale.“

Kal se podíval na své desky. Otec seděl na druhé straně operačního stolu. Jednou rukou si podpíral hlavu a ve druhé držel pohár vína. Fialového. Jednoho z nejsilnějších.

Lirin pohár odložil. Temně nachová hladina − měla stejnou barvu jako krev baheníků − se zachvěla. Lámala paprsky Bouřné záře ze sferů položených na pultě.

„Tati?“

„Až se dostaneš do Kharbrantu, zůstaň tam.“ Mluvil neartikulovaně. „Nenech se zatáhnout zpátky do tohohle zapadákova. Nenuť svou krásnou ženu žít odděleně od lidí, které od malička znala a milovala.“

Kalův otec neměl ve zvyku pít. Tohle byla jedna z jeho vzácných slabých chvilek. Možná proto, že maminka odešla brzy spát, unavená prací.

„Vždycky jsi říkal, že se mám vrátit,“ namítl Kal tiše.

„Jsem idiot.“ Seděl k němu zády a díval se na stěnu, na níž si hrály bílé paprsky světla sferů. „Tady mě nechtějí. Nikdy mě tady nechtěli.“

Kal se podíval na své desky s obrázky částí lidského těla a svalů v různých řezech a úhlech pohledu. Byly velmi detailní. Na každém byla příslušná část těla označena glyfy. Ty si zapamatoval. Teď studoval postupy a pátral v nitru těl dávno mrtvých lidí.

Kdysi mu Laral řekla, že lidé nemají vidět pod kůži do svého těla. Lidé Lirinovi nedůvěřovali právě kvůli těmto obrázkům. Dívat se lidem do těla bylo jako dívat se jim pod šaty. Ještě horší.

Lirin si dolil víno. Jak moc se dokáže svět změnit za tak krátkou dobu! Kal si přitáhl kabát k tělu proti chladu. Přišla zima, ale nemohli si dovolit uhlí, protože pacienti už nenosili žádné příspěvky. Lirin je nepřestal léčit. Lidé mu jen na Rošonův pokyn přestali nosit drobné dary.

„Tohle přece nemůže dělat,“ řekl Kal šeptem.

„Ale může,“ odpověděl Lirin. Byl oblečený v bílé košili, černé vestě a světle hnědých kalhotách. Vestu měl rozepnutou a po stranách mu volně visely šosy. Vypadaly jako kůže stažená z torz těl v Kalově notesu.

„Mohli bychom utratit ty sfery,“ nadhodil Kal váhavě.

„Ty jsou na tvoje studium,“ odsekl Lirin. „Kdybych tě na něj mohl poslat hned, udělal bych to.“

Kalovi rodiče poslali lékařům do Kharbrantu žádost o to, aby ho připustili k přijímacím zkouškám dříve. Dostali však zamítavou odpověď.

„On chce, abychom je utratili,“ řekl Lirin neartikulovaně. „Proto to všechno dělá. Chce nás přitlačit ke zdi, abychom neměli jinou možnost.“

Rošon to lidem výslovně neporučil. Jenom jim naznačil, že když je Kalův otec tak pošetilý, že si za léčení nic neúčtuje, tak ať mu nic neplatí. Druhý den mu přestali dávat dary.

Lidé z města na Rošona pohlíželi se zvláštní směsicí strachu a obdivu. Podle Kalova názoru si nezasloužil ani jedno, ani druhé. Bylo jasné, že byl do Kamenžáru vykázán za trest za svou zahořklost a nepoctivost. Evidentně si nezasloužil místo mezi skutečnými plavooky, kteří bojovali za pomstu na Roztříštěných planinách.

„Proč se lidi tak hrozně snaží se mu zavděčit?“ zeptal se Kal za otcovými zády. „Jasnopána Wistiowa takhle nikdy neposlouchali.“

„Protože Rošon je neúprosný.“

Kal se zamračil. Mluví to k němu otec nebo spíš to víno?

Otec se otočil a v očích se mu odrážela čistá Bouřná záře. Kala překvapilo, jak jsou průzračné. Tak on nakonec není tak opilý. „Jasnopán Wistiow nechával lidi dělat, co chtějí. A tak ho ignorovali. Rošon jim dává najevo, jak jimi opovrhuje. A tak za ním dolézají.“

„To nemá žádnou logiku,“ řekl Kal.

„Jenže v životě to tak chodí,“ namítl Lirin a pohrával si mezi prsty s jedním ze sferů na stole. „Na to si budeš muset zvyknout, Kale. Když se lidem zdá svět dobrý, tak jsou spokojení. Ale jakmile v něm najdou díru − když někde něco chybí − snaží se ji zaplnit.“

„Ty to říkáš, jako kdyby to bylo ušlechtilý. Co dělají.“

„Ono to vlastně je, svým způsobem,“ vzdychl Lirin. „Neměl bych k nim být tak odměřený. Jsou to naši sousedi. Jsou malicherný, ano, ale to je taková ta malichernost z nevědomosti. Člověk jako Rošon dokáže lidi připravit o všechno, co v nich je poctivé a pravdivé, a překroutit to a pošlapat.“ Dopil víno.

„Měli bychom ty sfery prostě utratit,“ řekl Kal. „Nebo je někam poslat. Třeba záložníkovi nebo tak. Kdyby byly pryč, třeba by nám dal pokoj.“

„Ne,“ odpověděl Lirin tiše. „Rošon jednou prohrál, a tak nikomu nic nedaruje. Ten bude okolo sebe pořád kopat. Nevím, jakým politickým omylem se sem dostal, ale je zřejmé, že svým nepřátelům se pomstít nemůže. Tak se bude mstít na nás.“ Odmlčel se. „Chudák pomatená.“

Chudák pomatená? pomyslel si Kal. On se nám snaží zničit život a otec k tomu řekne jen tohle? 

A co ty příběhy, o kterých si lidi zpívají u ohně? O chytrých pastýřích, kteří přelstili hloupého plavooka? Existují desítky variací a Kal je slyšel všechny. Neměl by Lirin taky nějak bojovat? Něco udělat − ne sedět a čekat? Ale mlčel. Protože přesně věděl, co by Lirin řekl. To je moje starost. Ty se vrať ke knihám.

Kal vzdychl, usadil se na židli a znovu otevřel desky. V místnosti bylo příšeří. Jediným světlem byly sfery na stole a další sfer, kterým si Kal svítil na čtení. Lirin většinu sferů přechovával uzavřenou ve skříni. Schovanou. Kal zvedl svůj sfer a posvítil si na stránku. Vzadu na druhé straně byla dlouhá vysvětlení postupů, která by mu mohla maminka přečíst. Byla to jediná žena v celém městě, která uměla číst. Lirin však říkal, že mezi urozenými ženami temnooků to není zase tak vzácné.

Kal se díval na obrazy a přitom cosi vyndal z kapsy. Když přišel studovat, na židli našel kamínek. Poznal ho. V poslední době ho u sebe nosil Tien. Teď ho nechal Kaladinovi. Dělával to často. Doufal, že jeho starší bratr v něm také uvidí tu krásu, i když na první pohled vypadá jako obyčejný kámen. Bude se muset Tiena zeptat, co vidí zrovna na tomhle. Na každém dokázal vždycky něco najít.

Tien se teď učil u Rala tesařem. Lirin ho tam posílal nerad. Doufal, že se i Tien bude věnovat lékařství, jenže Tien nemohl vidět krev. Nedokázal se toho zbavit, nezvykl si. Kal doufal, že po svém odchodu bude mít v Tienovi nástupce. A odchod skutečně plánoval − ať tam, nebo tam. Ještě se nerozhodl mezi armádou nebo Kharbrantem, i když v poslední době tíhnul spíše ke kopí.

Kdyby si zvolil tuto cestu, musel by to udělat nejspíš tajně, až bude tak starý, že by ho verbíři vzali i přes nesouhlas rodičů. Snad v patnácti. Ještě pět měsíců. Prozatím si uvědomoval, že vyznat se ve svalech − a důležitých částech těla − je důležité jak pro lékaře, tak pro vojáka.

Ozvalo se zabušení na dveře. Kal nadskočil. Nebylo to zaklepání, ale skutečně zabušení. Po chvíli znovu. Jako by na dveře dopadlo něco těžkého.

„Co to u všech bouřných větrů…“ ozval se Lirin a vstal. Přešel malou místnost. Cípem rozepnuté vesty přejel po operačním stolu a knoflíky zaskřípěly po dřevě.

Další rána. Kal vstal také a zavřel desky. Bylo mu čtrnáct a půl a byl skoro stejně velký jako otec. Ozvalo se škrábání, jako by někdo přejížděl po dveřích nehty nebo drápy. Kal zvedl ruku k otci, najednou vyděšený. Bylo pozdě v noci, v místnosti byla tma a všude kolem po celém městě ticho.

Venku něco je. Vypadá to jako zvíře. Nebo něco nelidského. Mluvilo se o tom, že v okolí se usadily bělohřbetky a napadají na ulici pocestné. Kal si najednou představil plazovité stvoření s krunýřem na zádech, velké jako kůň. Že by měli jednu za dveřmi? Že by se na ně sápala a snažila se dostat dovnitř?

„Tati!“ vykřikl.

Lirin prudce otevřel dveře. V tlumeném světle sferů se objevila ne příšera, ale lidská postava v černém. V rukou měla dlouhou kovovou tyč a přes hlavu černou vlněnou masku s otvory pro oči. Kal cítil, jak mu tluče srdce, když nevítaný host uskočil ode dveří.

„Nečekal jsi, že otevřeme, co?“ řekl Kalův otec. „Od poslední loupeže ve městě uplynula už spousta let. Stydím se za tebe.“

„Dej nám ty sfery!“ ozval se další hlas ve tmě. Ze stínu se vynořila další postava a potom třetí.

Pro Bouřepána! Kal svíral desky a třesoucíma se rukama je tiskl k hrudi. Kolik jich tam je? Lupiči ve městě! Takové věci se stávají. V poslední době čím dál častěji, říkal tatínek.

Jak to, že je Lirin tak klidný?

„Ty sfery ti nepatří,“ namítl hlas.

„Opravdu?“ usmál se otec. „Takže vlastně patří vám? Myslíte, že by vám je dal?“ Otec s nimi mluvil, jako by to žádní lupiči nebyli. Kal se připlížil až k němu. Vyděšeně stál za tatínkem a styděl se, že má strach. Ti muži v té tmě vypadali jako přízraky s černými tvářemi.

„Vezměme mu je,“ řekl jeden z hlasů.

„Není potřeba žádný násilí, Lirine,“ přidal se druhý. „Ty je stejně neutratíš.“

Kalův otec pohrdavě popotáhl. Vrátil se do domu. Kal vykřikl, když otec prudkým pohybem otevřel skříňku, kde měl sfery schované. Popadl velkou skleněnou číši přikrytou černou látkou.

„Chcete je?“ zeptal se a prošel se sfery kolem Kala ke dveřím.

„Tati?“ vykřikl Kal zděšeně.

„Chcete to světlo pro sebe?“ Lirin zvyšoval hlas. „Tady máte!“

Strhl černou látku z číše. Číše se rozzářila prudkým oslňujícím světlem. Kal zvedl ruku k očím. Otec mu připadal jako šedá silueta, která drží v rukou slunce.

Obrovská číše zářila klidným, skoro studeným světlem. Kal mžoural očima a utíral si slzy. Místo výhrůžných stínů proti nim stáli tři lidé a chránili si oči rukama. Už nevypadali tak nebezpečně. S plachtou přes hlavu působili naopak směšně.

Kaladin se přestal bát a najednou se cítil velmi sebejistě. Jako by to, co držel otec v ruce, najednou nebylo světlo, ale jakési porozumění, které k němu přichází. To je Luten, pomyslel si, když si všiml, že jeden z mužů napadá na nohu. Otec ho operoval a díky němu Luten ještě chodí. Poznal i ostatní. Ten ramenatý byl Horl a ten v hezkém kabátě Balsas.

Lirin chvíli mlčel. Stál a v rukou držel světlo, které osvítilo celé kamenné náměstí. Muži jako by se krčili, protože věděli, že je poznal.

„No tak?“ řekl Lirin. „Vyhrožovali jste mi násilím. Tak pojďte. Uhoďte mě. Začněte krást. A to všechno hezky s vědomím, že mezi váma žiju skoro celý život. Že jsem vám léčil děti. No pojďte. Na vlastní pěst!“

Muži beze slova zmizeli ve tmě.

32

BOČNÍ ÚCHOP

„Žili nahoře na místě, kam se žádný člověk nedostal. Bylo to věžní město, které nestvořila lidská ruka.“

I když je „Píseň posledního léta“ smyšlený milostný příběh ze třetího století po Odrození, v tomto případě má patrně velký význam. Viz strana 27 Varalina překladu a poznámka pod čarou.

Zdokonalovali se v běhu s mostem na bok. Byť jen pomalu. Kaladin sledoval jejich nemotorné pohyby. Naštěstí měl most zespodu mnoho madel a mostaři přišli na to, jak je nejlépe využít. Most začali nosit více nakloněný, než měl původně v záměru. Tím jim nebude chránit nohy, až přijde vlna šípů.

Jenže byli pomalí, a kdyby Paršendi jednoho z nich srazili, ostatní by přes něj popadali. Ztráta jenom pár mužů by mohla celou mostní jednotku rozložit.

S tímhle se bude muset opatrně, pomyslel si Kaladin.

Syl poletovala za mostaři jako vír téměř průsvitných lístků. Za ní si Kaladin čehosi všiml. Voják v uniformě vedl skupinku otrhaných skleslých mužů. Konečně, pomyslel si. Čekali nové rekruty. Rychle kývl na Skálu. Ten přikývl. Převezme výcvik. Stejně už byl čas na přestávku.

Kaladin přeběhl svažitý okraj skladiště dřeva a dorazil právě ve chvíli, kdy Gaz nové rekruty přebíral.

„To je teda žalostná banda,“ poznamenal Gaz. „Minule jsem měl pocit, že nám posílají odpad, ale tohle…“

Lamaril pokrčil rameny. „Jsou vaši, Gazi. Rozděl si je, jak chceš.“ Potom s vojáky odešel a rekruty nechal na místě. Někteří měli slušné oblečení. To byli nedávno chycení zločinci. Ostatní měli na čele cejch otroka. Když to Kaladin viděl, znovu to v něm vyvolalo vzpomínky, které se stále snažil potlačit. Stále ještě stál na vrchu velmi strmého kopce − jeden špatný krok a znovu se bude kutálet dolů do toho zoufalství.

„Do řady, bahňáci,“ vyštěkl Gaz na nové rekruty, vytáhl obušek a mával jím ze strany na stranu. Přitom sledoval Kaladina, ale nic neříkal.

Muži se rychle seřadili.

Gaz je spočítal a vybral z nich ty vyšší. „Vás pět půjde k šestý mostní. Pamatujte si to. Jestli to zapomenete, dostanete bití.“ Potom odpočítal další. „Vás šest půjde na čtrnáctku. A vy čtyři na konci ke třetí. Ty, ty a ty na jedničku. Dvojka nepotřebuje… Vy čtyři na sedmičku.“

A to bylo všechno.

„Gazi,“ řekl Kaladin a založil si ruce. Syl mu dosedla na rameno a proměnila se ze změti lístků zase v dívku.

Gaz se k němu otočil.

„Čtvrtá mostní má jenom třicet mužů.“

„Šestá a čtrnáctá mají ještě míň.“

„Obě mají devětadvacet. Oběma jste přidělil spoustu nováčků. A první mostní má jednatřicet a jim jste dal tři nový.“

„Vy jste minule skoro neměli ztráty a −“

Kaladin popadl Gaze za paži a nedovolil mu odejít. Gaz sebou trhl a zvedl obušek.

Jen to zkus, pomyslel si Kaladin a podíval se Gazovi do očí. Skoro si přál, aby to seržant opravdu zkusil.

Gaz zaťal zuby. „Dobře. Jednoho.“

„Vyberu si sám,“ řekl Kaladin.

„Klidně. Jeden jako druhej nestojí za nic.“

Kaladin se otočil ke skupině nových mostařů. Rozdělili se do hloučků podle jednotek, do kterých je Gaz přidělil. Okamžitě ho zaujal jeden z vyšších mužů. Na otroky vypadali všichni, že jsou dobře živení. Dva dokonce, jako kdyby −

„Hej, gančo!“ ozvalo se z jiné skupinky. „Hej! Chceš mě, že jo?“

Kaladin se otočil. Mával na něj menší podsaditý chlapík. Měl jenom jednu ruku. Jak ho mohli vzít za mostaře?

Jako terč, pomyslel si. To je všechno, k čemu jsou mostaři v očích velitelů vojska dobří.

Jednoruký chlapík měl hnědé vlasy a snědou kůži jen o odstín snědší na to, aby mohl být Alet. Nehty na ruce měl šedé a křišťálově lesklé − byl to tedy Herdaz. Většina nováčků byla zasmušilá a apatická, jen tenhle člověk se usmíval, přestože měl na čele cejch otroka.

Ten cejch je starý, pomyslel si Kaladin. Buď měl tedy mírného pána, nebo nějak dokázal odolávat bití. Bylo zřejmé, že tenhle člověk netuší, co ho v mostařské jednotce čeká. Kdyby to tušil, nemohl by se smát.

„Mohl bych vám pomoct. My Herdazové jsme výborní bojovníci, gančo.“ To poslední slovo zřejmě patřilo Kaladinovi. „Víš, jednou jsem se pustil do křížku se třema chlapama, byli ožralí a tak, ale stejně jsem jim nařezal.“ Mluvil velmi rychle a se silným přízvukem, až mu jednotlivá slova splývala v jeden zvuk.

Bude z něj hrozný mostař. Možná by dokázal běžet s mostem na ramenou, ale už by s ním nedokázal manipulovat. Vypadal dokonce trochu tlustě. Každá jednotka, která ho dostane, ho postaví dopředu a nechá ho rovnou zabít, aby se ho zbavila.

Musíš udělat všechno, co je v tvých silách, abys přežil, našeptával mu najednou hlas z minulosti. Z každé nevýhody musíš udělat přednost… 

Tien.

„Tak dobře,“ řekl a ukázal na Herdaze. „Vezmu si támhletoho Herdaze vzadu.“

„Cože?“ vytřeštil oči Gaz.

Robustní mužík se přišoural ke Kaladinovi. „Díky, gančo! Budeš rád, že mě máš!“

Kaladin se otočil a odcházel kolem Gaze. Seržant se škrábal na hlavě. „To jsi mě tlačil ke zdi kvůli tomu, aby sis vybral jednorukýho skrčka?“

Kaladin ho přešel beze slova. Otočil se jenom k jednorukému Herdazovi: „Proč jsi chtěl ke mně? Vždyť o těch mostních jednotkách nic nevíš.“

„Ty jsi chtěl jen jednoho,“ odpověděl Herdaz. „Z toho plyne, že ten jeden musí mít nějakou přednost, musí mít něco, co ostatní nemají. Líbíš se mi, gančo. Vidím ti to v očích.“ Odmlčel se. „Co je to za jednotku?“

Kaladin se přistihl, že se usmívá. Nad Herdazovou bezprostředností. „Uvidíme. Jak se jmenuješ?“

„Lopen,“ odpověděl. „Neznám nikoho, kdo by se jmenoval stejně. Dělal jsem si takovej soukromej průzkum, ptal jsem se snad stovky… možná dvou… lidí. Jo. A nikdo takový jméno v životě neslyšel.“

Kaladin na ten příval slov jen vytřeštil oči. Kdy se u toho ten chlap stačí nadechnout?

Čtvrtá mostní měla zrovna přestávku. Obrovský most měla opřený na straně a seděla v jeho stínu. Vyšli k nim i ranění, dokonce i Lejten, což bylo povzbudivé. Potom, co měl rozdrcenou nohu, mu dělalo velké potíže chodit. Kaladin udělal, co mohl, ale kulhat bude už nadosmrti.

Jediný, kdo s ostatními nemluvil, byl Dabbid, ten, který utrpěl tak hluboký šok z bitvy. Chodil za ostatními, ale nemluvil. Kaladin už pomalu začínal věřit tomu, že se z téhle letargie nikdy neprobere.

Hobber − chlapík s oblými tvářemi a prořídlými zuby, který byl zasažen šípem do nohy − přišel bez hole. Zanedlouho bude zase schopen začít běhat s mostem. I to byla dobrá zpráva. Potřebovali každý pár rukou.

„Tak jdi tady do kasáren,“ ukázal Kaladin Lopenovi. „Vzadu na hromadě si vezmi deku, sandále a vestu.“

„Jasně,“ řekl Lopen a odšoural se do kasáren. Cestou pokyvoval na všechny muže, které míjel.

Skála přišel ke Kaladinovi se založenýma rukama. „To je ten novej?“

„Jo,“ odpověděl Kaladin.

„Gaz nám nechá vždycky to nejlepší, co,“ povzdechl si Skála. „Měli jsme to čekat. Teď nám bude vždycky dávat jen ty nejnepoužitelnější.“

Kaladin byl v pokušení horlivě přisvědčit, ale odolal. Syl by v tom zase viděla lež a rozzlobilo by ji to.

„Ten novej způsob nošení mostu,“ poznamenal Skála, „není moc praktickej. Myslím, že −“

Přerušilo ho troubení, které se odráželo od kamenných domků a rozléhalo po celém táboře jako hlas nějakého vzdáleného velekorýše. Kaladin strnul. Má službu. Napjatě čekal, dokud se neozvalo třetí zatroubení.

„Seřadit!“ vykřikl. „Jdeme!“

Na rozdíl od ostatních devatenácti jednotek se Kaladinovi muži nepotáceli zmateně kolem kasáren. Seřadili se. Lopen vyšel z kasáren ve vestě, ale zarazil se a nevěděl, kam má jít. Kdyby ho Kaladin postavil dopředu, rozsekají ho na kousky. Ale když ho dá jinam, bude je nejspíš zdržovat.

„Lopene!“ vykřikl.

Jednoruký mostař se zastavil a zasalutoval. Copak si myslí, že je opravdu v armádě? 

„Vidíš tamhle ten barel na vodu? Tak jdi a vezmi od tesařů nějaký měchy a naplň jich, co uneseš. Slíbili mi je.“

„Jasně, gančo,“ odpověděl Lopen.

„Most nahoru!“ zavelel Kaladin a postavil se dopředu. „Na rameno!“

Čtvrtá mostní se dala do pohybu. Zatímco se ostatní mostní jednotky teprve shromažďovaly kolem kasáren, Kaladinova už pochodovala přes skladiště dřeva. První seběhli ze svahu a k prvnímu permanentnímu mostu se dostali dřív, než se armáda stačila seřadit. Tam jim Kaladin zavelel odložit most a čekat.

Za chvíli je doběhl Lopen a k překvapení všech s ním přišel i Dabbid a Hobber. Kvůli Hobberovi nemohli jít rychle. Opatřili si jakási provizorní nosítka z kusu celty a dvou dřevěných tyček a na ně naložili na dvacet měchů s vodou. Přišli za mostaři, když odpočívali.

„Co to je?“ zeptal se Kaladin.

„Říkal jsi, že mám vzít, co unesu,“ odpověděl Lopen. „Tak jsme si tohle vypůjčili od tesařů. Oni na tom nosí dřevo, ale říkali, že to zrovna teď nepotřebujou. Že jo, mulí?“ Poslední slova patřila Dabbidovi. Ten přikývl.

„Mulí?“ zeptal se Kaladin.

„To znamená němej,“ řekl Lopen a pokrčil rameny. „Rozumíš, von toho zrovna nějak moc nenamluví.“

„Rozumím. No, dobrá práce. Čtvrtá mostní, na místa. Jde vojsko.“

Další čtyři hodiny se vyvíjely podle očekávání a zvyklostí běžného mostního výběhu. Dřina a stěhování mostu z jedné planiny na druhou. Voda jim ale velmi pomáhala. Vojáci někdy dávali mostařům napít, ale nebylo to zdaleka tak často, jak by potřebovali. Teď měli vodu na každé zastávce a vyplatilo se jim to jako půltucet mužů navíc.

Skutečný rozdíl však přinesl výcvik. Mostaři ze čtvrté jednotky už nepadali vyčerpáním na každé zastávce. Práci měli stále stejně těžkou, ale byli na ni připraveni. Kaladin si všiml nejednoho překvapeného a závistivého pohledu z ostatních mostních jednotek, když jeho muži žertovali a smáli se, místo aby padli vyčerpáním. Vyběhnout s mostem jednou za týden, jak to dělali ostatní, nestačilo. Jedno jídlo večer navíc spolu s výcvikem pomohlo mužům vypěstovat si pevné svaly a připravilo je na práci.

Tento výběh byl dlouhý. Kaladin dosud tak dlouhý výběh nezažil. Postupovali stále na východ, několik hodin. To bylo špatné znamení. Když běželi na bližší planiny, dostali se tam často dřív než Paršendi. Tento dlouhý výběh však znamenal, že závodí s časem, jestli doběhnou dřív, než Paršendi utečou se živokamem. Že by dorazili na planinu dřív než nepřítel, to nebylo příliš pravděpodobné.

Znamenalo to, že je čeká tvrdé střetnutí s Paršendy. Na boční úchop ještě nejsme připraveni, pomyslel si Kaladin neklidně, když se konečně přiblížili k obrovské planině velmi neobvyklého tvaru. Už o ní slyšel. Říkalo se jí Věž. Aleti na ní ještě nikdy živokam nezískali. Na předposlední rokli odložili most a nechali projít hlídku. Kaladin měl zlé tušení. Věž byla klínovitá a nerovná, jihovýchodní cíp se tyčil vysoko do vzduchu a vytvářel strmý svah. Sadeas přivedl mnoho vojáků. Planina byla obrovská a vešla se na ni velká vojska. Kaladin netrpělivě čekal. Třeba budou mít štěstí a Paršendi už budou i s živokamem pryč. Nebylo to vyloučené, ale bylo to nepravděpodobné.

Hlídka se vrátila. „Nepřítel za protější roklí. Zatím neotevřeli kuklu.“

Kaladin tiše zabručel. Vojsko začalo přecházet přes most a čtvrtá mostní tomu přihlížela se zasmušilým výrazem. Věděli, co přijde. Někteří z nich padnou. Možná jich bude mnoho.

Tentokrát to bude zlé. Na předchozích výbězích měli aspoň minimální rezervu. Když ztratili čtyři nebo pět mužů, byli ještě schopni běžet. Teď jich však běží jenom třicet. Každá ztráta je zpomalí… a jestli přijdou o čtyři nebo pět mužů, ztratí stabilitu a možná upadnou. Pokud k tomu dojde, budou pro Paršendy snadný cíl. Už to viděl; jakmile začala mostní jednotka ztrácet stabilitu, Paršendi se na ni vrhli.

Kromě toho se z principu vrhali na mostní jednotky, které měly viditelně málo mužů. Jsou jednou nohou v potížích. Pokud do nich spadnou, mohou přijít i o patnáct, dvacet lidí. Něco se musí udělat.

Tak.

„Všichni sem,“ řekl Kaladin.

Zachmuřeně došli k němu.

„Poneseme most na straně,“ řekl tiše. „Půjdu první a povedu vás. Připravte se na to, že mě musíte pořád následovat.“

„Kaladine,“ namítl Teft, „boční držení mostu nás zpomaluje. Byl to zajímavý nápad, ale −“

„Věříš mi, Tefte?“ zeptal se Kaladin.

„No, snad jo.“ Prošedivělý Teft se podíval na ostatní. Kaladin viděl, že mnoho z nich mu ještě nevěří, nebo aspoň ne docela.

„To bude fungovat,“ ujišťoval je. „Ten most nám bude dělat štít proti šípům. Musíme běžet rychle a držet se pořád vpředu před ostatníma. Bude těžký je předběhnout s tím mostem na straně, ale nic lepšího mě nenapadá. Pokud to nevyjde, tak padnu jako první já. Kdybych padnul, přesuňte most na ramena, to jsme trénovali. Budete ode mě mít navěky pokoj.“

Mostaři mlčeli.

„Co když od tebe nechceme mít navěky pokoj?“ namítl hubený Natan.

Kaladin se usmál. „Potom musíte běžet rychle a pořád mě následovat. Budu zatáčet a měnit směr. Připravte se na to.“

Otočil se zpátky k mostu. Obyčejní vojáci už byli na druhé straně a plavooci − včetně Sadease v ozdobeném Střeplátu − právě přecházeli rokli. Kaladin a jeho mostaři je následovali a přetáhli za nimi most na druhou stranu. Odnesli ho na ramenou před vojsko, položili ho na zem a čekali, až se sejdou ostatní mostní jednotky. Vzadu za nimi postával Lopen s dalšími dvěma nosiči vody a Gaz. Zdálo se, že nemá nic proti tomu, že neběží. Naštěstí.

Kaladin cítil na čele pot. V dálce za roklí dokázal sotva rozlišit řady Paršendů. Černo-červené postavy s připravenými krátkými luky a nataženými šípy. Za nimi se tyčil obrovský svah Věže.

Rozbušilo se mu srdce. Kolem vojáků se začali hemžit spreni očekávání. U jeho jednotky však nebyl ani jediný. Ovšem k její cti tu nebyli ani spreni strachu − ne že by jeho mostaři žádný strach necítili, ale nepropadali takové panice jako ostatní mostaři. Spreni strachu se tedy shromáždili spíše tam.

Musí ti na tom záležet, našeptával mu Tukks. Klíčem k úspěšnému boji není naprostá absence vášně, ale je to vášeň pod kontrolou. Musí ti záležet na vítězství. Na lidech, za které bojuješ. Prostě na něčem.

Záleží mi na nich, pomyslel si Kaladin. Ať mě bouře vezme, jestli mi na nich nezáleží.

„Mosty nahoru!“ nesl se až do přední linie Gazův hlas, který opakoval Lamarilův rozkaz.

Čtvrtá mostní se dala do pohybu. Rychle obrátila most na stranu a zvedla ho. Menší mostaři se postavili do řady a vzali most z pravé strany, větší vytvořili řadu za nimi, chytili most výš a vyrovnali rovnováhu. Lamaril se na ně přísně podíval, až se Kaladinovi zastavil dech v hrdle.

Gaz udělal krok k Lamarilovi a cosi mu pošeptal. Lamaril přikývl a mlčel. Ozval se rozkaz k boji.

Čtvrtá mostní vyrazila. Nad hlavami jim zezadu létaly šípy mířící proti Paršendům. Kaladin běžel se zaťatými zuby. Měl co dělat, aby nezakopával o skalní pupeny a břidličníkové výrůstky. I když jeho jednotka běžela pomaleji než obvykle, díky své přípravě byla stále ještě rychlejší než ostatní. S Kaladinem v čele je dokázala předběhnout.

Bylo to důležité, protože Kaladin svou jednotku vedl mírně doprava, jako by jen sotva znatelně vybočovali z osy dráhy, protože nesou těžký most na jedné straně. Paršendi zaklekli a začali zpívat. Zvedli štíty proti sprškám aletských šípů.

Připravit… pomyslel si Kaladin. Zabral za most a pocítil náhlý příval síly. Přestal cítit únavu v nohou a přestal se mu krátit dech. Možná to bylo tím soustředěním na bitvu, možná už se ho zmocnila otupělost, ale ta zvláštní síla mu navozovala pocit euforie. Jako by měl v sobě jakýsi vír, jako by mu najednou něco pohánělo krev v žilách.

V tu chvíli se mu zdálo, jako by táhl most za sebou, jen on sám, jako když plachta táhne loď. Stočil se doprava a vyrazil dopředu pod větším úhlem. Celé jednotce se tím otevřel volný výhled na Paršendy s luky.

Paršendi stále zpívali a nějak sami od sebe − bez rozkazů − věděli, že mají natáhnout luky. Přitiskli šípy k mramorovaným tvářím a zamířili na mostaře. Bylo zřejmé, že Kaladinovu jednotku vidí.

Už jsme skoro u nich!

Ještě pár úderů srdce…

Teď!

Kaladin ostře zatočil doleva přesně ve chvíli, kdy Paršendi vystřelili šípy. Most šel za ním a vytvořil hradbu mezi jeho jednotkou a nepřítelem. Šípy narážely na dřevo a zavrtávaly se do něj. Most se chvěl a rezonoval.

Kaladin slyšel zoufalé bolestné výkřiky z ostatních jednotek. Muži padali na zem, někteří byli patrně na svém prvním výběhu… Ve čtvrté jednotce nevykřikl nikdo. Nikdo nepadl.

Kaladin znovu natočil most a běžel v mírném úhlu směrem k protější straně. Mostaři se znovu ocitli přímo proti Paršendům, kteří už opět mířili. To je ovšem vyvedlo z míry. Obvykle stříleli šípy v několika vlnách za sebou. To byla příležitost pro Kaladina, protože jakmile Paršendi natáhli, otočil se a opět použil masivní most jako štít.

Opět se rozletěla do vzduchu sprška šípů a opět se rozlehly výkřiky z mostních jednotek. Kaladinovo kličkování opět jeho muže zachránilo.

Ještě jednou, pomyslel si. Teď půjde do tuhého. Paršendi už vědí, co dělá. Budou připraveni vystřelit, jakmile se k nim otočí čelem.

Otočil se.

Nikdo nestřílel.

S údivem si uvědomil, že se Paršendi zaměřili na ostatní jednotky, protože to pro ně byly snadnější cíle. Prostor před čtvrtou mostní byl prakticky prázdný.

Rokle byla na dosah, a přestože Kaladin celou cestu kličkoval, dovedl muže přesně na to místo, kde měli most položit. Všechny mosty musely být v jedné rovině, aby po nich mohlo přejít jezdectvo. Kaladin rychle zavelel položit most. Někteří paršendští lučištníci si jich všimli, ale většinou je ignorovali a stříleli po ostatních.

Zezadu se ozvala rána. Padl další most. Kaladin zabral. Aletští střelci bombardovali Paršendy sprškami šípů, aby odvedli jejich pozornost a umožnili přemostění rokle. Kaladin stále tlačil most a přitom si troufl ohlédnout se přes rameno.

Další mostaři už byli blízko. Utrpěli však spoustu ztrát potáceli se s mostem na ramenou a další šípy srážely jednoho za druhým. Popadali mu před očima a most se zřítil k zemi. Za nimi se potácela sedmadvacátá. Dva další mosty mezitím padly. Šestá mostní tak tak doběhla k rokli v polovičním počtu mužů. Kde jsou ostatní jednotky? Z toho letmého pohledu to nedokázal posoudit. Musel se soustředit na svou práci.

Kaladinovi muži s hlasitým úderem postavili most na místo a Kaladin okamžitě zavelel, aby se stáhli. Rozprchli se od mostu a čekali na jezdectvo. Žádné jezdectvo však nepřicházelo. Kaladin se otočil. Z čela mu stékal pot. Pět dalších jednotek položilo mosty, ostatní však ještě bojovaly, aby vůbec k rokli doběhly. Snažily se napodobit Kaladina a jeho jednotku a zvednout most na bok. Klopýtali, někteří dávali mosty příliš nízko, jiní se snažili za každou cenu běžet dopředu.

Byl to jeden veliký chaos. Ostatní jednotky techniku bočního úchopu neznaly. Jedna se snažila most zvednout na bok a přitom ho upustila. Další dvě jednotky padly pod palbou paršendských šípů. Paršendi nepřestávali střílet.

Blížila se těžká kavalerie. Přešla šest mostů, které byly položené. Jezdci však mohli z těchto mostů útočit pouze po dvou. Obvykle útočila stovka jezdců ve třech liniích. Aby byl takový útok proti paršendským lučištníkům efektivní, potřebovali mosty vyrovnané do řady. Jenže mosty byly postavené chaoticky. Část jezdectva se dostala na druhou stranu, ale nemohla na Paršendy zaútočit bez rizika, že ji okamžitě obklíčí. Museli přijít na pomoc pěšáci a usadit šestý most na místo.

Měli bychom jim jít pomoct, uvědomil si Kaladin. Postavit ty ostatní mosty.

Bylo však už pozdě. I když Kaladin stál kousek od bojiště, jeho muži − jak měli ve zvyku − se rozprchli na nejbližší chráněná místa pod převisy. Jedno z nich bylo dost blízko bojiště, ale před šípy je chránilo dostatečně. Paršendi vždycky po úvodním útoku ztratili o mostaře zájem, ale Aleti přesto nechávali vzadu hlídky, aby jim Paršendi náhodou neodřízli cestu zpět.

Vojáci usadili šestý most na místo a mezitím doběhly další dvě jednotky, polovina mostů však nedorazila. Vojsko se muselo přeskupit, aby mohlo vyběhnout na pomoc jezdectvu. Muselo se rozdělit a přecházet po těch mostech, které byly k dispozici.

Teft vyšel z úkrytu, popadl Kaladina za paži a zatáhl ho pod převis. Kaladin se nechal, stále se však ještě ohlížel k bojišti a začínal si uvědomovat hroznou věc.

Přišel k němu Skála a poplácal ho po rameni. Vysoký Roháč měl vlasy potem přilepené k hlavě, ale usmíval se na celé kolo. „To je zázrak! Ani jeden raněnej!“

Připojil se k nim Moraš. „Pro Bouřepána! Já tomu nemůžu uvěřit! Kaladine, ty jsi jednou provždy změnil mostní výběhy!“

„Kdepak,“ odpověděl Kaladin tiše. „Já jsem podkopal celý útok naší armády.“

„Já − cože?“

Pro Bouřepána, pomyslel si Kaladin. Těžká kavalerie zůstala odříznuta od bojiště. Aby mohla zaútočit, potřebovala jednolitou řadu jezdců. Úspěch byl podmíněn mimo jiné i momentem zastrašení nepřítele.

Tady však Paršendi mohli uhýbat a uskakovat z cesty a potom jezdce ohrožovat z boku. A pěšáci se na pomoc nedostali včas. Několik skupin jezdců bojovalo v obklíčení. Vojáci se tlačili kolem mostů, které byly položené, a snažili se dostat na druhou stranu. Tu však měli Paršendi dost jistě pod kontrolou a vojáky k sobě nepustili. Kopiníci padali z mostů dolů a jeden most se dokonce Paršendům podařilo celý zvrhnout do rokle. Aleti se za chvíli ocitli v defenzivě a snažili se uhájit aspoň některé mosty, aby se po nich mohlo jezdectvo dát na ústup.

Kaladin všechno sledoval. Každý pohyb. Nikdy si nedal tu práci, aby detailněji studoval taktiku celé armády. Vždycky se zaměřil jen na své bezprostřední okolí. Pokud se stále ještě pokládá za vojáka, mohl to předpokládat. Nenáviděl Sadease. A nenáviděl způsob, jak zachází s mostaři. Neměl však měnit taktiku čtvrté mostní, aniž by vzal v úvahu schéma bitvy jako celku.

Převedl jsem pozornost nepřátel na ostatní mostní jednotky, pomyslel si. Tím jsme se dostali k rokli moc brzy a zpomalili jsme ostatní.

A protože běželi vpředu, viděly ostatní jednotky, jak používají most jako štít, a začaly je napodobovat. Každá mostní jednotka běžela jinou rychlostí a aletští lučištníci nevěděli, kam dřív mířit, aby odrazili útok Paršendů na blížící se mosty.

Pro Bouřepána! Já jsem Sadeasovi prohrál bitvu.

To bude mít následky. Mostaři v tu chvíli nikoho nezajímali − generálové a kapitáni měli plné ruce práce. Jakmile však bitva skončí, přijdou si pro něj.

Nebo možná ještě dřív. K jednotce se blížili Gaz a Lamaril se skupinou lučištníků.

Skála se postavil vedle Kaladina z jedné strany a nervózní Teft z druhé. V rukou držel kámen.

„Jděte zpátky,“ řekl jim oběma Kaladin tiše.

„Ale Kaladine!“ namítl Teft. „Oni tě −“

„Jděte zpátky. Shromážděte ostatní a odveďte je bezpečně na skladiště dřeva, jestli to půjde.“ Jestli z tohohle vůbec někdo z nás vyvázne.

Když se Skála a Teft zdráhali vzdálit, Kaladin udělal krok dopředu. Na Věži ještě řádila bitva. Sadeasovu vojsku − vedenému samotným Sadeasem Střeponošem − se podařilo obsadit malé území a teď ho ze všech sil bránilo. Na obou stranách se kupily mrtvoly. Bylo zřejmé, že bude hůř.

Skála s Teftem se opět přidali ke Kaladinovi, ale odstrčil je zpátky. Otočil se ke Gazovi a Lamarilovi. Zdůrazním, že mi to Gaz přikázal, pomyslel si. Řekl mi, že mám tenhle způsob úchopu použít v příští bitvě.

Ale ne. Nemá na to svědky. To by bylo jeho slovo proti Gazovu. To neprojde. Navíc to dá Gazovi s Lamarilem do ruky pádný důvod, aby ho chtěli vidět mrtvého, a to hned, než stačí promluvit se svými nadřízenými.

Musí to udělat nějak jinak.

„Máš představu, co jsi způsobil?“ vyštěkl Gaz, jakmile se k nim přiblížil.

„Narušil jsem strategii armády,“ odpověděl Kaladin. „Vyvolal jsem zmatek. Přišli jste mě potrestat, abyste mohli předvést nadřízeným, až vás přijdou seřvat, že jste s viníkem na místě zatočili.“

Gaz strnul a Lamaril s lučištníky se zastavili s ním. Seržant vypadal překvapeně.

„Pokud je to k něčemu,“ dodal Kaladin zasmušile, „nevěděl jsem, co to způsobí. Jen jsem se snažil přežít, nic víc.“

„U mostařů se s přežitím nepočítá,“ namítl Lamaril úsečně. Kývl na dvojici svých vojáků a potom ukázal na Kaladina.

„Pokud mě necháte naživu,“ řekl Kaladin, „slibuju, že řeknu vašim nadřízeným, že vy s tím nemáte nic společnýho. Když mě zabijete, bude to možná vypadat, jako že jste chtěli něco zatajit.“

„Něco zatajit?“ opakoval Gaz a podíval se na probíhající bitvu na Věži. Zpoza skály vyletěl zatoulaný šíp a dopadl kousek od nich. „Co bychom jako měli tajit?“

„Jak se to vezme. Ono by to možná i mohlo vypadat, že to byl váš nápad s tím mostem, Jasnopane Lamarile, když jste mi to nezakázali. Mohli jste mi to zakázat, ale neudělali jste to, a vojáci viděli, jak mluvíte s Gazem, když jste se na mě podíval. Pokud vám nedosvědčím, že s tím nemáte nic společného, tak by to mohlo vypadat dost zvláštně.“

Lamarilovi vojáci se podívali na svého velitele. Zamračil se. „Zbijte ho,“ rozkázal, „ale nechte ho naživu.“ Otočil se a odcházel zpátky k aletským zálohám.

Kaladina obstoupili svalnatí kopiníci. Bylo to temnooci, ale mohli to klidně být i Paršendi, protože vypadali naprosto nemilosrdně. Kaladin zavřel oči a zatnul svaly. Nemá šanci se proti nim všem bránit. A přitom zůstat u čtvrté mostní. Upadl na zem a vojáci do něj začali kopat. Jedna bota mu rozkopla opasek. Vypadl z něho měšec a na zem se rozsypaly sfery. Byly příliš cenné na to, aby je nechal v kasárnách daleko za skalami. Nějak z nich ale vyprchala Záře. Byly matné a prázdné. Jako bez života.

Vojáci stále kopali.

33

KYMATIKA

„Měnili se i v průběhu bitvy. Jako stíny, které mění tvar nad tančícími plameny. Nikdy je nepodceňujte jen na základě toho, co vidíte na první pohled.“

Údajně citát z Talatina, Rytíře Paprsku řádu Skálověrných. Pramen − Govlow, Vtělený − je všeobecně pokládán za spolehlivý. Toto je však z kopie fragmentu Básně Sedmého rána, která se nedochovala.

Někdy, když vešla Šalán do Palanea − do obrovského archivu knih, rukopisů a svitků za čítárnami Opony − byla natolik uchvácena jeho nádherou a velikostí, že zapomněla na všechno ostatní.

Palaneum mělo tvar obrácené pyramidy vytesané ve skále. Po obvodě mělo balkonovité ochozy. Vedly podél všech čtyř stran a mírně se svažovaly dolů, čímž vytvářely monumentální spirálu, jakési gigantické schodiště směřující dolů do samého středu Rošáru. Rychlejší cestu dolů však poskytovala řada výtahů.

Šalán stála nahoře na nejvrchnějším ochozu a dívala se dolů. Tohle místo jí připadalo příliš obrovské a majestátní na to, aby je stvořily lidské ruce. Jak mohl někdo tak dokonale navrhnout terasovitá podlaží? Vytvořili ty otevřené prostory proměňovači? Kolik na to mohli spotřebovat drahokamů?

Světlo tu bylo tlumené. Neexistovalo žádné centrální osvětlení, jenom malé smaragdové lampičky, které osvětlovaly jednotlivá podlaží ochozu. Pravidelně jimi procházeli horlivci z řehole Prozření a vyměňovali sfery. Musely tu být stovky a stovky smaragdů. Patrně to byla součást kharbrantského královského pokladu. Kde by našel výhodnější úložiště než na tomto bezpečném místě? Tady byly smaragdy pod kontrolou a zároveň osvětlovaly obrovskou knihovnu.

Šalán šla dál. Paršský sluha jí nesl sferovou lampičku se třemi safírovými marky. Měkké modré světlo se odráželo od kamenných zdí, které byly částečně kvůli výzdobě proměněny na křemen. Zábradlí byla dřevěná; vyřezávaná a potom proměněná na mramor. Když po něm přejela prsty, cítila vlákna původního dřeva a zároveň dokonalou hladkost kamene. Byla to zvláštnost, jakoby stvořená pro klamání smyslů.

Parš jí nesl košíček knih plných výkresů od různých odborníků v oblasti přírodních věd. Jasna jí začala dovolovat trávit malou část svého studijního programu podle vlastního výběru. Byla to jen jedna hodina denně, o to však byla cennější. V poslední době se prokousávala Myalmrinými Cestami na západ.

Svět je úžasné místo. Toužila dovědět se o něm víc, prostudovat každičkého tvora, který na něm žije, a zachytit ho ve svém skicáku. Všechno zachytit a uspořádat. Knihy, které četla, byly úžasné, ale většinou neúplné. Buď byl úplný text, ale neúplné obrázky, nebo naopak. Málokdy bylo úplné obojí. A když už nechybělo ani jedno, nedokázala se autorka poprat s pohledem na svět. Pojetí i informace bývaly útržkovité a plné mezer. Mezer, které by Šalán mohla vyplnit.

Ne, říkala si cestou odhodlaně. Pro to jsem sem nepřišla.

Bylo pro ni čím dál těžší soustředit se na plánovanou krádež, i když ji Jasna − jak Šalán předpokládala − začala využívat jako pomocnici při koupeli. Brzy možná dostane tu příležitost, kterou tak potřebuje. A přesto… čím víc studovala, tím víc toužila po dalších informacích.

Parš ji odvedl k výtahu. Nastoupila do něj a dva další paršové ji spustili dolů. Šalán stále sledovala svůj stoh knih. Mohla by využít času ve výtahu a číst, třeba dočíst Cesty na západ.

Odvrátila pohled od košíku. Soustřeď se. O pět podlaží níž vystoupila do boční chodby, která spojovala výtah se svažitým ochozem podél stěn. Došla až na něj, dala se doprava a pokračovala ještě kousek dál. Po celé stěně byly jedny dveře za druhými. Když našla ty, které potřebovala, vešla do velké kamenné místnosti plné polic s knihami. „Počkej tady,“ řekla paršovi a vyndala z košíku desky s výkresy. Zasunula si je pod paži, vzala lampičku a rychle vešla dovnitř.

V Palaneu mohl člověk zmizet na celé hodiny a nepotkat přitom živou duši. Šalán se to často stávalo, když hledala nějakou zvláštní knihu pro Jasnu. O knihy mohla samozřejmě požádat horlivce nebo sluhy, ale Jasna pokládala za dobrou školu, když bude Šalán vyhledávat knihy sama. Bylo zřejmé, že kharbrantský knihovní systém je všeobecně používaný v knihovnách a archivech po celém Rošáru.

Na konci místnosti našla malý stolek z kružníkového dřeva. Odložila lampu na stranu, sedla si na stoličku a rozložila desky. Místnost byla tmavá a tichá. Ve světle lampičky bylo vidět police s knihami a hladkou kamennou zeď po levé straně. Vzduch byl cítit starým papírem a prachem. Nebyl vlhký. V Palaneu nikdy nebylo vlhko. Možná s tím suchem nějak souviselo to, že na konci každé místnosti byly patrné dlouhé brázdy plné bílého prachu.

Rozvázala kožené řemínky desek. Vrchní listy byly prázdné a pod nimi byly obrázky lidí v Palaneu. Další tváře do její sbírky. Uprostřed měla schovanou nejdůležitější sadu obrazů. Skici Jasny, jak provádí proměňování.

Nepoužívala proměňovač často. Zdálo se, jako by ho nechtěla používat v Šalánině přítomnosti. Šalán se však podařilo zachytit několik okamžiků, většinou když byla Jasna roztržitá a neuvědomovala si, že není sama.

Zvedla jeden obrázek. Jasna; sedí v čítárně, ruku na straně, dotýká se zmačkaného papíru. Na ruce jí svítí drahokam. Zvedla další obraz. Zachycoval tutéž scénu o pár vteřin později. Z papíru se stala ohnivá koule. Z koule šlehají plameny a vzduch se chvěje žárem. Co bylo na tom papíru, že to Jasna chtěla skrýt?

Další obraz zachycoval Jasnu, jak proměňuje víno ve svém poháru na kus křišťálu, z něhož si udělá těžítko. To byla jedna ze vzácných chvil, kdy obědvaly − a pracovaly − na terase venku mimo Konkláve. Na jiném obraze Jasna vypalovala slova na papír, když jí došel inkoust. Když to Šalán viděla, udivilo ji, jak přesný dokáže proměňovač být.

Vypadalo to, že tento proměňovač je nastaven především na tři Substance. Kouř, Jiskru, Zářivost. Měl by však umět kteroukoli z deseti substancí od Vánku po Suť. Právě ta poslední byla pro Šalán nejdůležitější, protože Suť v sobě zahrnovala kámen i zemi. Tím by přece mohla vytvořit nová naleziště nerostů pro svou rodinu. Mělo by to fungovat. Proměňovače jsou v Jah Kevedu velmi vzácné. Mramor, jantar a opál, které těžila její rodina, se prodávaly velmi dobře. Proměňovačem se nedaly vytvořit skutečné drahokamy, ale bylo možné vytvořit jiné věci stejné hodnoty.

Až tato nová naleziště vytěží, budou muset přejít na jiný druh obchodu. To už ale bude v pořádku, protože tou dobou budou mít splacené dluhy a podplacené lidi, kterým nedodrželi slib. Dům Davar bude nevýznamný, ale nepadne.

Šalán si znovu prohlédla obrázky. Aletská princezna přistupovala k proměňovači poněkud lehkovážně. Držela v ruce jeden z nejmocnějších nástrojů v Rošáru a použila ho na získání těžítka na papíry? K čemu ho ještě používala, když u toho Šalán nebyla? Používala ho mnohem méně než zpočátku. Postupně si zvykla na to, že má Šalán stále nablízku.

Šalán sáhla do tajného úkrytu v rukávu a vyndala otcův rozbitý proměňovač. Původně byl na dvou místech zlomený. U jednoho z řetězů a v kovové schránce na drahokam. Prohlížela ho pod světlem a hledala − už po několikáté − stopy poškození. Prasklý článek řetězu byl vyměněn a lůžko drahokamu bylo opraveno k nerozeznání. I když přesně věděla, kde praskliny byly, dalo jí práci na ta místa přijít. Jenže proměňovač po opravě stejně nefungoval.

Zvedla těžkou konstrukci z kovu a řetězů a navlékla si ji na ruku a obtočila řetězy kolem palce, malíčku a prostředníčku. Momentálně v proměňovači nebyly žádné drahokamy. Porovnala rozbitý proměňovač s výkresy. Prohlížela ho ze všech stran. Ano, vypadaly skutečně naprosto stejně. Nemohla to pochopit.

Stále upřeně pozorovala rozbitý proměňovač a srdce jí bušilo jako o závod. Představa, že okrade Jasnu, snad přicházela v úvahu, dokud šlo o neznámou osobu. Kacířku, nejspíš zlou a náročnou. Jenže skutečná Jasna? Pečlivá badatelka, přísná, ale spravedlivá, překvapivě moudrá a předvídavá? Copak ji může okrást? Snažila se uklidnit a soustředit. Takováhle byla už jako dítě. Vybavovala si, jak vždycky plakala, když se rodiče hádali. Ona prostě není typ na konfrontaci.

Ale udělá to. Pro Nan Balata, Tet Wikima a Aša Jušu. Bratři jsou na ní v tuhle chvíli závislí. Opřela si ruce, aby se jí přestaly třást, a soustředila se na dýchání. Po pár minutách měla nervy zcela pod kontrolou, vzala rozbitý proměňovač a vrátila ho zpátky do tajné schránky. Posbírala papíry. Bude je potřebovat, aby přišla na to, jak proměňovač použít. Jak to vlastně udělá? Najdu způsob, jak se Jasny zeptat, jak se proměňovač ovládá, aniž bych vzbudila pozornost a vyvolala podezření.

Mezi policemi s knihami problesklo světlo. Polekala se a popadla desky do ruky. Byla to jenom stará horlivkyně v hábitu. Pomalu se šourala knihovnou a za ní šel paršský sluha. Otočila se mezi řadami polic a směrem k Šalán se ani nepodívala. Byla celá ve stínu, jen světlo její lampy občas problesklo mezi knihami. Vyvolávalo to dojem, jako by mezi regály procházel sám některý z Heraldů.

Šalán si bezděky dala krytou ruku na prsa. Srdce jí opět bušilo jako o závod. Já jsem teda zloděj k pohledání, pomyslela si s úšklebkem. Dobalila si věci a vydala se s lampičkou v ruce mezi regály. Každá řada polic měla zdobené záhlaví s vyřezávanými symboly s datem, kdy se kniha do Palanea dostala. To byl základní princip organizace knihovny. Na nejvyšším podlaží stály obrovské skříně s rejstříky.

Jasna poslala Šalán pro výtisk Dialogů, proslulého historického spisu z oblasti politické teorie. V této místnosti však byla uložena i kniha Stíny v paměti, kterou měla Jasna rozečtenou, když je přišel navštívit král. Šalán si to poznamenala a vyhledala si ji v rejstřících. Jasna ji vrátila horlivcům před pár dny, touto dobou tedy už mohla být zpátky na místě.

Šalán zvědavě odpočítala řady, do jedné vešla a odpočítávala vnitřní police. Uprostřed, vzadu, našla tenký svazek v červené vepřovici. Stíny v paměti. Odložila lampu na zem, vyndala knihu a začala v ní spiklenecky listovat.

Obsah ji však velmi překvapil. Netušila, že jde o pohádky pro děti. Nikde nebyl žádný komentář pod čarou, jenom obyčejná sbírka pohádek. Šalán si sedla na zem a začala první pohádku číst. Byl to příběh o dítěti, které se venku v noci zatoulalo a utíkalo před Pustonoši, kteří je pronásledovali až k jeskyni u jezera. Dítě poslalo po vodě kus dřeva a Pustonoše zmátlo falešnou stopou. Místo dítěte ulovili a snědli dřevo.

Šalán neměla moc času. Kdyby se zdržela příliš dlouho, měla by Jasna podezření. Ostatní pohádky jen zběžně prolistovala. Byly všechny podobné, duchařské historky o přízracích a Pustonoších. V doslovu našla jediný komentář. Bylo v něm vysvětlení, že autorka celá léta sbírala příběhy, které si vyprávěli prostí temnooci.

Stíny v paměti, pomyslela si Šalán, opravdu nestojí za to v paměti uchovávat.

Tak tohle Jasna četla? Šalán očekávala, že pod titulem Stíny v paměti se budou skrývat nějaké hluboké filozofické rozpravy o tajné politické vraždě. Jasna byla veritariánka. Snažila se vydedukovat pravdu o historii. Jakou pravdu ale mohla hledat v pohádkách, kterými se strašily neposlušné děti?

Šalán zasunula svazek zpátky na místo a šla dál.

* * *

Po chvíli se vrátila do čítárny, ale zjistila, že nemusela spěchat. Jasna tam nebyla. Byl tam však Kabsal.

Mladý horlivec seděl u dlouhého stolu a listoval jednou z Šalániných knih o výtvarném umění. Šalán si ho všimla dřív než on jí a navzdory svým starostem se usmála. Potom založila ruce a zatvářila se pochybovačně. „Zase?“ poznamenala.

Kabsal vyskočil a zavřel knihu. „Šalán,“ řekl a na holé hlavě se mu odráželo světlo z paršovy lucerny, „já hledám −“

„Jasnu,“ doplnila Šalán za něho. „Jako vždycky. A vždycky tu zrovna není, když přijdete.“

„To je přece smůla!“ řekl a zvedl ruku k čelu. „Nějak neumím odhadovat čas, viďte?“

„A co ten koš s chlebem, co máte u nohou?“

„To je dárek pro Jasnost Jasnu,“ odpověděl. „Od řehole Prozření.“

„Pochybuju, že se za košík chleba vzdá kacířství,“ namítla Šalán. „Ledaže byste přidal marmeládu.“

Horlivec se usmál, vzal košík a vyndal malou skleničku červené jarůvkové marmelády.

„Já jsem vám ale samozřejmě říkala, že Jasna marmeládu nerada,“ namítla Šalán. „A vy ji stejně přinesete, protože víte, že je to moje nejoblíbenější lahůdka. A to už jste udělal, no… desetkrát za poslední měsíc, ne?“

„Asi nejsem zrovna nenápadný, co?“

„Moc ne,“ odpověděla a usmála se. „Jde vám o mou duši, viďte? Bojíte se o ni, protože jsem svěřenka kacířky.“

„Ehm… no, ano. Bojím.“

„Že se urazím?! Jenže když vy jste přinesl tu marmeládu.“ Usmála se, kývla na parše, aby odložil knihy a potom počkal u dveří. Je to pravda, že na Roztříštěných planinách jsou paršové, kteří bojují? Připadalo jí to nepředstavitelné. Nikdy ani neviděla, že by nějaký parš zvýšil hlas. Neměli dostatek inteligence na to, aby se dokázali postavit na odpor.

Samozřejmě leccos slyšela a něco četla, když jí to poručila Jasna v rámci studia atentátu na krále Gavilara. Podle toho byli Paršendi jiní než normální paršové. Byli větší, měli zvláštní vojenskou výstroj, která jim rostla přímo na těle, a mnohem víc mluvili. Možná to vůbec ani nebyli paršové, ale nějací hodně vzdálení příbuzní, úplně jiná rasa.

Sedla si ke stolu a Kabsal vyndal chleba. Parš nebyl zrovna dobrý sluha ke stolování, ale Kabsal byl horlivec, což předpokládalo, že žádného sluhu u stolu teoreticky nepotřebuje.

Chleba byl z thajlenské pekárny, nadýchaný a tmavý. A protože byl horlivec, nevadilo ani to, že marmeláda je ženské jídlo − mohli si na ní pochutnat společně. Sledovala ho, jak krájí chleba. Všichni horlivci u jejich otce byli starší, nevrlí a s dětmi neměli trpělivost. Nikdy ji ani nenapadlo, že by řehole mohly být zajímavé pro mladé muže jako Kabsal.

Za poslední týdny o něm často přemýšlela v souvislostech, které jí nejspíš vůbec neměly přijít na mysl.

„Napadlo vás někdy,“ poznamenal, „jaký jste člověk, když říkáte, že máte ráda jarůvkovou marmeládu?“

„Netušila jsem, že by chutě mohly být tak důležité.“

„O tom existují celé studie,“ odpověděl Kabsal, namazal krajíc chleba silnou vrstvou a podal ho Šalán. „Když člověk pracuje v Palaneu, narazí občas na hodně zvláštní knihy. Nakonec dospěje k závěru, že celé studie existují snad o všem.“

„Hmm,“ přisvědčila Šalán. „A o jarůvkové marmeládě?“

„Podle Jazýčku Velikánů − a než začnete něco namítat, tak mi věřte, že opravdu taková kniha existuje − je obliba jarůvek typická pro spontánní, impulsivní povahy. Stejně jako −“ přerušil ho zásah do čela papírovou koulí, která vyletěla Šalán z ruky. Překvapeně mrkl.

„Promiňte,“ řekla Šalán. „Nějak mi to vyletělo. To asi ta moje spontánnost a impulsivnost.“

Usmál se. „Vy s tím nesouhlasíte?“

„Nevím,“ pokrčila rameny. „Já jsem slyšela, že je možné předpovídat můj charakter z toho, kdy jsem se narodila, nebo z postavení Talnovy stopy v den mých sedmých narozenin, nebo numerologickou extrapolací desátého hieroglyfického paradigmatu. Ale já si stejně myslím, že nejsme takhle jednoduší.“

„Lidé jsou složitější než numerologické extrapolace desátého hieroglyfického paradigmatu?“ poznamenal Kabsal a přitom mazal marmeládu na krajíc chleba pro sebe. „Tak to už chápu, proč mi dělá takové potíže porozumět ženám.“

„Vtipné. Myslím tím, že člověk je víc než jen uzlíček osobnostních rysů. Jsem spontánní? Někdy. Dalo by se to říct o mé cestě sem a honbě za Jasnou, aby mě vzala za svěřenku. Jenže předtím jsem celých sedmnáct let byla naprosto nespontánní. V mnoha situacích, když mě k tomu něco vyprovokuje, jsem spontánní a prostořeká, ale vždycky jen slovy, nikdy činy. Spontánní jsme někdy všichni a zrovna tak jsme někdy všichni konzervativní.“

„Takže vlastně říkáte, že ta kniha je pravdivá. Pokud jste spontánní, tak se rozumí samo sebou, že jen někdy. Ergo, je to pravda.“

„Tak, jak to říkáte, je to ale pravda o každém.“

„Stoprocentně!“

„No, to ne stoprocentně,“ namítla Šalán a spolkla další sousto sladkého nadýchaného chleba. „Jak už tady bylo řečeno, Jasna nemá ráda žádnou marmeládu.“

„Aha, ano,“ poznamenal Kabsal. „Ona je takový marmeládový bezvěrec. Tak to má nebezpečnější duši, než jsem si myslel.“ Zazubil se a ukousl si chleba.

„To má,“ přisvědčila Šalán. „Tak co ještě o mně ta vaše kniha tvrdí − a se mnou o polovině světové populace − když mám ráda hodně sladká jídla?“

„No, obliba jarůvek má ještě znamenat zálibu v pobytu venku.“

„Aha, venku,“ utrousila. „No, tak tam jsem jednou taky byla. Ale to už je dávno. Už jsem zapomněla, jak to tam vypadá. Řekněte mi, svítí ještě slunce, nebo jsem si to jen tak vybájila ve vzpomínkách?“

„Tak těžkou práci tady jistě nemáte.“

„Jasna má neuvěřitelnou slabost pro prach,“ poznamenala. „Úplně si v něm libuje. Jako čaly na skalních pupenech.“

„A vy, Šalán? V čem si libujete vy?“

„V uhlí.“

Zprvu se zatvářil zmateně, ale potom se podíval na její desky s kresbami. „Ahá. Překvapilo mě, jak rychle se po celém Konkláve rozneslo vaše jméno i obrazy.“

Šalán dojedla poslední sousto a otřela si ruce o mokrou utěrku, kterou s sebou Kabsal přinesl. „Rozneslo − vy o mně mluvíte jako o nějaké nemoci.“ Projela si zrzavé vlasy a udělala grimasu. „Třeba ekzém, podle barvy, ne?“

„Nesmysl,“ namítl přísně. „Takhle byste neměla mluvit, Jasnosti. To je neuctivé.“

„Ke mně?“

„Ne, k Všemohoucímu, který vás stvořil.“

„On ale stvořil taky baheníky. I ten ekzém a ostatní nemoci. Takže když se srovnávám s něčím, co stvořil, tak je to vlastně pocta.“

„Nevidím ve vašich slovech žádnou logiku, Jasnosti. Protože Všemohoucí stvořil všechny věci, takováhle srovnání nemají smysl.“

„Jako ta tvrzení z těch vašich Jazýčků, co?“

„Jedna nula.“

„Jsou ještě horší věci než nemoci,“ poznamenala rádoby zamyšleně. „Když máte nemoc, tak aspoň víte, že jste naživu. A nutí vás to bojovat o to, co máte. Když ta nemoc proběhne, připadá vám potom normální život ve zdraví úplně úžasný.“

„A nechcete se srovnávat radši s radostí? Ta se taky roznáší a lidi, které nakazíte, potěší.“

„Jenže je pomíjivá. Většinou nemá dlouhé trvání. Člověk stráví víc času tím, že po ní touží, než tím, že ji má.“ Vzdychla. „Podívejte, co jsme způsobili. Teď mám z toho chmury. A když se vrátím ke studiu, tak mi to ve srovnání s nimi bude připadat jako potěšení.“

Podíval se na knihy a zamračil se. „Já jsem žil v domnění, že studium pro vás je opravdu potěšení.“

„To já taky. Potom mi vpochodovala do života Jasna Kholinová a část toho potěšení se změnila na nudu.“

„Rozumím. Tak ona je přísná učitelka?“

„Ale to zase ne,“ namítla Šalán. „Já jen ráda přeháním.“

„Na to pozor. Člověk to někdy setsakramentsky přepískne a pak toho lituje.“

„Kabsale!“

„Omlouvám se,“ řekl. Potom se podíval nahoru. „Omlouvám se.“

„No, strop vám zcela určitě promine. Ale abyste na sebe upozornil Všemohoucího, tak by to asi chtělo spálit modlitbu.“

„Už mu jich pár dlužím,“ přiznal Kabsal. „O čem jsme to mluvili?“

„No, že Jasnost Jasna není zase tak přísná učitelka. Je přesně taková, jak se to o ní říká. Bystrá, krásná a tajemná. Mám štěstí, že můžu být její svěřenka.“

Kabsal přikyvoval. „Je to prý skvělá žena, až na jednu věc.“

„Myslíte to, že je kacířka?“

Přikývl.

„Pro mě to není tak zlé, jak si myslíte,“ namítla. „Ona o své víře málokdy mluví, pokud ji k tomu někdo vysloveně nevyzve.“

„Takže se za ni stydí.“

„To pochybuju. Jenom je uvážlivá.“

Podíval se na ni.

„O mě si starosti dělat nemusíte,“ řekla. „Jasna mě nijak neponouká proti horlivcům.“

Kabsal se k ní naklonil a zvážněl. Byl starší než ona − bylo mu tak mezi dvaceti a třiceti, byl jistý, sebevědomý a vážný. Vlastně to byl skoro jediný vrstevník, s nímž kdy mluvila mimo otcův přísný dohled.

Ale byl to zároveň horlivec. Takže z toho samozřejmě nemohlo nic být. Asi.

„Šalán,“ řekl Kabsal tiše, ale naléhavě, „copak nechápete, že… jak si musím dělat starosti? Jasnost Jasna je velmi mocná a vlivná žena. Dá se předpokládat, že její názory jsou nakažlivé.“

„Nakažlivé? Já jsem myslela, že jste o nákaze mluvil v souvislosti se mnou.“

„To jsem já nikdy neřekl!“

„Ano, ale já jsem dělala, jako že jste to řekl. Což je v podstatě totéž.“

Zamračil se. „Jasnosti Šalán, horlivci o vás skutečně mají obavy. Duše dětí Všemohoucího jsou naše odpovědnost. Jasna opravdu už svedla z pravé cesty spoustu lidí, s nimiž přišla do styku.“

„Opravdu?“ zeptala se Šalán s neskrývaným zájmem. „Jiné svěřenky?“

„Bohužel není na místě, abych o těchto věcech mluvil.“

„Tak se přesuneme na jiné místo.“

„Já to myslím vážně, Jasnosti. Nemůžu o tom mluvit.“

„Tak to napište.“

„Jasnosti…“ řekl starostlivě.

„Ano, dobře.“ Povzdechla si. „No, můžu vás ujistit, že moje duše je naprosto v pořádku a že je vůči nákazám imunní.“

Opřel se a vyndal z košíku další krajíc chleba. Šalán se přistihla, jak se na něho upřeně dívá, a rozzlobila ji její vlastní dětinskost. Brzy se vrátí domů a on za ní přišel jen na návštěvu, protože to patří k jeho Povolání. Ale přesto se v jeho společnosti cítila neuvěřitelně dobře. Byl jediný člověk v Kharbrantu, s nímž mohla mluvit. A navíc byl pohledný. Jednoduché oblečení a holá hlava jen zdůraznily jeho výrazné rysy. Jako většina mladých horlivců nosil krátké a pečlivě upravené vousy. Mluvil kultivovaně a byl sečtělý.

„Jestli si tedy jste jistá svou duší,“ řekl a otočil se zpátky k ní, „tak by vás možná mohla zajímat naše řehole.“

„Já už jsem si řeholi vybrala. Řeholi Čistoty.“

„Ale řehole Čistoty není nic pro badatele. Její zaměření s vaším studiem nemá nejmenší spojitost.“

„Člověk ale nepotřebuje nutně řeholi, která se zaměřuje na jeho Povolání.“

„Ale je hezké, když spolu souvisejí.“

Šalán se chtěla ušklíbnout, ale ovládla se. Řehole Čistoty se zaměřovala − jak se dá předpokládat − na to, aby člověk dokázal napodobit čest a morální čistotu Všemohoucího. Horlivci si nevěděli rady, jak se postavit k jejímu nadšení pro výtvarné umění. Vždy od ní chtěli skici věcí, které pokládali za „čisté“. Soch Heraldů, obrazů Dvojoka.

Řeholi jí samozřejmě vybral otec.

„Jen mě napadlo, že byste si třeba chtěla vybrat sama na základě poučení,“ poznamenal Kabsal. „Nakonec, řeholi je možné změnit.“

„Ano, ale nezačíná tohle už zavánět přesvědčováním? To přece není žádoucí, ne? Aby se horlivci přetahovali o členy?“

„Ano, to skutečně není žádoucí. Je to takový zlozvyk.“

„A vy to přesto děláte?“

„Občas se člověk neuhlídá. Je to stejné, jako když mi občas vyklouzne nějaké to ošklivé slovo.“

„To jsem si nevšimla. Vy jste na horlivce dost umírněný, Kabsale.“

„To byste se divila. My nejsme zase tak škrobení, jak vypadáme. Snad kromě bratra Habsanta. Ten tráví většinu času tím, že se na nás nepřetržitě přísně kouká.“ Zamyslel se. „No, vlastně, když o tom tak uvažuju, možná že je opravdu naškrobený. Protože si nevzpomínám, že bych ho někdy viděl se pohnout…“

„Vy jste se teď ale nechal rozptýlit. Vy jste mě tedy nechtěl přesvědčit, abych přešla k vaší řeholi?“

„Chtěl. To není nic tak neobvyklého, jak si myslíte. Dělají to všechny řehole. A vzájemně za to na sebe nevražíme a obviňujeme se z nedostatku morálky.“ Opět k ní přisedl blíž a zvážněl. „Naše řehole má jen pár členů, protože není tak všeobecně známá. Takže kdykoliv přijde někdo do Palanea za vzděláním, pokládáme za svou povinnost ho informovat.“

„Přesvědčit.“

„Jen mu ukázat, o co přichází.“ Ukousl si chleba s marmeládou. „Učili vás v řeholi Čistoty něco o Všemohoucím? O božském prizmatu a deseti stránkách představujících Desatero Heraldů?“

„Zmínili se o tom,“ řekla. „Většinou jsme mluvili o tom, jak dosáhnu svého cíle… no, čistoty. Přiznávám, že to byla nuda, protože jsem neměla šanci se k žádné nečistotě dostat.“

Kabsal pokyvoval hlavou. „Všemohoucí obdaří lidi nadáním, a když si vybereme Povolání, které to nadání prokáže, prokazujeme mu tu největší úctu. O tohle by se měly starat řehole a jejich horlivci. Měli by pomáhat lidem, aby si vybírali správné cíle, a povzbuzovat je, aby se dali správnou cestou a vynikli.“ Pokynul ke knihám na stole. „S tímhle by vám měla pomáhat vaše řehole, Šalán. Historie, logika, věda, umění. Být čestný a dobrý je důležité, ale my musíme jít dál a probouzet v lidech jejich skutečné nadání, aby mu přizpůsobili své Povolání a Věhlas.“

„To je asi rozumný argument.“

Kabsal přikývl. Tvářil se zamyšleně. „Divíte se, že žena jako Jasna Kholinová se k tomuhle otočila zády? Mnoho řeholí ženy odrazovalo od náročných studií teologie horlivců. Kéž by Jasna dokázala vidět skutečnou krásu naší doktríny.“ Usmál se a vylovil z koše tlustou knihu. „Skutečně jsem doufal, že jí budu moct ukázat, co mám na mysli.“

„Pochybuju, že si nechá něco ukázat.“

„Nejspíš ne,“ řekl pomalu a zvedl knihu. „Ale být tak ten, kdo ji nakonec přesvědčí!“

„Bratře Kabsale, vy to říkáte, skoro jako byste se chtěl proslavit.“ Začervenal se a Šalán si uvědomila, že řekla něco, co ho skutečně uvedlo do rozpaků. Vyčítala si to.

„Ano,“ přiznal. „Chci se proslavit. Neměl bych si přát, abych ji přesvědčil zrovna já. Ale přeju si to. Jen kdyby byla ochotná podívat se na můj důkaz.“

„Důkaz?“

„Mám skutečný důkaz existence Všemohoucího.“

„To bych chtěla vidět.“ Hned však zvedla prst a umlčela ho ještě dřív, než stačil odpovědět. „Ne proto, že bych pochybovala o jeho existenci, Kabsale. Jsem jenom zvědavá.“

Usmál se. „Bude mi potěšením. Ale nedáte si ještě předtím krajíc chleba?“

„Neměla bych,“ odpověděla. „Vychovatelky mě vždycky učily, že všeho s mírou. Ale dám si.“

„Kvůli té marmeládě?“

„Samozřejmě,“ odpověděla a vzala si krajíc. „Jakže mě to popisuje ta vaše věštecká kniha? Impulzivní a spontánní? Takže to mohu udělat… když to znamená, že se dostanu k marmeládě.“

Namazal jí krajíc chleba, otřel si ruce do utěrky a otevřel knihu. Chvíli listoval, až našel stránku s obrázkem. Šalán si přisedla blíž, aby lépe viděla. Nebyl to obrázek člověka. Byl to nějaký obrazec. Trojúhelník se třemi výstupky a zvýrazněným středem.

„Víte, co to je?“ zeptal se.

Bylo jí to povědomé. „Mám pocit, že bych měla.“

„Je to Kholinar,“ řekl. „Aletské hlavní město. Pohled shora. Podívejte se tady na ty výstupky. Vidíte? Byl postaven kolem skalního útvaru. Ten už tam byl dřív.“ Otočil stránku. „A tady je Vedenar, hlavní město Jah Kevedu.“ Ten měl šestiúhelníkový půdorys. „Akinah.“ Kruhový půdorys. „Thajlenské Město.“ Čtyřcípá hvězda.

„Co to znamená?“

„To je důkaz, že za tím vším stojí Všemohoucí. Vidíte, jak jsou symetrické?“

„Ta města ale postavili lidi, Kabsale. Chtěli symetrii, protože je posvátná.“

„Ano, ale všechna města postavili na existujících skalních útvarech.“

„To nic nedokazuje,“ namítla. „Věřím, ale v tomhle žádný důkaz nevidím. Vítr a voda dokážou vytvořit symetrii. To je vidět v přírodě. Lidi si vybrali místa, která jsou přibližně symetrická, a postavili na nich města, kde tu symetrii dovedli k dokonalosti.“

Kabsal znovu sáhl do koše a zašmátral v něm. Po chvíli vyndal kovovou destičku. Šalán se chtěla zeptat, ale Kabsal zvedl prst a položil destičku na stůl. Stála na malém dřevěném podstavci, takže byla pár centimetrů nad úrovní stolu.

Kabsal na ni nasypal bílý prášek, až byla celá zakrytá. Potom vyndal smyčec, jaký se používá u hudebních nástrojů.

„Vidím, že jste se na to připravil,“ poznamenala Šalán. „Asi jste opravdu chtěl Jasnu přesvědčit.“

Usmál se a přejel smyčcem po okraji kovové tabulky. Tabulka se rozechvěla. Prášek na ní poskakoval jako drobný hmyz, když dosedne na něco horkého.

„Tomuhle,“ řekl, „se říká kymatika. Studuje vzorce, které vytváří zvuk z fyzického média.“

Znovu přiložil smyčec a tabulka vydala zvuk, téměř čistý tón. Stačil přilákat jednoho hudebního sprena. Chvilku se vznášel ve vzduchu a potom se rozplynul. Kabsal odložil smyčec a okázalým gestem ukázal na tabulku.

„No a…?“ nechápala Šalán.

„Kholinar,“ poznamenal a zvedl knihu pro srovnání.

Šalán dala hlavu na stranu. Obrazec z prášku vypadal přesně stejně jako plánek Kholinaru.

Kabsal přisypal na tabulku prášek a znovu po ní na jiném místě přejel smyčcem. Prášek se přeskupil.

„Vedenar,“ prohlásil.

Znovu srovnala obrazec s knihou. Byl totožný.

„Thajlenské město,“ řekl potom, co celý postup zopakoval znovu na jiném místě destičky. Potom pečlivě zvolil další místo a naposledy přejel smyčcem. „Akinah. Šalán, důkaz existence Všemohoucího leží přímo v těchto městech, v nichž žijeme. Podívejte se na tu přesnou symetrii!“

Musela přiznat, že to byla strhující podívaná. „Třeba to ale nesouvisí. Třeba to má nějakou jinou společnou příčinu.“

„Má. Všemohoucího,“ řekl a sedl si. „Náš jazyk je taky symetrický. Podívejte se na glyfy − každý se dá přesně rozdělit na dvě zrcadlové poloviny. A abeceda − taky. Složte jakoukoliv napsanou řádku a dostanete symetrii. Určitě znáte ten příběh, že glyfy i abeceda pocházejí od Jitropravců.“

„Ano.“

„Naše jména také. Vaše je skoro dokonalé. Šalán. Změnit jedno písmeno, a bude to dokonalé jméno pro plavookou ženu. Ne přímo posvátné, ale velmi blízké. A vezměte si původní jména deseti Stříbrných království. Alethela, Valhav, Šin Kak Niš. Perfektní. Symetrická.“

Dotkl se její ruky. „Je tady, všude kolem nás. Nezapomeňte, Šalán. Ať ona říká, co chce.“

„Nezapomenu,“ řekla a uvědomila si, jak se jejich hovor ubíral přesně tam, kam ho Kabsal vedl. Řekl, že jí věří, ale přesto jí předvedl důkaz. Bylo to úžasné a zároveň nudné. Nemá ráda povýšenost. Ale horlivce člověk přece nemůže obviňovat z toho, že káže.

Kabsal najednou zvedl hlavu a pustil jí ruku. „Někdo sem jde.“ Vstal a Šalán se otočila. Do čítárny vešla Jasna a parš s košíkem knih. Horlivcova přítomnost ji nijak nepřekvapila.

„Omlouvám se, Jasnosti,“ řekla Šalán a vstala. „On −“

„Nejste tu ve vězení, slečno,“ přerušila ji Jasna rychle. „Návštěvy si můžete zvát. Jenom si dejte pozor, aby vám na kůži nezůstaly stopy po zubech. Takovíhle mají tendenci zatáhnout kořist na rozbouřené moře.“

Kabsal se začervenal. Vstal a začal si sklízet věci.

Jasna kývla na parše, aby jí položil knihy na stůl. „Lze na této destičce reprodukovat kymatický vzorec půdorysu Urithiru, pastore? Nebo umíte vytvořit jen obrazce těch standardních čtyř měst?“

Kabsal se na ni podíval, evidentně vyvedený z míry tím, že přesně věděla, na co tu destičku má. Vzal do ruky knihu. „Urithiru je jenom mýtus.“

„To je zvláštní. Člověk by řekl, že zrovna vy budete mít sklon mýtům věřit.“

Kabsal byl čím dál červenější. Sbalil si věci, krátce se poklonil Šalán a rychle odešel z čítárny.

„Jestli smím učinit poznámku, Jasnosti,“ řekla Šalán, „to od vás bylo hrubé.“

„Občas trpím záchvaty nezdvořilosti,“ odpověděla Jasna. „Jsem si jistá, že to o mně ví. Jen jsem se chtěla ujistit, aby dostal, o co žádal.“

„S ostatními horlivci v Palaneu jste ale takhle nikdy nemluvila.“

„Ostatní horlivci v Palaneu nedělali všechno pro to, aby poštvali mou svěřenku proti mně.“

„On ale…“ Šalán zmlkla. „On měl jen starost o mou duši.“

„Už vás požádal, abyste se pokusila ukrást mi proměňovač?“

Šalán polilo horko. Rukou nahmatala tajnou kapsu. Ona Jasna něco tuší? Ne, říkala si. Ne, poslouchej, na co se ptá. „Nepožádal.“

„Tak schválně…“ poznamenala Jasna a otevřela knihu. „Nakonec vás požádá. S těmihle lidmi já mám zkušenosti.“ Podívala se na Šalán a přestala se mračit. „On nemá zájem o vás. Ne tak, jak si myslíte. Nejde mu o vaši duši. Jde mu o moji.“

„To je ale trochu samolibé konstatování,“ namítla Šalán. „Nemyslíte?“

„Jedině v případě, že bych se mýlila, slečno,“ řekla Jasna a začala se věnovat knize. „A mýlím se jen velmi vzácně.“

34

BOUŘNÁ STĚNA

„Šel jsem z Abamabaru do Urithiru.“

Tento citát z Osmého Podobenství Cesty králů zdánlivě protiřečí Varale a Sinbian, které tvrdí, že město bylo pěšky nedostupné. Je možné, že byla dobudována přístupová cesta, nebo je to u Nohadona míněno jako metafora.

U mostařů se s přežitím nepočítá… 

Kaladin se nedokázal soustředit. Uvědomoval si, že ho všechno bolí, ale jinak mu mysl těkala a vířila. Jako by měl hlavu mimo tělo, jako by poskakovala po místnosti a odrážela se od stěn a stropu.

„Kaladine,“ mluvil k němu jakýsi starostlivý hlas. „Kaladine, prosím. Prosím, už se vzpamatuj.“

U mostařů se s přežitím nepočítá. Proč ho tahle slova tolik trápí? Rozpomínal se, co se stalo, že se chránili mostem jako štítem, a tak zmařili postup armády a odsoudili její útok k neúspěchu. Pro Bouřepána, pomyslel si, já jsem idiot! 

„Kaladine?“

Byla to Syl. Zkusil otevřít oči a podívat se na svět vzhůru nohama. Dole byla obloha a nahoře ve vzduchu skladiště dřeva.

Ne. Vzhůru nohama byl on. Visel na zdi kasáren čtvrté mostní. Kasárenský domek, který vytvořili proměněním, byl vysoký necelých pět metrů a měl nízkou skloněnou střechu. Kaladin visel uvázaný za kotníky na provaze na připevněném kruhu na střeše. Viděl to, když to dělali jiným mostařům. Jednomu, který v táboře vraždil, a dalšímu, kterého popáté chytili při krádeži.

Byl otočený zády ke zdi, tedy tváří směrem k východu. Ruce měl volné. Visely mu dolů po stranách a skoro se dotýkaly země. Znovu zasténal. Celé tělo ho bolelo.

Podvědomě se začal podle otcova výcviku prohmatávat na boku a zkoumat, jestli má zlomená žebra. Několikrát sebou trhl, když došel na citlivé místo, kde byla přinejmenším naštípnutá. Spíš zlomená. Osahal si i rameno, kde měl podezření na zlomenou klíční kost. Jedno oko měl oteklé. Až čas ukáže, jestli utrpěl nějaké závažnější vnitřní zranění.

Otřel si rukama obličej a uvolnil vločky zaschlé krve. Na hlavě měl ránu, rozseknutý ret a krvácel z nosu. Syl mu přistála na hrudníku. Postavila se mu na hrudní kost a sepjala ruce před tělem. „Kaladine?“

„Jsem živej,“ mumlal a cedil slova oteklými rty. „Co se stalo?“

„Zbili tě vojáci,“ odpověděla. Připadala mu najednou menší. „Mstím se za tebe. Jeden dnes už třikrát zakopl.“ Vypadala ustaraně.

Bezděky se usmál. Jak dlouho může člověk takhle vydržet viset s hlavou dolů?

„Bylo tu rušno a spousta křiku,“ referovala mu tiše. „Myslím, že několik mužů degradovali. A ten Lamaril…“

„Co?“

„Toho popravili,“ řekla ještě tišeji. „Udělal to sám velkokníže Sadeas, hned, jak se vojáci dostali z bitvy domů. Říkal něco o tom, že konečnou odpovědnost mají vždycky plavooci. Lamaril křičel, že jsi slíbil, že mu potvrdíš, že je v tom nevinně a že by měli potrestat spíš Gaze.“

Kaladin se smutně pousmál. „Neměl mě nechat zbít až do němoty. A Gaz?“

„Toho nesesadili. Nevím proč.“

„To je právo odpovědnosti. Když se semele takováhle velká věc, tak vždycky padne vina na plavooky. Občas se jim hodí udělat šou z toho, jak jsou věrní tradicím. A jak to, že jsem já ještě naživu?“

„Prej nějaký příklad nebo co,“ odpověděla Syl a chytila se průsvitnýma rukama kolem těla. „Kaladine, mně je zima.“

„Ty rozeznáš teplotu?“ podivil se Kaladin a rozkašlal se.

„Normálně ne. Ale teď jo. Nerozumím tomu. A… a nelíbí se mi to.“

„To bude dobrý.“

„Lhát bys neměl.“

„Někdy člověk musí lhát, Syl.“

„A to někdy je zrovna teď?“

Zamžoural očima a snažil se nevnímat svá zranění a tlak v hlavě. Snažil se vyčistit mysl, ale nešlo mu to. „Ano,“ odpověděl šeptem.

„Myslím, že to chápu.“

„Takže,“ řekl a opřel si hlavu zase o zeď, až se jí dotkl temenní kostí, „mě má asi rozsoudit bouře. Nechají mě v ní umřít.“

Když zůstane viset na tomto místě na návětrné straně, bude vystaven všemu, co s sebou vítr ponese. Když je člověk opatrný a připraví se na to, je možné velebouři i venku přežít, i když je to kruté. Kaladinovi už se to několikrát podařilo, když se ukryl mezi skály. Ale viset za nohy rovnou na návětrné straně? Bouře ho rozseká na kousíčky a rozmlátí o kameny.

„Hned se vrátím,“ řekla Syl, seskočila a proměnila se v padající kámen a potom v lístek ve větru a odletěla. Skladiště dřeva osiřelo. Kaladin cítil svěží chladný vzduch. Byl to klid před bouří. Vítr se ztišil, vzduch ochladl, klesl tlak a stoupla vlhkost.

Po chvilce vystrčil hlavu Skála. Na rameně měl Syl. Připlížil se s nervózním Teftem ke Kaladinovi. Za chvíli za nimi přišel Moraš. I přes počáteční mohutné protesty, že Kaladinovi nevěří, měl ve tváři stejně starostlivý výraz jako Skála s Teftem.

„Princátko?“ řekl. „Jsi vzhůru?“

„Jsem při vědomí,“ zachroptěl Kaladin. „Všichni se vrátili z bitvy v pořádku?“

„Naši všichni, jasně,“ odpověděl Teft a poškrábal se na bradě. „Jenže jsme tu bitvu prohráli. Byla to katastrofa. Přes dvě stovky mostařů mrtvých. Ti, co přežili, odnesli zpátky jenom jedenáct mostů.“

Dvě stě lidí, pomyslel si Kaladin. Je to moje vina. Chránil jsem svou jednotku na úkor ostatních. Bylo to unáhlené.

U mostařů se s přežitím nepočítá. Něco na tom je. Lamarila už se nezeptá. Dostal, co zasluhoval. Kdyby si Kaladin mohl vybrat, nechal by takhle skončit všechny plavooky včetně krále.

„Chtěli jsme ti něco říct,“ začal Skála. „Jako za všechny. Ostatní se bojí ven. Že jde velebouře a −“

„To je dobrý,“ šeptal Kaladin.

Teft dloubl do Skály, aby pokračoval.

„No, tak, budeme na tebe vzpomínat. Čtvrtá mostní už se nikdy nevrátí k tomu, jak to bylo dřív. My asi nejspíš všichni umřeme, ale naučíme to ty, co přijdou po nás. Vařit večer na ohni. Smát se. Žít. Uděláme z toho tradici. Na tvou počest.“ Skála a Teft věděli o kružníku. Budou za něj schopni získat na tohle všechno peníze.

„Udělal jsi tohle všechno kvůli nám,“ skočil mu do řeči Moraš. „Jinak bychom tam bývali padli. Určitě by nás bylo stejně jako v ostatních mostních jednotkách. Teď ztratíme jen jednoho.“

„Já s tím nesouhlasím, co udělali,“ řekl Teft pohrdavě. „Uvažovali jsme o tom, že tě sundáme…“

„Ne,“ namítl Kaladin. „Tím byste si jen vysloužili stejný trest všichni.“

Podívali se na sebe. Bylo zřejmé, že je všechny napadlo totéž.

„Co říkal Sadeas?“ zeptal se Kaladin. „O mně?“

„Že chápe, že si chtěl mostař zachránit život na úkor ostatních,“ odpověděl Teft. „Nazval tě sobeckým zbabělcem, ale bral to tak, že se to dalo čekat.“

„Prý nechá Bouřepána, aby tě sám odsoudil,“ dodal Moraš. „Jezrezáše, krále Heraldů. Jestli si prý zasloužíš žít, tak přežiješ…“ Odmlčel se. Věděl stejně dobře jako ostatní, že lidé bez přístřeší obvykle velebouři nepřežijí.

„Něco bych od vás třech chtěl,“ řekl Kaladin a zavřel oči, aby mu do nich netekla krev ze rtů, které mu opět popraskaly, jak mluvil.

„Řekni si cokoliv, Kaladine,“ řekl Skála.

„Jděte do kasáren a řekněte ostatním, ať po bouři vyjdou ven. A ať se na mě podívají. Že otevřu oči a taky se na ně podívám, a oni budou vědět, že jsem přežil.“

Všichni tři mlčeli.

„Jasně, Kaladine,“ řekl Teft. „Řekneme jim to.“

„Řekněte jim,“ pokračoval Kaladin pevnějším hlasem, „že to ještě neskončilo. Řekněte jim, že já jsem si nevybral dobrovolně odejít z tohoto světa, takže v Prokletí pro mě není místo. To přenechám Sadeasovi.“

Skála se usmíval svým typickým širokým úsměvem. „U Ulitekanakiho, Kaladine, já ti skoro věřím, že to dáš.“

„Na,“ řekl Teft a cosi mu podával. „Pro štěstí.“

Kaladin to vzal do slabé zakrvácené ruky. Byl to sfer, plný modrý mark. Byl prázdný, bez Bouřné záře. Nos u sebe při velebouři sfer, nabádalo staré rčení, aspoň budeš mít světlo, abys viděl.

„Víc jsme z tvýho měšce nezachránili,“ dodal. „Zbytek sebrali Gaz a Lamaril. Protestovali jsme, ale co proti nim zmůžeme?“

„Děkuju,“ řekl Kaladin.

Moraš se Skálou se vrátili do bezpečí kasáren. Syl zůstala s Kaladinem. Zůstal s nimi i Teft, jako kdyby uvažoval, že zůstane přes bouři venku s Kaladinem. Nakonec však cosi zabručel a přidal se k ostatním. Kaladin měl pocit, že zaslechl, jak si spílá do zbabělců.

Dveře kasáren se zavřely. Kaladin si pohrával s malým hladkým sferem. Stmívalo se a nebylo to jen proto, že se slunce sklánělo k západu. Obloha se zatahovala. Blížila se velebouře.

Syl přešla po stěně a sedla si na ni. Podívala se na Kaladina. Tvář měla zasmušilou. „Ty jsi jim řekl, že to přežiješ. Co se stane, když ne?“

Kaladinovi bušila krev ve spáncích. „Moje máma by se kroutila, kdyby viděla, jak rychle ze mě vojáci udělali hazardního hráče. První noc v armádě a už jsem hrál o sfery.“

„Kaladine?“ ozvala se znovu Syl.

„Promiň,“ řekl a nakláněl hlavu ze strany na stranu. „To, co jsi řekla, mi ten večer připomnělo, víš. Vsadit všechno na jednu kartu.“

„Já ti nerozumím.“

„I teď jsem vsadil všechno na jednu kartu,“ řekl šeptem. „Když umřu, tak ráno přijdou, zakroutí hlavou a řeknou si, že věděli, že to tak dopadne. Ale když to přežiju, tak na to nezapomenou. A bude jim to dodávat naději. Třeba v tom budou vidět zázrak.“

Syl na chvíli zmlkla. „Ty chceš být zázrak?“

„Ne,“ odpověděl. „Ale kvůli nim budu.“

Byla to zoufalá, pošetilá naděje. Východní obzor, vzhůru nohama, byl čím dál černější. Z jeho perspektivy vypadala bouře jako stín jakési obrovské nestvůry tyčící se vysoko nad zemí. Cítil to znepokojivé omámení, jaké člověk cítí, když dostane ránu do hlavy. Otřes mozku, tak se tomu odborně říká. Dělalo mu potíže myslet, ale nechtěl upadnout do bezvědomí. Chtěl pozorovat bouři, i když ho děsila. Cítil přitom stejnou hrůzu, jako když se díval dolů do černé rokle, do níž málem skočil. Byl to strach z neznámého a neviditelného.

Bouře se přiblížila jako stěna deště a větru, jako obrovská vlna vody, špíny a kamenů, vysoká desítky metrů, před níž se hnaly tisíce a tisíce sprenů.

V bitvě se svou dovedností se zbraní dokázal probojovat do bezpečí. Když se postavil na kraj rokle, mohl udělat krok zpátky a vrátit se. Tentokrát nemá úniku. Nemůže bojovat a bránit se té černé hrůze, tomu stínu, který zahalil celý obzor a uvrhl svět do předčasné noci. Východní strana kráteru, v němž byl vybudován tábor, byla zničena a kasárenský domek čtvrté mostní byl první v řadě. Mezi ním a Planinami nestálo už nic. Mezi mnou a bouří.

Kaladin sledoval tu běsnící zvířenou stěnu větrem hnané vody a smetí a měl pocit, jako by se díval na konec světa, který k němu postupuje stále blíž a blíž.

Zhluboka se nadechl a zapomněl na bolest na žebrech. Bouřná stěna se přehnala přes skladiště dřeva a zasáhla ho.

35

SVĚTLO, ABYS VIDĚL

„I když si mnozí přáli, aby bylo Urithiru postaveno v Alethele, bylo zřejmé, že to není možné. A tak jsme žádali o jeho vybudování na východě, na místě nejblíž k místu Cti.“

Možná nejstarší dochovaný původní zdroj, který se zmiňuje o Městě, znovu citovaný ve Vavibrarovi, řádek 1804. Nevydávala bych to za překlad Jitropěvu.

Příval bouřné stěny ho málem zbavil vědomí. Probudil ho až náhlý mrazivý chlad.

Chvíli necítil nic než mrazení. Prudký závan větru ho tiskl na zeď domku, kterou bičovaly spršky kamenů. Dopadaly mu kolem hlavy. Byl už příliš otupělý na to, aby cítil, kolik mu jich roztrhlo kůži všude po těle.

Všechno to snášel. Oči měl pevně zavřené a zadržoval dech. Potom bouřná stěna prošla dál. Další větrná smršť přišla ze strany. Vzduch vířil a poryvy větru jím kymácely ze strany na stranu − a dřely mu záda o kamennou zeď − a zvedaly ho do vzduchu. To vystřídal stálý východní vítr. Kaladin visel ve tmě, nohy zčásti vytržené z provazu. S hrůzou si uvědomil, že ho vítr unáší jako papírového draka přivázaného ke kruhu na střeše.

Jenom jeden provaz ho držel, aby ho vítr neodnesl s ostatním smetím a nevláčel po celém Rošáru. Na chvíli nedokázal myslet. Cítil jenom hrůzu a chlad − hrůza mu svírala hrudník a chlad ho mrazil po celém těle. Vykřikl a sevřel sfer, jedinou věc, co měl, jako by to byl záchranný pás. Křičet nemohl − protože mu chlad pronikl i do úst. Jako by mu až do útrob sáhl duch.

Vichřice divoce bouřila a znovu se začala točit všemi směry. Popadla ho a mrštila jím na jednu stranu, potom ho pustila a on s hlasitým úderem dopadl na střechu kasáren. Okamžitě se ho snažil vítr znovu zmocnit a zvednout ho do výšky a přitom ho bičoval proudy ledové vody. Zaburácel hrom, jako by se rozbušilo srdce nestvůry, která ho pohltila. Blesk rozetnul oblohu jako bílé tesáky noci. Vítr byl tak hlasitý, skučel a kvílel, že málem přehlušil i hrom.

„Chyť se střechy, Kaladine!“

To byl hlas Syl. Tichý. Maličký. Jak je možné, že ho vůbec slyší?

Otupěle si uvědomil, že leží na břiše tváří ke skosené střeše. Svažovala se jen mírně a vítr vanul na opačnou stranu. Poslechl Syl a chytil se ledovými kluzkými prsty okraje střechy. Ležel obličejem dolů a hlavu měl vklíněnou mezi ruce. Stále svíral v dlani sfer a tiskl ho na kamennou střechu. Prsty mu začínaly klouzat. Silný vítr se neustále snažil sunout ho směrem k západu. Kdyby se pustil, znovu by se houpal na provaze. Provaz, který měl uvázaný na nohou, však nebyl dost dlouhý, aby se mohl odplazit na druhý konec svažité střechy.

Vedle něho dopadl balvan. Neslyšel ho v tom rachotu hromů a neviděl ho ve tmě, ale cítil, jak se celý domek zachvěl. Balvan se skutálel a spadl na zem. Bouře neměla sílu smýkat těžkými předměty nepřetržitě − jen tu a tam v poryvech sbírala obrovské kameny a valila je desítky metrů daleko.

Prsty mu klouzaly ještě dál.

„Ten kruh,“ šeptala Syl.

Kruh. Provaz u jeho nohou byl uvázán na kovovém kruhu na straně střechy za ním. Pustil se střechy a chytil se kruhu a pevně se ho držel proti větru, který ho chtěl strhnout na druhou stranu. Provaz mu splýval podél nohou. Uvažoval o tom, jestli ho má rozvázat, ale neodvážil se pustit kruhu. Visel na něm a držel se ho oběma rukama a jednou dlaní k němu tiskl sfer.

Každý okamžik byl jako bitva. Vítr jím lomcoval doleva a hned zase doprava. Nevěděl, jak dlouho to trvalo. V téhle vřavě ztrácel čas význam. Otupělá mysl mu začínala podsouvat představu, že je to všechno jenom zlý sen. Zlý sen plný černého kvílícího větru, výkřiků v temnotě a bílých záblesků, které na okamžik osvítí celý ten pokroucený svět chaosu a hrůzy. Jako by vítr rozmetal i domky a celý svět byl najednou nakřivo, uchvácený jeho hroznou mocí.

V krátkých okamžicích, kdy měl čistou mysl a troufl si otevřít oči, měl pocit, že vidí Syl, jak před ním stojí tváří proti větru, malé ruce natažené. Jako by se jimi snažila zadržet bouři a rozdělit vítr, jako kámen rozdělí prudký proud potoku. Studená dešťová voda mu omývala a chladila rány a podlitiny. Také mu ale znecitlivovala prsty. Už necítil, jak mu ujíždějí. Cítil jenom, jak jím znovu vítr zmítá ze strany na stranu a hází ho zpátky na střechu kasárenského domku. Byl to tvrdý náraz. Před očima se mu zablesklo stovkami jiskřících světel, které se vzájemně slily a potom vytratily do temnoty.

Nebylo to bezvědomí, byla to temnota.

Otevřel oči. Bylo ticho. Bouře se utišila a všechno bylo černé a hladké. Jsem mrtvý, uvědomil si okamžitě. Jenže jak by pod sebou mohl cítit mokrou střechu? Zatřepal hlavou a z obličeje mu kapala voda. Neviděl už žádné blesky, necítil žádný vítr, žádný déšť. To ticho bylo zlověstné.

Potácel se, ale nějak se mu na svažité střeše podařilo se postavit. Kámen mu podkluzoval pod nohama. Žádné rány necítil. Bolest jako kdyby zmizela.

Chtěl vykřiknout do tmy, ale potom zaváhal. To ticho nesmí prolomit. Vítr jako by byl najednou bez tíže a jeho tělo také. Měl pocit, jako by se najednou vznášel.

Ve tmě se mu přímo před očima objevila obrovská tvář. Černá, ale přesto ve tmě viditelná. Byla obrovská, jako velikánský bouřkový mrak. Táhla se do všech stran, přesto ji stále vnímal jako tvář. Nebyl to člověk. Usmívala se.

Najednou ho zamrazilo − jako by mu páteří a celým tělem projela ledová jehla. Sfer v jeho dlani se najednou rozzářil. Vycházelo z něj safírové světlo. Osvítil kamennou střechu pod Kaladinovýma nohama a rozzářil celou jeho pěst. Místo košile měl na těle cáry a kůži promáčenou. Podíval se v šoku na sebe a potom na onu tvář.

Byla pryč. Před sebou měl už jenom tmu.

Zablesklo se a Kaladin znova ucítil bolest. Zavrávoral a upadl na kolena, aby se chránil před deštěm a větrem. Uklouzl a upadl tváří na kamennou střechu.

Co to bylo? Halucinace? Vidiny? Síla mu ubývala a myšlenky se mu opět zatemnily. Vítr už nebyl tak silný, ale déšť byl pořád ledový. Otupělý a zmožený bolestí zvedl sfer a podíval se na něj. Zářil. Byl potřísněný krví, ale zářil.

Bolest ho zmohla docela a síly ho opustily. Zavřel oči a propadl se do temnoty. Do temnoty bezvědomí.

* * *

Jakmile bouře ustoupila, byl první u dveří Skála. Po něm se přišoural Teft a bručel. Bolela ho kolena. Vždycky ho po bouři bolela kolena. Trpíval tím k stáru jeho dědeček a Teft se mu smál. A teď to měl sám.

Zatraceně, u všech bouří, pomyslel si a pomalu vyšel ven. Ještě pršelo. Po bouřích ještě dlouho drobně mžilo. Říkávalo se tomu pobouří. Kolem kaluží se tetelilo pár deštných sprenů, vypadali jako modré svíčky, a ve větru tančilo několik větrných sprenů. Déšť byl studený a smáčel mu nohy v sandálech a studil. Neměl rád mokro. A vůbec, neměl rád spoustu věcí.

Zdálo se, že ho přece jenom čeká o trochu lepší život. Ale to už je pryč.

Jak se všechno tak najednou zvrhlo? pomyslel si, přitáhl ruce k tělu a šel dál, opatrně, aby se namočil co nejméně. Někteří vojáci vycházeli z kasáren, postávali venku v pláštěnkách a dívali se. Nejspíš se chtěli ubezpečit, že Kaladina nikdo tajně neodřízl. Nesnažili se ale Skálu zastavit. Bouře už byla pryč.

Skála utíkal kolem kasáren. Ostatní vyšli za Teftem a následovali je. Hrom uhoď do toho Roháče. Jede jako čala. On nejspíš věří, že toho mladýho bláznivýho velitele najdou naživu. Nejspíš čeká, že bude sedět před kasárnama s hrnkem čaje a konverzovat ve stínu s Bouřepánem.

A ty nevěříš? ptal se sám sebe, stále s hlavou sklopenou. Když nevěříš, tak proč jdeš za ním? Jenže kdybys věřil, tak se podíváš. A nebudeš koukat do země. Zvedneš hlavu a uvidíš.

Může člověk věřit a nevěřit zároveň? Teft dohonil Skálu − zaťal zuby − a podíval se na zeď kasáren.

Viděl to, co čekal a čeho se bál. Tělo vypadalo jako kus dobytka po porážce − všude samá krev a sedřená kůže. Je to vůbec člověk? Kůži měl rozedřenou na stovkách míst a po zdi domku stékaly potůčky krve, které se mísily s vodou. Tělo stále viselo uvázané za nohy hlavou dolů. Místo košile z něj visely cáry a kalhoty byly roztrhané, obličej však ironicky čistší, než když Kaladina viděli naposled, umytý bouří.

Teft viděl na bojišti dost mrtvol na to, aby věděl, čeho je svědkem. Chudák, pomyslel si a zakroutil hlavou. Mezitím k němu došla celá jednotka. Shromáždili se kolem zděšeného Skály. Ty jsi mě málem přesvědčil, abych ti uvěřil.

Kaladin prudce otevřel oči.

Mostaři zalapali po dechu, několik jich zaklelo a upadlo na zem do kaluží. Kaladin se přerývaně, hvízdavě nadechl a oči měl upřené kamsi do neurčita. Vydechl a kolem rtů se mu objevily stopy krvavých slin. Na konci nehybné ruky, visící volně na zem se mu rozevřela dlaň.

Cosi upadlo na kámen. Sfer, který mu dal Teft. Se šplouchnutím upadl do kaluže a zůstal v ní stát. Byl prázdný. Bez Záře.

Co to je, u Keleka? pomyslel si Teft a klekl si. Když necháš sfer v bouři, nabije se Bouřnou září. Tenhle, který držel Kaladin v ruce, by měl být nabitý. Co se s ním stalo?

„Umalakaiki!“ vykřikl Skála a ukazoval prstem. „Kama mohoraj namavau −“

Zarazil se, když si uvědomil, že mluví špatným jazykem. „Někdo mi s ním pomozte! Ještě žije! Rychle žebřík a nůž! Honem!“

Mostaři začali pobíhat kolem domku. Vojáci přišli blíž, ale nebránili jim. Sám Sadeas prohlásil, že o Kaladinově osudu rozhodne Bouřepán. Všichni věděli, že je to jistá smrt.

Ledaže… Teft vstal, napřímil se a držel v prstech prázdný sfer. Prázdný sfer po bouři, pomyslel si. A člověk, který je ještě naživu, když už by měl být dávno mrtvý. Obojí je nemožné.

Společně to mohlo svědčit o něčem, co by bylo ještě nemožnější.

„Kde jste s tím žebříkem!“ křičel. „Hněte sebou. Musíme mu ovázat rány. A přineste někdo tu mast, co na ně vždycky používá!“

Podíval se ještě jednou na Kaladina a potom řekl mnohem tišeji: „A ty to koukej přežít, chlape. Protože si s tebou potřebuju o něčem promluvit.“

36

LEKCE

„Vzal Svitplát, který svazuje každého smrtelníka, a plazil se nahoru po schodišti, které vytvořili Heraldi, s díly po deseti schodech, až k velkému chrámu nahoře.“

Z Básně o Istě. Objevila jsem moderní vysvětlení těchto „Svitplátů“. Badatelé je patrně opomíjeli, i když v rané mytologii jsou o nich početné zmínky.

Při cestách Nedobytými horami jsme běžně potkávali domorodce, četla Šalán. Tato stará území patřila kdysi ke Stříbrným královstvím. Člověka nutí k zamyšlení, jestli tu už tehdy žili velekorýši, nebo jestli tito tvorové obsazovali až území opuštěná lidmi.

Pohodlně se uvelebila na židli. Vzduch byl vlhký a teplý. Po její levici odpočívala Jasna ve vaně zapuštěné do podlahy koupelny. Jasna měla koupel ráda a Šalán to docela chápala. Ona sama znala koupel vždycky jako muka páchaná desítkami paršů, kteří přiváželi na vozících kbelíky ohřáté vody, a bleskového drhnutí, než voda vychladne.

Kharbrantský palác však nabízel mnohem větší komfort. Kamenný bazén v podlaze připomínal malé soukromé jezírko. Byl vyhřívaný několika chytrými fabriály, které vytvářely teplo. Šalán toho ještě o fabriálech moc nevěděla, i když ji velmi zajímaly. Zrovna tenhle typ byl stále rozšířenější. Jasna ho dostala od Konkláve teprve nedávno, aby si mohla vytápět své pokoje.

Voda sem byla odkudsi vedena trubkami. Když se pootočilo pákou, vytékala z nich. Šalán se v této koupelně sama koupala a pokládala ji za naprosto dokonalou.

Kamenné zdi byly zdobené malými barevnými kameny zasazenými v maltě. Šalán seděla oblečená vedle vany a čekala na Jasniny pokyny. Mezitím si četla. Četla Gavilarovo vyprávění − které před lety zaznamenala sama Jasna − o jeho prvním setkání se zvláštním kmenem paršů, který později vstoupil ve známost jako Paršendi.

Za svých průzkumů jsme se občas setkávali s domorodci, četla. Nebyli to paršové. Byli to lidé z Natanu; s bílou pletí, širokým nosem a bílými vlasy, které vypadaly jako vlna. Za jídlo a drobné dárky nám dávali tipy na místa, kam chodí velekorýši.

Potom jsme se setkali s parši. Byl jsem na půltuctu expedic v Natanatanu, ale nic takového jsem nikdy neviděl. Paršové žijící samostatně. Civilizovaně, spořádaně, kultivovaně. To teoreticky nemělo být možné. Paršové vždycky potřebovali dohled a vedení civilizovaných lidí. Praxe to potvrzovala stále znovu a znovu − nech parše v divočině a on tam bude sedět a nebude nic dělat, dokud někdo nepřijde a nedá mu rozkazy.

A přesto jsme se setkali se skupinou, která dokázala lovit, vyrábět zbraně, stavět obydlí a − skutečně − vytvářet si vlastní civilizaci. Brzy jsme si uvědomili, že tenhle jediný objev rozšíří − a možná úplně převrátí − všechno, co jsme se dosud o našich nenápadných sluzích domnívali.

Šalán přejela očima dolů na konec stránky, kde byl pod čarou malý nahuštěný text. Takový mívala většina knih, které diktovali muži a psaly ženy nebo horlivci. Byla nepsaná dohoda, že tento text se nebude číst nikdy nahlas. V takovýchto poznámkách často autorova manželka vysvětlovala pohled svého manžela, někdy mu dokonce i oponovala. Jediným způsobem, jak dochovat tento upřímný komentář pro budoucí badatele, bylo ctít posvátnost jeho tajemství.

Je třeba poznamenat, doplnila k textu v poznámce pod čarou Jasna, že jsem otcova slova upravila − podle jeho vlastních pokynů − aby byla lépe zaznamenatelná. Z toho vyplývalo, že je přeformulovala, aby text působil učeněji a efektněji. Kromě toho se všechny komentáře k této události shodují v tom, že král Gavilar tyto zvláštní samostatné parše zprvu ignoroval. Až potom, co ho upozornili jeho badatelé a písaři, plně docenil význam toho, co objevil. Tento komentář není žádnou narážkou na jakoukoli otcovu neznalost. Byl, a je, především válečník. Nikdy se nesoustředil na antropologickou stránku své expedice, její význam viděl v lovu.

Šalán zamyšleně zavřela desky. Byly z Jasniny vlastní sbírky − Palaneum mělo několik kopií, ale Šalán nesměla knihy patřící Palaneu nosit do koupelny.

Jasnino oblečení leželo na lavici na druhé straně místnosti. Na vrchu ležel malý zlatý váček s proměňovačem. Šalán se podívala na Jasnu. Princezna ležela na zádech v lázni, černé vlasy jí splývaly po hladině, oči měla zavřené. Každodenní lázeň pro ni byla patrně jediným okamžikem, kdy se úplně uvolnila. Bez šatů a bez napětí ve tváři vypadala najednou mnohem mladší, jako dítě, když odpočívá po celodenní aktivitě.

Čtyřiatřicet let. V některých ohledech byla opravdu stará − některé ženy v jejím věku měly děti staré jako Šalán. A přesto byla zároveň mladá. Natolik mladá, že ji obdivovali pro její krásu a že muži říkali, že je škoda, že se taková žena nevdá.

Šalán se podívala na hromádku oblečení. Rozbitý fabriál měla v tajné kapse v rukávu na kryté ruce. Mohla by je rovnou vyměnit. Na tuhle příležitost přece čekala. Jasna jí teď natolik důvěřovala, že byla uvolněná, ležela ve vodě a neměla o svůj fabriál starost.

Jenže může to Šalán vůbec udělat? Může podvést tuhle ženu, která ji vzala k sobě?

Proti tomu, čeho jsem se dopustila v minulosti, pomyslela si, tohle nic není. Nebylo by to poprvé, co by podvedla člověka, který jí dal důvěru.

Vstala. Jasna se po ní bokem podívala.

Zatraceně, pomyslela si Šalán, vsunula knihu pod paži a procházela se a snažila se u toho vypadat zamyšleně. Jasna ji sleduje. Ne podezíravě. Spíš zvědavě.

„Proč se váš otec snažil uzavřít s Paršendy dohodu?“ zeptala se bezděky cestou.

„A proč by neměl?“

„To není odpověď.“

„Jistěže je. Jenom nic neříká.“

„Jenže by pomohlo, kdybyste mi dala užitečnou odpověď, která něco říká.“

„Tak mi dejte užitečnou otázku.“

Šalán zaťala zuby. „Co chtěl král Gavilar od Paršendů?“

Jasna se usmála a opět zavřela oči. „Přihořívá. Ale na tuhle otázku odpověď nejspíš uhodnete.“

„Střepkordy a Střepláty.“

Jasna přikývla a přitom stále nehnutě odpočívala ve vodě.

„Ale v tom textu se o nich nemluví,“ namítla Šalán.

„Můj otec o nich nemluvil,“ řekla Jasna. „Ale z toho, co říkal… no, prostě mám pocit, že v té smlouvě hrály podstatnou roli.“

„A můžete si být jistá, že o nich věděl? Třeba jen chtěl ty živokamy.“

„Třeba,“ odpověděla Jasna. „Paršendi se naším zájmem o živokamy bavili. Oni si je zaplétají do vousů.“ Usmála se. „Měla jste vidět náš šok, když jsme zjistili, kde je berou. Když vymřeli při rabování Aimie lancerýni, mysleli jsme si, že už nikdy neuvidíme velký živokam. A přesto se objevil jiný velekorýš s živokamy, a to docela blízko samotného Kholinaru.

Nicméně Paršendi byli ochotní se s námi o ně dělit, pokud je budou moct pořád lovit. U nich platilo pravidlo, že kdo si dal tu práci a ulovil rokleblouda, měl nárok na jeho živokam. Pochybuju, že na tohle by byla nutná smlouva. A přesto můj otec před návratem do Aletkaru začal mluvit o nezbytnosti smlouvy s Paršendy.“

„A co se teda stalo? Co se změnilo?“

„Nejsem si jistá. Ovšem jednou mluvil o zvláštním chování Paršendů při lovu rokleblouda. Paršendský válečník nesáhl po kopí, když se roklebloud objevil, ale kupodivu držel ruku u boku. Viděl to jenom otec. Měla jsem pocit, že věřil tomu, že zhmotňuje Střepkord. Paršendi si uvědomili, co dělá, a zabránili mu v tom. Otec už o tom pak nikdy nemluvil. Myslím, že nechtěl přitahovat větší pozornost k Roztříštěným planinám, než jakou už měly.“

Šalán poklepala na knihu. „Vypadá divně. Pokud si byl jistý, že jde o Střepkord, musel vidět víc.“

„Taky mám ten pocit. Ale studovala jsem tu smlouvu po jeho smrti pečlivě. Klausule o preferované formě obchodu a vzájemných přechodech hranic mohla být krokem k tomu, aby se Paršendi vmísili do Aletkaru jako národ. Určitě by jim to znemožnilo obchodovat se Střepkordy a Střepláty bez našeho svolení. Možná bylo jádrem té smlouvy právě tohle.“

„Ale proč by ho zabíjeli?“ poznamenala Šalán. Procházela se se založenýma rukama kolem Jasnina složeného oblečení. „Že by si Paršendi uvědomili, že jim jde po Střepkordech, a ze strachu nebo ze msty na něj zaútočili?“

„Nevím,“ řekla Jasna skepticky. Co si o tom myslí ona osobně? Šalán už se málem zeptala, ale měla pocit, že už jí Jasna víc neřekne. Ta chtěla, aby Šalán sama přemýšlela, hledala a objevovala a dělala závěry.

Šalán se zastavila vedle lavice. Váček s proměňovačem byl otevřený, zatahovací šňůrky měl povolené. Viděla ten poklad uvnitř. Výměna by byla docela snadná. Za spoustu peněz koupila stejné drahokamy, jako měla v proměňovači Jasna, a nechala je zasadit do otcova rozbitého fabriálu. Teď vypadaly oba úplně stejně.

Zatím se nedověděla nic o tom, jak se s ním zachází. Snažila se najít nějakou příležitost, aby se mohla zeptat, ale Jasna o proměňovači evidentně nechtěla mluvit. Kdyby Šalán naléhala, bylo by to nápadné. Bude si muset opatřit informace jinde. Možná od Kabsala, nebo v nějaké knize v Palaneu.

Nicméně byla v časové tísni. Bezděky sjela rukou k tajné skrýši a nahmatala její obsah. Přejela prstem po řetězech svého rozbitého fabriálu. Srdce se jí rozbušilo. Podívala se na Jasnu, ale ta stále ležela se zavřenýma očima a odpočívala. Co kdyby je otevřela?

Nemysli na to! poručila si. Prostě to udělej. Vyměň je. Máš to na dosah ruky.

„Děláte větší pokroky, než jsem čekala,“ řekla Jasna najednou.

Šalán sebou trhla, ale Jasna měla oči stále zavřené. „Podcenila jsem vás, když jsem vás hodnotila jen podle předchozího vzdělání. Sama často říkám, že zájem je důležitější než výchova. Vy máte odhodlání i předpoklady, aby se z vás stala uznávaná badatelka, Šalán. Já si uvědomuju, že výsledky nelze čekat okamžitě, ale pokračujte v práci. Nakonec přijdou.“

Šalán chvíli stála s rukou v tajné schránce a srdce jí neovladatelně bušilo. Bylo jí špatně. Nemůžu to udělat, uvědomila si. Pro Bouřepána, já jsem idiot. Táhnu se sem celou tu cestu… a teď to nedokážu! 

Vytáhla ruku z tajné schránky a vrátila se přes koupelnu ke své židli. Co řekne bratrům? Je vůbec možné, že právě odsoudila celou rodinu k záhubě? Sedla si, odložila knihy a vzdychla. Jasnu to přimělo otevřít oči. Podívala se na ni, potom se pohnula ve vodě a sáhla pro šampon.

Šalán zaťala zuby, vstala a došla pro tácek s mýdlem. Přinesla ho Jasně, skrčila se a podala jí ho. Jasna vzala práškový šampon a rozetřela ho v dlani a potom ho oběma rukama nanesla na lesklé černé vlasy. I nahá byla Jasna Kholinová vyrovnaná a kultivovaná.

„Možná jsme v poslední době nebyly příliš dlouho venku,“ poznamenala princezna. „Jste bledá, Šalán. Vypadáte vyčerpaně.“

„Nic mi není,“ odpověděla rychle.

„Hmm. Ano. Je to slyšet z vašeho dokonale klidného tónu. Třeba potřebujeme kromě té historie do vašeho studia zařadit i něco praktičtějšího. Drsného a zemitého.“

„Myslíte přírodní vědy?“ zeptala se Šalán.

Jasna dala hlavu na stranu. Šalán si klekla na ručník vedle vany, natáhla ruce a masírovala mýdlo Jasně do vlasů.

„Měla jsem na mysli filozofii,“ řekla Jasna.

Šalán překvapeně zamrkala. „Filozofii? K čemu je to dobré?“ Není to to umění říct co nejméně faktů co nejvíce slovy? 

„Filozofie je důležitá součást studia,“ trvala Jasna tvrdošíjně na svém. „Zvláště, když máte co do činění se šlechtickými kruhy. Je nutné vzít v úvahu morálku a pokud možno vyhledat situace, které vyžadují morální rozhodování!“

„Ano, Jasnosti. I když si nedovedu představit, v čem je filozofie praktičtější než historie.“

„Historie svou samotnou podstatou neumožňuje člověku aktivní prožitek. To, co prožíváme, je přítomnost, a přítomnost je doména filozofie.“

„To je ale jenom věc definice.“

„Ano,“ odpověděla Jasna. „Všechna slova vlastně podléhají tomu, jak jsou definována.“

„Ano,“ přisvědčila Šalán, odstoupila a nechala Jasnu, aby si mohla ponořit vlasy do vany a smýt mýdlo. „To byla poněkud mdlá odpověď, Šalán. Kdepak je váš vtip?“

Šalán se podívala na lavici a na vzácný fabriál. Po celé té době v sobě nedokázala najít sílu, aby udělala, co je potřeba. „Můj vtip si zrovna vzal volno, Jasnosti,“ odpověděla. „Vyřizuje si účty s kolegy upřímností a troufalostí.“

Jasna zvedla obočí.

Šalán si sedla na paty, koleny stála na ručníku. „Jak vy poznáte, co je správné, Jasno? Když neposloucháte řehole, podle čeho se rozhodujete?“

„To záleží na osobní filozofii každého člověka. Co je pro vás nejdůležitější?“

„Nevím. Poradíte mi?“

„Ne,“ odpověděla Jasna. „Kdybych vám na ty otázky odpověděla přímo, tak budu stejná jako řehole. Budu vám předepisovat, čemu máte věřit.“

„Oni ale nejsou zlí, Jasno.“

„Pokud zrovna nechtějí vládnout světu.“

Šalán sevřela rty do tenké linky. Ztracená válka zrušila Hierokracii a otřásla vorinismem. Zůstaly z něho pouze řehole. To byl nevyhnutelný důsledek toho, že se náboženství pokusilo ovládnout svět. Řehole měly vést lidi k morálce, ne jim nutit svou moc. Prosazování moci bylo výsadou plavooků.

„Vy říkáte, že mi nemůžete odpovědět,“ poznamenala Šalán. „Copak ale já nemůžu požádat o radu někoho moudřejšího? Někoho, kdo došel dál než já? Jaký má potom smysl psát filozofické spisy a vyvozovat nějaké závěry, když to nemůže být zdroj poučení pro ostatní? Vy jste mi sama řekla, že informace nejsou k ničemu, pokud nezapojíme vlastní úsudek.“

Jasna se usmála, ponořila ruce do vody a smyla z nich mýdlo. Šalán v jejím pohledu zachytila vítězoslavný záblesk. Nehájila určité názory nutně proto, že by jim věřila. Chtěla jen Šalán vyprovokovat. Rozzlobilo ji to. Jak má vědět, co si Jasna skutečně myslí, když si může takhle protiřečit?

„Vy děláte, jako by na tyhle věci byla jedna odpověď,“ řekla Jasna, vystoupila z vany a kývla na Šalán, aby jí podala ručník. „Jedna jasná a věčná odpověď.“

Šalán jí rychle přinesla velký načechraný ručník. „Copak není filozofie právě o tomhle? O hledání odpovědí? O hledání pravdy a skutečného významu věcí?“ Jasna zvedla obočí a začala se utírat.

„A dál?“ utrousila Šalán najednou sebevědomě.

„Myslím, že je načase dát si lekci v terénu,“ odpověděla Jasna. „Mimo Palaneum.“

„Teď?“ podivila se Šalán. „Už je pozdě!“

„Já jsem vám říkala, že filozofie je praktická záležitost,“ odpověděla Jasna, zabalila se do ručníku, potom natáhla ruku a vyndala z krytého rukávu proměňovač. Natáhla si řetězy kolem prstů a drahokamy pečlivě umístila na hřbet ruky. „Předvedu vám to, když mi pomůžete se obléknout. Pojďte.“

* * *

Jako dítě měla Šalán ráda takovéhle večery, kdy se jí podařilo vyklouznout ven do zahrady. Když zahradu zahalila tma, vypadala najednou úplně jinak. Byla plná stínů a Šalán si představovala, že skalní pupeny, břidličníky a stromy jsou nějaká cizí zvířata. Šustění nožek baheníků po kamenech se proměnilo v kroky cizích tajemných lidí ze vzdálených koutů světa. Okatí obchodníci ze Šinovaru, krotitelé velekorýšů z Kadrixu nebo posádky člunů z Průzračného jezera.

Když však šla v noci Kharbrantem, tyto představy neměla. Představovat si temné postavy v noci bývala napínavá hra − ale tady, tady byla ta temnota pravá. Kharbrant se pro ni nezměnil v tajemné místo. Zůstával stále stejný, jenom mnohem nebezpečnější.

Jasna ignorovala výkřiky tahačů rikš a nosičů s nosítky. Pomalu a důstojně kráčela v krásných zlato-fialových šatech a Šalán v modrém hedvábí za ní. Jasna už neměla čas si po koupeli upravit vlasy, a tak je měla rozpuštěné. Splývaly jí volně po zádech a vytvářely až zavrženíhodný dojem svobody.

Šly po Ralinse − hlavní ulici, která vedla od Palanea z kopce a spojovala Konkláve s přístavem. Navzdory pozdní hodině byla rušná. Muži, které potkávaly, jako by v sobě nesli samotnou noc. Byli drsnější a pochmurnější. Městem se stále ozýval křik, ale i ten jako by v sobě skrýval noc, jak zněl hrubě a ostře. Příkrý svah, na němž bylo město postaveno, byl jako vždycky plný domů, přesto jako by se domy v noci ztratily. Byly temné jako kouř nad ohněm. Holé.

Stále bylo slyšet zvony. Jenže ve tmě zněl každý jejich úder jako výkřik. Jejich chvění vždycky uhodilo do uší svou kakofonií a připomínalo Šalán vítr, který se jí najednou zdál jako živý. Na chvilku zesílil a přes Ralinsu se jako lavina převalila vlna zvuku. Šalán se před ní málem přikrčila.

„Jasnosti,“ poznamenala, „neměly bychom si zavolat nosítka?“

„To by mohlo tuto lekci ohrozit.“

„Já bych té lekci dala přednost za dne, kdybyste dovolila.“

Jasna se zastavila a podívala se z Ralinsy na tmavší postranní ulici. „Co byste řekla támhleté ulici, Šalán?“

„Nemám z ní zrovna nejlepší pocit.“

„Ale je to nejpřímější spojnice mezi Ralinsou a divadelní čtvrtí,“ namítla Jasna.

„A tam jdeme?“

„Nejdeme nikam,“ odpověděla Jasna a zabočila na ulici. „Jenom hrajeme role, přemýšlíme a učíme se.“

Šalán ji neklidně následovala. Obě pohltila temnota. Jediné světlo vycházelo v tuto hodinu z nočních hospod a obchodů. Jasna měla přes proměňovač černou rukavici, aby skryla záři, která vycházela z jeho kamenů.

Šalán se tiše plížila ulicí a v tenkých střevíčkách cítila pod nohama každý kamínek a každou štěrbinu. Nervózně se rozhlížela kolem sebe, když míjely skupinu dělníků u hospody. Byli to samozřejmě temnooci. V noci byl ten rozdíl ještě nápadnější.

„Jasnosti?“ ozvala se Šalán nesměle.

„Když jsme mladí,“ řekla Jasna, „chceme jednoduché odpovědi. Nic neprozradí mládí tak nápadně jako touha po tom, aby všechno bylo, jak to být má. Jak to vždycky bylo.“

Šalán se zamračila, ale stále sledovala přes rameno muže u hospody.

„Čím jsme starší,“ pokračovala Jasna, „tím víc si klademe otázky. Začneme se ptát, proč. Ale pořád ještě na to chceme jednoduché odpovědi. A předpokládáme, že lidé kolem nás − dospělí, vůdci − je budou mít. Často se spokojíme s jakoukoli odpovědí, kterou nabídnou.“

„Já jsem nikdy spokojená nebyla,“ odpověděla Šalán tiše. „Vždycky jsem chtěla vědět víc.“

„Jste vyspělá,“ odpověděla Jasna. „To, o čem mluvíte, se nám postupně stává, jak dozráváme. Opravdu mi připadá, že stárnutí, moudrost a přemýšlení o věcech jdou ruku v ruce. Čím jsme starší, tím víc odmítáme jednoduché odpovědi. Pokud nám někdo nevstoupí do cesty a nenaléhá, abychom je bez ohledu na výhrady přijali.“ Jasna přimhouřila oči. „Vy se divíte, proč odmítám řehole.“

„Divím.“

„Většina z nich žádné otázky nepřipouští.“ Jasna se odmlčela. Potom rychle odhrnula rukavici a světlem, které pod ní odhalila, si svítila na cestu. Drahokamy − větší než bromy − jí svítily na ruce červeným, bílým a šedým světlem jako reflektory.

„Je to moudré, takhle ukazovat na veřejnosti svoje bohatství, Jasnosti?“ namítla Šalán velmi tiše. Přitom se kolem sebe neustále rozhlížela.

„Není,“ odpověděla Jasna. „Rozhodně není. Zvlášť tady. Víte, tahle ulice získává specifickou pověst. Za poslední dva měsíce tu už třikrát přepadli lidi, co se tudy vraceli z divadla. Všechny je zavraždili.“

Šalán cítila, jak bledne.

„Městská stráž neudělala vůbec nic,“ pokračovala Jasna. „Taravangian ji několikrát důrazně napomínal, jenže její kapitán je bratranec jednoho velmi vlivného plavooka ve městě a Taravangian není zrovna silný a respektovaný král. Dokonce existuje názor, že ti lupiči stráže podplácejí. Na tom ovšem stejně nezáleží, protože, jak vidíte, tohle místo nikdo ze stráží nehlídá. Navzdory tomu, co se tu stalo.“

Jasna si oblékla rukavici a ulici znovu zahalila tma. Šalán zamžourala očima a postupně si na ni zvykala.

„Je to podle vás pošetilé,“ pokračovala Jasna, „když si sem bez ostrahy vyjdou na procházku dvě ženy v drahém oblečení a s cennostmi, viďte?“

„Je to hloupé, Jasno. Můžeme jít pryč? Prosím. Nevím, jakou lekci máte v plánu, ale za tohle to nestojí.“

Jasna pevně sevřela rty a zamířila k ještě menší a temnější postranní uličce. Byla celá černá.

„Ocitla jste se na významném mezníku v životě, Šalán,“ řekla Jasna a ohnula ruku. „Jste dost stará na to, abyste přemýšlela a kladla si otázky, abyste odmítala to, co se vám rovnou předkládá jenom proto, že se vám to předkládá. Ovšem stále ještě tíhnete k mladickému idealismu. Cítíte, že někde musí být nějaká prostá, všezahrnující pravda − a myslíte si, že až ji najdete, tak ve všem, co vám zatím dělalo těžkou hlavu, najednou najdete logiku.“

„Já…“ Šalán se chtěla přít, ale Jasna mluvila velmi přesně. Šalán pronásledovala hrozná věc, které se dopustila, a hrozná věc, které se dopustit chystá. Je možné dopustit se ohavného činu ve jménu krásného ideálu?

Jasna vešla do úzké uličky.

„Jasno!“ vykřikla Šalán. „Co to děláte?“

„To je filozofie činu, dítě,“ poznamenala Jasna. „Pojďte se mnou.“

Šalán váhala na kraji uličky, srdce jí divoce bušilo a hlavou se jí honily chaotické myšlenky. Vítr vál a zvony, které rozezníval, zněly jako zmrzlé kapky dopadající na kámen. Vrhla se za Jasnou, protože se v té tmě bála zůstat sama. Jasniny drahokamy jim přes rukavici matně osvětlovaly cestu. Šla tiše v jejím stínu.

Za nimi se cosi ozvalo. Šalán se vyděšeně otočila a zahlédla za sebou v uličce několik tmavých postav. „Pro Bouřepána,“ šeptala. K čemu tohle je? Proč to Jasna dělá?

Třesoucí se volnou rukou chytila Jasnu za šaty. Další temné postavy se blížily i z druhého konce uličky před nimi. Byly blíž a blíž, cosi bručely a šplouchaly kalužemi. Šalán už měla plné boty studené vody.

Jasna se zastavila. Tlumený paprsek světla z její rukavice se odrazil od čehosi kovového, co měly postavy na sobě. Nože nebo meče.

To znamenalo jediné − vraždu. Ženy jako Šalán a Jasna, s vlivnými známostmi, se jen tak nepřepadaly a nenechávaly naživu jako svědkové. A takovíhle muži nebyli šlechetní lupiči ze smyšlených báchorek. Žili s tím, že jakmile budou chyceni, čeká je poprava.

Šalán chtěla vykřiknout, ale strach ji připravil o hlas.

Pro Bouřepána! Pro Bouřepána! Pro Bouřepána!

„A teď,“ poznamenala Jasna se spikleneckým úšklebkem, „ta lekce.“ Strhla z ruky rukavici.

Uličku zaplavilo oslňující světlo. Šalán si rukou zastínila oči, zavrávorala a opřela se o zeď. Kolem nich stáli čtyři muži. Nebyli to ti, co míjely u hospody, ale jiní, kterých si nevšimly. Teď viděla jejich nože a viděla vražedný pohled v jejich tvářích.

Výkřik se jí nakonec přece jen vydral z hrdla.

Muži bručeli a mžourali očima v prudkém světle, ale postupovali stále blíž k nim. Jeden s mohutnou hrudí a tmavými vousy se přiblížil k Jasně a zvedl zbraň. Jasna klidně natáhla ruku, roztáhla prsty a namířila ji k jeho hrudi v okamžiku, kdy se rozmáchl nožem. Šalán zatajila dech.

Jasnina ruka se propadla muži do těla a on strnul. V tu chvíli začal hořet.

Ne, nehořel, proměnil se v plamen. Plameny šlehaly Jasně kolem prstů a vytvářely siluetu muže se zakloněnou hlavou a otevřenými ústy. Ve chvilce jejich oslňující záře přehlušila světlo jejích drahokamů.

Šalán se zastavil výkřik v hrdle. Ta postava z plamenů byla zvláštním způsobem krásná. Během okamžiku však byla pryč a zůstal jenom oheň, který se odrážel Jasně v očích.

Ostatní muži začali klít a snažili se uprchnout. Ve spěchu přes sebe klopýtali a jeden upadl. Když se snažil vstát na kolena, Jasna se otočila a sáhla mu na rameno. Proměnil se v kus křišťálu. V dokonalý, jednolitý krystal. Diamant v Jasnině proměňovači pohasl, ale i přesto v něm zůstávalo tolik Záře, že jiskřila na proměněném těle lupiče a vrhala na ně duhové záblesky.

Zbylí dva muži se rozutekli, každý na jinou stranu. Jasna se zhluboka nadechla, zavřela oči a zvedla ruku nad hlavu. Šalán si bezděky dala krytou ruku na prsa, ohromená, zmatená. Vyděšená.

Z Jasniny ruky vytryskla Bouřná záře. Jako dva symetrické blesky. Každý zasáhl jednoho prchajícího lupiče a proměnil ho v kouř. Oblečení, které měli na sobě, spadlo na zem, zatíženo knoflíky a opasky. S hlasitým praskotem pukl na Jasnině proměňovači další kámen, záhněda. Jeho světlo se vytratilo a Jasně zůstaly poslední dva kameny − diamant a rubín.

Kouř, který zbyl z obou zlodějů, se vznášel k obloze. Jasna otevřela oči. Byla ledově klidná. Natáhla si rukavici na ruku − krytou rukou si rukavici přidržela proti hrudníku a volnou rukou do ní vklouzla prsty. Potom se obrátila a odcházela cestou, kudy přišly. Kolem křišťálové postavy klečící se zvednutou rukou. Navěky zkamenělé.

Šalán se odlepila od zdi a pospíchala za Jasnou, šokovaná a znechucená. Horlivci měli zakázáno používat proměňovače proti lidem. Vůbec je na veřejnosti používali jen zřídka. A Jasna klidně zneškodnila dva muže najednou na dálku − ačkoliv podle všeho, co se Šalán dočetla − co dosud dokázala vypátrat − vyžadovalo proměňování fyzický kontakt.

Byla však příliš ohromená, než aby od Jasny požadovala nějaké odpovědi. Mlčela, volnou rukou se držela za spánek a snažila se přestat třást a uklidnit dech. Jasna mezitím zavolala nosiče. Nosítka přinesli rychle a obě nastoupily a sedly si proti sobě.

Nosiči je odnesli na Ralinsu. Jasna v nosítkách vyndala prasklý kámen z proměňovače a zasunula ho do kapsy. Může ho prodat klenotníkovi, aby z něho udělal dva menší kameny.

„Bylo to strašné,“ zmohla se Šalán konečně na slovo. Ruku měla stále na hrudi. „To byla jedna z nejotřesnějších věcí, co jsem kdy viděla. Vy jste zabila čtyři chlapy.“

„Čtyři chlapy, kteří měli v plánu nás okrást, ublížit nám, zabít nás a možná i znásilnit.“

„Vy jste je ale nalákala, aby se k nám přiblížili!“

„Nutila jsem je k nějakým zločinům?“

„Ukazovala jste na veřejnosti ty drahokamy.“

„Copak nemůže žena vyjít ve městě na ulici se svými cennostmi?“

„V noci?“ namítla Šalán. „V takovéhle čtvrti ukazovat bohatství? Vždyť jste si o něco takového koledovala!“

„A to jejich jednání nějak ospravedlňuje?“ zeptala se Jasna. „Vy s ním souhlasíte?“

„Jistěže ne. Ale to, co jste udělala, taky nebylo správné!“

„Ale ti chlapi jsou pryč a lidé tady ve městě jsou o něco bezpečnější. Vyřešila jsem záležitost, která dělala starost králi, a zabránila jsem dalším vraždám návštěvníků divadel. Kolik životů jsem tím zachránila?“

„Já jen vím, kolik jste jich vzala,“ odpověděla Šalán. „A to mocí toho, co by mělo být posvátné!“

„To je filozofie v akci. Vezměte si z toho ponaučení.“

„Vy jste to udělala jen proto, abyste mi něco předvedla,“ řekla Šalán tiše. „Abyste mi předvedla, že to dokážete. Zatraceně, Jasno, jak jste to mohla udělat?“

Jasna neodpověděla. Šalán se na ni dívala a hledala v jejích chladných očích nějaký cit. Pro Bouřepána. Znám já vůbec tuhle osobu? Kdo vlastně je? 

Jasna se opřela a pozorovala město. „Neudělala jsem to jen proto, abych vám něco dokázala, slečno. Už delší dobu mám pocit, že zneužívám pohostinnosti Jeho Veličenstva. On si neuvědomuje, jaké potíže riskuje tím, že se se mnou přátelí. Navíc, takovíhle lidé…“ V jejím hlase Šalán vycítila něco, čeho si dosud nikdy nevšimla.

Co se jí přihodilo? pomyslela si zděšeně. A kdo to způsobil? 

„Kromě toho,“ pokračovala Jasna, „to, co se dnes stalo, se stalo proto, že jsem zvolila tuhle cestu. Ne proto, že bych vám chtěla něco ukazovat. Nicméně to dalo příležitost k poučení. K otázkám. Jsem nestvůra, nebo hrdina? Zavraždila jsem čtyři lidi, nebo jsem zabránila vrahům chodit po ulicích? Zasluhuje člověk, aby na něm bylo pácháno zlo, když jde dobrovolně do míst, kde zlo hrozí? Měla jsem právo se bránit? Nebo jsem jen hledala výmluvu, jak je připravit o život?“

„Já nevím,“ šeptala Šalán.

„Budete se tomu věnovat celý příští týden. Budete o tom přemýšlet a bádat. Pokud chcete být badatelka − skutečná badatelka, která mění svět − tak se budete muset umět k takovýmhle otázkám postavit. Jsou chvíle, kdy je potřeba dělat rozhodnutí, která člověku zvedají žaludek, Šalán Davarová. Já vás na ně chci připravit.“

Jasna zmlkla a dívala se stranou. Nosiči došli ke Konkláve. Šalán už si netroufala promluvit a zbytek cesty strávila mlčky. Následovala Jasnu po ztichlých chodbách do jejích pokojů. Cestou potkávaly badatele, kteří sem přicházeli na noční studium.

V pokoji pomohla Šalán Jasně se převléknout, i když se jí zdráhala dotýkat. Přestože by neměla. Muži, které Jasna zabila, byli zločinci a byli by je nepochybně zavraždili. Jenže jí neležel v hlavě ani tolik ten čin, jako ta chladnokrevná lhostejnost, s nímž ho Jasna uskutečnila.

Otupěle Jasně přinesla noční košili. Jasna odložila šperky na noční stolek. „Mohla jste ty tři ostatní pustit,“ poznamenala Šalán a vrátila se k Jasně, která si mezitím sedla a začala si kartáčovat vlasy. „Stačilo zabít jednoho.“

„Nestačilo,“ namítla Jasna.

„Proč? Měli by strach zkusit něco takového příště znova.“

„To nevíte. Prostě jsem je chtěla všechny odstranit. Neopatrná barmanka, která se tou cestou vrací v noci domů, se bránit nemůže, ale já se bránit můžu. A budu.“

„Ale nemáte na to právo. Zvlášť v cizím městě.“

„To je pravda,“ připustila Jasna. „Ano, to je další bod do úvahy.“ Zvedla kartáč a otočila se od Šalán. Zavřela oči, jako by se od ní chtěla izolovat.

Proměňovač ležel na nočním stolku vedle Jasniných náušnic. Šalán zaťala zuby. V ruce držela měkkou hedvábnou košili. Jasna seděla v bílém prádle a kartáčovala si vlasy.

Jsou chvíle, kdy je potřeba dělat rozhodnutí, která člověku zvedají žaludek, Šalán Davarová…

Už jsem se s těmi chvílemi setkala.

Jedna přišla právě teď.

Jak si mohla Jasna dovolit tohle udělat? Jak mohla použít krásnou a posvátnou věc jako smrtící zbraň?

Nezaslouží si mít proměňovač.

Jedním rychlým pohybem Šalán zastrčila složenou košili pod paži, vsunula ruku do tajné schránky a vyndala ze svého proměňovače hnědý kámen. Došla k nočnímu stolku a obvyklým pohybem, kterým pokládala na stolek košili, vyměnila rozbitý proměňovač za Jasnin. Ten vsunula do tajné schránky v rukávu a udělala krok dozadu. Jasna otevřela oči a podívala se na košili, která ležela nevinně vedle nefunkčního proměňovače.

Šalán zatajila dech.

Jasna znovu zavřela oči a podala Šalán kartáč. „Dnes padesátkrát, Šalán. Byl to těžký den.“

Šalán Jasně mechanicky kartáčovala vlasy a přitom tiskla krytou rukou ukradený proměňovač a třásla se hrůzou, že si Jasna může záměny každou chvíli všimnout.

Nevšimla. Aspoň ne v okamžiku, kdy si oblékala košili. Ani když uklidila rozbitý proměňovač do šperkovnice, zamkla ji klíčem a ten si pověsila na krk.

Šalán odcházela z pokoje otupělá a zmatená. Vyčerpaná, znechucená, dezorientovaná.

Ale neodhalená.

37

DVĚ STRANY

O PĚT A PŮL ROKU DŘÍVE

„Kaladine, podívej se na tenhle kamínek,“ řekl Tien. „Když se na něj díváš z různých stran, tak mění barvy.“

Kal se přestal dívat z okna a podíval se na bratra. Tienovi bylo třináct a z dychtivého chlapce se měnil na dychtivého mladíka. I když vyrostl, byl na svůj věk stále drobný a jeho rozčepýřená hnědá kštice stále odolávala všem pokusům o zkrocení. Seděl ve dřepu vedle jídelního stolu z lakovaného kružníkového dřeva, očima v rovině jeho desky, a pozoroval malý kámen.

Kal seděl na stoličce a nožíkem loupal kořenici. Měla dlouhé hnědé kořeny, zvenku špinavé a uvnitř lepkavé. Ruce měl celé od bahna. Oloupal kořen a dal ho mamince, ta ho omyla a nakrájela do hrnce s dušenou zeleninou.

„Mami, podívej,“ řekl Tien. Oknem na závětrné straně do místnosti proudily sluneční paprsky a dopadaly na stůl. „Z týhle strany ten kámen svítí červeně, ale z tamtý zeleně.“

„Třeba je kouzelný,“ poznamenala Hesina a odhazovala do hrnce jedno kolečko kořenice za druhým. Každé šplouchlo do vařící směsi trochu jinak.

„To asi bude,“ řekl Tien. „Nebo má sprena. Existujou spreni v kamenech?“

„Spreni jsou všude,“ řekla Hesina.

„Všude být nemůžou,“ namítl Kal a odhodil slupku do kbelíku pod nohama. Podíval se z okna na ulici, která vedla z města ke starostovu sídlu.

„Ale jsou,“ trvala na svém Hesina. „Spreni se objeví vždycky, když se něco mění. Třeba když někdo dostane strach, nebo když začne pršet. Jsou vždycky v samém srdci změn, takže jsou vlastně ve všem.“

„A v týhle kořenici…“ poznamenal Kal a zvedl skepticky kořen.

„Je spren.“

„A když ji rozkrájíš?“

„Bude v každém kousku spren. Ale menší.“

Kal se zamračil a podíval se na dlouhou hlízu. Kořenice rostla v prasklinách v kameni, kde se držela voda. Chutnala trochu po minerálech, ale pěstovala se velmi snadno. Kalova rodina v této době potřebovala levné jídlo.

„Takže my jíme spreny,“ poznamenal Kal suše.

„Ne,“ odpověděla Hesina. „My jíme ty kořeny.“

„Když není nic jinýho,“ zašklebil se Tien.

„A co ti spreni v nich?“ naléhal Kal.

„Ti dostanou svobodu a odcházejí tam, co spreni žijí.“

„Já mám taky sprena?“ zeptal se Tien a podíval se na sebe.

„Ty máš duši, miláčku. Ty jsi člověk. Ale části tvého těla třeba spreny můžou mít. Maličké.“

Tien se štípl, jako by se snažil vypudit sprena.

„A co třeba hovno,“ nadhodil Kal najednou.

„Kale!“ okřikla ho maminka. „Takhle nemluv. A už vůbec ne u jídla.“

„Mě to ale zajímá,“ trval na svém Kal. „Má hovno sprena?“

„Nejspíš ano.“

„Hovení spren,“ hihňal se Tien. Maminka dál krájela kořeny. „A jak vás tohle najednou napadlo?“

Kal pokrčil rameny. „Já jen − já nevím. Jen tak.“

V poslední době často přemýšlel o světě a o tom, kde je v něm jeho místo. Jeho vrstevníci o tom většinou nepřemýšleli. Ani nemuseli. Většinou věděli, jakou mají před sebou budoucnost. Pracovat na polích.

Jenže Kal měl na vybranou. A za posledních několik měsíců si také vybral. Bude vojákem. Je mu patnáct a může se dát k vojsku hned, jak přijdou do města verbíři. Měl to tak v plánu. Konec váhání. Snad.

„Chtěl jsem to pochopit,“ řekl. „Jenom bych chtěl všemu rozumět. Aby mi všechno dávalo smysl.“

Maminka se na ta slova usmála. Stála před ním v hnědých pracovních šatech, vlasy svázané vzadu do ohonu a schované pod žlutým šátkem.

„Co? Ty se směješ?“ podivil se.

„Ty bys jenom chtěl všemu rozumět?“

„Jo.“

„Dobře, tak až příště přijdou do města horlivci s modlitbami a budou povznášet Povolání, co si lidi vybrali, promluvím s nimi.“ Usmála se. „Teď ale loupej.“

Vzdychl, ale poslechl. Znovu se podíval z okna a v úleku málem upustil kořenici. Vůz. Jede ze starostova sídla. Zneklidněl. Plánoval a přemýšlel, ale teď, když nadešel čas, by nejraději zůstal sedět a loupal kořeny. Ještě bude příležitost. Určitě.

Ne. Vstal a snažil se uklidnit třesoucí se hlas. „Jdu se opláchnout.“ Zvedl lepkavé ruce.

„Měl jsi mýt ty kořeny, jak jsem ti říkala,“ poznamenala maminka.

„Já vím,“ odpověděl. Zněla ta lítost v jeho hlase příliš strojeně? „Tak já je umyju teď všechny najednou.“

Sebral tři poslední kořeny, přešel místnost, otevřel dveře a vyšel ven. Hesina mlčela. Srdce mu tlouklo jako o závod.

„Hele,“ ozval se vzadu Tien, „z týhle strany je zelený. Já myslím, že to není spren, mami. To dělá to světlo. Ono ten kámen mění…“

Dveře se zavřely. Kal odložil kbelíky a vyběhl do kamenžárských ulic. Míjel muže štípající dřevo, ženy vylévající špinavou vodu z nádobí, staříky sedící na sluníčku na schodech. Ponořil ruce do džberu s dešťovou vodou a běžel dál. Proběhl kolem domu Mabrowa Pastevce nahoru k obecní vodě − to byla velká díra vyhloubená do skály uprostřed města a sloužila k zachytávání dešťové vody − a podél větrolamů, které tvořil strmý kopec, u něhož bylo město postaveno, aby bylo chráněno před bouřemi.

Došel až k malé plošině porostlé pahýlníky. Byly hrbolaté, vysoké asi jako člověk a na závětrné straně porostlé listy. Rostly po celé délce stromu jako příčky žebříku zavěšeného a pohupujícího se v chladném větru. Když přišel blíž, velké listy se třepotaly až těsně u kmene a bušily do něj, jako když práská bič.

Na druhé straně stál otec, ruce sepjaté za zády. Čekal v místech, kde se cesta ze starostova sídla stáčí ke Kamenžáru. Trhl sebou, když spatřil Kala. Byl ve svátečním − modrý kabát, který se zapínal po stranách, jak to nosí plavooci. Bílé kalhoty však měl už obnošené. Podíval se skrz brýle na Kala.

„Já jdu s tebou,“ vyhrkl Kal. „Nahoru ke starostovi.“

„Jak víš…?“

„Všichni to vědí,“ namítl Kal. „Myslíš, že se utají, že tě jasnopán Rošon pozval na večeři? Zrovna tebe?“

Lirin odvrátil pohled jinam. „Říkal jsem mamince, aby tě nějak zaměstnala.“

„Snažila se.“ Svraštil obličej. „Asi to ještě odnesu. Až najde doma za dveřma ty kořenice.“

Lirin mlčel. Nedaleko se zastavil vůz. Kola skřípěla a drhla po kameni.

„Nebude to příjemná záležitost, Kale,“ řekl Lirin po chvíli.

„Nejsem tak hloupej, tati.“ Když Hesině řekli, že pro ni ve městě není práce… nebyla náhoda, že se museli krmit kořenicí. „Pokud se mu chceš postavit, tak potřebuješ někoho, kdo tě podpoří.“

„A ten někdo máš být ty?“

„Kromě mě nikoho nemáš.“

Sluha u vozu si odkašlal. Neslezl a neotevřel dveře, jako to dělal Jasnopánu Rošonovi.

Lirin se na Kala podíval.

„Když mě pošleš zpátky, tak poslechnu,“ řekl Kal.

„Ne. Pojď, když je to tak nutný.“ Lirin došel k vozu a otevřel dveře. Nebyl to ten nádherný, zlatem vykládaný vůz, co v něm jezdil Rošon. Byl to jeho druhý vůz, hnědý a starý. Kal nastoupil, celý vzrušený z toho malého vítězství. Zároveň však měl strach.

Budou mluvit s Rošonem. Konečně.

Lavice ve voze byly čalouněné měkkými červenými polštáři. Nikdy na ničem tak měkkém neseděl. Překvapilo ho, jak sedadlo péruje. Lirin si sedl naproti Kalovi, zavřel dveře a vozka práskl do koní. Vůz se otočil a rachotil zpátky po cestě. I když byla sedadla měkká, vůz se natřásal, až Kalovi cvakaly zuby. Bylo to horší než jet v povozu − i když možná jenom proto, že jeli rychleji.

„Proč jsi nechtěl, abychom o tom věděli?“ zeptal se Kal.

„Nebyl jsem rozhodnutý, jestli to pozvání přijmu.“

„Co bys mohl udělat jinýho?“

„Odstěhovat se,“ odpověděl Lirin. „Odejet s tebou do Kharbrantu, pryč z tohohle města, z tohohle království, daleko od Rošonovy nenávisti.“

Kal vytřeštil oči. Tohle ho nikdy nenapadlo. Změnilo by to jeho budoucnost… všem by to změnilo život. Otec, maminka, Tien… všichni by odešli s ním. „Fakt?“

Lirin nepřítomně přikyvoval. „I kdybychom nešli do Kharbrantu, tak jsem si jistý, že by nás nějaká aletská města přijala. Ve většině z nich lékaře vůbec nemají. Většinou si musí vystačit s někým z místních lidí, kdo čerpá vědomosti z pověr a babských povídaček nebo tak nanejvýš z ošetřování zraněných čal. Mohli bychom jít i do Kholinaru. Mám dost zkušeností na to, abych se tam uchytil jako pomocný lékař.“

„Tak proč teda nejdeme? Proč už jsme dávno neodešli?“

Lirin se díval z okénka. „Nevím. Měli bychom jít. Je to rozumné. Peníze máme. A tady nás nikdo nechce. Starosta nás nenávidí, lidi nám nevěří a snad i sám Bouřepán by nás nejradši srazil na kolena.“ V Lirinově hlase bylo cosi zvláštního. Lítost?

„Kdysi jsem se moc snažil odejít,“ pokračoval tiše. „Jenže ono existuje pouto mezi domovem člověka a jeho srdcem. Já jsem tyhle lidi měl rád, Kale. Odrodil jsem jejich děti, spravoval jsem jim kosti a hojil rány. Ty jsi za ty poslední roky viděl jen to nejhorší, ale předtím to bylo jiné.“ Otočil se ke Kalovi a sepjal ruce. Vůz rachotil a nadskakoval. „Jsou to mí lidi, Kale. A já jsem jejich lékař. Já je mám na starost, když už tu není Wistiow. Nemůžu je přece nechat Rošonovi.“

„I když schvalujou, co dělá?“

„Tím spíš.“ Lirin zvedl ruku k hlavě. „Pro Bouřepána. Když to takhle říkám, tak to vyzní jako naprostá hloupost.“

„Ne. Já to chápu, myslím.“ Kal pokrčil rameny. „Oni stejně vždycky přijdou, když jim něco je. Sice nadávají, jak je to proti přírodě, řezat do lidí, ale stejně přijdou. Nikdy jsem nechápal, jak je to možný.“

„A už jsi pochopil?“

„Tak nějak. Vždycky jsem si říkal, že radši zůstanou naživu, aby ti mohli ještě chvíli nadávat. Prostě jsou takoví. A ty stejně jdeš a léčíš je. Protože jsi takový. Oni ti dřív nosili peníze. Člověk může říkat, co chce, ale kam přinese sfery, tam nechá i srdce.“ Zamračil se. „Myslím, že tě měli rádi.“

Lirin se usmál. „Moudrá řeč. Já zapomínám, že už jsi skoro muž, Kale. Kdy jsi to takhle vyspěl?“

Tu noc, co nás málem okradli, pomyslel si Kal okamžitě. Tu noc, co jsi na ně posvítil těmi sfery a ukázal mi, že odvaha nemusí mít vůbec nic společného s kopím v ruce vojáka v bitvě.

„Ale v jedné věci se stejně mýlíš,“ namítl Lirin. „Říkal jsi, že mě měli rádi. Oni mají pořád. Jo, nadávají − to dělali vždycky. Ale nechávají nám jídlo.“

Kal sebou trhl. „Jo?“

„Jak myslíš, že jsme jedli těch posledních pár měsíců?“

„Ale −“

„Bojí se Rošona, tak to dělají tajně. Nechali ho mamince, když šla čistit, nebo ho dali do barelu na vodu.“

„Ale snažili se nás okrást.“

„A zrovna tihle chlapi nám dali jídlo taky.“

Kal měl pocit, že vůz už dojel až ke starostovu sídlu. V tom velkém dvoupatrovém domě nebyl už dlouho. Byl postaven se střechou svažující se na nábouřnou stranu a byl obrovský. Zdi měl z velkých bílých kamenů a na zábouřné straně byly impozantní hranaté sloupy.

Uvidí Laral? Někdy se styděl za to, jak málo na ni v poslední době myslí.

Zepředu byl dům obehnán nízkou kamennou zídkou porostlou různými exotickými rostlinami. Nahoře byla plná skalních pupenů, jejichž šlahouny visely po stranách dolů. Po vnitřní straně rostly trsy tlustých břidličníků v pestrých barvách. Oranžové, červené, žluté, modré. Některé výhony připomínaly hromadu pestrobarevného oblečení s faldy a záhyby ve tvaru vějířů. Jiné vypadaly spíše jako rohy. Většinou měly úponky, které vlály ve větru jako nitě. Jasnopán Rošon věnoval zahradě mnohem více pozornosti než jeho předchůdce.

Vyšli nahoru kolem bílých sloupů a masivními dveřmi, které sloužily jako ochrana proti bouřím, vešli dovnitř. Vstupní hala měla nízký strop a zirkoniové sfery, které ji shora osvětlovaly, jí dodávaly modravý nádech. Byla zdobená keramikou.

Ve vchodu je pozdravil sluha v černém dlouhém kabátě s jasně purpurovou vázankou. Byl to Natir. Po Milivově smrti tu byl stevardem. Přišel sem z Dalilaku, velkého přímořského města na severu. Natir je odvedl do jídelny s dlouhým stolem z tmavého dřeva. U stolu seděl Rošon. Přibral, i když zatím ještě ne tolik, aby byl obézní. Stále si pěstoval prošedivělou bradku a vlasy nosil hladké, naolejované. Na sobě měl bílé kalhoty a přiléhavou červenou vestu přes bílou košili.

Už začal jíst. Z vůní koření se Kalovi zvedal žaludek. Jak dlouho už neměl vepřové maso? Na stole bylo pět různých misek s omáčkami a sytě oranžové průzračné víno. Rošon jedl sám, Laral ani jeho syn nebyli nikde vidět.

Sluha pokynul směrem k bočnímu stolku v místnosti těsně přiléhající k jídelně. Kalův otec se na něj podíval a potom odešel k Rošonovu stolu a sedl si k němu. Rošon strnul s napíchnutým soustem, z něhož kapala kořeněná hnědá omáčka, před ústy.

„Jsem druhého nánu,“ prohlásil Lirin, „a mám osobní pozvání s vámi povečeřet. Jistě dodržujete společenské konvence a nabídnete mi místo u svého stolu.“

Rošon zaťal zuby, ale nic neřekl. Kal se zhluboka nadechl a sedl si vedle otce. Než odejde do války na Roztříštěných planinách, musí vědět, jestli je jeho otec zbabělec nebo statečný člověk.

Ve světle sferů u nich doma Lirin působil dojmem slabocha. Pracoval ve své ordinaci a nedbal na to, co si o něm lidé říkají. Svému synovi zakázal trénovat s kopím a nepřipouštěl ani pomyšlení na to, že by šel do války. Copak takhle nejedná zbabělec? Jenže před pěti měsíci se Kal stal u otce svědkem takové odvahy, jakou by u něj nikdy nečekal.

A tady v tlumeném namodralém světle Rošonova paláce se Lirin díval do očí člověku, který ho vysoko převyšoval na společenském žebříčku, v bohatství i moci. A neuhnul pohledem. Jak to dokáže? Kalovi neovladatelně bušilo srdce. Musel složit ruce do klína, aby na nich nebylo znát, jak je nervózní.

Rošon kývl na sluhu a ten během okamžiku přenesl příbory na starostův stůl. Kouty velké místnosti byly temné. Jako by byl Rošonův stůl osvětleným ostrovem uprostřed temného moře.

Vedle stolu stály číše s vodou na omytí rukou a vedle nich tvrdé bílé ubrousky. Tak vypadala tabule plavooků. Kal tak vybraná jídla snad ještě ani nejedl. Snažil se neudělat si ostudu, a tak si pomalu vzal jehlici a napodoboval Rošona, nožem odkrajoval menší kousky masa, potom jehlici zvedl a ukousl si. Maso bylo šťavnaté a jemné, ale koření mnohem ostřejší, než byl zvyklý.

Lirin nejedl. Opřel se lokty o stůl a díval se, jak večeří Jasnopán.

„Chtěl jsem vám nabídnout možnost najíst se v klidu,“ řekl Rošon nakonec, „než začneme probírat vážné věci. Ale vidím, že mou ohleduplnost neoceňujete.“

„Ne.“

„Dobrá,“ řekl Rošon a vzal si z koše kus chleba. Obalil jím jehlici a stáhl z ní několik kousků zeleniny najednou a jedl je současně s chlebem. „Tak mi řekněte, jak si myslíte, že mi můžete vzdorovat? Vaše rodina je bez prostředků.“

„Žijeme zatím dobře,“ vložil se do hovoru Kal.

Lirin se na něj podíval, ale nenapomenul ho. „Syn má pravdu. Žijeme, jak to jde. A kdyby to nešlo, tak odejdeme. Nesehnu se před vaší vůlí, Rošone.“

„Pokud byste odešli,“ namítl Rošon, „spojím se s vaším novým starostou a řeknu mu, že jste mě okradl o sfery.“

„Vyhrál bych spor. Kromě toho požívám jako lékař imunity vůči většině vašich požadavků.“ To byla pravda. Lidé a učni, kteří odpovídali za základní chod města, měli zvláštní ochranu, i proti plavookům. Vorinský právní kodex měšťanstva byl velmi složitý a Kaladin mu ještě zdaleka ve všem nerozuměl.

„Ano, spor byste vyhrál.“ přisvědčil Rošon. „Velmi úzkostlivě jste si obstaral všechny dokumenty. Byl jste ovšem jediný svědek, když je Wistiow označil svou pečetí. Je zvláštní, že u toho nebyl jediný úředník.“

„Úřednice mu ty dokumenty četly.“

„A potom odešly.“

„Protože jim to poručil Jasnopán Wistiow. Respektovaly ho.“

Rošon pokrčil rameny. „Já nepotřebuju důkaz, že jste ty sfery ukradli. Stačí, když budu trvat na svém. Vaše rodina se živí ze zbytků. Jak dlouho je necháte trpět pro svou pýchu?“

„Nenechám je ponižovat. Ani sebe.“

„Já se neptám, jestli vás někdo ponižuje, nebo ne. Já se ptám, jestli máte hlad.“

„V žádném případě nemáme,“ odpověděl Lirin stroze. „A kdyby se nám náhodou nedostávalo něčeho k jídlu, můžeme se živit vaší pozorností, kterou nám věnujete, Jasnopane. Cítíme ty vaše pohledy a slyšíme ty řeči, co našeptáváte lidem ve městě. Podle toho, kolik pozornosti nám věnujete, by se zdálo, že jediný ponížený jste tady vy.“

Rošon zmlkl. Jehlice zůstala stát na polovině cesty k ústům, přimhouřil oči a sevřel rty. V šeru jako by mu oči téměř svítily. Kal si musel dodávat odvahu, aby se pod tíhou toho jeho nesouhlasného pohledu nekrčil. Plavooci jako Rošon byli rození velitelé.

Tohle není pravý plavook. Je to zmetek. Jednou uvidím pravé plavooky. Počestné.

Lirin se díval Rošonovi pevně do očí. „Každý měsíc, který vydržíme, je rána vaší pýše. Nemůžete mě nechat zavřít, protože bych vyhrál soud. Tak se snažíte proti mně poštvat všechny lidi. Jenže oni v hloubi duše vědí, že mě potřebují.“

Rošon se nahnul dopředu. „Já tuhle díru nenávidím.“

Lirin se zamračil. Mlčel.

„Nesnáším, když se se mnou jedná jako s vyhnancem,“ pokračoval Rošon. „Nenávidím tu dálku, co tuhle díru dělí od světa. A nejvíc ze všeho nenávidím temnooky, kteří se povyšují nad své skutečné postavení.“

„Já v sobě nedokážu vyvolat soucit s vámi.“

Rošon se jízlivě zasmál. Podíval se na jídlo, jako by pro něj ztratilo chuť. „Dobře. Tak udělejme… dohodu. Já si vezmu devět desetin těch sferů. Vy si nechte zbytek.“

Kal rozhořčeně vstal. „Můj otec nikdy −“

„Kale,“ napomenul ho Lirin. „Já za sebe budu mluvit sám.“

„Ale na tu dohodu nepřistoupíš, že ne?“

Lirin hned neodpověděl. „Jdi do kuchyně, Kale,“ požádal ho nakonec. „Řekni jim tam o něco, co ti bude víc chutnat.“

„Tati, ne −“

„Jdi, Kale.“ Lirinův hlas zněl nesmlouvavě.

Je to pravda? Otec po tom všem nakonec kapituluje? Kal cítil, jak rudne, a utekl z místnosti. Cestu do kuchyně znal. Často tam jako malý kluk obědval s Laral.

Neodešel proto, že mu to otec přikázal, ale aby si otec s Rošonem nevšimli jeho emocí. Mísila se v něm hanba, že se Rošonovi postavil, když se s ním chce otec dohodnout, ponížení, že otec o dohodě uvažuje, a frustrace z toho, že ho vyhnali. Cítil se zahanbený a chtělo se mu plakat. Prošel kolem několika Rošonových vojáků rozestavených v chodbě osvětlené jenom olejovou lampou na zdi. Jejich statná těla zahalovalo tlumené okrové světlo.

Kal proběhl kolem nich a zabočil za roh a tam se zastavil ve výklenku, aby se uklidnil. Na podstavci stála květina − vinné pupeny, zvláštní odrůda pěstovaná pouze v interiérech, s pupeny trvale otevřenými − a z jejích zakrnělých lastur se vzpínalo několik kuželovitých květů. Lampy na stěnách vydávaly tlumené úsporné světlo. Byly to zadní místnosti domu, blízko části pro služebnictvo, kde se sfery nesvítilo.

Kal se opřel a zhluboka dýchal. Připadal si jako jeden z Deseti pošetilých z pověstí − nejspíš jako Cabine, který se choval jako dítě, i když už byl dospělý. Jenže jak si má Lirinovo jednání vykládat?

Otřel si oči a otevřel dveře do kuchyně. Rošon stále zaměstnával Wistiowova kuchaře. Barm byl štíhlý vysoký muž s tmavými vlasy, které nosil spletené. Prošel podél kuchyňského pultu a zadal úkoly kuchtíkům. Mezitím prošli zadním vchodem paršové s koši jídla. Barm měl v ruce dlouhou kovovou lžíci a vždycky, když zadával úkol, s ní zazvonil o talíře nebo pánve zavěšené pod stropem.

Na Kala se téměř ani nepodíval, jen řekl jednomu z kuchtíků, aby přinesl chlebové placky a slazené talvové zrní. Dětské jídlo. Kal se ocitl v ještě větších rozpacích, když Barm okamžitě poznal, proč ho do kuchyně poslali.

Odešel do jídelního koutku a čekal na jídlo. Byl to bíle vymalovaný výklenek se stolem z břidlice. Sedl si, opřel se lokty o kámen a podepřel si hlavu.

Proč ho tak rozčiluje, že by mohl otec vyměnit většinu sferů za jejich bezpečí? Je pravda, že kdyby to udělal, nezbylo by na Kalovu cestu do Kharbrantu. Jenže on se stejně rozhodl, že bude voják. Takže to nevadí. Ne?

Dám se k armádě, pomyslel si. Uteču a… 

Najednou mu ten sen − ten plán − začal připadat neuvěřitelně dětinský. Patřil k chlapci, k němuž patří jíst jídla s ovocem a být poslán do kuchyně, když dospělí mluví o důležitých věcech. Poprvé v životě ho rozesmutněla představa, že by přišel o možnost studovat lékařství.

Dveře do kuchyně se otevřely. Loudavým krokem vešel Rošonův syn Rillir a za ním kdosi, s kým si povídal. „… nechápu, proč otec tak trvá na tom, aby tu bylo všechno tak ponurý. Olejový lampy na chodbách? Jako venkovský křupani. Prospělo by mu, kdybych ho párkrát vytáhl na lov. Třeba by se ukázalo, že je tenhle balíkov nakonec přece jen k něčemu dobrý.“

Rillir si všiml Kala, ale přešel kolem něho, jako by přecházel kolem kusu nábytku − zaregistroval ho, ale pozornost mu nevěnoval.

Kal měl oči jen pro osobu, která přišla za Rillirem. Laral. Wistiowova dcera.

Velmi se změnila. Už je to tak dávno, co se neviděli, a vzpomínky v něm znovu vyvolaly emoce. Stud a vzrušení. Tuší vůbec, že si jeho rodiče dělali naděje, že se jednou vezmou? Stačil pouhý pohled na ni a znovu upadl do rozpaků. Ale ne. Jeho otec se dokázal podívat zpříma do očí Rošonovi, tak on se dokáže podívat do očí jí.

Vstal a kývl na ni. Podívala se na něho a sotva znatelně se začervenala. V těsném závěsu za ní šla její stará vychovatelka.

Co se stalo s tou starou Laral, kterou znal, s tou dívkou se žlutými a černými vlasy, která s ním lezla po skalách a běhala po polích? Teď byla od hlavy k patě zahalená žlutým hedvábím a měla dámský rukáv a vlasy nabarvené na hnědo, aby skryla původní plavé. Ruku měla cudně zahalenou v rukávu. Vypadala jako plavooká žena.

Zdědila Wistiowův majetek − tedy to, co z něj zbylo. Vlády nad městem se zmocnil Rošon a tomu připadl jejich dům a okolní pozemky. Velkokníže Sadeas Laral vyplatil věnem.

„Ty,“ kývl na Kala Rillir a oslovil ho s uhlazeným městským akcentem, „buď hodný kluk a přines nám něco k jídlu. Dáme si to tady v jídelním koutku.“

„Já nejsem sluha v kuchyni.“

„Ne?“

Kal se začervenal.

„Jestli čekáš nějaké spropitné nebo tak jenom za to, že mi přineseš jídlo…“

„Nejsem − chci říct −“ Podíval se na Laral. „Řekni mu to, Laral.“

Odvrátila pohled jinam. „Hele, poslechni,“ řekla. „Udělej to. Máme hlad.“

Kal vytřeštil oči a začervenal se. „Já… já vám nic nosit nebudu!“ Na víc se nezmohl. „Nedělal bych to za žádný sfery, i kdybyste mi je nabízeli. Nejsem poslíček, jsem lékař.“

„Jo ty jsi synátor tamtoho.“

„Jsem,“ přisvědčil Kal překvapený, jak hrdě ta slova řekl. „A šikanovat se od tebe nenechám, Rillire Rošone, zrovna tak, jako se nenechá můj táta od tvýho.“

Až na to, že s ním právě uzavírá dohodu…

„O tom se otec nezmínil, jaká je s tebou sranda,“ poznamenal Rillir a opřel se o stěnu. Vypadal o deset let starší než Kal a ne o pouhé dva roky. „Tak tobě se zdá potupný přinést pánovi jídlo? Myslíš, že lékař je víc než kuchtík?“

„To ne. Ale tohle není moje Povolání.“

„Tak co je tvoje Povolání?“

„Uzdravovat nemocné.“

„A když nedostanu najíst, tak nebudu nemocný? Není teda tvoje povinnost mě nakrmit?“

Kal se zamračil. „No… to zdaleka není totéž.“

„Já to vidím jako skoro totéž.“

„Hele, a proč si pro to jídlo prostě nedojdeš?“

„To není moje Povolání.“

„A co teda je tvoje Povolání?“ Vrátil mu Kal jeho slova.

„Budu starosta tohohle města,“ odpověděl Rillir. „Moje starost je vést − a dohlížet na to, aby se plnilo, co je potřeba plnit, a aby byli lidi zdravě zaměstnaný smysluplnou činností. Proto taky dávám důležitý úkoly temnookům, když vidím, že se jen tak poflakujou. Aby byli užitečný.“

Kaladin mlčel. Měl čím dál větší vztek.

„Vidíš, jak ten jeho malej mozeček jede na plný obrátky,“ prohodil Rillir směrem k Laral. „Jako skomírající oheň, když pálí poslední zbytky, co má, a vydává spoustu smradlavýho kouře. A hele, už mu z toho horka červená obličej.“

„Rillire, prosím,“ namítla Laral a položila mu ruku na paži.

Rillir se na ni podíval a potom zvedl oči. „Ty jsi někdy stejně úzkoprsá jako můj fotr, miláčku.“ Vstal a rezignovaně ji odvedl z jídelního koutku do kuchyně.

Kal si prudce sedl, takovou silou, že si až otloukl nohy o lavici. Sluha mu přinesl jídlo a položil ho na stůl, to mu ale jen připomnělo, že ho tu berou jako dítě. Rozhodl se, že ho jíst nebude. Jen seděl a díval se na ně, dokud nepřišel do kuchyně otec. Rillir a Laral už byli pryč.

Lirin přišel do jídelního koutku a podíval se na Kala. „Ty jsi nejedl.“

Kal zakroutil hlavou.

„To jsi měl. Bylo to zadarmo. Tak pojď.“

Mlčky vyšli z domu na tmavou ulici. Venku na ně čekal vůz a během chvilky už Kal zase seděl na polstrovaných sedadlech naproti otci. Vozka si vylezl na své sedátko a vůz se zakymácel. Práskl bičem a koně se dali do pohybu.

„Chci být lékař,“ prohlásil Kal zničehonic.

Otec měl ve tváři − skryté ve stínu − nevyzpytatelný výraz. Když promluvil, znělo to rozpačitě. „Já vím, Kale.“

„Ne. Já chci být lékař. Nechci utéct k armádě.“

Ve tmě vozu se rozhostilo ticho.

„Ty jsi o tom opravdu uvažoval?“ zeptal se Lirin.

„Ano,“ připustil Kal. „Bylo to nerozumný. Ale už jsem se rozhodl, že se radši budu učit lékařem.“

„A proč? Co tě k tomu najednou přimělo?“

„Potřebuju vědět, jak oni uvažujou,“ řekl Kal a kývl hlavou směrem ke starostovu domu. „Oni mluví hrozně zamotaně a já jim potřebuju rozumět, abych se jim mohl postavit. Necouvat před nima jako…“ Zaváhal.

„Jako já?“ povzdechl si Lirin.

Kal se kousl do rtu, ale musel se zeptat. „Kolik sferů jsi mu slíbil? Zbyde mi ještě na tu cestu do Kharbrantu?“

„Nedal jsem mu nic.“

„Ale −“

„Chvíli jsme se dohadovali o částkách. Předstíral jsem, že jsem dostal vztek, a odešel jsem.“

„Předstíral?“ zeptal se Kal zmateně.

Otec se k němu naklonil blíž a šeptal, aby to vozka neslyšel. Velké nebezpečí, že to uslyší, však nehrozilo, protože vůz nadskakoval a rachotil. „Musí si myslet, že jsem ochotný ustoupit. Ta dnešní schůzka ho měla ubezpečit v tom, že jsme na pokraji zoufalství. Nejdřív udělat ramena, potom trochu dát najevo zoufalství, aby si myslel, že mě má na lopatkách. A nakonec odejít. Za pár měsíců mě pozve znova. Teď mě nechává ‚vydusit‘.“

„Ale neustoupíš mu, že ne?“ šeptal Kal.

„Ne. Kdybych mu dal jakoukoli část těch sferů, bude okamžitě toužit i po těch ostatních. Tenhle kraj není úrodný a Rošon je skoro na mizině, protože prohrál politické spory. Pořád ještě nevím, který Velkopán stojí za tím, že ho za trest poslali sem, aby nás tady trápil, ale přál bych si ho dostat na pár vteřin do ruky…“

Náruživost, s níž tato slova pronesl, Kala šokovala. Nikdy otce neviděl takhle blízko výhrůžce neskrývaným násilím.

„Ale proč to všechno vůbec děláme?“ šeptal Kal. „Ty jsi říkal, že mu ještě dokážeme nějaký čas odolávat. Maminka si to myslí taky. Nebudeme se mít nijak moc dobře, ale hlady neumřeme.“

Otec neodpověděl. Jenom se tvářil ustaraně.

„Musí si myslet, že se začínáme vzdávat,“ pokračoval Kal. „Nebo že to nebude trvat dlouho a vzdáme se − aby jako přestal hledat způsoby, jak nás podrazit? Že se jako zaměří na to, že se s náma nakonec nějak dohodne a nebude −“

Strnul. Najednou viděl v otcových očích něco, co neznal. Něco, co připomínalo provinění. Najednou mu všechno do sebe začalo zapadat. Všechno mu dávalo smysl. Hrozný. Ledový.

„Pro Bouřepána,“ zašeptal. „Ty jsi ty sfery opravdu ukradl, viď?“

Otec mlčel. V potemnělém voze se rozhostilo ticho.

„Proto jsi byl tak neklidný od té doby, co Wistiow umřel,“ šeptal Kal. „Piješ a vypadáš utrápeně… Jsi zloděj! Jsme zlodějská rodina.“

Vůz zabočil a Lirinovu tvář osvítilo Salasovo fialové světlo. Z tohoto úhlu nevypadal zdaleka tak zle. Naopak vypadal zranitelně a křehce. Sepjal ruce v klíně a v očích se mu odrážely fialové paprsky. „Wistiow v té poslední době nebyl při smyslech, Kale,“ šeptal. „Věděl jsem, že když zemře, padne naše dohoda, že se naše rodiny spojí. Laral ještě nebyla plnoletá a bylo jasné, že nový starosta jen tak nepřepustí to, co by vyženil, obyčejnému temnookovi.“

„Tak jsi ho okradl.“ Kal sklesle zapadl do sedadla.

„Jenom jsem pomohl tomu, aby se dodržel slib. Musel jsem něco udělat. Nemohl jsem se spolehnout na velkorysost nového starosty. A bylo to moudré, jak vidíš.“

Kal si celou dobu myslel, že je Rošon pronásleduje jen tak ze zloby. Z nenávisti. Jenže ono se ukázalo, že to dělá právem. „To není možný.“

„Mění to tolik?“ namítl Lirin šeptem. Tvář měl v ponurém světle jako štvanec. „Co se změnilo?“

„Všechno.“

„A přitom nic. Všechno je při starém. Rošon pořád chce ty sfery a my si je pořád zasloužíme. Kdyby byl Wistiow před smrtí při smyslech, byl by nám je dal. Tím jsem si jistý.“

„Jenže nám je nedal.“

„Ne.“

Všechno bylo při starém, ale přitom bylo všechno jinak. Jedním jediným krokem se svět obrátil vzhůru nohama. Z lotra se stal hrdina a z hrdiny lotr. „Já −“ začal Kal, „já se nedokážu rozhodnout, jestli to, co jsi udělal, bylo hrdinství, nebo zbabělost.“

Lirin vzdychl. „Já vím, jak ti je.“ Posunul se dozadu. „Prosím tě, neříkej Tienovi, co jsme udělali.“ Co jsme udělali. Takže mu maminka pomáhala. „Až budeš starší, tak to pochopíš.“

„Možná,“ řekl a zakroutil hlavou. „Ale jedna věc se nezměnila. Chci jít do Kharbrantu.“

„I za ukradené sfery?“

„Najdu způsob, jak je vrátit. Ne Rošonovi. Laral.“

„Ta bude za chvíli Rošonová,“ řekl Lirin. „Než se sejde rok s rokem, ohlásí zasnoubení. Rošon ji jen tak nepustí. Zvlášť teď, když ztratil politický vliv v Kholinaru. Ona je jedna z mála šancí, s kým by se mohl jeho syn dobře oženit.“

Kal cítil, jak se mu při zmínce o Laral zachvěl žaludek. „Budu se učit. Třeba…“

Třeba co, pomyslel si, vrátím se domů a přesvědčím ji, aby nechala Rillira a vzala si mě? To je naivní.

Podíval se na otce, který seděl se svěšenou hlavou a lítostivým výrazem. Byl to hrdina. A zároveň lotr. Pro rodinu ale hrdina. „Tienovi to neřeknu,“ šeptal. „A za ty sfery odjedu do Kharbrantu a budu studovat.“

Otec zvedl hlavu.

„Chci se naučit rozumět plavookům. Ty to taky umíš,“ řekl Kal. „Ze mě si můžou utahovat, kdy se jim zachce. Chci se naučit mluvit jako oni. Myslet jako oni.“

„Já chci, aby ses učil proto, abys mohl pomáhat lidem, Kale. Ne aby ses mohl mstít plavookům.“

„Můžu dělat obojí. Když to zvládnu.“

Lirin se zazubil. „Chytrý jsi na to dost. Dost jsi zdědil po mamince. Dost na to, abys je dokázal umluvit k smrti. Univerzita ti ukáže jak, Kale.“

„Chtěl bych, aby se mi už říkalo celým jménem,“ prohlásil, až tím překvapil sám sebe. „Kaladine.“ Vždycky mu vadilo, že to zní jako jméno plavooka. Teď mu připadalo přiměřené.

Není žádný temnook zemědělec, ale není ani plavook pán. Je něco mezi. Kal byl malý chlapec, který snil o útěku k armádě, protože o tom snili všichni kluci. Kaladin bude mladý muž, který se učí lékařem a současně s tím studuje chování plavooků. A jednoho dne se vrátí do svého města a dokáže Rošonovi, Rillirovi a třeba i Laral, že mu křivdili.

„Dobře, Kaladine,“ řekl Lirin.

38

PŘEDJÍMÁNÍ

„Zrozeni z temnoty nesou na sobě její cejch, který poznamenal jejich tělo stejně jako oheň jejich duši.“

Gašaš-syn-Navamis je podle mého názoru spolehlivý zdroj. Nejsem si ovšem jistá překladem. Není lepší vyhledat původní citát ve čtrnácté knize Seld a znovu jej přeložit?

Kaladin blouznil.

Přetrvávající horečka doprovázená studeným potem a halucinacemi. Pravděpodobná příčina je infikovaná rána. Vyčistit dezinfekcí, aby to odpuzovalo hnilobné spreny. Dbát na dostatečný příjem tekutin.

Byl zpátky v Kamenžáru se svou rodinou. Jenom byl dospělý. Voják. A už se mezi ně nehodil. Otec se stále ptal, proč se to stalo. Říkal jsi přece, že se chceš stát lékařem. Lékařem… 

Polámaná žebra. Způsobená traumatem hrudníku jako důsledkem bití. Zabandážovat hrudník a zabránit nemocnému v jakékoliv namáhavé činnosti.

Tu a tam otevřel oči a podíval se do temné místnosti. Byla zima. Místnost měla kamenné zdi a vysoký strop. Vedle něho leželi v řadách další lidé pod přikrývkami. Mrtvoly. Byly to mrtvoly. Je to skladiště a budou se prodávat. Kdo kupuje mrtvoly?

Velkokníže Sadeas. Ten kupuje mrtvoly. Hýbou se a chodí, když je koupí, ale přesto to jsou mrtvoly. Ti hlupáci to odmítají přiznat a předstírají, že jsou naživu.

Četná zranění na obličeji, rukou a hrudníku. Na mnoha místech porušený kožní kryt. Způsobeno dlouhým pobytem ve větru velebouře. Zabandážovat postižená místa a aplikovat denocaxovou mast na podporu tvorby nové kůže.

Čas plynul. Uplynula ho spousta. Měl být už dávno mrtvý. Jak to, že není? Byl by nejraději jen ležel a čekal, až se to stane.

Ale ne. Ne. Ztratil Tiena. Ztratil Gošela. Zklamal rodiče. Ztratil Dalleta. Kamaráda Dalleta.

Nesmí ztratit čtvrtou mostní. Neztratí ji!

Hypotermie způsobená nadměrným chladem. Zahřívat pacienta. Pacient musí sedět. Nesmí spát. Pokud přežije několik hodin, nebude pravděpodobně trpět žádnými následky.

Pokud přežije několik hodin…

U mostařů se s přežitím nepočítá.

Proč to Lamaril řekl? Která armáda by zaměstnávala muže, u nichž se nepočítá s přežitím?

Chybí mu perspektiva a rozhled. Potřebuje porozumět cílům armády. Zděšeně sledoval postup bitvy. Co to udělal?

Musí se vrátit zpátky a změnit to. Ale ne. Je přece zraněný. Leží na zemi a má pod sebou kaluž krve. Je jeden z těch padlých kopiníků. Je mostař od druhé jednotky, kterého zradili ti blázni od čtvrté mostní, kteří ze sebe setřásli pozornost lučištníků.

Jak mohli? Jak mohli něco takového udělat?

Jak si mohli dovolit přežít na můj úkor?!

Natažené šlachy, potrhané svaly, pohmožděné a polámané kosti a celkově nepříznivý stav způsobený pobytem v extrémních podmínkách. Zajistit klid na lůžku. Kontrolovat velké podlitiny a bledost způsobenou možným vnitřním krvácením. Mohlo by být životu nebezpečné. Může být nutný chirurgický zákrok.

Viděl spreny smrti. Byli velcí jako pěst a černí, s množstvím nohou a temně červenýma svítícíma očima, které vypouštěly k obloze hořící světelné stopy. Shlukli se kolem něho a přelétali sem a tam. Měli sípavý hlas, jako když se trhá velmi tenký papír. Děsili ho, ale nemohl utéct. Nemohl se skoro ani pohnout. Spreny smrti mohl vidět pouze umírající člověk. Kdo je viděl, zemřel. Jenom výjimečně tu a tam někdo přežil.

Omrzlé prsty na nohou i na rukou. Vydezinfikovat všechny praskající puchýře. Podporovat přirozený proces hojení. Většinou se obejde bez následků.

Před spreny smrti stála malá světlá postavička. Nebyla průsvitná, jak se vždycky objevovala Kaladinovi, ale čistě bílá. Taková ušlechtilá. Jako bojovník ze starých časů. Vůbec nevypadala dětinsky. Stála jako stráž na jeho hrudi a držela v ruce meč ze světla.

Postavička vydávala jasnou omamnou záři. Jako by to byla záře života. Jakmile se některý ze sprenů smrti dostal příliš blízko, postava na něj zaútočila a zvedla proti němu svůj zářící kord.

Světlo je drželo v bezpečné vzdálenosti.

Ale sprenů smrti tam bylo mnoho. Pokaždé, když byl natolik při vědomí, že se dokázal podívat, jich bylo víc.

Závažné halucinace způsobené zraněním hlavy. Pacienta neustále sledovat, udržovat v klidu. Přísný zákaz alkoholu. Podávat fatamovou kůru, aby se zamezilo otoku mozku. V krajním případě lze užít i červený mech, ale pozor na vytvoření návyku.

Pokud tyto prostředky selžou, může být nezbytná trepanace lebky, aby se uvolnil tlak.

Pacient nemá velkou naději na přežití.

* * *

Teft se v poledne přišel podívat do kasáren. Vstoupit za bílého dne do potemnělé místnosti bylo jako vejít do jeskyně. Podíval se doleva, kde obvykle pospávali ranění. V tu chvíli však byli zrovna všichni venku na sluníčku. Všem pěti se dařilo dobře. Dokonce i Lejtenovi.

Přešel kolem srolovaných dek po straně místnosti a zašel do zadní části, kde ležel Kaladin. Chudák, pomyslel si. Co je horší, být na smrt nemocný, nebo muset trávit celé dny tady, bez denního světla? Bylo to ale nutné. Čtvrtá mostní se dostala na tenký led. Dovolili jim Kaladina po velebouři odříznout z provazu a zatím jim nikdo nepřišel zakázat se o něj starat. Skoro celé vojsko slyšelo Sadease říkat, že přenechává soud nad Kaladinem Bouřepánovi.

Gaz se na Kaladina přišel podívat a pobaveně si nad ním zamlaskal. Nejspíš nadřízeným referoval, že Kaladin dlouho naživu nevydrží. Zranění, která měl, skutečně přežil jen málokdo.

Přesto se Kaladin držel. Vojáci najednou chodili kolem skladiště dřeva neobvykle často a snažili se nahlédnout do kasárenského domku, jestli něco neuvidí. V táboře se o Kaladinovi hodně mluvilo. Byl ponechán Bouřepánovi a přežil. To byl zázrak. To se Sadeasovi líbit nebude. Jak dlouho může trvat, než některého plavooka napadne tuhle starost Jasnopánovi ušetřit? Sadeas nemůže proti Kaladinovi nic přímo podniknout − aniž by před ostatními ztratil tvář − ale když Kaladina někdo nenápadně otráví nebo uškrtí, bude mít po problému.

A tak čtvrtá mostní držela Kaladina raději ostatním co nejdál z očí. A neustále s ním někoho nechávala.

Chlap jeden zatracená, pomyslel si Teft a klekl si vedle Kaladina, který ležel v horečce pod dekou, oči zavřené, tvář zpocenou a tělo samý obvaz. Většina obvazů byla potřísněná od krve. Mostaři neměli tolik peněz, aby je mohli často měnit.

Momentálně hlídal Skar. Malý mostař s výraznými rysy ve tváři seděl u Kaladinových nohou.

„Jak mu je?“ zeptal se Teft.

Skar mluvil tiše. „Myslím, že se to zhoršuje, Tefte. Mumlal něco o temných stínech, škubal sebou a křičel na ně, ať jdou pryč. Otevřel oči. Ale asi mě neviděl. Něco ale vidět musel, na to vsadím botky.“

Spreny smrti, pomyslel si Teft a přeběhl mu mráz po zádech. Kelek s námi a zlý pryč! 

„Já tě vystřídám,“ řekl Teft a sedl si ke Kaladinovi. „Jdi se najíst.“

Skar vstal. Byl bledý. Všechny je zdrtí, jestli Kaladin, když přežil velebouři, teď umře na následky zranění. Se svěšenými rameny se odšoural z místnosti.

Teft Kaladina dlouho pozoroval a snažil se srovnat myšlenky v hlavě a emoce. „Proč teď?“ šeptal. „Proč tady? Potom, co všichni bděli a čekali, ty přijdeš sem?“

Ale to samozřejmě předbíhá. Neví to jistě. To jsou zatím jenom dohady a naděje. Ne, ani ne naděje − obavy. Popřel Zvěstovatele. A přesto je tu. Zalovil v kapse a vytáhl tři malé diamantové sfery. Už dlouho si nedal nic z výplat stranou, ale tyhle sfery si pečlivě odložil a přemýšlel o nich. Zářily mu na dlani.

Opravdu to chce vědět?

Zaťal zuby a přiblížil se ke Kaladinovi a podíval se mu do bezvládné tváře. „Ty mizero,“ šeptal. „Ty mizero jeden zatracená. Ty jsi sundal z oprátky partu odsouzenců a nechal je nadechnout − a teď bys je opustil? To ti teda nedovolím. Slyšíš? Nedovolím.“

Vtiskl sfery Kaladinovi do dlaně, přitiskl k nim jeho bezvládné prsty a ruku se sfery mu položil na břicho. Co se stane? Všichni Zvěstovatelé o tom vyprávěli historky. Babské povídačky, říkával jim. Pohádky pro děti.

Čekal. Samozřejmě se nestalo nic. Jsi stejný hlupák jako oni, Tefte, huboval si. Sáhl po Kaladinově dlani. Koupí si za ty sfery aspoň něco k pití.

Kaladin najednou zalapal po dechu a rychle a krátce se zhluboka nadechl.

Záře v jeho dlani pohasla.

Teft strnul a vytřeštil oči. Z Kaladinova těla začaly stoupat pramínky Bouřné záře. Byly slaboučké, ale nebylo pochyb, že je to Bouřná záře a že vychází z jeho těla. Vypadalo to, jako by se najednou ponořil do horké lázně a z kůže mu stoupala pára.

Prudce otevřel oči a Záře vycházela i z nich. Byla světle okrová; jako jantar. Znovu se hlasitě nadechl a pramínky Záře mu kroužily nad otevřenými ranami na hrudníku. Několik se jich samovolně stáhlo a uzavřelo.

Potom najednou bylo po všem. Záře z malých sferů byla pryč. Rány měl stále ještě ošklivé a stále s ním lomcovala horečka, ale přesto se mu do tváře vrátil náznak barvy. Kolem několika otevřených ran zmizela zarudlost a otok.

„Proboha,“ řekl Teft a uvědomil si, že se třese. „Všemohoucí! Poslaný z nebe, aby přebýval v našich srdcích… Tak je to pravda.“ Sklonil hlavu až na kamennou podlahu, držel oči pevně zavřené a z koutků mu přesto tekly slzy.

Proč tady? pomyslel si znovu. A proč teď? 

A pro pána nebes, proč zrovna já?

Klečel po celých sto úderů srdce, počítal a přemýšlel. Ustaraný. Nakonec vstal a vzal si zpátky sfery − teď prázdné − z Kaladinovy ruky. Musí je vyměnit za nabité. Potom se vrátí a nechá z nich Kaladina znovu nasát Záři.

Musí být opatrný. Každý den jenom pár sferů. Ne moc. Kdyby se uzdravil moc rychle, bylo by to příliš nápadné.

A musím to říct Zvěstovatelům, pomyslel si. Musím… 

Zvěstovatelé byli pryč. Mrtví. Jeho vinou. Jestli jsou někde ještě nějací jiní, netuší, jak je vyhledat.

Komu by to řekl? Kdo by mu věřil? Kaladin sám zřejmě netuší, co se s ním děje. Nejlepší bude, když si to nechá pro sebe, aspoň dokud nebude mít naprostou jistotu.

A dokud nebude mít jasno, co s tím udělat.

39

VYPÁLENÉ V MYSLI

„Během jediného úderu srdce tu byl Alezarv. Překonal vzdálenost, kterou by nebylo možné ujít za kratší dobu než čtyři měsíce.“

Další lidová pověst. Zaznamenal ji Calinam ve sbírce Mezi temnooky, str. 102. Jde o cestovatelské příběhy, v nichž se objevuje Přísežná brána.

Šalán létala ruka po kreslicí podložce samovolně, jako by nebyla ovládána vůlí. Uhel skřípěl po podložce, kreslil tahy, rozmazával plochy. Nejdřív tlusté čáry jako stopy krve z prstu, kterým přejedeme hrubý granit. Potom tenké jako vryp špendlíkem.

Seděla ve svém kamenném pokojíku v Konkláve. Bez oken, bez výzdoby na granitových zdech. Nebylo v něm nic než postel, truhla, noční stolek a malý stolek na kreslení, který se dal rozložit na větší pracovní stůl.

Malý rubínový brom vrhal na výkres krvavé světlo. Obvykle si musela vědomě celou scénu vštípit do paměti, pokud chtěla vytvořit působivý obraz. Na okamžik zmrazit svět a obtisknout jej do své mysli. Při Jasnině konfrontaci se zloději to však neudělala. Byla úplně ztuhlá hrůzou a přímým setkáním se smrtí.

I přesto však viděla všechno před očima tak živě, jako by si to byla vštípila do paměti. A když scénu malovala, vzpomínky ji neopouštěly. Nedokázala je z mysli vymazat. Jako by je v ní měla vypálené.

S třesoucí se rukou se odklonila od kreslicí podložky. Na obraze byl přesně zachycen onen noční výjev, postava z hořícího plamene, jehož jazyky se zvedají až k nebi, mezi zdmi úzké postranní uličky. Zachytila ještě okamžik, kdy postava měla svou tvář, místo očí stín, rty v plamenech pootevřené. Jasnina ruka ukazovala k postavě, jako by ji varovala nebo naopak uctívala.

Šalán se jí dotkla prsty černými od uhlu a prohlížela si své dílo. Za poslední dva dny takových nakreslila desítky. Muž proměněný v plameny, druhý muž proměněný v krystal a další dva v kouř. Z nich dokázala věrně vystihnout jen jednoho. Dívala se tehdy na druhou stranu uličky. Obraz čtvrtého muže byl tedy jen stoupající kouř a oblečení ležící na zemi.

Měla pocit provinění, že jeho smrt nedokáže vystihnout lépe. Cítila se kvůli tomu hloupě.

Z logického hlediska byla Jasna v právu. Vědomě se vystavila nebezpečí, ale to neubíralo na zodpovědnosti těm, kteří se rozhodli jí ublížit. Jejich jednání bylo zavrženíhodné. Šalán za poslední dny prostudovala spoustu knih o filozofii a většina jich princeznu zcela zprošťovala viny.

Jenže ona byla u toho. Ona viděla ty lidi umřít. Viděla tu hrůzu v jejich očích a měla z toho ty nejhorší pocity. Copak neexistovala jiná cesta?

Zabít, nebo být zabit. To byla přímá, prvoplánová filozofie. Ta Jasnu zprošťovala viny.

Zlé není jednání, zlý je úmysl. A Jasniným úmyslem bylo zabránit těm mužům ubližovat lidem. To byla filozofie smyslu. Ta Jasnu stavěla vysoko.

Morálka nesouvisí s ideály lidí. Existuje někde mimo a smrtelník se k ní přiblíží, ale nikdy ji zcela nepochopí. To je filozofie ideálu. Podle ní je odstranit zlo vysoce morální, takže Jasna jednala zcela oprávněně.

Cíl je třeba zvažovat v souvislosti s metodou. Pokud je záslužný, jsou záslužné i kroky k jeho naplnění, i když některé z nich jsou samy o sobě zavrženíhodné. To je filozofie aspirace. Ta ospravedlňovala Jasnino jednání ještě více než ostatní.

Šalán sundala obraz z podložky a hodila ho k ostatním, které ležely na její posteli. Znovu vzala do ruky uhel a začala pracovat na novém obraze. Nedokázala se z toho vymanit.

Neméně než vraždy ji tížila svědomí její krádež. Jasna ji požádala o studium filozofie morálky a tím víc Šalán musela přemýšlet o svých vlastních proviněních. Přišla do Kharbrantu, aby tu ukradla fabriál a s jeho pomocí zachránila bratry a svůj dům před dluhy a úpadkem. Přesto však nakonec neukradla proměňovač z tohoto důvodu. Vzala ho prostě proto, že měla na Jasnu vztek.

Kdyby byl její záměr důležitější než skutek, musela by se odsoudit. Možná by filozofie aspirace − která tvrdí, že cíl je důležitější než kroky, jimiž má být dosažen − její jednání ospravedlnila. Jenže zrovna tuhle filozofii zavrhla jako první. Šalán seděla, kreslila a odsuzovala v duchu Jasnu. Jenže to ona přece zradila ženu, která jí důvěřovala a vzala ji k sobě. Teď se ještě chystá spáchat kacířský čin, když použije proměňovač a přitom nepatří k horlivcům.

Proměňovač ležel na tajném místě v truhle. Od výměny uplynuly už tři dny a Jasna neřekla o podvrhu ani slovo a chovala se, jako by se nic nestalo. Možná ještě nezkoušela proměňovač použít. Všemohoucí chraň, ať ji zase napadne vystavit se nebezpečí, aby si chtěla fabriálem zachránit život.

Ta noc měla samozřejmě ještě jeden aspekt, který Šalán nešel z hlavy. Nosila s sebou schovanou zbraň a nikdy ji nepoužila. Připadala si jako hlupák, že ji to onu noc ani nenapadlo. Jenže nebyla zvyklá…

Šalán strnula. Poprvé jí přišlo na mysl, co to vlastně kreslí. Nebyl to další výjev z noční uličky. Byla to okázale vyzdobená místnost s vysokým zdobným kobercem a meči na zdech. S dlouhým stolem s nedojedeným jídlem.

A mrtvým mužem. Leží na břiše na zemi v kaluži krve. S úlekem nadskočila a zahodila uhel. Potom vzala papír a zmačkala jej. Roztřesená došla k posteli a sedla si na ni mezi obrazy. Upustila zmačkaný obraz na zem a zvedla ruku k čelu. Cítila na něm studený pot.

Něco se s ní děje. Je to vidět na těch obrazech.

Musí pryč. Pryč od té smrti, od filozofie a otázek. Vstala a rychle došla do hlavní místnosti Jasnina křídla budovy. Princezna tu seděla a studovala jako obvykle. Dnes od Šalán nevyžadovala, aby přišla do Opony. Že by si uvědomila, že její svěřenka potřebuje být chvíli o samotě a přemýšlet? Nebo Šalán podezírá, že jí ukradla proměňovač, nebo jí už nevěří?

Šalán utíkala přes místnost. Byla zařízená jen základním vybavením, které poskytl Taravangian. Otevřela dveře na chodbu a málem vrazila do služky, která se právě chystala zaklepat.

Žena se polekala a Šalán vykřikla. „Jasnosti,“ řekla služka vytřeštěně a uklonila se. „Omlouvám se. Ale bliká vám spřež.“ Šalán vzala pero a připevnila k němu malý blikající rubín.

Zhluboka dýchala a snažila se uklidnit puls. „Děkuju,“ řekla. Stejně jako Jasna nechávala spřeže pod dohledem služebnictva, protože se často vyskytovala mimo své prostory a žádosti o komunikaci by zmeškala.

Dnes měla sto chutí všeho nechat a běžet dál. Byla ještě rozrušená. Jenže potřebovala mluvit s bratry, zvláště s Nan Balatem. Několikrát se ho pokoušela kontaktovat, ale nikdy se jí to nepodařilo. Vzala spřež a zavřela dveře. Neodvažovala se vrátit do svého pokoje, kde na ni křičely její obrazy a obviňovaly ji. V hlavním pokoji byl stůl i pero se spřeží. Posadila se ke stolu a otočila rubínem.

Šalán, psalo pero, jak se ti daří? Byla to první polovina smluveného kódu. Znamenalo to, že na druhé straně je skutečně Nan Balat, respektive jeho vyvolená.

Bolí mě záda a píchá mě v zápěstí, odepsala druhou polovinou kódu.

Omlouvám se, že jsem zameškal tvoje psaní, psal Nan Balat. Musel jsem se zúčastnit jako otcův zástupce hostiny u Sura Kamara. To jsem si nemohl nechat ujít, i když mě to stálo den cesty tam a den zpátky.

To je v pořádku, odpověděla Šalán. Mám tu věc.

Pero chvíli stálo v klidu. Nakonec začalo spěšně psát. Díky Heraldům. Šalán, ty jsi to dokázala! Kdy budeš doma? Můžeš používat spřež na lodi? Jsi v přístavu? 

Ještě jsem nevyplula, napsala.

Cože? Proč?

Protože by to bylo příliš podezřelé, odpověděla. Přemýšlej, Nan Balate. Když Jasna tu věc vyzkouší a zjistí, že je rozbitá, tak ji možná rovnou nenapadne, že ji někdo podvedl. Ale kdybych najednou odjela domů, hned by si to dala do souvislostí.

Musím tady počkat, dokud na to nepřijde, a zařídit se podle toho, co udělá potom. Jestli si uvědomí, že jí někdo vyměnil fabriál za podvrh, pokusím se obrátit podezření na někoho jiného. Sama už podezírá řehole. Když ale naopak usoudí, že si fabriál rozbila, budu z toho venku.

Otočila kamenem a vrátila spřež na místo.

Okamžitě následovala otázka, kterou čekala. A co když ji hned napadne, že jsi to udělala ty, Šalán? Co když se ti nepodaří odvést pozornost k někomu jinému? Co když ti nechá prohledat pokoj a najde to? 

Vzala pero. Proto je zatím lepší, když zůstanu tady, odpověděla. Balate, dověděla jsem se spoustu věcí o Jasně Kholinové. Je neuvěřitelně cílevědomá a odhodlaná. Pokud si bude myslet, že jsem ten fabriál vzala já, tak mě odejít nenechá. Bude mě pronásledovat a použije všechny prostředky, které má, aby se mi pomstila. A za chvíli budeme mít v patách krále i s velkoknížaty, dokud to nevrátíme. Pro Bouřepána! Vsadím se, že má Jasna styky i v Jah Kevedu a dostane se k nim ještě dřív, než já tam dopluju. Jistě bych byla ve vazbě dřív, než vystoupím suchou nohou na břeh.

Naše jediná naděje je odvrátit její pozornost někam jinam. Kdyby se to nepodařilo, je pořád lepší, když budu čelit jejímu hněvu tady a mít to rychle za sebou. Nejspíš si vezme proměňovač zpátky a vyžene mě. Kdybychom ji ale nějak vyprovokovali k tomu, aby mě pronásledovala… Ona dokáže být velmi nemilosrdná, Balate. To by pro nás nedopadlo dobře.

Odpověď na sebe nenechala dlouho čekat. Kdy ses takhle zdokonalila v logice, maličká? napsal Balat. Vidím, že to máš promyšlené. Přinejmenším lépe než já. Ale Šalán, čas nám utíká mezi prsty.

Já vím, odpověděla. Napsal jsi, že to dokážeš ještě pár měsíců protahovat. Prosím, snaž se o to. Dej mi aspoň dva nebo tři týdny, abych viděla, jak bude Jasna reagovat. Já mezitím využiju čas a trochu se porozhlédnu, jak ta věc funguje. Žádné knihy jsem o tom nenašla, ale je jich tady tolik, možná jsem jen ještě nenarazila na tu pravou.

Dobře, odpověděl. Tak pár týdnů. Buď opatrná, maličká. Byli tu zase ti muži, co dali otci fabriál. Ptali se po tobě. Mám z nich strach. Ale ještě větší mám z našich financí. Opravdu mi dělají velkou starost.

Opatruj se.

Na shledanou doma, napsala.

Princezna zatím na záměnu fabriálů nijak nezareagovala, ani nic nenaznačila. O proměňovači se vůbec nezmínila. Šalán z toho byla nervózní. Kdyby Jasna aspoň něco řekla. To čekání bylo nesnesitelné. Každý den, když s Jasnou seděla u stolu, se jí houpal žaludek, postupně čím dál víc, až ji zcela zmohla nedočkavost. Ovšem vzhledem k vraždám, jichž se Jasna před pár dny dopustila, měla Šalán pro slabost omluvu.

Chladná, logická, vypočítavá. Sama Jasna by na ni byla hrdá.

Ozvalo se zaklepání na dveře a Šalán rychle ukončila rozhovor s Nan Balatem a spálila všechny papíry v krbu. Vešla pokojská s košíkem. Usmála se. Byl čas na úklid.

Šalán při pohledu na ni najednou podlehla zvláštní panice. Tuhle pokojskou neznala. Co když ji sem Jasna nastrčila, aby to tu prohledala? Nebo to udělala už dřív? Šalán na pokojskou kývla a potom se odešla uklidnit do svého pokoje a zavřela dveře. Utíkala k truhle a podívala se do tajné přihrádky. Fabriál byl na místě. Zvedla ho a prohlédla. Poznala by, kdyby Jasna fabriály vyměnila zpátky?

Blázníš, říkala si. Jasna je důkladná, ale takhle důkladná zase ne. Vsunula si proměňovač do rukávu kryté ruky. Sotva se vešel do kapsičky, která v něm byla všitá. Bude si jistější, když ho bude mít u sebe, než pokojská uklidí. Kromě toho je rukáv bezpečnější skrýš než truhla.

Ženy tradičně nosily v kapsičce všité v rukávu na krytou ruku různé cennosti. Prohledávat tuto kapsičku by bylo jako svlékat ženu na veřejnosti. Vzhledem k jejímu postavení to bylo prakticky nemyslitelné, pokud se nedostane do zřejmé souvislosti se zločinem. Jasna by to nejspíš prosadila. Ale zrovna tak by Jasna mohla nařídit prohledání Šalánina pokoje a zejména její truhly. Kdyby ji Jasna začala podezírat, neměla by stejně šanci fabriál ukrýt. Takže momentálně byla tajná kapsička nejbezpečnějším místem.

Sebrala obrazy, které nakreslila, a položila je na stůl zadní stranou nahoru. Nechtěla se na ně dívat. Potom vzala do ruky desky a odešla. Potřebovala na chvíli na vzduch. Nakreslit něco jiného než smrt a vraždění. Rozhovor s Nan Balatem ji jen ještě více zneklidnil.

„Jasnosti?“ ozvala se služebná.

Šalán strnula, ale služka zvedla koš. „Tohle vám mám předat.“

Váhavě vzala koš a podívala se dovnitř. Chleba a marmeláda. A na jedné ze skleniček lístek s nápisem: Borovinová marmeláda. Pokud vám chutná, znamená to, že jste tajemná, zdrženlivá a hloubavá. Pod tím byl podepsaný Kabsal.

Šalán si navlékla ucho koše na krytou ruku. Kabsal. Možná by ho měla vyhledat. Vždycky jí udělalo dobře, když s ním promluvila.

Ale ne. Ona přece odchází. Nemůže ho na sebe vázat. Ani sebe na něj. Měla strach, kam jejich vztah směřuje. Namířila tedy do hlavní chodby a z ní k východu z Konkláve. Vyšla ven na slunce a zhluboka se nadechla. Podívala se na oblohu. Kolem se hemžilo služebnictvo, vycházející v hloučcích z Konkláve a naopak vstupující dovnitř. Desky držela zavřené a nechávala si ovívat tváře chladným vánkem, který mírnil žár slunečních paprsků dopadající na její vlasy a čelo.

Nakonec tedy měla Jasna pravdu. Šalánin svět jednoduchých odpovědí byl naivní, dětinské místo. Lpěla na naději, že najde pravdu a ta pravda jí pomůže vysvětlit − a možná ospravedlnit − co udělala doma v Jah Kevedu. Jenže jestli něco jako pravda existuje, je to mnohem složitější − mnohem mlhavější − než si myslela.

Na některé problémy asi neexistuje dobrá odpověď. Jenom spousta špatných. Dokáže pojmenovat zdroj své viny, ale nedokáže se jí zbavit.

* * *

Bylo o dvě hodiny − a asi dvacet skic − později a Šalán už se cítila klidněji. Seděla v zahradě paláce, skicák na klíně, a kreslila hlemýždě. Palác měl menší zahradu než dům jejího otce, byla však mnohem pestřejší a příjemně oddělená od okolního světa. Podobně jako mnoho moderních zahrad byla obehnaná živým plotem z kultivovaných druhů břidličníku. Vypadala jako bludiště z živých kamenů. Zídky byly nízké, takže přes ně bylo vidět až ke vchodu, když člověk stál. Šalán však seděla na lavičce a připadala si ukrytá a nepozorovaná.

Zeptala se správce zahrad na jméno nejvýznamnějšího břidličníku. Nazval ho „talířovým kamenem“. Bylo to přiléhavé jméno. Břidličník rostl v tenkých kruhových deskách, které se vrstvily na sebe, jako když se na sebe skládají talíře. Ze strany vypadaly jako zvětralý kámen tvořený stovkami tenkých vrstviček. Z pórů vyrůstaly drobné šlahouny a vlály ve větru. Povrch talířů vypadal jako namodralý kámen, ale šlahouny byly světle žluté.

Momentálně kreslila hlemýždě s nízkou horizontální ulitou lemovanou nízkou brázdou. Když se přiblíží k nějakému předmětu a dotkne se ho, zploští se a přisune se k břidličníku a je od něho k nerozeznání. Břidličník okusuje, ale nikdy z něj nic neukousne.

On ten břidličník čistí, uvědomila si a pokračovala dál. Okusuje z něj lišejník a plíseň. Skutečně, za hlemýžděm zůstávala čistší stopa.

Kolem talířového kamene rostly další druhy břidličníků − s prstovitými výrůstky čnějícími do prostoru z jednoho ústředního bodu. Když se na ně podívala zblízka, všimla si drobných baheníků − tenkých a mnohonohých. Okusovali je. Také je čistí?

To je zvláštní, pomyslela si a začala kreslit malé baheníky. Měli krunýřky, které připomínaly prstovité výrůstky břidličníku, podobně jako ulita hlemýždě byla k nerozeznání od žlutě a modře zbarvených plátků talířového kamene. Jako by je Všemohoucí vytvořil v párech. Rostlina poskytuje zvířeti bezpečí a zvíře rostlinu čistí.

Na hrbolcích břidličníku se vznášelo pár sprenů života − maličkých zelených teček. Někteří tančili mezi záhyby kůry, jiní jen tak ve vzduchu. Vypadali jako chomáčky prachu poletující ve vzduchu, padající a zase se nadnášející.

Ostřejší uhlovou tužkou si zapisovala postřehy o soužití zvířat a rostlin. Nevěděla o žádných knihách, v nichž by se o takových vztazích psalo. Vědci se zajímali spíše o větší dynamická zvířata, jako byli velekorýši nebo bělohřbetky. Tohle však Šalán připadalo jako úžasný objev.

Hlemýždi a rostliny si vzájemně pomáhají, pomyslela si. A já jsem Jasnu zradila.

Podívala se na svou krytou ruku. Uvnitř rukávu měla tajnou kapsu. Cítila se bezpečněji, když měla proměňovač při sobě. Dosud si netroufla ho vyzkoušet. Ukradla ho a ta myšlenka ji stále pronásledovala. Bála se ho vyzkoušet v Jasnině blízkosti. Teď však byla v úkrytu v labyrintu zahrady, do kterého vedl jen jeden vchod. Vstala a rozhlédla se kolem sebe. V zahradě nikdo jiný nebyl a ona byla v bludišti tak daleko, že by trvalo celé minuty, než by se k ní někdo dostal.

Pohodlně se usadila a odložila kreslicí podložku a pero. Zkusím, jestli bych přišla na to, jak se s tím zachází, pomyslela si. Možná ani nebude potřeba procházet celé Palaneum. Rozhlédla se a ubezpečila se, že ji nikdo neuvidí, ani že se k ní nikdo náhodou nepřiblíží.

Vyndala utajený fabriál. V ruce jí připadal těžký. Masivní. Zhluboka se nadechla, přehodila si řetěz přes prsty a hřbet ruky. Kameny připevnila na zápěstí. Kov byl chladný, řetězy volné. Ohnula ruku a přitáhla si kameny pevněji.

Čekala, že se jí zmocní pocit síly. Že bude mít třeba mrazení nebo nějaký jiný zvláštní pocit moci. Nestalo se však nic.

Poklepala prsty na tři drahokamy − třetí místo doplnila záhnědou. Některé jiné fabriály, třeba spřeže, se uváděly do chodu právě poklepáním. Ale byla to hloupost − nikdy Jasnu neviděla klepat na kameny proměňovače. Jasna vždycky jen zavřela oči a něčeho se dotkla a proměnila to. Nejčastěji v kouř, krystal nebo oheň − v tom dosahoval proměňovač nejlepších výsledků. Jenom jednou Jasna vytvořila něco jiného.

Nejistě vzala do ruky ulomený kus břidličníku, podržela jej volnou rukou a zavřela oči.

Proměň se v kouř! přikázala.

Nic se nestalo.

Proměň se v křišťál! přikázala znovu.

Pootevřela jedno oko. Opět žádná změna.

V oheň! Hoř! Jsi oheň! Jsi − 

Přestala. Uvědomila si absurdnost celé situace. Chce mít spáleniny, které nedokáže vysvětlit? To by byla skutečně hodně nenápadná. Raději se soustředila na krystal. Znovu zavřela oči a v duchu si představovala krystal křemene. Snažila se přesvědčit břidličník, aby se proměnil.

Nic se nestalo, tak se snažila pouze soustředit a proměnu si představovat. Když se jí to několik minut nedařilo, zkusila proměnit tajnou kapsu v rukávu, potom lavičku a nakonec vlas. Nic nefungovalo.

Znovu se rozhlédla, jestli je v zahradě stále sama, a potom si zklamaně sedla. Nan Balat se ptal Lueše, jak ta věc funguje, a ten mu odpověděl, že je jednodušší to předvést než vysvětlovat. Slíbil jim, že je zasvětí, jakmile Jasna fabriál přiveze.

Teď je mrtvý. Copak je odsouzená odvézt fabriál domů jen proto, aby ho mohla vydat těm nebezpečným mužům, a nikdy ho nepoužít na záchranu svého domu? Jenom proto, že nevědí, jak ho uvést do chodu?

Ostatní fabriály se spouštěly snadno, jenže to byly vynálezy soudobých fabriálistů. Ale proměňovače byly ze starých dob. Ty se budou spouštět nejspíš nějak postaru. Dívala se na zářící drahokamy na svém zápěstí. Jak má přijít na to, jak se používá dva tisíce let starý nástroj, k němuž nemá přístup nikdo jiný než horlivci?

Zasunula proměňovač zpátky do tajné kapsy. Všechno nasvědčovalo tomu, že se bude muset vrátit zpátky k prohledávání Palanea. Nebo se zeptá Kabsala. Jenže zvládne to, aniž by vyvolala podezření? Vytáhla z košíku chleba a marmeládu, jedla a přemýšlela. Jaké má jiné možnosti, pokud to Kabsal nebude vědět a pokud nic nezjistí dřív, než bude muset odjet z Kharbrantu? Kdyby tu věc vzala k vedenskému králi − nebo možná k horlivcům − byli by ochotni a schopni výměnou za tento dar chránit jejich rodinu? Nakonec to přece ukradla kacířce, takže pokud se to Jasna nedoví, mohla by být v bezpečí.

Z nějakého důvodu se jí však po těchto myšlenkách ještě přitížilo. Ukrást proměňovač, aby zachránila rodinu, je jedna věc, ale dát ho horlivcům, o nichž má Jasna tak nízké mínění, je už něco jiného. To její zradu ještě násobí.

A ještě jedno těžké rozhodnutí. Jasna se rozhodla naučit mě, jak se vyrovnat s pocitem viny, pomyslela si. Tak až budu mít tohle všechno za sebou, bude ze mě docela odborník… 

40

MODRO-RUDÉ OČI

„Smrt na jazyku. Hudba v oblacích. Oheň na těle.“

Z díla „Poslední Spoušť“ od Ambrián, řádek 335.

Kaladin vrávoravým krokem vyšel na prudké slunce. Na bosých nohou nejvíc cítil přechod z chladné místnosti na sluncem rozpálené kameny venku. Vzduch byl vlhký, ale nebylo dusno jako předchozí týdny.

Opřel se rukou o dřevěný rám dveří. Nohy se mu třásly a vypovídaly službu a v rukou měl pocit, jako by tři dny v jednom kuse nosil most. Dýchal zhluboka. V boku měl ještě podle všeho cítit téměř nesnesitelnou bolest, cítil však jen velmi mírnou. Na některých hlubších ranách, které byly otevřené, měl ještě strupy, ale menší rány už měl úplně zahojené. Hlavu měl překvapivě čistou. Dokonce ho ani nebolela.

Obešel kolečko kolem kasáren a s každým krokem se cítil silnější, i když se ještě rukou přidržoval zdi. Za ním šel Lopen. Hlídal Kaladina od té doby, co se probral.

Měl jsem být mrtvý, pomyslel si Kaladin. Co se to děje? 

Šokovalo ho, když spatřil na druhé straně za kasárnami mostaře, jak trénují s cvičným mostem. V první řadě uprostřed běžel Skála a počítal do kroku, jako to kdysi dělal on. Doběhli na druhou stranu skladiště dřeva, otočili se a běželi zpátky. Když byli skoro za svým kasárenským domkem, všiml si Moraš v přední řadě Kaladina. Strnul a ostatní o něj začali klopýtat.

„Co blbneš?“ volal na něj zezadu Torfin, hlavu pod mostem.

Moraš neposlouchal. Vystrčil hlavu zpod mostu a podíval se svýma velkýma očima na Kaladina. Skála rychle zavelel položit most. To už si Kaladina všimli i ostatní a všichni měli v očích stejně posvátný výraz jako Moraš. Hobber s Petem, jak bylo zřejmé, už byli téměř zdraví a začali cvičit s ostatními. To bylo dobře. Začnou zase dostávat plat a jídlo.

Všichni došli mlčky až ke Kaladinovi. Zastavili se kus před ním a zůstali váhavě stát, jako by se báli, že je příliš křehký. Nebo posvátný a nedotknutelný. Kaladin byl bez košile, jenom v mostařských kalhotách pod kolena, a na holém hrudníku bylo vidět, že rány má už téměř zahojené.

„Musíte trénovat, jak se zachovat, když někdo mezi vámi klopýtne, chlapi,“ poznamenal Kaladin. „Moraš se zastavil a vy jste šli málem k zemi. To by ovšem v bitvě mohlo skončit katastrofálně.“

Dívali se na něho. Bylo na nich tak vidět, že nevěří svým očím, že se Kaladin musel zasmát. Shlukli se kolem něho, smáli se a plácali ho po zádech. Nebylo to zrovna nejvhodnější přivítání nemocného člověka, zvlášť když to udělal Skála, ale Kaladin měl z jejich nadšení radost.

Nepřipojil se jenom Teft. Stál stranou se založenýma rukama. „Tefte?“ podivil se Kaladin. „Není ti nic?“

Teft se ušklíbl, ale ve tváři se mu objevil náznak úsměvu. „Ne, ale tady kolegové se nekoupou zas tak často, abych se s nima zrovna chtěl objímat. Teda bez urážky.“

Kaladin se dal do smíchu. „To chápu.“ On se „koupal“ naposledy za velebouře.

Velebouře.

Mostaři se stále smáli, ptali se ho, jak se cítí, a vykřikovali, že dnes večer musí Skála u ohně vyrobit nějakou zvlášť slavnostní specialitu. Kaladin se usmíval a přikyvoval a ubezpečoval je, že je mu dobře, ale myslel na bouři.

Pamatoval si tu noc velmi jasně. Držel se kovového kruhu na střeše, oči měl zavřené a hlavu tiskl ke střeše. Kolem něho řádila větrná smršť. Rozpomínal se na Syl, jak stojí proti němu, jako by ho chtěla chránit, jako by chtěla bouři odvrátit. Uvědomil si, že ji nevidí. Kde je?

Rozpomínal se také na tu tvář. Byl to Bouřepán? Určitě ne. Nejspíš měl halucinace. Ano… ano, určitě to byly halucinace. Vybavovali se mu spreni smrti, prolínající se s epizodami z jeho života, které jako by prožíval znovu, a na pozadí toho všeho ty prudké impulzy, náhlé přívaly ledové energie a síly, které přicházely jako šok − ale pomáhaly mu. Bylo to, jako by se nadechl za mrazivého rána potom, co byl zavřený v místnosti bez vzduchu. Nebo jako když si namaže mízu z gulového listí na namožené svaly a ta ho hřeje a zároveň chladí.

Ty chvíle si vybavoval velmi přesně. Co je způsobilo? Horečka?

„Jak dlouho?“ zeptal se a přitom počítal mostaře. Třiatřicet včetně Lopena a Dabbida. Nebyl mezi nimi skoro nikdo nový. To není možné. Jestli má žebra skoro zahojená, musel být v bezvědomí aspoň tři týdny. Kolik to bylo výběhů?

„Deset dní,“ odpověděl Moraš.

„To není možný,“ namítl Kaladin. „Moje rány −“

„Proto jsme všichni tak šokovaní, že jsi při vědomí a na nohou!“ řekl Skála a smál se. „Ty musíš mít kosti jako granit. Ty bys měl mít moje jméno a ne já!“

Kaladin se opřel o zeď. Nikdo Moraše neopravil. Není možné, že by celé jednotce uniklo, že mezitím uběhly týdny. „Kde je Idolir a Treff?“ zeptal se.

„Ztratili jsme je,“ odpověděl Moraš. „Měli jsme dva výběhy, když jsi byl v bezvědomí. Žádný velký zranění, ale dva mrtvý. My… my jsme jim neuměli pomoct.“

Všichni byli skleslí, když to říkal. Jenže smrt patří neoddělitelně do života mostařů, a tak u ní dlouho nezůstali. Kaladin se však rozhodl, že musí ještě pár mužů zacvičit do ošetřování raněných.

Jak je ale možné, že je při vědomí a chodí? Měl lehčí zranění, než předpokládal? Opatrně si sáhl na bok a ohmatal zlomená žebra. Bolela už jen mírně. Byl slabý, ale jinak se cítil úplně zdráv. Možná měl víc poslouchat, když maminka mluvila o víře.

Muži se vrátili k hovoru a k oslavování jeho návratu, ale všímal si jejich pohledů. Byly uctivé a pokorné. Věděli, co řekl před velebouří. Když si na to teď vzpomněl, měl pocit, že tehdy nemohl být při smyslech. Bylo to neuvěřitelně arogantní prohlášení a ještě k tomu zavánělo věštectvím. Kdyby tohle slyšeli horlivci…

No, zpátky už to nevezme. Teď musí jít dál. Už jsi jednou balancoval nad roklí, pomyslel si. Musel jsi zkoušet ještě hlubší? 

Najednou se táborem rozlehlo zlověstné troubení. Mostaři ztichli. Po chvíli se troubení opakovalo.

„Jdeme,“ řekl Natan.

„Máme pohotovost?“ zeptal se Kaladin.

„Jo,“ odpověděl Moraš.

„Seřadit!“ vyštěkl Skála. „Na svá místa! Víte, co máte dělat! Ukažte kapitánovi Kaladinovi, že jsme to nezapomněli.“

„Kapitán Kaladin?“ pozastavil se Kaladin, když se muži seřadili.

„Jasně, gančo,“ odpověděl mu zezadu Lopen svou typickou rychlou mluvou, která se tak nápadně nehodila k jeho apatickému uvolněnému vystupování.

„Oni jmenovali velitelem jednotky Skálu, to je jasný, tak jsme ti prostě začali říkat kapitán a jemu velitel oddílu. Gaz se naštval,“ zazubil se Lopen.

Kaladin přikývl.

Ostatní mostaři byli veselí, ale jemu to tentokrát dělalo potíž.

Když se začali řadit kolem mostu, uvědomil si najednou, odkud ta jeho melancholie pramení. Jeho muži se před těmi deseti dny vrátili z bitvy tam, odkud do ní vyšli. Samozřejmě. Ale on je slabý a zraněný a provinil se proti samotnému velkoknížeti. Sadease určitě nepotěší, až se doví, že Kaladin velebouři přežil.

Mostaři jsou odsouzeni k postupné smrti − jeden po druhém. Boční úchop byl omyl. On své muže nezachránil. Jenom jim poskytl krátký odklad popravy.

U mostařů se s přežitím nepočítá…

Měl pocit, že už důvod zná. Zaťal zuby a pustil se zdi a došel k mostařům. Stáli v řadě, velitelé pododdílů kontrolovali vesty a sandále.

Skála se na něho podíval. „A co ty máš jako za lubem?“

„Jdu s váma,“ řekl Kaladin.

„A co bys řekl svým lidem, kdyby se oni právě probrali po týdnu v horečkách?“

Zarazil se. Já nejsem jako ostatní, pomyslel si, ale hned toho litoval. Nesmí si začít myslet, že je nezranitelný. Jít na výběh v tomhle stavu by byla hloupost. „Máš pravdu.“

„Můžeš mi a tuhle mulímu pomoct s vodou, gančo,“ řekl Lopen. „My už jsme tým. Nosíme ji na všechny výběhy.“

Kaladin přikývl. „Tak jo.“

Skála se na něho podíval.

„Kdybych se na to necítil, tak se od posledního stabilního mostu vrátím. Slibuju.“

Skála neochotně přikývl. Muži se rozestavili na svá místa a Kaladin začal s Lopenem a Dabbidem plnit měchy vodou.

* * *

Kaladin stál nad srázem, ruce sepjaté za zády, nohy v sandálech až na samém konci útesu. Znovu se mu rokle dívala do očí, ale on její pohled ignoroval. Soustředil se na bitvu na sousední planině.

Tentokrát to bylo jednoduché. Dorazili současně s Paršendy. Paršendi se o mostaře nezajímali, rovnou zaujali uprostřed planiny defenzivní pozici kolem kukly. Sadeasovi vojáci na ně zaútočili.

Kaladin měl zpocené čelo. Bylo horko a cítil, že ještě není v pořádku. Přesto mu ale bylo mnohem lépe, než by mu podle všeho mělo být. Jeho lékařská duše byla zmatená.

Jenže ji v tu chvíli umlčela duše vojáka. Nespustil oči z bitvy. Aletští kopiníci v kůži a v krunýřích postupovali proti paršendským útočníkům v zakřivené linii. Většina Paršendů byla vyzbrojena bojovými sekyrami nebo kladivy, ale pár jich mělo i meče nebo hole. Všichni měli tmavě červené brnění, které jim rostlo rovnou na kůži, bojovali ve dvojicích a přitom zpívali.

Byla to nejhorší bitva − boj, kde neměla ani jedna strana jasnou převahu. Často vojsko ztratilo mnohem méně mužů v bitvě, kde měl rovnou převahu nepřítel. V tom případě dostalo rozkaz k ústupu, aby se zamezilo ztrátám. Ale vyrovnané bitvy… byly brutální a krvavé. Jak bitvu sledoval − těla padala na kameny, zbraně se leskly, muži se vzájemně shazovali z planiny do rokle − vybavily se mu jeho první boje s kopím. Jeho velitel byl šokován, jak snadno se Kaladin vyrovná s pohledem na krev. Kaladinův otec by byl šokován, jak snadno ji prolévá.

Mezi bitvami v Aletkaru a na Roztříštěných planinách byl ale obrovský rozdíl. Tam se ocitl mezi nejhoršími − nebo přinejmenším mezi nejméně cvičenými − vojáky Aletkaru. Mezi vojáky, kteří nedokázali udržet linii. A i přesto mu ty bitvy připadaly smysluplné. Na rozdíl od bitev na Roztříštěných planinách.

To byl jeho špatný odhad. Změnil bitevní taktiku ještě dřív, než ji pochopil. Podruhé už stejnou chybu opakovat nebude.

Vedle Kaladina se postavil Skála a přidal se k nim Sigzil. Robustní svalnatý Roháč byl pravým opakem malého tichého Aziše. Sigzil byl velmi snědý − ale ne černý jako někteří paršové. Byl spíše samotář.

„To není dobrá bitva,“ poznamenal Skála. Stál se založenýma rukama. „Vojáci nebudou mít žádnou radost, ani když vyhrajou.“

Kaladin nepřítomně přikyvoval a poslouchal nářky, výkřiky i kletby. „Proč spolu bojujou, Skálo?“

„Pro peníze,“ odpověděl Skála. „A taky pro pomstu. To bys přece měl vědět. Paršendi zabili tvýho krále, ne?“

„No, já chápu, proč bojujeme my,“ odpověděl Kaladin. „Ale teď mě zajímají Paršendi. Proč bojujou oni?“

Skála se zazubil. „No asi je dvakrát nenadchla představa, že budou všichni viset za to, že zabili tvýho krále. No prostě jsou nevstřícný.“

Kaladin se usmál, i když při pohledu na umírající vojáky mu do smíchu nebylo. Učil se u otce příliš dlouho na to, aby byl apatický ke smrti. „Možná. Ale stejně, proč bojujou o ty živokamy? Vždyť se vybíjejí, je jich čím dál míň jenom kvůli těmhle šarvátkám.“

„Jak to víš?“ zeptal se Skála.

„Útočí méně často než dřív,“ odpověděl Kaladin. „Mluví se o tom v táboře. Taky neútočí tak blízko aletský strany jako dřív.“

Skála zamyšleně pokyvoval hlavou. „To vypadá logicky. Cha! Třeba tuhle válku za chvíli vyhrajem a půjdeme domů.“

„Nepůjdeme,“ namítl Sigzil tiše. Mluvil tak oficiálně, skoro spisovně, úplně bez akcentu. Jakým jazykem vůbec Aziši mluví? Jejich království je tak daleko, že Kaladin potkal v životě jen dva. A z toho jeden byl Sigzil. „Pochybuju. Ale můžu ti říct, proč bojují, Kaladine.“

„Jo?“

„Oni určitě mají proměňovače. Potřebují do nich kameny zrovna tak jako my. Aby si mohli udělat jídlo.“

„No, logiku by to mělo,“ poznamenal Kaladin. Stál rozkročený, ruce stále sepjaté za zády. Obvyklé vojenské postavení „pohov“ pro něj bylo stále něčím zcela přirozeným. „Je to sice jenom dohad, ale zní to logicky. Ještě mi ale leží v hlavě jedna věc. Proč nesmějí mostaři nosit štíty?“

„Protože bychom byli moc pomalí,“ řekl Skála.

„Ne,“ namítl Sigzil. „To by mohli poslat mostaře se štíty jako předvoj před mostem. To by nikoho nezpomalilo. Ano, vyžadovalo by to víc mostařů, ale zase by to zachránilo spoustu životů.“

Kaladin přikyvoval. „Sadeas nás má i tak víc, než potřebuje. Většinou vybíhá víc mostů, než upotřebí.“

„Tak proč?“ zeptal se Sigzil.

„Protože jsme snadný cíle,“ odpověděl Kaladin tiše. Pochopil. „Jsme vpředu a neozbrojení, abychom upoutali pozornost Paršendů.“

„To jistě jsme,“ přisvědčil Skála a pokrčil rameny. „Vojáci tohle dělají vždycky. Ti nejubožejší a nejmíň cvičení jdou první.“

„Já vím,“ namítl Kaladin, „ale obvykle dostanou aspoň nějakou základní ochranu. Chápeš? My nejsme jen ta první vlna, která je postradatelná. My jsme návnada. Běžíme bez štítů, aby Paršendi prostě neodolali a stříleli po nás. A vojáci potom klidně jdou za náma bez velkýho rizika, že schytají nějaký šíp. Protože Paršendi míří na mostaře.“

Skála se zamračil.

„Kdybychom měli štíty, nesvádělo by je to tolik, aby mířili zrovna na nás,“ pokračoval Kaladin. „To proto nám je nechce dát.“

„Možná,“ poznamenal Sigzil zamyšleně. „Ale připadá mi nesmyslné plýtvat takhle životy.“

„No, ono to není nesmyslný, když se nad tím zamyslíš,“ odpověděl Kaladin. „Když musíš opakovaně útočit na opevněný pozice, tak si nemůžeš dovolit ztrácet vycvičený vojáky. Je to tak? Těch má Sadeas jenom omezenej počet. Ale necvičenejch je dost. Takže každý kopí, co trefí mostaře, netrefí vojáka, do kterýho investoval čas a peníze. Proto je pro Sadease lepší mít nadbytek nechráněných mostařů než mít menší počet chráněných mostařů.“

Měl to vidět už dávno. Nechal se ukolébat tím, jak jsou mostaři v bitvě důležití − kdyby nepřemostili rokle, vojsko by se nedostalo na planiny. Každá mostní jednotka měla dostatek mužů a na každou bitvu vybíhal dvojnásobek skutečně potřebného počtu mostů.

Paršendy patrně uspokojuje pohled na každý padlý most a nejspíš musejí shodit dva nebo tři pro každé bitvě. Někdy se jim podaří i čtyři nebo pět. Dokud umírají mostaři a Paršendi nemíří na vojáky, má Sadeas dobrý důvod mostaře nechránit. Paršendi to možná už dávno prohlédli, ale těžko odolají pokušení nezvednout kopí proti bezbrannému nepříteli. Paršendi měli pověst amatérských bojovníků. Když sledoval bitvu z protější planiny − důkladně a soustředěně − viděl, že je to pravda.

Tam, kde Aleti postupovali v přímých, důsledně uspořádaných liniích − každý chránil své okolí − útočili Paršendi po dvojicích. Aleti měli lepší techniku a taktiku. Paršendi jako jednotlivci měli zase větší sílu a byli velmi zruční se sekyrami. Jenže aletské jednotky měly dobrý výcvik v moderních formacích. Ty jim poskytly organizační základnu, a když se jim podařilo bitvu protahovat, dovedla je jejich disciplína obvykle k vítězství.

Až do téhle války Paršendi v žádných velkých bitvách nebojovali, usoudil Kaladin. Měli svoje drobné šarvátky, možná mezi vesnicemi nebo klany.

Ke Kaladinovi, Skálovi a Sigzilovi se postupně připojili i ostatní mostaři. Zanedlouho tam stála většina jednotky. Někteří napodobovali Kaladinův postoj. Do konečného vítězství trvala bitva ještě hodinu. Sadeas zvítězil, ale Skála měl pravdu. Vojáci byli zasmušilí. Ztratili ten den příliš mnoho přátel.

Kaladin s ostatními vedli zpátky do tábora vyčerpanou a zdecimovanou skupinu kopiníků.

* * *

O tři hodiny později seděl Kaladin na špalku u velikého ohně čtvrté mostní. Na koleně mu seděla Syl v podobě malého průsvitného bílomodrého plamínku. Přišla za ním cestou z bojiště a radostně kolem něho kroužila, když viděla, že žije a chodí. Svou nepřítomnost ale nijak nevysvětlila.

Oheň praskal a nad ním bublal Skálův kotlík. Po polenech tančili ohniví spreni. Každých pár vteřin se někdo Skály ptal, jestli už je to hotové, nebo klepal do misky lžící. Skála mlčel a míchal. Všichni obřadně čekali, až je vyzve k jídlu. Nikdo nezačal dřív, protože věděli, jak je vysazený na to, aby jídlo bylo „dodělané“.

Z kotlíku se linula vůně noků. Mostaři se smáli. Jejich velitel přežil popravu a dnešní výběh je nestál ani jeden život. Všichni měli skvělou náladu.

S výjimkou Kaladina.

Teď tomu rozuměl. Teď chápal, jak je jejich boj marný. A proč si Sadeas nedělá hlavu s jeho návratem. Byl jednou mostař… a být mostařem je rozsudek smrti.

Kaladin doufal, že Sadeasovi dokáže, že jejich jednotka dovede být výkonná a užitečná. Doufal, že prokáže, že si zaslouží ochranu − štíty, krunýře, výcvik. Myslel si, že když se budou chovat jako vojáci, třeba se na ně jako na vojáky začnou dívat.

Ale nic z toho nezabere. Mostař, který přežije, je ve své podstatě mostař, který nesplnil svou funkci.

Muži se smáli a hřáli se kolem ohně. Věřili mu. Dokázal nemožné, přežil velebouři, zbitý, přivázaný ke zdi. Určitě udělá další zázrak, tentokrát pro ně. Byli to dobří chlapi, ale měli myšlení pěšáků. Důstojníci a plavooci si dělali hlavu s tím, co nastane v budoucnu. Mostaři byli šťastní, když dostali jídlo. To jim stačilo.

Až na Kaladina.

Ten najednou stál tváří v tvář člověku, kterého opustil. Tu noc, co stál na okraji rokle a rozhodl se, že se nezabije. Člověku s pohledem štvance, který se vzdal naděje. Chodící mrtvole.

Já je zklamu, pomyslel si.

Nemůže je nechat dál běhat s mosty a po jednom umírat. Nemůže ale ani vymyslet alternativu. A tak ho jejich smích vrhal do stále hlubší deprese.

Jeden z mostařů − Maps − vstal, zvedl ruce a ostatní utišil. Obloha byla temná, i když byla posetá hvězdami, osvětlovala ho pouze zář plamenů. Světélka na obloze poskakovala a honila se a přeletovala jako zvláštní zářivé mušky. Hvězdní spreni. Byli vzácní.

Maps byl chlapík s plochým obličejem, hustými vousy a obočím. Všichni mu říkali Maps, protože měl na hrudi mateřské znaménko ve tvaru mapy Aletkaru. Aspoň on to tak tvrdil. Kaladin v tom velkou podobnost neviděl.

Maps si odkašlal. „Dnes je zvláštní večer… a vůbec. Vrátil se nám velitel.“

Muži začali tleskat. Kaladin se snažil nedávat najevo, jak těžce mu je na duši.

„Čeká nás dobrý jídlo,“ pokračoval Maps. Podíval se na Skálu. „Čeká, nebo ne, Skálo?“

„Jo, čeká,“ broukl Skála od kotlíku.

„Jak to víš tak jistě? Mohli by nás zavolat na další výběh. Dostal bys nějakej čas navíc − tak pět nebo šest hodin…“

Skála se na něj odměřeně podíval. Muži se dali do smíchu a někteří klepali na misky lžícemi. Maps se zasmál a potom sáhl na kámen, kde předtím seděl. Sebral z něj balíček v papíru a hodil jej Skálovi.

Skála se lekl a málem balíček nechytil. Moc nechybělo, aby skončil v kotlíku.

„To je od nás všech,“ řekl Maps trochu rozpačitě, „za to, že nám každej večer vaříš. Nemysli si, že jsme si nevšimli, jak si na tom dáváš záležet. My odpočíváme a ty vaříš. A potom vždycky nandaváš všem a sobě až na konec. Tak jsme ti něco koupili, jako že ti děkujem.“ Utřel si nos do rukávu a sedl si. Několik mostařů mu uznale poklepalo na rameno za vydařenou řeč.

Skála rozbalil balíček a chvíli se na něj díval. Kaladin se k němu nakláněl a snažil se na něj dohlédnout. Skála sáhl do balíčku a cosi vytáhl a zvedl. Lesklou ocelovou břitvu. Ostří měla chráněné kouskem dřeva. Sundal jej a zkoumal, jak je ostrá. „Vy blázniví dolňáci,“ řekl tiše. „Ta je dokonalá.“

„Tady je ještě kousek leštěný oceli,“ řekl Pet. „Jako zrcátko. A holicí mejdlo a řemen na nabroušení.“

Skála měl v očích slzy. Vzal si dárky a otočil se od kotlíku. „Je to hotový,“ řekl a rozběhl se do kasáren.

Muži zůstali mlčky sedět. „Pro Bouřepána,“ ozval se nakonec mladý Dany, „myslíte, že jsme udělali dobře? Když on pořád nadává a…“

„Rozhodně jste udělali dobře,“ odpověděl Teft. „Jen musíte tomu hromotlukovi nechat trochu času, aby se z toho vzpamatoval.“

„Je mi líto, že jsme nic nedali tobě, pane,“ řekl Maps Kaladinovi. „Nevěděli jsme, že se už probereš a vůbec.“

„To je v pořádku,“ řekl Kaladin.

„Tak bude někdo nandávat to jídlo?“ pronesl Skar. „Nebo tady budeme sedět o hladu, dokud se nespálí?“

Dany vyskočil a chopil se naběračky. Muži se shlukli kolem kotlíku a postrkovali se, než na ně došla řada. Málem se poprali. Chyběl Skála, aby je okřikl a srovnal do fronty. Nezúčastnil se jenom Sigzil. Seděl tiše stranou a v očích se mu odrážel svit plamenů.

Kaladin vstal. Měl obavy − ne obavy, ale hrůzu − že by se znovu mohl stát tou troskou, kterou už jednou byl. Které přestane na čemkoli záležet, protože už před sebou neuvidí alternativu. Odešel si popovídat se Sigzilem. Jak vstával, vylekal Syl. Vyskočila a sedla si mu na rameno. Stále ještě měla podobu blikajícího plamínku a ten ho na rameně ještě víc zneklidňoval. Nic ale neřekl. Kdyby něco naznačil, kdyby věděla, že mu to vadí, dělala by to tím víc. Je to přece jen pořád větrný spren.

Sedl si vedle Sigzila. „Nemáš hlad?“

„Jenom se tolik neženu,“ odpověděl Sigzil. „Pokud můžu soudit podle předchozích večerů, tak bude ještě pořád dost, až si naplní břicha.“

Kaladin přikyvoval. „Dnes jsi udělal na planině vynikající rozbor bitvy.“

„Někdy se mi to daří.“

„Jsi vzdělaný. Je to vidět na tom, jak mluvíš a jak se chováš.“

Sigzil zaváhal. „U nás to není nic špatného, když si člověk bystří ducha.“

„Na tom není nic špatného ani u Aletů.“

„Já mám spíš zkušenost, že vy se zajímáte jenom o války a umění zabíjet.“

„A kde jsi nás viděl mimo vojsko?“

„No, moc ne,“ přiznal Sigzil.

„Takže máme vzdělance,“ broukl Kaladin zamyšleně. „V mostní jednotce.“

„Já jsem nikdy nedostudoval.“

„Já taky ne.“

Sigzil se na něho zvědavě podíval.

„Učil jsem se lékařem,“ řekl Kaladin.

Sigzil přikývl a tmavé vlasy mu poletovaly kolem ramenou. Byl jedním z mála mostařů, kteří se holili. Možná se to teď změní, když dostal Skála břitvu. „Lékař,“ broukl. „Ani mě to nepřekvapuje, když uvážím, jak ses staral o ty nemocné. Muži si mezi sebou šeptají, že jsi tajný plavook velmi vysokého postavení.“

„Cože?“ vyděsil se Kaladin. „Ale já mám oči tmavě hnědý!“

„Promiň,“ řekl Sigzil. „Neřekl jsem to přesně, ono to ve vašem jazyce ani nejde. U vás plavook znamená automaticky vůdce. Ale v jiných královstvích jsou jiné věci, které dělají z člověka… zpropadená aletština. Prostě urozeného pána. Jasnopána, jenom bez těch očí. No, oni prostě usoudili, že jsi vyrostl někde mimo Aletkar. Jako vůdce.“

Sigzil se ohlédl po ostatních. Pomalu si sedali na místa a dychtivě se pouštěli do jídla. „Protože umíš vést lidi tak přirozeně. Dokážeš je přimět k tomu, že tě sami chtějí poslouchat. A plavooka dělá plavookem právě tohle. A tak ti vymysleli minulost. Teď ti dá spoustu práce jim to vyvrátit.“ Sigzil se na něho podíval. „Za předpokladu, že je to výmysl. Já jsem byl v té rokli, když jsi tam tenkrát vzal do ruky to kopí.“

„Kopí,“ namítl Kaladin, „je zbraň temnooka, vojáka, ne plavooka. Ten má meč.“

„To není pro obyčejného mostaře skoro žádný rozdíl. Tihle jsou všichni vysoko nad námi.“

„A jakou minulost máš ty?“

Sigzil se zazubil. „Čekal jsem, kdy se zeptáš. Ostatní se zmiňovali, že ses o ně zajímal.“

„Rád bych znal lidi, které mám vést.“

„A co když jsou mezi nimi vrazi?“ namítl Sigzil tiše.

„Tak potom jsem v dobrý společnosti,“ odpověděl Kaladin. „Jestli jsi zabil plavooka, tak máš u mě panáka.“

„Plavooka ne,“ řekl Sigzil. „A není mrtvý.“

„Tak potom nejsi vrah,“ namítl Kaladin.

„Ale zkusil jsem to.“ Najednou měl v očích nepřítomný pohled. „Byl jsem si jistý, že se to povedlo. Nebylo to zrovna nejmoudřejší rozhodnutí, co jsem kdy udělal. Můj pán…“ Odmlčel se.

„To byl ten, co jsi ho chtěl zabít?“

„Ne.“

Kaladin čekal, ale dalších podrobností už se nedočkal. Učenec, pomyslel si. Nebo aspoň sečtělý člověk. To musí jít nějak využít.

Najdi cestu z téhle smrtelné pasti, Kaladine. Využij všechno, co můžeš. Musí existovat nějaký způsob.

„S těmi mostaři máš pravdu,“ řekl Sigzil. „Opravdu nás posílají na smrt. To je jediné rozumné vysvětlení. Na světě existuje jedno takové místo. Marabetie. Slyšel jsi o ní?“

„Ne,“ odpověděl.

„Leží u moře na severu. V Selajsku. Její obyvatelé jsou proslulí zálibou v debatování. Na každé křižovatce ve městě jsou sloupky, na které se může kdokoliv postavit a vyhlásit veřejně svůj názor. V Marabetii prý všichni nosí po kapsách zralé ovoce pro případ, že by náhodou šli kolem někoho, s kým nesouhlasí.“

Kaladin se zamračil. Nikdy Sigzila neslyšel tolik mluvit, když byli mostaři pohromadě.

„To, co jsi říkal předtím na planině,“ pokračoval Sigzil s očima upřenýma před sebe, „mi to připomnělo. Víš, oni mají takový svérázný způsob zacházení s odsouzenci. Pověsí je na útes nad vodu, když je příliv, a pořežou je na tvářích. V moři tam žije zvláštní druh velekorýšů. Mají šťavnaté maso a samozřejmě mají živokamy. Zdaleka ne tak velké jako tady roklebloudi, ale i tak hezké. A z těch zločinců jim dělají návnadu. Můžou samozřejmě místo toho požádat o normální popravu, ale zase když tam visí týden a přežijou, pustí je na svobodu.“

„A to se stává často?“ zeptal se Kaladin.

Sigzil zakroutil hlavou. „Nikdy. Ale ti odsouzenci to přesto většinou chtějí zkusit. Marabetijci proto říkají o lidech, kteří nejsou ochotní vidět pravdu, že mají modro-rudé oči. Rudé od té krve, co jim teče po tvářích, a modré od vody. Ti odsouzenci prý totiž nic jiného nevidí. Většinou na ně velekorýši zaútočí během jednoho dne. A oni to přesto chtějí zkusit. Prostě mají rádi planou naději.“

Modro-rudé oči, pomyslel si Kaladin a představil si ten morbidní obraz.

„Ty děláš dobrou věc,“ řekl Sigzil a vzal si misku. „Nejdřív jsem tě neměl rád za to, že těm lidem lžeš. Ale pak mi to došlo. I z plané naděje jsou šťastní. To je, jako kdybys dával léky umírajícímu člověku, aby netrpěl. Oni se aspoň ty poslední dny můžou smát. Jsi opravdu lékař, Kaladine Bouří požehnaný.“

Kaladin chtěl namítat, že to není falešná naděje, ale nedokázal to. Neměl dost kuráže. Ne teď, když pochopil.

Po chvíli se vynořil z kasáren Skála. „Už si zase připadám jako aliltiki!“ pronesl a zvedl břitvu. „Kamarádi, vy ani nevíte, co jste pro mě udělali! Jednou vás všechny vezmu na Štíty a předvedu vám, jak vypadá královská pohostinnost.“

Neoholil si však vousy úplně. Nechal si dlouhé rezavo-zlaté kotlety po stranách tváří až k bradě. Špičku brady a okolí rtů si však pečlivě vyholil. Na vysokém muži s oválnou tváří to vypadalo velmi osobitě. „Ha!“ vykřikl, když došel k ohni. Popadl nejbližší mostaře, kteří tam stáli, a objal je, až málem Bisig vylil guláš. „Já vás za to všechny vezmu do rodiny. Pro obyvatele Štítů je humakaaban jejich pýcha. Zase se cítím jako opravdovej chlap! Tak. Tahle břitva není jenom moje, ale je nás všech. Kdokoliv se chce oholit, ať to udělá. Pro mě bude ctí se o ni s vámi rozdělit!“

Muži se smáli a někteří ho vzali za slovo. Kaladin ne. Tomu na tom v tu chvíli nezáleželo. Vzal si misku zeleninového guláše, kterou mu přinesl Dany, ale nejedl. Sigzil už si k němu nesedl. Vytrousil se na druhou stranu tábora.

Modro-rudé oči, pomyslel si Kaladin. Nevím, jestli se tohle na nás hodí. Aby měl modro-rudé oči, musel by přece věřit, že zbývá ještě aspoň nepatrná naděje, že mostaři přežijí. Ten večer mu dělalo velké potíže přesvědčit sama sebe, že to tak je.

Nikdy nebyl optimista. Viděl svět skutečný. Takový, jaký je. Nebo se o to aspoň snažil. Problém však byl, že pravda, kterou viděl, byla krutá.

Pro Bouřepána, pomyslel si pod drtivou tíhou zoufalství, když se díval do své misky. Vracím se zpátky tam, kde už jsem jednou byl. Ztrácím pevnou půdu pod nohama a kontrolu nad sebou samým.

Neunese na svých bedrech naděje všech mostařů.

Nemá tolik síly.

41

O ALDSOVI A MILPOVI

O PĚT A PŮL ROKU DŘÍVE

Kaladin se protlačil kolem křičící Laral a doklopýtal do ordinace. I po těch letech, co otci pomáhal, ho vyděsilo množství krve na podlaze. Jako kdyby na ni někdo vylil kbelík červené barvy.

Ve vzduchu byl cítit pach spáleného masa. Lirin horečně pracoval na Jasnopánu Rillirovi, Rošonovu synovi. Z břicha mu vyčnívala velká špičatá kost a pravou nohu měl rozdrcenou. Visela jen na několika šlachách a vyčnívaly z ní úlomky kostí, jako vyčnívají špičky rákosu z hladiny rybníka. Jasnopán Rošon ležel na stole a sténal. Oči měl zavřené a držel si nohu probodnutou podobnou špičatou kostí. Z improvizovaného obvazu mu prosakovala krev a kapala na podlahu, kde se mísila s krví jeho syna.

Kaladin zůstal stát ve dveřích s otevřenou pusou. Laral stále křičela. Držela se rámu dveří a bránila se strážím, které se ji snažily odvést. „Udělejte něco! Snažte se! On nesmí! On byl u toho, pusťte mě tam!“ Přerývané věty končily zkomoleným řevem. Strážím se nakonec podařilo ji odvést.

„Kaladine!“ volal otec. „Kaladine, potřebuju tě!“

Kaladin vešel šokován do místnosti, otřel si ruce a vyndal ze skříňky obvazy. Přitom šlapal v krvi. Všiml si pohledu v Rillirově tváři. Na pravé straně měl sedřenou většinu kůže. Chybělo mu oční víčko a oční bělmo měl rozseknuté a splasklé, jako když se z hroznu vytlačí šťáva.

Kaladin pospíchal s obvazy k otci. Po chvilce se ve dveřích objevila maminka a za ní Tien. Zvedla ruku k ústům a hned Tiena odvedla pryč. Klopýtal vyděšeně za ní. Po chvilce se vrátila bez něho.

„Kaladine, vodu!“ volal Lirin. „Hesino, přines další! Rychle!“

Maminka se rozběhla na pomoc, i když už většinou v ordinaci nepomáhala. Třesoucíma se rukama popadla jeden z kbelíků a utíkala ven. Kaladin vzal druhý, ten byl plný, a odnesl ho otci. Ten zrovna uvolňoval vyčnívající kost z Rillirova břicha. Rillirovi se chvělo zbylé oko a třásla se mu celá hlava.

„Co to je?“ zeptal se Kaladin, když tiskl obvaz na ránu potom, co otec tu cizí věc hodil stranou.

„Zub bělohřbetky,“ odpověděl otec. „Vodu.“

Kaladin vzal houbu, nasákl ji vodou z kbelíku a ždímal ji Rillirovi nad ránou. To omylo krev, takže Lirin lépe viděl rozsah poškození. Prosahával ránu prsty a Kaladin zatím připravoval jehlu a nit. Na noze už byl přiložen tlakový obraz. Později přijde na řadu amputace.

Lirin váhal, prsty hluboko v zející ráně v Rillirově břiše. Kaladin ránu znovu omyl. Podíval se ustaraně na otce.

Lirin vyndal prsty z rány a odešel k Jasnopánu Rošonovi. „Obvazy, Kaladine,“ řekl stroze.

Kaladin pospíchal k němu a ještě se přes rameno ohlédl po Rillirovi. Kdysi pohledný mladý plavook se znovu třásl a trhal sebou v křečích. „Tati…“

„Obvazy!“ opakoval Lirin.

„Co to děláš, lékaři?“ křičel Rošon. „Co je s mým synem?“ Na stole se kolem něho hemžili spreni bolesti.

„Váš syn je mrtvý,“ odpověděl Lirin a vytrhl Rošonovi z nohy druhý zub bělohřbetky. Rošon bolestně zařval − Kaladin si nebyl jistý, jestli to bylo víc z fyzické bolesti nebo ztráty syna. Přitiskl mu na ránu obvaz. Rošon zaťal zuby. Lirin si namočil ruce ve vodě, a rychle je otřel kružníkovou mízou, aby od nich odehnal hnilobné spreny.

„Můj syn není mrtvý,“ křičel Rošon. „Vidím ho. Hýbe se! Starej se o něj, felčare.“

„Kaladine,“ nařídil Lirin, „přines spací vodu.“

Kaladin strnul. „Spací vodu? Ta je tak drahá, že −“

„Udělej to, Kaladine!“ naléhal Lirin a připravil si jehlu.

Kaladin vyběhl do zadní části místnosti a nohama čvachtal v krvi. Otevřel poslední skříňku a vyndal z ní malou lahvičku čisté tekutiny.

„Co to děláš?“ křičel Rošon a pokoušel se posadit. „Starej se o mýho syna! Pro Všemohoucího, starej se o něj!“

Kaladin se váhavě otočil, zastavil se a nakapal spací vodu na obvaz. Rillirovy křeče zesílily.

„Řídím se při práci třemi zásadami, Rošone,“ odpověděl Lirin a držel Rošona silou na stole. „Stejnými, jako používají všichni lékaři, když mají určit pořadí pacientů. Když jsou rány stejně nebezpečné, první jde nejmladší.“

„Tak se postarej o syna!“

„Když rány nejsou stejně nebezpečné,“ pokračoval Lirin, „tak jde první ten s horším zraněním.“

„Jak jsem řekl!“

„A třetí pravidlo má před tím prvním a druhým přednost, Rošone,“ řekl Lirin a naklonil se nad stůl. „Lékař musí vědět, kdy už není v jeho silách pomoct. Je mi to líto, Rošone. Zachránil bych ho, kdyby to šlo, věřte mi. Ale nejde to.“

„Ne!“ Rošon začal znovu křičet a vzpouzet se.

„Kaladine! Rychle!“ řekl Lirin. Kaladin přiběhl a přitiskl obvaz napuštěný spací vodou Rošonovi na ústa a bradu, aby se nadýchal výparů. Sám zadržel dech, jak ho to otec učil.

Rošon křičel a vzpouzel se, ale Kaladin s Lirinem ho udrželi. Byl zesláblý ztrátou krve. Postupně utichl, začal mumlat a dělat grimasy. Lirin se vrátil k ráně na noze a Kaladin šel vyhodit obvaz se spací vodou.

„Ne. Dej to Rillirovi.“ Otec nezvedl hlavu od práce. „To už je jediné, co pro něj můžeme udělat.“

Kaladin přikývl a dal obvaz nasáklý spací vodou Rillirovi k ústům. Zklidnilo se mu dýchání, ale nebyl už natolik při vědomí, aby to vnímal. Potom Kaladin hodil obvaz se spací vodou do sudu s ohněm. Oheň účinky spací vody neutralizoval. Bílý nasáklý obvaz se v plamenech zkroutil a zhnědl, a když po okrajích vzplanul, vycházela z něj pára.

Kaladin se vrátil s houbou a omyl Rošonovi ránu. Lirin ji mezitím prohmatával. Objevil v ní ještě pár úlomků zubu. Broukl si cosi jen tak pro sebe a vytáhl kleště a ostrý nůž.

„Prokletí na ně na všechny,“ řekl, když vytáhl první úlomek. Rillir se mezitím zklidnil. „Ono nestačí, že každýho druhýho posílají do války! To si musí dobrovolně koledovat o smrt ještě i tady, v klidným malým městě! Rošon neměl u všech bouří tu bělohřbetku pokoušet.“

„On ji pokoušel?“

„Byl to lov,“ ušklíbl se Lirin. „S Wistiowem jsme si z takovýchhle plavooků dělali legraci. Když nemůžeš zabíjet lidi, tak jdeš zabíjet zvířata. No, máš, co jsi chtěl, Rošone.“

„Tati,“ namítl Kaladin tiše, „on tě nebude mít rád, až se probudí.“ Jasnopán cosi tiše pobrukoval. Ležel na zádech a oči měl zavřené.

Lirin neodpověděl. Vyndal další kousek zubu a Kaladin ránu vyčistil. Otec přiložil prsty na okraj velké díry a zkoumal ji.

Byl v ní ještě jeden kousek zubu. Vyčníval ze svalu uvnitř. Těsně vedle něho vedla stehenní tepna, největší tepna v noze. Lirin se k ní přiblížil nožem a opatrně uvolnil kousek zubu. Potom se na chvilku zastavil se špičkou nože kousek od tepny.

Kdyby se porušila… přemýšlel Kaladin. Rošon by byl během několika minut mrtvý. V tomto okamžiku žije jen díky tomu, že tříska ze zubu tepnu minula.

Lirinovi se chvěla ruka, přestože ji měl vždycky pevnou. Podíval se na Kaladina. Vyndal nůž, aniž by se tepny dotkl, sáhl do rány a vytáhl kleštěmi zub. Odhodil ho stranou a vzal do ruky jehlu a nit.

Rillir za nimi přestal dýchat.

* * *

Ten večer seděl Kaladin na zápraží jejich domu s rukama v klíně.

Rošon se vrátil do svého sídla a pečovalo o něj služebnictvo. Tělo jeho syna se chladilo dole v kryptě a posel šel požádat o proměňovače.

Na obzoru zapadalo rudé slunce. Rudé jako krev. Kamkoliv se Kaladin podíval, všechno mu připadalo rudé.

Dveře do ordinace se zavřely a otec − vypadal stejně unaveně, jako se Kaladin cítil − vyšel ven. S povzdechem si sedl vedle Kaladina a podíval se na slunce. Připadalo mu také krvavé?

Mlčeli. Slunce jim před očima klesalo za obzor. Proč je nejbarevnější zrovna v okamžiku, kdy mizí před nástupem noci? Lituje, že musí odejít za obzor? Nebo se ještě před odchodem naposledy předvádí?

Proč je nejbarevnější část lidského těla − jasně červená krev − ukrytá pod kůží, aby nikdy nebyla vidět, dokud se nestane něco zlého?

Ne, pomyslel si Kaladin. Krev není nejbarevnější část těla. Barevné jsou ještě oči. Krev a oči. Obojí je dědictví, které si s sebou neseme. Výraz naší urozenosti.

„Dnes jsem viděl dovnitř člověka,“ řekl Kaladin nakonec.

„Nebylo to poprvé,“ odpověděl Lirin. „A určitě ne naposledy. Jsem na tebe hrdý. Čekal jsem, že tě tu najdu uplakaného. Jako vždycky, když ztratíme pacienta. Učíš se.“

„Když jsem říkal, že jsem viděl do člověka, tak jsem tím nemyslel rány.“

Lirin chvíli mlčel. „Rozumím.“

„Kdybych tam nebyl, tak bys ho nechal umřít, viď?“

Ticho.

„Proč jsi ho teda nenechal?“ naléhal Kaladin. „Vyřešilo by to spoustu věcí.“

„To bych ho nenechal umřít. To bych ho zabil.“

„Mohl jsi ho nechat vykrvácet a potom říct, že jsi ho nedokázal zachránit. Nikdo by o tom nepochyboval. Mohl jsi to udělat.“

„Ne,“ řekl Lirin, když slunce zapadlo. „Ne, nemohl.“

„Ale proč?“

„Protože já lidi nezabíjím, Kaladine.“

Kaladin se zamračil.

Lirin měl v očích nepřítomný výraz. „Někdo musí začít u sebe. Někdo musí vystoupit dopředu a říct a udělat, co je správný, protože je to správný. Když nikdo nezačne, tak lidi nemají koho následovat. Plavooci dělají všechno pro to, aby se zabili a aby zabili nás. Zatím nikdo nepřivedl Aldse a Milpa. Rošon je tam nechal.“

Alds a Milp byli dva lidé z města. Byli na lovu. A s výpravou, která přinesla zraněného Rošona a jeho syna, se nevrátili. Rošon měl starost o Rillira, a tak nechal ostatní, kteří byli také zraněni, na místě, aby se sám mohl vrátit co nejrychleji.

„Plavooci si neváží života,“ řekl Lirin. „Tak si ho musím vážit já. To je další důvod, proč bych nenechal Rošona umřít, i kdybys tam nebyl. Ale pohled na tebe mi dodával sílu.“

„Byl bych radši, kdyby to tak nebylo,“ namítl Kaladin.

„Takhle nesmíš mluvit.“

„Proč?“

„Proto, Kaladine. My musíme být lepší než oni.“ Vzdychl a vstal. „Měl bys jít spát. Možná tě budu potřebovat, až se vrátí ostatní s Aldsem a Milpem.“

Nebylo to pravděpodobné. Oba dva byli tou dobou už nejspíš mrtví. Měli prý ošklivé rány. Navíc tam bělohřbetky stále jsou.

Lirin vešel dovnitř, ale nenaléhal, aby šel Kaladin za ním.

Nechal bych ho já zemřít? přemítal Kaladin. Nezachvěl by se mi ten nůž v ruce, aby mu urychlil cestu? Rošon byl od svého příjezdu ztělesněná zkáza, ale ospravedlňuje to zabití?

Ne. Proříznout mu tepnu je neobhajitelné. Ale byl Kaladin povinen otci pomáhat? Nepomoci přece není totéž co zabít. Není.

Kaladin o tom přemýšlel ze všech možných stran a uvažoval o otcových slovech. A došel k závěru, který ho šokoval. Když má být k sobě upřímný, on by byl nechal Rošona na tom stole zemřít. Bylo by to přínosem pro Kaladinovu rodinu. Bylo by to přínosem pro celé město.

Otec se jednou smál Kaladinovu odhodlání odejít do války. Když se teď Kaladin rozhodl stát se lékařem, touhy a představy, které měl v předchozích letech, mu připadaly dětinské. Lirin ho pokládal za neschopného zabít. Ty ani nezašlápneš baheníka bez pocitu viny, Kaladine, říkával. Vrazit kopí do člověka není zdaleka tak snadné, jak si myslíš.

Jenže se mýlil. Bylo to šokující a děsivé zjištění. Tohle už nebylo naivní okouzlení nebo zasnění nad slávou bitvy. Tohle byla skutečnost.

V tu chvíli Kaladin věděl, že by dokázal zabít, kdyby to bylo nutné. Některé lidi je prostě potřeba odstranit. Jako podebraný prst nebo nohu, kterou už nejde zachránit.

42

ŽEBRÁCI A BARMANKY

„Jako velebouře, které také chodí pravidelně, a přesto vždycky nečekaně.“

Dvakrát se tu vyskytuje slovo Spoušť v souvislosti s jejich objevením. Viz str. 57, 59 a 64 Povídek kolem krbu.

„Dospěla jsem k rozhodnutí,“ prohlásila Šalán.

Jasna zvedla hlavu od práce. Ve zcela mimořádném okamžiku respektu odložila knihy, otočila se zády k Oponě a podívala se na Šalán. „Výborně.“

„To, co jste udělala, bylo ve striktním slova smyslu legální a správné,“ řekla Šalán. „Ale bylo to nemorální a zcela neetické.“

„Takže morální a legální není totéž?“

„Většina filozofů se shoduje na tom, že je.“

„A co si myslíte vy?“

Šalán zaváhala. „Ano. Můžete být morální a přitom neznat zákon, ale můžete taky být nemorální a přitom zákon neporušit.“

„Vy jste ale taky řekla, že to, co jsem udělala, bylo ‚správné‘, ale ne ‚morální‘. Rozdíl mezi tím je dost těžké postihnout.“

„Správný je prostě čin,“ řekla Šalán, „bez ohledu na jeho záměr. Zabít čtyři muže v sebeobraně je správné.“

„A není to morální?“

„Aby to bylo morální, v tom už hraje větší roli kontext. Vyhledat a vylákat lidi za účelem zabití je nemorální, Jasno, bez ohledu na výsledek.“

Jasna poklepala nehtem na desku stolu. Měla rukavici a pod ní byly vidět drahokamy rozbitého proměňovače. Od té události uplynuly už dva týdny. Jistě si už všimla, že fabriál nefunguje. Třeba se obává, že kdyby vyšlo najevo, že je poškozený, mohla by ztratit politickou moc. Nebo že by věděla, že je vyměněný? Nebo je možné, i když je to divné, že Jasna od té doby proměňovač ještě nepoužila? Šalán potřebuje v dohledné době odejít. Jenže kdyby odešla dřív, než Jasna na tu záměnu přijde, riskuje, že na to Jasna přijde ve chvíli, kdy ona zmizí, a tím na ni okamžitě padne podezření. Ta nejistota ji přiváděla k zoufalství.

Nakonec Jasna přikývla a vrátila se k práci.

„Vy k tomu nemáte co říct?“ zeptala se Šalán. „Právě jsem vás obvinila z vraždy.“

„Ne,“ odpověděla Jasna. „Vražda je právní termín. Vy jste řekla, že jsem neeticky zabila čtyři muže.“

„Takže z toho vyvozuji, že si myslíte, že nemám pravdu.“

„Nemáte,“ řekla Jasna. „Ale akceptuji, že jste o tom, co říkáte, přesvědčená a že jste o tom přemýšlela. Dívala jsem se na vaše poznámky a věřím, že těm různým filozofiím rozumíte. V některých případech jste je interpretovala velmi zasvěceně. Takže ta lekce docílila kýženého výsledku.“

„Takže to je všechno?“

„Jistěže není,“ odpověděla Jasna. „Filozofii ještě budeme studovat. Prozatím mi stačí, že jste si pro další studium vytvořila pevný základ.“

„Jenže jsem dospěla k závěru, že se mýlíte. Pořád si ještě myslím, že někde existuje absolutní pravda.“

„Ano,“ řekla Jasna. „A k tomuto závěru jste se dostala po dvou týdnech tvrdé práce.“ Zvedla hlavu a podívala se Šalán do očí. „Nebylo to snadné, že ne?“

„Ne.“

„A pořád vám to vrtá v hlavě, viďte?“

„Ano.“

„To stačí.“ Jasna přimhouřila oči a na rtech se jí objevil povzbudivý úsměv. „Pokud vám to pomůže poprat se se svými city, slečno, tak vězte, že já jsem to dělala s dobrým úmyslem. Někdy si myslím, jestli bych neměla víc používat proměňovač.“ Vrátila se ke čtení. „Do večera máte volno.“

Šalán několikrát překvapeně mrkla. „Cože?“

„No, volno,“ odpověděla Jasna. „Můžete jít. Můžete dělat, co chcete. Můžete malovat žebráky nebo barmanky nebo co vás napadne. Tak už jděte.“

„Ano, Jasnosti. Děkuju.“

Jasna lhostejně mávla rukou. Šalán popadla desky a pospíchala z čítárny. Neměla volno od toho dne, co vyrazila na vlastní pěst malovat do zahrady. Dostala za to jemně vyhubováno. Jasna jí dala domácí vězení v jejím pokoji a nedovolila jí jít ven kreslit. Šalán netrpělivě čekala, až paršové spustí výtah dolů do přízemí Opony, a rozběhla se po velké chodbě připomínající jeskyni. Po chvíli se dostala k pokojům pro hosty. Kývla na sluhy, kteří u nich stáli. Plnili funkci stráží a zároveň domovníků. Sledovali, kdo vchází a vychází.

Masivním mosazným klíčem odemkla Jasnino apartmá, vklouzla dovnitř a zase za sebou zamkla. Malý pokojík s koberečkem a dvěma židlemi u ohně byl osvětlen topazy. Na stolku bylo ještě nedopité oranžové víno z Jasnina včerejšího pozdního studia a talíř s drobky z chleba.

Šalán pospíchala do svého pokoje, zavřela dveře a vyndala si z tajné kapsy v rukávu proměňovač. Tvář jí zalilo červené a bílé světlo drahých kamenů. Byly dost velké − a tudíž i dost jasné − takže se nedokázala podívat do jejich světla přímo. Každý z kamenů by měl hodnotu deseti nebo dvaceti bromů. Před poslední velebouří je musela ukrýt venku a nechat nabít. To samo pro ni bylo dobrodružství. Zhluboka se nadechla, klekla si a zpod postele vylovila malou dřevěnou tyčku. Už týden se snaží a ještě se jí nepodařilo proměňovač uvést do chodu. Nedostala z něj vůbec nic. Zkoušela klepat na kameny, otáčet jimi, třást rukou a ohýbat ji přesně tak, jak to dělá Jasna. Studovala obraz po obraze, co nakreslila, když Jasna s proměňovačem pracovala. Zkoušela mluvit, soustředit se, dokonce i prosit.

Našla však knihu, ve které možná objeví zajímavé tipy. Psalo se tam, že broukání zvyšuje efekt proměňování. Byla to jen letmá zmínka, ale byla to jediná informace, kterou našla. Sedla si na postel, zavřela oči, soustředila se, pevně držela tyčku a představovala si, jak se mění v krystal. Potom si začala broukat.

Nestalo se nic. Stále si však broukala, zkoušela různé melodie a soustředila se, jak nejvíc to šlo. Snažila se celou hodinu, ale déle už nedokázala udržet pozornost. Začala ji nahlodávat obava. Jasna byla jedna z nejbystřejších a nejvzdělanějších badatelek na světě. Nechala proměňovač na místě, odkud bylo velmi snadné ho vzít. Že by Šalán nastrčila podvrh?

Měla pocit, že už to neunese. Proč by na ni Jasna nemohla nalíčit past? Když se jí nepodařilo proměňovač uvést do provozu, tato alternativa se sama nabízela.

Přestala si broukat a otevřela oči. Dřevěná tyčka byla stále stejná. Tak nic, pomyslela si a s povzdechem ji odložila. Tolik se na to spoléhala!

Ležela na posteli, odpočívala, dívala se na hnědý kamenný strop vyhloubený − stejně jako celá Konkláve − do skály. Kámen tu byl hrubý a připomínal skutečně strop jeskyně. Byl svým způsobem krásný. Nikdy si nevšimla, jak se barvy a obrysy skály mění jako zčeřená hladina rybníka.

Vzala desky, vyndala z nich list papíru a začala kreslit kámen. Jenom jeden obraz pro uklidnění a potom bude zase zkoumat proměňovač. Možná by ho mohla vyzkoušet na druhé ruce.

Nedokázala na obraze zachytit barvy jednotlivých vrstev. Uhlem to nebylo možné, ale vystihla ten úžasný způsob, jímž se jednotlivé vrstvy vzájemně prolínaly. Jako umělecké dílo. Byl to záměr nějakého mistra kameníka, nebo hříčka přírody? Usmála se, když si představila přepracovaného starého kameníka, jak objeví krásné vrstvy kamene a rozhodne se vytvořit na nich vlnovitý obrazec − jen tak, aby to bylo krásné.

„Co jsi?“

Šalán vyjekla a nadskočila a desky jí sklouzly z klína. Kdosi ta slova zřetelně šeptal.

„Kdo je tam?“ zeptala se.

Ticho.

„Tak kdo je tam!“ opakovala hlasitěji a srdce jí bušilo závratnou rychlostí.

Cosi se ozvalo za dveřmi. Bylo to z obývacího pokoje. Šalán nadskočila a schovala ruku s proměňovačem pod polštář. Dveře se se skřípěním otevřely a objevila se v nich seschlá služebná, tmavooká, oblečená v černo-bílém stejnokroji.

„Pro pána!“ vykřikla. „Já jsem neměla tušení, že tu jste, Jasnosti.“ Udělala hlubokou poklonu.

Pokojská. Uklízela tady jako každý den. A Šalán byla tak zamyšlená, že vůbec nepostřehla, že přišla. „Proč jste se mně na to ptala?“

„Ptala − Vás, Jasnosti?“

„No…“ Ne. Ten hlas šeptal a vycházel zcela určitě z Šalánina pokoje. To nemohla být pokojská.

Zachvěla se a rozhlédla se kolem sebe. To je ale hloupost. Je to malý pokoj, snadno ho přehlédne z jednoho kouta k druhému. Nejsou tam žádní ukrytí Pustonoši, ani v koutech, ani pod postelí.

Co to ale potom slyšela? Hluk, jak ta služebná uklízí. Určitě. To jenom její neklidná mysl v něm hned viděla slova.

Snažila se uvolnit. Podívala se za služku do obývacího pokoje. Služka mezitím uklidila skleničku se zbytkem vína a smetla drobky. O dveře stál opřený smeták.

Dveře do Jasnina pokoje byly dokořán. „Byla jste v pokoji Jasnosti Jasny?“ zeptala se Šalán.

„Ano, Jasnosti,“ odpověděla pokojská. „Otřela jsem pracovní stůl a ustlala −“

„Jasnost nemá ráda, když jí chodí do pokoje cizí lidi. Pokojské tam nemají chodit uklízet.“ Král slíbil, že pro Jasnino apartmá pokojské zvlášť vybere a skutečně se tu nikdy nic neztratilo, Jasna však přesto trvala na tom, že do její ložnice nikdo nesmí.

Služebná zbledla. „Moc se omlouvám, Jasnosti. Já jsem to neslyšela. Mně bylo řečeno −“

„No dobře, nebudeme z toho dělat problém,“ poznamenala Šalán. „Půjdete za ní a řeknete jí, co jste provedla. Ona si vždycky všimne, když jí někdo pohne s věcmi. Tak bude nejlepší, když za ní zajdete a vysvětlíte to.“

„A-ano, Jasnosti.“ Pokojská se znovu uklonila.

„No,“ dodala Šalán, protože v tu chvíli dostala nápad, „nejlepší bude, když půjdete hned. Odkládat to nemá smysl.“

Starší služebná vzdychla. „Ano, jistě, Jasnosti.“ Odešla z pokoje. O pár vteřin později se dveře do Jasnina apartmá zavřely a zamkly.

Šalán nadskočila, strhla si z ruky proměňovač a strčila ho zpátky do tajné kapsy. Vyběhla ze své ložnice. Srdce jí tlouklo, na podivný hlas zapomněla a okamžitě se chopila příležitosti podívat se do Jasnina pokoje. Nebylo pravděpodobné, že by objevila něco užitečného, pokud jde o proměňovač, ale nabízela se jí příležitost, když už tam pokojská hýbala s věcmi.

Žádnou velkou vinu si nepřipouštěla. U Jasny už jednou kradla. Nahlédnout do jejího pokoje proti tomu nic není.

Pokoj byl větší než Šalánin, ale přesto působil stísněně, protože neměl okna. Polovinu pokoje zabírala obrovská postel se čtyřmi sloupky. U protější stěny stál toaletní stolek a vedle něho prádelník, z něhož Jasna vzala proměňovač. Kromě toho byl v místnosti ještě pracovní stůl a vysoký stoh knih po levé straně.

Šalán nikdy neměla příležitost podívat se na Jasniny zápisky. Třeba si napsala i něco o proměňovači. Sedla si ke stolu a spěšně otevřela horní zásuvku a nahlédla mezi pera, uhly a papíry. Všechno bylo vzorně urovnané, papíry byly čisté, nepopsané. Ve spodní zásuvce vpravo byl inkoust a prázdné notesy a ve spodní zásuvce vlevo byla sbírka popsaných notesů. Většinu jich však mívala Jasna u sebe v čítárně. Zbylo tu jen něco. Se srdcem až v hrdle vzala Šalán tři tenké svazky a položila je před sebe.

Na prvním stálo Poznámky o Urithiru. Byl jich plný sešit. Byly to hlavně citáty a výpisky z různých knih, které Jasna našla. Všechny se týkaly toho místa, toho Urithiru, o němž se Jasna už dříve zmiňovala před Kabsalem.

Šalán odložila notes a podívala se na další v dobré víře, že v něm najde něco o proměňovači. Začala jím listovat a namátkou si v něm četla.

„‚Ti, kteří patří ohni a popelu, kteří zabíjejí jako stádo, nemilosrdní před Heraldy…‘ Zaznamenáno v Masly, str. 337. Potvrzuje Coldwin a Hasava.

‚Berou světlo. Všude, kde se objeví. Kůže, která je spálená.‘ Cormšen, str. 104.

Innia ve svých sbírkách pohádek pro děti popisuje Pustonoše: ‚Jako velebouře, které také chodí pravidelně, a přesto vždycky nečekaně.‘ Dvakrát se tu vyskytuje slovo Spoušť v souvislosti s jejich objevením. Viz str. 57, 59 a 64 Povídek kolem krbu.

‚Měnili se i v průběhu bitvy. Jako stíny, které mění tvar nad tančícími plameny. Nikdy je nepodceňujte jen na základě toho, co vidíte na první pohled.‘ Údajně citát z Talatina, Rytíře Paprsku řádu Skálověrných. Zdroj − Govlow, Vtělený − je všeobecně pokládán za spolehlivý. Toto je však z kopie fragmentu Básně Sedmého rána, která se nedochovala.“ 

A v tomto duchu poznámky pokračovaly dál. Celé dlouhé stránky. Jasna ji učila dělat si výpisky. Jakmile zaplní notes, musí se ke každé poznámce vrátit a zhodnotit její spolehlivost a přínosnost a zařadit ji a opsat podle zařazení do dalšího, specializovaného notesu.

Šalán se zamračila a začala listovat posledním notesem. Ten byl zaměřený na Natanatan, Nedobyté hory a Roztříštěné planiny. Byl plný záznamů o tom, co objevili lovci, průzkumníci a obchodníci, když hledali, jak se dostat po řece do Natanatanu. Největší z pěti notesů se týkal Pustonošů.

Zase Pustonoši. Mluvilo se o nich hlavně na venkově a šeptem v historkách o přízracích z temnot. O skřehotech, bouřném šelestu, nebo o obávaných nočních sprenech. Šalán učily její přísné vychovatelky, že to jsou všechno pověry a výmysly šířené Ztracenými Paprsky, aby zdůvodnili svou nadvládu nad lidstvem.

Horlivci učili něco jiného. Mluvili o tom, jak Ztracené Paprsky, kterým se dříve říkalo Rytíři Paprsku, bojovali proti Pustonošům ve válce o Rošár. Podle jejich učení Rytíři Paprsku od lidí odešli až potom, co porazili Pustonoše a co odešli Heraldi.

Obě teorie se shodovaly v tom, že Pustonoši jsou pryč. Nezáleží tedy na tom, jestli je to výmysl nebo dávný poražený nepřítel − výsledek je stejný. Šalán se nijak nedivila, že někteří lidé − dokonce i badatelé − věřili, že Pustonoši stále existují a pronásledují lidstvo. Ale kacířka a skeptička Jasna? Která popírá i existenci Všemohoucího? Je opravdu možné, že by byla tak zvrácená, že by popřela existenci Boha, ale připustila existenci jeho mytologických nepřátel?

Ozvalo se zaklepání na dveře. Šalán nadskočila a dala si ruku na prsa. Rychle vrátila na místo notesy přesně tak, jak je ze zásuvek vzala. Jasna by neklepala, ty blázne, řekla si a šla odemknout. Za dveřmi stál Kabsal. Pohledný světlooký horlivec držel v ruce košík. „Doneslo se mi, že dnes máte volno.“ Šibalsky zatřásl košíkem. „Nedala byste si trochu marmelády?“

Šalán se uklidnila a podívala se zpátky do Jasniny otevřené ložnice. Nestihla ji prozkoumat tak, jak měla v plánu. Otočila se ke Kabsalovi, že mu odmítne, ale neodolala vyzývavému pohledu v jeho očích. Usmíval se a tvářil se tak dobrácky a uvolněně.

Kdyby šla s Kabsalem, třeba by se ho mohla zeptat, co ví o proměňovačích. Podle toho se ovšem rozhodovat nemůže. Jenže… odpočinout si potřebuje. Poslední dobou je velmi neklidná a přepracovaná, hlavu má plnou filozofií a v každé volné chvilce zápasí s proměňovačem, aby ho uvedla do chodu. Může se potom divit, že slyší hlasy?

„Trochu bych si dala,“ odpověděla.

* * *

„Marmeláda z pravdinek,“ řekl Kabsal a zvedl sklenici. „Je azišská. Podle legend člověk, který jí marmeládu z pravdinek, až do západu slunce nezalže.“

Šalán zvedla obočí. Seděli na polštářích na dece v zahradě Konkláve nedaleko místa, kde poprvé experimentovala s proměňovačem. „A je na tom něco pravdy?“

„Sotva,“ přiznal Kabsal a otevřel sklenici. „Bobule jsou neškodné, ale kouř z listů a stonků, když se pálí, je droga. Vyvolává euforii. Lidé asi často ty stonky sbírají právě na oheň. Bobule jedí kolem ohniště a asi… potom zažívají něco úžasného.“

„To je div−“ začala Šalán, ale potom se kousla do rtu.

„Co?“ pobídl ji.

Vzdychla. „No, že by se potom mohly jmenovat místo pravdinek plodinky, když −“ Začervenala se.

Kabsal se dal do smíchu. „To je nápad!“

„Pro Bouřepána!“ začervenala se ještě víc. „Dělá mi potíže chovat se, jak se sluší a patří. Tak mi dejte trochu té marmelády.“

Usmál se a podal jí krajíc chleba se zelenou marmeládou. Na zemi vedle zídky s břidličníkem seděl parš s tupým výrazem ve tváři. Byl tam jako jakýsi doprovod pro případ, že by ho potřebovali. Pro Šalán bylo neobvyklé být venku s mužem přibližně jejího věku jen s jediným paršským sluhou. Připadalo jí to osvobozující. Povzbuzující. Možná to bylo jen tím, že byla na vzduchu a na sluníčku.

„A taky mi dělá potíže chovat se jako badatelka,“ dodala a zavřela oči a zhluboka dýchala. „Jsem mnohem radši venku než nad knihami.“

„Mnoho velkých badatelů strávilo život na cestách.“

„A každého z nich vyvažovala stovka jiných, zavřených v knihovně, zahrabaných mezi knihami.“

„A to zcela dobrovolně, protože by to nechtěli nijak jinak. Většina lidí, které zajímá studium, si ve svých norách v knihovnách libuje. Jen vy ne. Tím jste přitažlivá.“

Otevřela oči a usmála se a s chutí se zakousla do chleba s marmeládou. Ten thajlenský chléb byl takový nadýchaný, úplně jako dort.

„Tak co,“ řekla, když spolkla sousto, „cítíte se pravdomluvnější? Po té marmeládě?“

„Já jsem horlivec,“ odpověděl. „Moje povinnost a moje Povolání je být vždycky pravdomluvný.“

„Jistě,“ odpověděla. „Já jsem taky vždycky pravdomluvná. A kdyby se ve mně náhodou chtěla zabydlet nějaká lež, tak ji hned vypustím z pusy ven, protože ve mně pro ni není místo.“

Upřímně se rozesmál. „Nedokážu si představit, že by tak roztomilá osoba jako vy dokázala vypustit z úst jedinou lež.“

„Tak teď je budu muset vypouštět v párech, abyste nepřestal být pravdomluvný.“ Usmála se. „Mám se hrozně a to jídlo nestojí za nic.“

„Tak teď jste ochudila folklór. Vyvrátila jste mýtus pravdinkového džemu!“

„Výborně,“ odpověděla. „Marmeláda žádný mýtus přece mít nemá. Ta má být jenom sladká, barevná a skvělá.“

„Jako mladé dámy, ne?“

„Bratře Kabsale!“ Znovu se začervenala. „To byla velmi nevhodná poznámka.“

„A přesto se smějete.“

„Nemůžu si pomoct,“ poznamenala. „Jsem sladká, barevná a skvělá.“

„S tou barvou máte pravdu,“ řekl a evidentně se bavil jejími rudými tvářemi. „Skvělá jste taky. Ale sladká, to já nemůžu…“

„Kabsale!“ vykřikla, i když ji to až tolik z míry nevyvedlo. Kdysi měla pocit, že se o ni zajímá jen proto, aby ochránil její duši, ale bylo čím dál těžší tomu věřit. Chodil za ní minimálně jednou týdně.

Zasmál se jejím rozpakům, ale způsobil tím jen to, že se Šalán červenala čím dál víc.

„Přestaňte!“ Dala si ruku před oči. „Už mám v obličeji stejnou barvu jako ve vlasech! Vy takovéhle věci nemůžete říkat. Vy jste přece od řehole.“

„Ale přesto jsem muž, Šalán.“

„Který tvrdí, že má zájem jenom o mou duši. Čistě akademický.“

„Ano, akademický,“ odpověděl pomalu. „Ten ovšem vyžaduje velké experimentování a prvoplánový výzkum v terénu.“

„Kabsale!“

Rozesmál se na celé kolo a ukousl si chleba. „Omlouvám se, Jasnosti Šalán. Nedokázal jsem si to odpustit.“

Cosi broukla a dala ruku dolů. Věděla, že tak mluvil zčásti proto, že ho k tomu vyprovokovala. Protože neodolala. Dosud o ni nikdo neprojevil takovýhle zájem. Měla Kabsala ráda − ráda s ním mluvila a ráda ho poslouchala. Bylo to úžasné zpestření jednotvárného studia.

Jejich vztah samozřejmě neměl perspektivu. Protože potřebovala zajistit rodinu, musí uzavřít výhodný politický sňatek. A zahrávat si s horlivcem, který patří kharbrantskému králi, to nemůže vést k ničemu dobrému.

Budu mu muset už brzy naznačit pravdu, pomyslela si. Musí přece vědět, že tohle nikam nepovede. Ne? 

Naklonil se k ní blíž. „Vy jste opravdu přesně taková, jak působíte, viďte, Šalán?“

„Schopná? Inteligentní? Okouzlující?“

Usmál se. „Upřímná.“

„To bych neřekla,“ namítla.

„Jste. Já to na vás vidím.“

„Nejsem upřímná. Jsem naivní. Celé dětství jsem strávila na našem rodinném sídle.“

„Ale nepůsobíte samotářsky. Dokážete se tak nenuceně bavit.“

„To jsem se musela naučit. Celé dětství jsem byla sama a nesnáším nudnou společnost.“

Usmál se, i když měl v očích starostlivý výraz. „To je škoda, že osoba jako vy musela trpět nedostatkem pozornosti. To je, jako když obrátíte krásný obraz čelem ke zdi.“

Opřela se o volnou ruku a dojedla chleba. „Nemůžu říct, že by mi nikdo nevěnoval pozornost. Otec se mi věnoval hodně.“

„Slyšel jsem o něm. Má pověst přísného muže.“

„On…“ Musí předstírat, že je ještě naživu. „Můj otec je velmi vášnivý a velmi ctnostný. Jen nikdy obojí současně.“

„Šalán! To je ta nejvtipnější poznámka, jakou jsem od vás slyšel.“

„A asi nejpravdivější. Bohužel.“

Kabsal se jí podíval do očí, jako by v nich něco hledal. Co to v nich vidí? „Ale vy k otci mnoho citu nechováte.“

„Další pravdivé prohlášení. To asi ty pravdinky.“

„Je to necitlivý člověk, jak jsem vyrozuměl.“

„Ano. Ale ke mně ne. Já jsem mu příliš vzácná. Jeho ideální dokonalá dcera. Víte, můj otec je přesně ten typ člověka, který pověsí obraz čelem ke zdi. Aby ho neokoukaly oči, které si to nezaslouží, a neohmataly prsty, které si to nezaslouží.“

„To je škoda. Na mě působíte velmi hmatatelně.“

Rozzlobeně se na něho podívala. „Už dost toho laškování. Už jsem vám to jednou řekla.“

„To nebylo laškování,“ řekl a přitom se na ni díval hlubokýma modrýma očima. Vážnýma očima. „Vy mě fascinujete, Šalán Davarová.“

Cítila, jak jí tluče srdce. A zároveň cítila strach. Nechápala to. „Neměla bych vás fascinovat.“

„Proč ne?“

„Fascinovat člověka může leda tak dvojsmyslný obraz nebo hádanka. Případně politické machinace. Ale žena… ta by neměla být nijak záhadná.“

„A co když si myslím, že se ve vás začínám vyznávat?“

„Potom jsem v obrovské nevýhodě,“ řekla. „Protože já sama se v sobě nevyznám.“

Usmál se.

„Takhle byste neměl mluvit, Kabsale. Jste horlivec.“

„Člověk ale nemusí horlivcem zůstat navěky.“

Trhla sebou. Díval se jí přímo do očí, upřeně, ani nemrkl. Pohledný, mírný, vtipný. To by se velice brzy mohlo nebezpečně zvrhnout, pomyslela si.

„Jasna si myslí, že za mnou chodíte proto, že chcete její proměňovač,“ vyhrkla. Hned však sebou trhla. Pitomče! Takhle odpovíš, když ti muž naznačí, že by kvůli tobě třeba opustil službu Všemohoucímu? 

„Jasnost Jasna je velmi prozíravá,“ řekl Kabsal a ukrojil si další krajíc chleba.

Šalán překvapeně přimhouřila oči. „No… ehm… A má pravdu?“

„Má a nemá,“ odpověděl Kabsal. „Řehole by velmi, velmi ráda její proměňovač získala. Měl jsem v úmyslu vás časem požádat o pomoc.“

„Ale?“

„Ale mí nadřízení to považují za bláznivý nápad.“ Svraštil obličej. „Myslí si, že aletský král je takový vrtošivý, že by třeba kvůli tomu vyhlásil Kharbrantu válku. Proměňovač sice není Střepkord, ale je taky důležitý.“ Zakroutil hlavou a ukousl si chleba. „Elhokar Kholin by se měl stydět, že nechá sestru fabriál používat − a ještě k takovým triviálním věcem… Jenže kdybychom ho měli ukrást… No, mohlo by to mít dopad po celé vorinské části Rošáru.“

„Opravdu?“ podivila se Šalán a cítila, jak se jí z toho svírá žaludek.

Přikývl. „Většina lidí o tom nepřemýšlí. Já jsem o tom taky nepřemýšlel. Králové vládnou a bojují se Střepkordy a Střepláty, ale jejich vojska jsou živa z proměňovačů. Máte představu, kolik zásob a personálu dokáže nahradit jediný proměňovač? Válka by bez nich byla prakticky nemožná. K té potřebujete stovky vozů plných potravin každý měsíc.“

„Myslím… to by byl problém.“ Zhluboka se nadechla. „Ty proměňovače mě fascinují. Vždycky jsem byla hrozně zvědavá, jaký je to pocit proměňovat.“

„Já taky.“

„Vy jste to nikdy nezkusil?“

Zakroutil hlavou. „V Kharbrantu žádný není.“

Tak takhle, pomyslela si. No jistě. Proto král tenkrát požádal o pomoc Jasnu. „A slyšel jste někdy lidi mluvit o tom, jak se používá?“ Znejistěla z té troufalé otázky. Nezačne ji podezírat?

Kabsal jen líně přikyvoval hlavou. „To není žádné tajemství, Šalán.“

„Opravdu?“ zeptala se. Srdce měla až v krku.

Podíval se na ni a zatvářil se spiklenecky. „Opravdu na tom nic není.“

„Není… opravdu?“

„No není. Slyšel jsem to od několika horlivců. Zbytečně se kolem toho mlží. Je to jen taková bublina. Drží se v tajnosti, nepoužívají se před lidmi. Ale pravda je, že na tom není nic zvláštního. Dáte si to na ruku, tu na něco přitisknete a prstem poklepete na drahokam. To je všechno.“

„Ale Jasna to takhle nedělá,“ namítla, možná až příliš defenzivně.

„Ano, to mě taky zmátlo, ale nejspíš je, když s nimi má člověk už nějakou praxi, umí ovládat lépe.“ Zakroutil hlavou. „Nelíbí se mi, jak se kolem nich neustále mlží. Zavání to mystikou staré Hierokracie. Na tuhle cestu už bychom se neměli vracet. Co je na tom špatného, kdyby lidi věděli, jak jednoduše se proměňovače ovládají? Principy Všemohoucího a dary od něj jsou obvykle prosté.“

Šalán ta poslední slova už skoro neposlouchala. Bohužel se zdálo, že toho Kabsal neví o moc víc než ona. Možná naopak ještě méně. Postup, který popisoval, přesně vyzkoušela a nefungovalo to. Možná horlivci, mezi nimiž žije, nemají správné informace.

„No,“ ukončil Kabsal přednášku, „nicméně jsme došli zase tam, odkud jsme vyšli. Ptala jste se mě na to, jestli bych po vás chtěl, abyste Jasnin proměňovač ukradla − můžete být klidná, já bych vás ničemu takovému nevystavoval. Naivně jsem to i chvilku zvažoval, ale hned jsem dostal zákaz se o něco takového pokusit. Opravdu jsem dostal za úkol bdít nad vaší duší, aby ji nezkazilo Jasnino kacířské učení. A možná i získat Jasninu duši zpátky.“

„No… myslím, že to nebude snadné.“

„To by mě nikdy nenapadlo,“ odpověděl suše.

Usmívala se, ale nevěděla, co si má myslet. „Tak jsem nějak zmařila tu chvíli, co? Mezi námi.“

„Já jsem rád, že jste ji zmařila,“ odpověděl a oprášil si ruce. „Někdy se nechám unést, Šalán. A někdy mě napadá, že být horlivcem je pro mě stejně těžké jako pro vás chovat se, jak se sluší a patří. Nechci mluvit neuváženě. To jenom když slyším mluvit vás, tak se mi rozjede mysl na plné obrátky a potom říkám věci, které bych říkat neměl.“

„A tak…“

„A tak to radši uzavřeme,“ poznamenal Kabsal. „Potřebuju chvíli přemýšlet.“

Šalán také vstala a volnou rukou se mu snažila pomoct. Vstát v hladkých vorinských šatech bylo těžké. Byli v části zahrady, kde břidličníky zatím nevyrostly vysoko, a tak když Šalán vstala, viděla, že se poblíž prochází král a povídá si přitom s horlivcem středního věku s dlouhou úzkou tváří. Král se při svých poledních procházkách často procházel po zahradách. Mávla na něho, ale neviděl ji. Byl zaujatý rozhovorem s horlivcem. Kabsal se otočil, všiml si krále a přikrčil se.

„Co to je?“ zeptala se Šalán.

„Král si udržuje o svých horlivcích dobrý přehled. A já bych měl touhle dobou být v knihovně.“

Bezděky se usmála. „Tak vy jste utekl od práce na piknik se mnou?“

„Ano.“

„Já jsem myslela, že jste dostal za úkol za mnou chodit,“ poznamenala se založenýma rukama. „Abyste chránil mou duši.“

„To jsem dostal. Jenže oni si někteří horlivci myslí, že se o vás zajímám už přespříliš.“

„A mají pravdu.“

„Přijdu za vámi zítra,“ řekl a vystrčil hlavu nad břidličník. „Pokud nedostanu tu knihovnu za trest.“ Usmál se. „Kdybych se rozhodl odejít z řehole, bude to moje vlastní vůle a nemůžou mi to zakázat − i když mi to třeba budou rozmlouvat.“ Odešel právě ve chvíli, kdy mu chtěla říct, že plánuje příliš daleko do budoucnosti.

Jenže jí ta slova nešla z úst. Ne proto, že už odcházel. Ale proto, že čím dál víc ztrácela jistotu, co vlastně chce ona sama. Neměla by myslet především na záchranu své rodiny?

Jasna nejspíš už přišla na to, že její proměňovač nefunguje, ale asi nechtěla, aby o tom někdo jiný věděl. Šalán odejde. Půjde za Jasnou a ten otřesný zážitek z nočního města použije jako záminku k odchodu.

A přesto se jí přestávalo chtít. Samozřejmě v tom hrál roli i Kabsal, ale to nebyl hlavní důvod. Hlavním důvodem bylo, že navzdory svým občasným nářkům ji studium velmi bavilo. I po Jasnině lekci filozofie, i potom, co den co den četla jednu knihu za druhou. I přes ten stres a rozpaky tu byla spokojenější než kdykoli dřív. Ano, Jasna nebyla v právu, když ty muže zabila, ale Šalán se chtěla o filozofii dovědět tolik, aby jí to mohla dokázat a zdůvodnit. Ano, hrabat se v historických spisech bylo nudné a suchopárné, ale Šalán prahla po tom, aby mohla studovat ještě víc a aby to mohla v budoucnu využít.

Práce, obědy, hovory s Kabsalem, večery v debatách a diskusích s Jasnou. Přesně po tom toužila. A to všechno pro ni byla jenom přetvářka a lež.

Rozpačitě vzala koš s chlebem a marmeládou a pospíchala ze zahrady do Konkláve. Došla do Jasniných pokojů. V předpokoji ležela obálka. Šalán se zamračila a zvedla ji. Byla adresována jí. Zlomila pečeť a podívala se dovnitř.

Slečinko, stálo tam, dostali jsme vaši zprávu. Vánek brzy připluje do Kharbrantu. Samozřejmě vás svezeme zpátky domů. Bude mi ctí mít vás zase na palubě. My jsme Davarovci. Každým coulem. Jsme vaší rodině zavázáni.

Cestou se ještě zastavíme na kontinentu, ale potom už budeme pospíchat rovnou do Kharbrantu. Čekejte nás asi tak za týden.

Kapitán Tozbek. 

Následoval dovětek od Tozbekovy ženy. Nabízíme vám cestu zdarma, Jasnosti, pokud budete ochotná během cesty občas dělat písařku. Nutně potřebujeme přepsat účetní knihy.

Šalán se na vzkaz dlouho dívala. Poslala Tozbekovi jenom dotaz, kde a kdy se asi objeví v Kharbrantu, ale on to evidentně vzal jako žádost, aby ji odvezl domů.

Má tedy jasný termín. Odjede tři týdny po krádeži proměňovače, jak slíbila Nan Balatovi. Pokud Jasna na výměnu proměňovače do té doby nezareaguje, bude to Šalán chápat tak, že na ni žádné podezření nepadlo.

Ještě týden. A potom už bude na lodi. Málem ji ta představa zlomila, ale je to nutné. Odložila papír. Potom se otočila a odešla z předpokoje po točitém schodišti do Opony.

Během okamžiku stála před Jasninou čítárnou. Princezna seděla u svého stolu a cosi zapisovala do notesu. Zvedla hlavu. „Já jsem vám ale říkala, že máte volno a můžete si až do večera dělat, co chcete.“

„Ano,“ přisvědčila Šalán. „A já jsem si uvědomila, že chci studovat.“ Jasna se spiklenecky usmála. Byl to chápavý úsměv. Skoro samolibý. Kdyby tak tušila. „No, já vás za to peskovat nebudu,“ řekla Jasna a vrátila se k práci.

Šalán si sedla a nabídla Jasně chleba s marmeládou. Založila knihu do stojánku a otevřela ji.

Za týden musí odjet. Ještě týden může tu hru hrát.

43

ZTROSKOTANCI

„Žili venku v divočině a neustále očekávali Spoušť − někdy byli jako malé děti, které nedbají na temnotu noci.“ 

Pohádka pro děti, ale tato citace ze Stínů v paměti nejspíš naráží na fakta, která hledám. Viz str. 85, čtvrtá pohádka.

Kaladin se probudil s pocitem hrůzy. Už ho dobře znal. Většinu noci strávil na tvrdé podlaze, díval se do tmy a přemýšlel. Proč se má snažit? Proč mu má na něčem záležet? Tihle muži nemají šanci.

Připadal si jako poutník, který zoufale hledá cestu do města, aby se zachránil před divokou zvěří, jenže město leží na strmé hoře, a ať se k ní přiblíží odkudkoli, vystoupit na ni nelze. Existuje tisíc cest. Ale s jediným výsledkem.

Přežil trest, ale nepomůže to. Naučil mostaře běhat rychleji, ale nepomůže to. Protože oni jsou jen návnada. A jestli jsou jako návnada efektivní, nebo ne, to o jejich osudu nerozhoduje.

Přinutil se vstát. Připadal si opotřebovaný. Jako omletý mlýnský kámen. Stále ještě nechápal, jak mohl přežít. Bylo to tvoje dílo, Všemohoucí? Zachoval jsi mě proto, abych je viděl umírat? 

Člověk měl pálit modlitby a posílat je Všemohoucímu, který čekal, až se jeho Heraldi zmocní Síně Věčného Míru. To Kaladin nikdy nechápal. Všemohoucí všechno vidí a všechno ví, tak proč mu má člověk pálit modlitby, aby něco udělal? A proč vůbec potřebuje, aby za něj lidi bojovali?

Vyšel z kasáren ven na světlo. Tam strnul.

Muži stáli nastoupení v řadě a čekali. Otrhaná parta mostařů v hnědých kožených vestách a krátkých kalhotách po kolena. Špinavé košile, vpředu na šněrování, rukávy vyhrnuté nad lokty. Zaprášení a rozcuchaní. Díky Skálově dárku však byli všichni hladce oholení a vousy měli zastřižené a upravené. Všechno ostatní na nich bylo omšelé, ale tváře měli čisté.

Kaladin váhavě zvedl ruku a sáhl si na ježaté černé vousy. Muži jako by na něco čekali. „Co je?“ zeptal se.

Mostaři se rozpačitě vrtěli a ohlíželi se na skladiště dřeva. Samozřejmě, čekali na něho, že povede cvičení. Jenže to cvičení je zbytečné. Nadechl se, že jim to řekne, ale zaváhal, protože si čehosi všiml. Přicházeli k nim čtyři muži s nosítky a vedle nich vysoký hubený muž ve fialovém kabátě, jaký nosí plavooci.

Mostaři se po nich začali ohlížet. „Co je tohle?“ zeptal se Hobber a škrábal se na silném zátylku.

„To bude Lamarilův nástupce,“ poznamenal Kaladin a udělal si cestu skrz linii nastoupené jednotky. Přiletěla Syl a sedla si mu na rameno. Nosiči se zastavili před Kaladinem a rozestoupili se do stran. Za nimi se objevila tmavovlasá žena se světle modrýma očima v lesklých fialových šatech se zlatými glyfy. Seděla v nosítkách na polstrovaném sedadle.

„Jsem Jasnost Hašál,“ řekla s mírným kholinarským přízvukem. „Můj manžel, Jasnopán Matal, je váš nový kapitán.“

Kaladina svrběl jazyk, ale ovládl se a poznámku si nechal pro sebe. S plavooky, které „povýšili“ do takovýchhle postů, měl své zkušenosti. Matal sám stál mlčky s rukou na jílci meče. Byl vysoký − skoro jako Kaladin − ale hubený. Měl jemné ruce. Bylo vidět, že meč příliš nepoužívá.

„Bylo mi řečeno,“ pokračovala Hašál, „že tato jednotka je poněkud problematická.“ Podívala se na Kaladina a přimhouřila oči. „Ty jsi tedy přežil soud Všemohoucího. Mám pro tebe vzkaz od vašich nadřízených. Všemohoucí ti dal druhou šanci prokázat, jaký jsi mostař. Nic víc. Mnozí z toho, co se stalo, vyvozují kdeco, ale velkokníže Sadeas žádné čumily kolem tebe nestrpí.

Můj manžel nebude k mostařům přistupovat tak laxně jako jeho předchůdce. Můj manžel není žádný levoboček, není napůl temnook jako Lamaril. Můj manžel je respektovaný a ctěný společník velkoknížete Sadease.“

„Skutečně?“ řekl Kaladin. „Tak proč skončil zrovna tady na tomhle hnojišti?“

Hašál nehnula brvou. Prsty jedné ruky dala nepatrné znamení a jeden z vojáků vystoupil a vrazil Kaladinovi do břicha obrácený konec kopí.

Kaladin ho pohotově chytil a hlavou mu blesklo několik možností − už viděl souboj, ještě než k němu mohlo dojít. Strhnout kopí stranou a vojáka srazit k zemi.

Udělat krok dopředu a loktem ho dloubnout do předloktí, aby kopí pustil.

Vyhodit kopí do vzduchu a uhodit vojáka do hlavy.

Otočit se a podrazit nohy dvěma dalším vojákům, kteří mu přišli na pomoc.

Zvednout kopí a −

Ne. To by si jenom koledoval o popravu.

Pustil kopí. Voják překvapeně vytřeštil oči, že si pouhý mostař dovolil blokovat jeho úder. Zaklel, chytil kopí a uhodil jím Kaladina do hlavy.

Kaladin už se nebránil a nechal se srazit k zemi. Chvíli mu třeštila hlava, ale za okamžik mu mžitky před očima zmizely. Bude ho chvíli bolet hlava, ale otřes mozku z toho snad nebude.

Několikrát se zhluboka nadechl. Ležel na zemi a zaťal pěsti. Prsty, kterými se dotkl kopí, ho pálily. Voják se vrátil na své místo u nosítek.

„Přísnost musí být a bude,“ poznamenala Hašál chladně. „A jestli to musíte vědět, tak můj manžel o toto místo požádal. Mostní jednotky jsou pro vojsko velkoknížete Sadease klíčové. Lamarilovo velení bylo hanebné.“

Skála si klekl ke Kaladinovi a pomohl mu na nohy. Kaladin hlasitě proklínal všechny plavooky a jejich vojáky. Nakonec vstal a rukou se držel za hlavu. Cítil mokré lepkavé prsty a pramínek teplé krve mu stékal po krku na rameno.

„Odteď,“ pokračovala Hašál, „bude mít každá mostní jednotka kromě výběhů s mostem přidělenou na stálo jednu práci. Gazi!“

Malý seržant vykoukl zpoza nosítek. Kaladin si ho předtím za těmi vojáky a nosiči nevšiml. „Ano, Jasnosti?“ Gaz se několikrát uklonil.

„Manžel si přeje, aby čtvrté mostní jednotce byla trvale přidělena služba v rokli. Jakmile nebudou potřeba u výběhu, chci, aby pracovali v rokli. Bude to tak mnohem efektivnější. Budou přesně vědět, jaké části už prošli, a nebudou zbytečně chodit dvakrát na stejné místo. Jasné? Efektivita. Začnou hned.“

Zaklepala na nosítka, nosiči se obrátili a odnesli je. Manžel je opět beze slova doprovázel. Gaz pospíchal za nimi. Kaladin se za nimi díval a stále si držel hlavu. Dany přiběhl s obvazem.

„Služba v rokli,“ mumlal Moraš. „Výborně, princátko. Když nás nedostanou paršendský šípy, tak nás sežere roklebloud.“

„Co budeme dělat?“ zeptal se ustaraně vyhublý Pet s prořídlými vlasy.

„Dáme se do práce,“ odpověděl Kaladin a vzal si od Danyho obvaz.

Odešel a nechal je sklesle stát.

* * *

Brzy na to stál Kaladin na kraji rokle a díval se dolů. Teplé sluneční paprsky ho pálily do krku a vrhaly na zem jeho stín. Mohl bych letět, pomyslel si. Udělat jeden krok a potom padat, letět proti větru. Jenom chvilku. Maličkou, krásnou chvilku.

Klekl si a chytil se provazového žebříku a začal sestupovat do tmy. Ostatní mostaři ho tiše následovali. Nakazila je jeho nálada.

Kaladin věděl, co se s ním děje. Znovu pomalu upadává − krok za krokem − do té staré letargie a stává se troskou, kterou už jednou byl. Vždycky cítil to nebezpečí. Přimkl se k mostařům a začal v tom vidět svůj životní cíl. Ale teď to pomalu ztrácí.

Když sestoupil na první příčku, přistála vedle něho drobná modrobílá průsvitná postava a sedla si na neviditelnou houpačku, jejíž provazy mizely pár centimetrů nad její hlavou.

„Co je s tebou?“ zeptala se tiše.

Kaladin jen mlčky lezl dolů.

„Měl bys být šťastný. Přežil jsi bouři. Ostatní mostaři z toho byli celí pryč.“

„Měl jsem strašný nutkání se s tím vojákem poprat,“ odpověděl šeptem.

Syl dala hlavu na stranu.

„Byl bych ho porazil,“ pokračoval Kaladin. „Možná bych je byl porazil všechny čtyři. S kopím mi to vždycky šlo. Dobře. Víc než dobře. Durk říkal, že když mám kopí v ruce, stává se ze mě umělec.“

„Tak jsi s nimi možná měl bojovat.“

„Já myslel, že jsi proti zabíjení.“

„Jsem,“ odpověděla a stala se ještě průsvitnější. „Ale já už jsem předtím pomáhala zabíjet.“

Kaladin ztuhl na žebříku. „Cože?“

„Je to pravda. Pamatuju si to, i když jenom matně.“

„A jak?“

„To nevím.“ Bledla, jako by mizela. „Nechci o tom mluvit. Ale bylo to správné. Cítím to.“

Kaladin ještě chvíli visel na žebříku. Teft na něho shora volal, jestli je všechno v pořádku. Dal se tedy znovu do pohybu.

„Proti těm vojákům jsem nebojoval,“ řekl a díval se přitom před sebe na skálu, „protože to nemá cenu. Táta mi vždycky říkal, že chránit někoho zabíjením nejde. No, neměl pravdu.“

„Ale −“

„Neměl pravdu,“ opakoval Kaladin. „Protože tím vlastně tvrdil, že jde chránit lidi jinak. Jenže to tak není. Tenhle svět o ně o živé nestojí a snažit se je ochránit je pitomost.“ Sestoupil až na dno rokle do tmy. Za ním se dostal dolů Teft a zapálil pochodeň. Mechem pokryté kamenné stěny rokle zalilo oranžové světlo.

„To proto jsi to nepřijal?“ zeptala se šeptem Syl. Chvíli poletovala a potom si sedla Kaladinovi na rameno. „Věhlas, tehdy před těmi měsíci?“

Zakroutil hlavou. „Ne. To bylo z jinýho důvodu.“

„Co jsi říkal, Kaladine?“ Teft zvedl pochodeň. V jejím mihotavém světle vypadal starší než obvykle. Stíny zvýrazňovaly jeho hluboké vrásky.

„Nic,“ odpověděl Kaladin. „Nic důležitýho.“

Syl se ušklíbla. Kaladin si jí nevšímal a zapálil si od Tefta pochodeň. Když byli všichni dole, postavil se do čela a vedl je do temné soutěsky. Bledá obloha odtud vypadala neskutečně vysoko, jako ozvěna jakéhosi vzdáleného hlasu. To místo byl hrob − plný hnijícího dřeva a stojatých kaluží, v nichž kladli larvy baheníci.

Mostaři se bezděky shlukli těsně k sobě, jak byli v těchto temných prostorách vždycky zvyklí. Kaladin šel vpředu a Syl mlčela. Dal Teftovi křídu, aby označoval, kudy šli, a nezastavoval se, ani aby sbíral věci, které odtud měli přinést. Ostatní mostaři šli mlčky za ním, jen si tu a tam něco řekli šeptem − ne příliš nahlas, aby se jim to nevrátilo jako ozvěna. Jako by jejich slova dusilo to ponuré přítmí.

Skála nakonec Kaladina dohnal. „Dostali jsme tedy tvrdou práci. Ale my jsme mostaři! My jsme na tvrdej život zvyklí, ne? Pro nás to není nic novýho. Musíme si udělat plán. Jak proti nim budeme bojovat dál?“

„Žádný dál už není, Skálo.“

„Ale už jsme jednou vyhráli! Hele, je to sotva pár dní, co jsi byl v deliriu a touhle dobou už jsi měl být dávno po smrti. Já to vím. Jenže ty chodíš, hýbeš se a máš sílu jako všichni ostatní. Jo, kdyby! Máš víc síly než ostatní. Je to zázrak. Vede tě sám Ulitekanaki.“

„To není zázrak, Skálo,“ namítl Kaladin. „To je spíš prokletí.“

„Jaký prokletí, o čem to pro Bouřepána mluvíš?“ zeptal se Skála a dal se do smíchu. Skočil do kaluže a smál se ještě víc, když se voda rozstříkla všude kolem a postříkala Tefta, který šel těsně za nimi. Byl někdy jako dítě. „Ty žiješ, a to není žádný prokletí!“

„To je, když jsem se vrátil jen proto, abych se koukal na to, jak všichni umřete,“ namítl Kaladin. „Bylo by lepší, kdybych byl tu bouři nepřežil. Takhle akorát skončím s paršendským šípem v těle. Skončíme tak všichni.“

Skála se na něj sklesle podíval. Když Kaladin už nic víc neřekl, mlčel také. Šli dál a s úzkostí míjeli poškrábané skalní stěny, na nichž nechali své stopy roklebloudi. Nakonec narazili na hromadu těl, která sem zanesly velebouře. Kaladin se zastavil, zvedl pochodeň a ostatní mostaři se shromáždili kolem něho. Kolem výklenku ve skalní stěně bylo nahromaděno snad padesát těl.

Vypadalo to jako stěna mrtvých, z níž jen tu a tam visela ruka nebo vyčníval rákos nebo nějaký naplavený předmět. Kaladin na první pohled viděl, že těla jsou mrtvá už dlouho a začínají se nafukovat a rozkládat. Kdosi za ním začal dávit, jak se mu zvedal žaludek, a brzy se k němu přidalo pár dalších. Zápach byl nesnesitelný a v tělech zely díry po bahenících a jiných větších živočiších živících se zdechlinami, kteří se rozprchli, jakmile je osvítilo světlo pochodně. Kousek dál ležela utržená ruka a od ní vedla krvavá stopa. Na lišejníku asi pět metrů nad zemí bylo vidět čerstvé vrypy. Patrně si jedno z těl odnesl roklebloud jako potravu. A mohl by se vrátit pro další.

Kaladinovi se žaludek nezvedal. Zasunul napůl shořelou pochodeň mezi dva velké kameny a dal se do práce. Začal rozebírat hromadu těl. Naštěstí nebyla ještě v takovém stádiu rozkladu, aby se rozpadala. Mostaři se pomalu přidali. Kaladin upadl do otupělosti a záměrně se jí nebránil.

Jakmile těla vyprostil, ostatní mostaři je pokládali do řady a začali jim odebírat výstroj, prohledávat kapsy a vytahovat z opasků nože. Kopí přenechal Kaladin ostatním a sám se jich raději nedotýkal.

Teft si klekl vedle Kaladina nad tělo, které mělo hlavu rozdrcenou pádem. Začal muži odepínat krunýř. „Chceš si promluvit?“

Kaladin mlčel a mechanicky pracoval. Nemysli na budoucnost. Nemysli na to, co se stane. Přežívej. Nic víc.

Na nic se neupínej. Ale nepodléhej zoufalství. Prostě existuj.

„Kaladine.“ Teftův hlas prořízl ticho jako nůž a projel Kaladinovou skořápkou až do jeho nitra. Kaladin sebou trhl.

„Myslíš, že kdybych si chtěl promluvit,“ zabručel, „tak bych se tady v tomhle babral sám?“

„Díky za upřímnost,“ odpověděl Teft. Konečně se mu podařilo uvolnit krunýř. „Chlapi jsou z tebe zmatený, mladej. Chtějí vědět, co budeme dělat dál.“

Kaladin vzdychl a potom vstal a podíval se na mostaře. „Já nevím, co máme dělat. Když se budeme snažit chránit, Sadeas nás potrestá. My jsme návnada. My prostě máme umřít. S tím já nemůžu nic udělat. To je beznadějný.“

Mostaři se na něho dívali, otřeseni.

Kaladin se od nich odvrátil, znovu si klekl vedle Tefta a dal se do práce. „Tak,“ řekl. „Vysvětlil jsem jim to.“

„Ty idiote,“ broukl Teft, „po tom, co jsi udělal, nás v tom necháš?“

Mostaři se vedle také vrátili k práci. Kaladin zaslechl, jak si pár z nich vyměňuje názory. „Sviňák,“ prohlásil Moraš. „Já jsem říkal, že to takhle skončí.“

„Nechám?“ sykl Kaladin na Tefta. Nech mě na pokoji. Nech mě vrátit se zpátky k apatii. Ta aspoň nebolí. „Tefte, já jsem strávil dlouhý hodiny hledáním způsobu, jak z toho ven. Ale on žádný neexistuje. Sadeas nás prostě chce nechat umřít. Plavook vždycky dostane, co chce. Tak to na světě chodí.“

„Jo?“

Kaladin si ho nevšímal a věnoval se práci. Zouval botu vojákovi, který měl lýtkovou kost asi na třech místech zlomenou nebo roztříštěnou. Bota nešla dolů.

„No tak možná umřeme,“ řekl Teft. „Ale možná tady ani nejde o přežití.“

Proč se ho zrovna Teft snaží povzbudit? „Pokud nejde o přežití, tak o co potom jde, Tefte?“ Konečně sundal botu. Otočil se k dalšímu tělu v řadě a strnul.

Byl to mostař. Nepoznával ho, ale ta vesta a ty sandály ho nenechávaly na pochybách. Ležel zhroucený na skalní stěně, ruce podél těla, oči zavřené. Na jedné ruce měl sedřenou kůži.

„Nevím, o co jde,“ broukl Teft. „Ale připadá mi ubohý se po tom všem vzdávat. Měli bychom bojovat dál. Pořád, až dokud nás ty šípy nepřipraví o život. Víš, ‚cesta před cílem‘.“

„Co to má jako znamenat?“

„Nevím,“ odpověděl Teft a rychle sklopil oči. „Jen jsem to někde slyšel.“

„To jsou slova Ztracených Paprsků,“ poznamenal Sigzil, který prošel kolem nich.

Kaladin se na něj podíval. Tichý Aziš zrovna odkládal na hromadu štít. Zvedl hlavu a ve světle pochodně byla vidět jeho tmavá pleť. „Bylo to jejich krédo. Teda jenom část. Celé to bylo ‚Život před smrtí. Síla před slabostí. Cesta před cílem.‘“

„Ztracených Paprsků?“ ozval se Skar s plnou náručí bot. „Kdo to vyhrabal?“

„Teft,“ odpověděl Moraš.

„Já ne! Jen jsem si vzpomněl na ty slova, co jsem někde slyšel.“

„A co znamenají?“ zeptal se Dany.

„Říkal jsem, že nevím.“

„To bylo údajně jejich krédo,“ řekl Sigzil. „V Julaji o Paprscích někteří lidi často mluví. A přejou si, aby se vrátili.“

„Kdo by chtěl, aby se vrátili?“ podivil se Skar a sedl si ke skále, opřel se o ni a založil ruce. „Když nás zradili a vydali Pustonošům?“

„Cha!“ vyprskl Skála. „Pustonoši. Dolňácký výmysly. Pohádky pro děti večer u krbu.“

„Pustonoši byli,“ ohradil se Skar. „To ví každej.“

„Kdo poslouchá ty pohádky u krbu!“ dodal Skála a rozesmál se. „Vy tu zkrátka máte moc vydatnej vzduch a on vám leze na mozek. Ale dobrý − stejně jste moje rodina. Jenom taková trochu natvrdlá.“

Teft zaklel a ostatní zůstali u debaty o Ztracených Paprscích.

„Cesta před cílem,“ šeptala Syl na Kaladinově rameni. „To se mi líbí.“

„Proč?“ zeptal se a klekl si, aby mrtvému mostaři odvázal sandály.

„Proto,“ odpověděla, jako by to samo bylo vysvětlení. „Teft má pravdu, Kaladine. Já vím, že to chceš vzdát. Ale to nemůžeš.“

„Proč?“

„Protože nemůžeš.“

„Odteď budeme pořád v rokli,“ namítl Kaladin. „Už nebudeme moct sbírat kružník a vydělávat tím peníze. To znamená konec obvazů, konec dezinfekce a konec večerního sezení u kotlíku. Tady v tomhle akorát tak narazíme na hnilobný spreny a dostaneme nějakou nemoc − pokud nás nesežerou roklebloudi nebo nepřekvapí velebouře a neodnese nás kdoví kam. A budeme muset běhat s mostama, dokud neskončí Prokletí a všichni do jednoho nevymřeme. Je to beznadějný.“

Mostaři stále ještě diskutovali. „Ztracený Paprsky pomáhali druhý straně,“ hádal se Skar. „Byli falešní.“

Tefta to nijak neurazilo. Napřímil se a ukázal na Skara. „Ty víš kulový. Je to už moc dávno. Nikdo neví, co se vlastně stalo.“

„Tak proč všechny ty příběhy končí stejně?“ naléhal Skar. „Oni nás opustili. Možná má Kaladin pravdu. Možná je to opravdu beznadějný.“

Kaladin sklopil hlavu. Ta slova ho děsila. Možná má Kaladin pravdu… Možná je to opravdu beznadějný… 

Už jednou tohle udělal. Za svého posledního pána. Než ho prodali Tvlakvovi a než se stal mostařem. Vzdal to. Jedné tiché noci potom, co vedl Gošela a ostatní otroky do vzpoury. Zabili je. Jen on nějakým zázrakem přežil. Proč u všech bouří musí zrovna on vždycky přežít? Nemůžu to udělat znova, pomyslel si a násilím držel oči zavřené. Já jim nemůžu pomoct.

Tien. Tukks. Gošel. Dallet. Ten bezejmenný otrok, co se ho snažil vyléčit v Tvlakvově vagoně. Skončili všichni stejně. Kaladin s sebou nese zkázu. Někdy jim dodal naději, jenže co jiného je naděje než druhá šance pro zkázu? Kolikrát může člověk padnout, než už se znovu nepostaví na nohy?

„Myslím, že máme velké díry ve vědomostech,“ bručel Teft. „Nerad poslouchám, co píšou o minulosti plavooci. Všechno jim píšou ženské, víte.“

„Nechápu, jak se o tohle můžeš hádat, Tefte,“ řekl Skar popuzeně. „Co dál? Máme nechat Pustonoše, aby nám ukradli i srdce? Třeba jsme je jen špatně pochopili. A Paršendy taky. Možná jsme je měli nechat, aby nám zabili krále, když chtěli.“

„Mohli byste vy dva vodbouřit?“ vyštěkl Moraš. „Na tom nezáleží. Slyšeli jste Kaladina. I on si myslí, že jsme odsouzený umřít.“

Kaladin už je nemohl dál poslouchat. Odpotácel se do tmy, pryč od pochodně. Nikdo za ním nešel. Našel si temné místo v ústraní, kam dopadalo jediné světlo z úzkého proužku oblohy nahoře.

Tady se schoval před jejich pohledy. Ve tmě narazil do balvanu. Byl kluzký od mechu a lišejníku. Stál a tiskl ruce k balvanu, potom vzdychl, otočil se a opřel se o kámen zády. Před ním poletovala Syl a i ve tmě byla vidět. Sedla si. Seděla ve vzduchu a narovnala si sukni přes nohy.

„Já je nemůžu zachránit, Syl,“ šeptal Kaladin utrápeně.

„Víš to jistě?“

„Ještě nikdy se mi to nepovedlo.“

„Tak se ti to nepovede ani tentokrát?“

„Ano.“

Zmlkla. „Tak dobře,“ řekla nakonec. „Řekněme, že máš pravdu.“

„K čemu potom bojovat? Řekl jsem si, že to zkusím ještě jednou. Naposledy. A prohrál jsem ještě dřív, než jsem to zkusil. Prostě to nejde. Nejde je zachránit.“

„A bojovat samo o sobě nic neznamená?“

„Ne, pokud je člověk odsouzený umřít.“ Svěsil hlavu.

Stále se mu vracela Sigzilova slova. Život před smrtí. Síla před slabostí. Cesta před cílem. Zvedl hlavu a podíval se na štěrbinu mezi skalami, kterou sem prosvítalo denní světlo. Jako velmi vzdálená řeka s průzračnou modrou vodou.

Život před smrtí.

Co to může znamenat? Že by měli lidi hledat život a ne smrt? To je jasné. Nebo to znamená ještě něco jiného? Že život předchází smrti? To je taky jasné. Přesto však k němu ta prostá slova promlouvala. Smrt přijde, našeptávala mu. Přijde ke každému. Ale život přijde dřív. Hýčkej si ho.

Smrt je cíl. Ale cesta, to je život. A na tom záleží.

Kamennou soutěskou vál studený vítr, chladil mu hlavu, přinášel čerstvý vzduch a odnášel zápach rozkládajících se mrtvol.

Nikomu na mostařích nezáleží. Nikomu nezáleží na těch, co jsou na dně, co mají nejtmavší oči. A přesto jako by mu ten vítr šeptal, znovu a znovu. Život před smrtí. Život před smrtí. Žij, než zemřeš.

Cosi nahmatal nohou. Sehnul se a zvedl to. Kamínek. Ve tmě skoro nebyl vidět. Uvědomil si, co se s ním děje. Uvědomil si tu melancholii a zoufalství. Často ho přepadaly, když byl mladší. Většinou v době Moldánků, kdy byla obloha zatažená mraky. Tehdy ho povzbuzoval Tien a pomáhal mu z toho ven. Tien to vždycky uměl.

Když o bratra přišel, vyrovnával se s těmito chvílemi smutku hůř. Stala se z něj troska, které na ničem nezáleží − ale která ani necítí zoufalství. Bylo lepší necítit vůbec nic než cítit bolest.

Přijdu i o ně, pomyslel si a zavřel oči. Proč se o něco pokoušet? 

Byl blázen, když se o to snažil. Kdyby dokázal jedinkrát vyhrát! To by stačilo. Pokud by mohl věřit, že je schopen někomu pomoct, že jsou cesty, které vedou jinam než do temnot, dokázal by doufat.

Slíbil sis, že to ještě jednou zkusíš, pomyslel si. Oni ještě nejsou mrtví.

Ještě žijí. Zatím.

Jednu věc dosud nezkusil. Příliš se jí bál. Kdykoliv ji zkusil v minulosti, přišel úplně o všechno.

Jako by ta troska stála před ním. Byla ztělesněním úlevy. Apatie. Chce se k ní opravdu vrátit? Je to falešná úleva. Nezachrání ho. Povede ho jenom hlouběji a hlouběji, až bude jediným východiskem vzít si život.

Život před smrtí.

Vstal, otevřel oči a upustil kamínek. Pomalu vyšel směrem k pochodni. Mostaři zvedli oči od práce. Příliš mnoho párů očí. Některé pochybovačné, některé zasmušilé, jiné povzbudivé. Ve všech byla otázka. Skála, Dany, Hobber, Lejten. Věří mu. Přežil bouři. Byl to zázrak.

„Něco bychom přece jen zkusit mohli,“ řekl. „Ale nejspíš si tím dojdeme pro smrt k našemu vlastnímu vojsku.“

„Pro tu si jdeme tak jako tak,“ poznamenal Maps. „Sám jsi to říkal.“ Několik ostatních přikyvovalo.

Kaladin se zhluboka nadechl. „Musíme se pokusit o útěk.“

„Ale tábor je pod ostrahou,“ namítl Bezucha Jaks. „Mostaři nesmějí bez dozoru ven. Budou vědět, že chceme utéct.“

„To nepřežijeme. Jsme míle a míle od civilizace. Není tu nic než roklebloudi a není kam se schovat před velebouří.“

„Já vím,“ odpověděl Kaladin. „Ale buď můžeme zkusit tohle, nebo čekat na paršendský šípy.“

Muži mlčeli.

„Budou nás sem posílat rabovat každý den,“ řekl Kaladin. „Dozor nám sem nedají, protože se bojí roklebloudů. Práce, kterou mostaři dostávají, je napůl zbytečná − slouží jen k tomu, aby se zaměstnali a nemuseli myslet na to, že čekají na smrt. Takže vždycky přineseme nahoru pár věcí a bude to stačit.“

„Ty myslíš, že bychom mohli utéct roklí?“ zeptal se Skar. „Oni se je snažili zmapovat. Ale nikdy se nedostali na druhou stranu Planin − vždycky je zabil buď roklebloud, nebo záplavy po velebouři.“

Kaladin zakroutil hlavou. „Takhle to neuděláme.“ Kopl do něčeho na zemi před sebou. Spadlé kopí. Jak do něj kopl, vyletělo do vzduchu směrem k Morašovi. Ten ho překvapeně chytil.

„S tímhle budete trénovat,“ řekl Kaladin tiše.

Muži mlčeli a dívali se na zbraň.

„K čemu to bude dobrý?“ zeptal se Skála, vzal od Moraše kopí a prohlížel si ho. „Proti armádě bojovat nemůžeme.“

„Ne,“ přisvědčil Kaladin. „Ale když vás vycvičím, můžeme v noci napadnout stráž. Třeba se nám podaří utéct.“ Podíval se na ně. Jednomu po druhém se podíval do očí. „Jakmile budeme na svobodě, pošlou za náma vojáky. Sadeas nenechá mostaře jen tak zabít vojáky a utéct. Budeme muset doufat, že nás podcení a nepošle jich za náma moc. Pokud je zabijeme, mohlo by se nám podařit dostat se tak daleko, že půjde najít nějaké přístřeší. Bude to nebezpečné. Sadeas bude dělat všechno možný, aby nás dostal zpátky. Třeba nám bude v patách celá jeho jednotka. Anebo se vůbec nedostaneme z tábora. Aby to bouře vzala! Ale je to lepší než nic.“

Zmlkl a čekal. Mostaři se na sebe nejistě dívali.

„Já do toho jdu,“ řekl Teft a napřímil se.

„Já taky,“ přidal se Moraš a vystoupil dopředu. Vypadal dychtivě.

„A já,“ řekl Sigzil, „radši plivnu Aletovi do tváře a umřu jeho mečem, než bych zůstal otrokem.“

„Cha!“ zasmál se Skála. „A já vám k tomu navařím, abyste je zabíjeli s plným žaludkem.“

„Ty s náma nebudeš bojovat?“ zeptal se Dany překvapeně.

„To není pro mě,“ řekl Skála a zvedl bradu.

„No, my to zvládneme,“ poznamenal Dany. „Jdu do toho s tebou, kapitáne.“

Postupně se přidávali i ostatní. Každý vstal, několik mostařů zvedlo z mokré země kopí. Nekřičeli vzrušeně jako jiné jednotky, které Kaladin vedl. Měli z představy boje strach − většinou to byli obyčejní otroci nebo ti nejnižší z dělníků. Ale chtěli to zkusit.

Kaladin vystoupil dopředu a začal jim líčit plán.

44

MOLDÁNKY

PŘED PĚTI LETY

Kaladin nenáviděl dobu Moldánků. Znamenala konec starého roku a příchod nového, čtyři týdny nepřetržitého deště, který přicházel jako nekonečná kaskáda zasmušilých kapek. Nebyl nikdy divoký ani prudký jako bouře. Byl pomalý a vytrvalý. Jako krev umírajícího roku, který posledními kroky vrávorá k hrobu. Zatímco ostatní klimatická období byla nepředvídatelná, Moldánky chodily pravidelné každý rok. Bohužel.

Kaladin ležel na zkosené střeše jejich domu v Kamenžáru. Vedle sebe měl malý kbelík dehtu přikrytý kusem dřeva. Už byl skoro prázdný. Střechu už měl téměř vyspravenou. Moldánky byly na tuhle práci nevhodná doba, ale nemůže nechat zatékat do domu. Opraví to pořádně, až Moldánky skončí. Teď to stačí provizorně, jenom aby jim příštích pár týdnů nekapalo nepřetržitě na jídelní stůl.

Ležel na zádech a díval se na oblohu. Asi by měl slézt a jít dovnitř, ale stejně už byl mokrý skrz naskrz. A tak zůstal. Díval se a přemýšlel.

Městem procházelo další vojsko. Poslední dny jich tudy táhlo mnoho. V době Moldánků tu bývala vojska často. Doplňovala zásoby a přesouvala se na bojiště. Rošon udělal vzácnou výjimku a přišel vojenského velitele, maršála Amarama, přivítat osobně. Amaram, nejvyšší velitel aletské obrany v této oblasti, byl Rošonův vzdálený bratranec. Byl jedním z nejproslulejších vojevůdců v celém Aletkaru. Ostatní odešli na Roztříštěné planiny.

Kaladina omývaly drobné kapky. Mnozí lidé měli tuto dobu rádi. Nebyly velebouře, jen jedna uprostřed období. Pro lidi z Kamenžáru to byl vzácný čas, kdy si mohli odpočinout od zemědělských prací. Kaladinovi se ale stýskalo po sluníčku a po vánku. Svým způsobem mu chyběly i velebouře. Ta jejich náruživost a vitalita. Tyto dny byly ponuré a dělalo mu potíže přinutit se k jakékoliv produktivní činnosti. Jako by ho s odchodem bouří opouštěla síla.

Rošona od onoho osudného lovu na bělohřbetku a smrti jeho syna lidé příliš často nevídali. Izoloval se na svém sídle a vyhledával čím dál větší ústraní. Lidé kolem něho chodili po špičkách, jako by čekali, že každou chvíli vybuchne a obrátí svůj hněv proti nim. Kaladin si s tím hlavu nedělal. Na bouři − ať už přijde z nebes nebo od člověka − je vždycky možné nějak reagovat. Na rozdíl od tohoto dušení, pomalého a trvalého vysávání života… To pro něho bylo mnohem, mnohem horší.

„Kaladine?“ ozval se Tien. „Jsi tam ještě?“

„Jo,“ odpověděl, ale ani se nehnul. I mraky byly v době Moldánků nudné a nezajímavé. Může být něco ještě víc neživého než ta deprimující šeď?

Tien obešel dům na druhou stranu, kde se střecha svažovala až dolů k zemi. Ruce měl v kapsách dlouhé pláštěnky a na hlavě klobouk se širokým okrajem. Oboje vypadalo, jako když je mu to velké, jenže na Tienovi vypadalo velké všechno. I když mu to dokonale padlo.

Vylezl nahoru za Kaladinem a také si lehl na záda a díval se nahoru. I někdo jiný se mohl pokusit Kaladina povzbudit, ale nepovedlo by se mu to. To uměl jedině Tien. Chvíli mlčel.

„Ty máš rád déšť, viď?“ zeptal se nakonec Kaladin.

„Jo,“ odpověděl Tien. Jistě. Tien měl rád prakticky všechno. „Ale takhle se na něj kouká blbě. Člověk musí mrkat.“

Z nějakého důvodu to vykouzlilo na Kaladinově tváři úsměv.

„Něco jsem ti udělal,“ řekl Tien. „Dnes v dílně.“

Kaladinovi rodiče měli starost. Tiena vzal do učení tesař Ral, přestože dalšího učně nepotřeboval, a byl s ním údajně nespokojený. Stěžoval si, že je roztěkaný.

Kaladin si sedl a Tien cosi vylovil z kapsy. Malého dřevěného koníka. Složitě vyřezávaného.

„Toho deště se neboj,“ řekl a podával ho Kaladinovi. „Už jsem ho naimpregnoval.“

„Tiene,“ řekl Kaladin užasle, „to je nádherný.“ Detaily byly skutečně krásné − oči, kopyta, žíně v ocase. Vypadal jako ten úžasný kůň, co tahal Rošonův vůz. „Ukazoval jsi to Ralovi?“

„Říkal, že je to dobrý,“ odpověděl Tien a usmíval se zpod obrovského klobouku. „Ale že jsem měl radši udělat židli. Tak jsme se nějak nepohodli.“

„Ale jak… Tiene, on přece musí vidět, jak je to krásný!“

„Ale to nevím,“ namítl Tien a stále se usmíval. „Je to jen obyčejnej kůň. Mistr má rád věci, co se dají používat. Na sezení, na šaty a tak. Ale zítra udělám dobrou židli, aby na ni byl pyšný.“

Kaladin se na bratra podíval. Měl pořád tu svou nevinnou tvář a přívětivou povahu. Udržel si je, i když už začínal dospívat. Jak se můžeš pořád usmívat? pomyslel si Kaladin. Venku je hnusně, mistr s tebou zachází jak s onucí a rodinu dusí starosta. A ty se usmíváš. Jak je to možný, Tiene? 

A jak je možný, že mně se chce taky usmívat, když tě vidím?

„Otec utratil další z těch sferů, Tiene,“ řekl. Pokaždé, když to otec musel udělat, jako by zchřadnul, jako by se o trochu víc přihrbil. V té době už byly všechny sfery prázdné, bez Záře. Za Moldánků se nedaly nabít. Postupně pohasly úplně všechny.

„Ještě jich hodně zbývá,“ odpověděl Tien.

„Rošon se nás snaží utahat a vyčerpat,“ řekl Kaladin. „Kousek po kousku udusit.“

„Ono to není zase tak hrozný, jak to vypadá, Kaladine,“ řekl Tien a sáhl bratrovi po ruce. „Věci nikdy nejsou tak zlý, jak se zdají. Uvidíš.“

V mysli se mu rojily námitky, ale Tienův úsměv je vždycky rozehnal. Jako by Kaladin vždycky na chvilku zahlédl slunce. Byl by přísahal, že se kolem nich najednou rozjasnilo, déšť se zmírnil a obloha prosvětlila.

Zezadu obcházela dům jakási postava. Maminka. Zvedla hlavu a podívala se na ně, jako by ji pobavilo, že sedí oba dva na střeše v dešti. Vystoupila na nejnižší úsek střechy. Na kameni byla přisátá skupinka háčkovců. Za Moldánků se to těmito malými tvory se dvěma ulitami všude jen hemžilo. Vždycky se objevili zničehonic, podobně jako malí šneci, kterých byly plné kameny.

„O čem to tady vy dva rokujete?“ zeptala se, vyšla až nahoru a sedla si k nim. Hesina byla jiná než ostatní maminky ve městě. Kaladinovi to někdy dělalo těžkou hlavu. Přece by je měla poslat domů a vyhubovat jim, že nastydnou. Ale ona ne, ona si vezme hnědou pláštěnku a sedne si k nim.

„Kaladinovi dělá starost, že táta utrácí sfery,“ řekl Tien.

„Ale s tím si hlavu nedělej,“ odpověděla. „Do Kharbrantu tě dostaneme. Za dva měsíce už budeš dost starý, abys mohl jet.“

„Vy dva byste měli jít se mnou,“ řekl Kal. „A táta taky.“

„Opustit tohle město?“ pozastavil se nad tím Tien, jako by ho tato možnost nikdy nenapadla. „Ale já to tu mám rád.“

Hesina se usmála.

„Co?“ otočil se k ní Kaladin.

„Většina mladíků v tvém věku dělá, co může, aby se rodičů zbavila.“

„Já přece ale nemůžu odejít a nechat vás tady. Jsme rodina. On se nás snaží udusit,“ řekl Kaladin a podíval se na Tiena. Když mluvil s bratrem, vždycky dostal lepší náladu, ale jeho námitky platily stále. „Nikdo vám neplatí za léčení a tobě už nikdo nezaplatí za práci. A co dostane otec za ty sfery, který stejně utrácí? Desetinásobně předraženou zeleninu a plesnivý zrní za dvojnásobek?“

Hesina se usmála.

„Bystrý.“

„Otec mě naučil všímat si detailů. Lékař musí.“

„Ano,“ řekla a spiklenecky mrkla. „Všiml sis, jako lékař, kdy jsme utratili první z těch sferů?“

„Jistě,“ odpověděl Kaladin. „To bylo ten den po té nehodě s tou bělohřbetkou. Otec si musel koupit nový plátno na obvazy.“

„A potřebovali jsme to?“

„No, asi ne. Ale znáš tátu. Vždycky musí mít rezervu.“

„A tak utratil první sfer,“ řekla Hesina. „Který schraňoval dlouhé měsíce a handrkoval se o něj se starostou.“

Ovšem nemluvě o tom, že zašel až tak daleko, že je předtím ukradl, pomyslel si Kaladin. Ale to ty víš. Podíval se na Tiena, který měl znovu upřený pohled na oblohu. Pokud Kaladin věděl, Tien zatím nepřišel na to, jak to se sfery skutečně bylo.

„Otec odolával moc dlouho,“ řekla Hesina, „a nakonec povolil jenom kvůli nějakému plátnu na obvazy, které nebude celé měsíce potřebovat.“

Přesně to vystihla. Proč se otec rozhodl tak najednou… „Chce, aby měl Rošon pocit, že nad ním vítězí,“ řekl překvapeně a podíval se na ni.

Hesina se spiklenecky usmála. „Rošon by si byl nakonec stejně našel cestu, jak se pomstít. Nebylo by to jednoduché. Otec má dobré postavení a má právo na vyšetřování. Rošonovi zachránil život a zranění jeho syna kdokoliv dosvědčí. Jenže Rošon by si cestičku našel. Pokud by si ovšem nemyslel, že už nás zlomil.“

Kaladin se otočil ke starostovu sídlu. I když bylo skryté za oponou deště, rozeznal dole na poli vojenské stany. Jaké to asi je, žít jako voják, vystavený dešti, bouřím a vichřicím? Ale život kopiníka už ho nelákal. Hlavu měl teď plnou schémat svalů a seznamů příznaků a nemocí.

„Budeme ty sfery utrácet,“ řekla Hesina. „Každých pár týdnů jeden. Jednak z toho budeme žít, i když mi příbuzní nabídli potraviny, a jednak − a to hlavně − budeme dávat Rošonovi důvod, aby si myslel, že nás zlomil. A potom tě pošleme pryč. Nečekaně. Ty budeš pryč a peníze budou v bezpečí v rukou horlivců na pokrytí nákladů tvého studia.“

Kaladinovi zazářily oči, když si to uvědomil. Oni neprohrávají. Naopak, vyhrávají.

„Páni, Kaladine, ty budeš bydlet v jednom z největších měst na světě,“ prohodil Tien. „To bude něco! A bude z tebe učenec, jako je táta. Budeš mít úřednice, co ti budou číst ze všech možných knih, co si vybereš.“

Kaladin si odhrnul mokré vlasy z čela. Tien to viděl mnohem honosněji než on. Jistě. Tien by udělal honosnou záležitost i z kaluže baheníků.

„Je to tak,“ řekla maminka. Stále se ještě dívala nahoru. „Můžeš se tam učit matematiku, historii, politiku, taktiku, přírodní vědy…“

„A neučí se tohle ženské?“ zamračil se Kaladin.

„Ženy plavooků ano. Ale jsou i muži učenci. Ovšem není jich tolik.“

„A to všechno potřebuju k tomu, abych byl lékař?“

„Nemusíš být nutně lékař. Je to tvůj život, Kaladine. Když si vybereš dráhu lékaře, budeme na tebe pyšní. Ale nemysli si, že musíš žít stejně jako tatínek.“ Podívala se na něj a z očí jí kapala voda.

„A co jinýho bych dělal?“ zeptal se Kaladin ohromeně.

„Muži se vzděláním mají otevřené dveře do spousty profesí. Kdyby ses rozhodl pro filozofii, mohl by z tebe být horlivec. Nebo třeba bouřezpytec.“

Bouřezpytec. Bezděky sáhl na modlitbu, kterou měl přišitou v levém rukávu, až ji jednou bude potřebovat spálit. „Ti předpovídají budoucnost.“

„To je něco jinýho. Uvidíš. Zkoumat se dá tolik věcí. Svět se mění. V posledním dopise píší příbuzní o úžasných fabriálech, třeba o perech, s kterými se dá psát na obrovskou dálku. Za chvíli se muži začnou učit číst.“

„To bych teda nechtěl,“ ohradil se Kaladin a podíval se na Tiena. Copak je možné, že takovéhle věcí slyší od jejich vlastní maminky? Jenže ona byla vždycky taková. Svobodná myslí i jazykem.

Ale přesto, stát se bouřezpytcem… Ti zkoumají velebouře a potom je předpovídají… A proniknou do nich a do jejich tajemství. Studují i vítr.

„Ne,“ řekl nahlas. „Chci být lékařem. Jako táta.“

Hesina se usmála. „Jestli je to tvoje svobodná volba, tak − jak jsem říkala − na tebe budeme hrdí. Ale chceme, abys věděl, že si můžeš vybrat sám.“

Ještě chvíli tak seděli a nechali do sebe prosakovat déšť. Kaladin stále pozoroval ty šedé mraky a přemýšlel, co na nich Tien vidí tak zajímavého. Nakonec zaslechl zdola stříkání a u domu se objevil Lirin.

„Co to u všech…“ řekl. „Vy jste tam všichni tři? A co tam nahoře děláte?“

„Sněmujeme,“ odpověděla maminka klidně.

„O čem?“

„O nesrovnalostech,“ řekla.

Lirin vzdychl. „Miláčku, ty jsi někdy opravdu zvláštní.“

„A neříkala jsem ti to?“

„Jedna nula. No, ale pojďte dolů. Na náměstí je velké shromáždění.“

Hesina se zamračila. Vstala a sešla dolů po zkosené střeše. Kaladin se podíval na Tiena a oba vstali. Kaladin si zasunul dřevěného koně do kapsy a opatrně sestupoval po mokrých kamenech dolů. Pláštěnka na něm čvachtala. Po tvářích mu tekly pramínky studené vody.

Došli s Lirinem na náměstí. Lirin měl obavy a blížil se k náměstí skleslý a přihrbený, jak v poslední době chodíval. Možná to byla jenom póza pro Rošona, ale Kaladin měl podezření, že v tom mnoho přetvářky nebude. Otec se nerad smiřoval s představou, že ty sfery musí vydávat, byť to byla součást lsti. Měl přitom pocit, že se vzdává.

Kaladin vpředu viděl, jak se na náměstí shromažďují lidé. Stáli ve velké skupině v pláštěnkách a s deštníky.

„Co se to děje, Lirine?“ zeptala se Hesina.

„Přijde Rošon,“ řekl Lirin. „Požádal Wabera, aby rozhlásil všem lidem, aby se tu shromáždili. Celé město.“

„V tom dešti?“ podivil se Kaladin. „Copak nemohl počkat na Bílé dny?“

Lirin neodpověděl. Dál šli všichni mlčky. Zvážněl i Tien. Míjeli deštné spreny kolem kaluží, ve tvaru asi po kotníky vysokých svíček bez plamene, svítící tlumeným modrým světlem. Objevovali se málokdy. Většinou jenom za Moldánků. Prý to byly duše dešťových kapek, svítící modré tyčinky, které jako by roztávaly, ale přitom se nezmenšovaly. Na vršku měly jedno modré oko.

Na náměstí už byla většina obyvatel města. Stáli v dešti a bavili se. Stáli tam Jost s Nagetem, ale žádný z nich na Kaladina nekývl. Bylo to už dávno, co mezi nimi bylo cosi vzdáleně připomínající přátelství. Kaladin se zachvěl. Rodiče říkali tomuhle městu domov a otec odmítal odejít, ale on si tu připadal doma čím dál méně.

Už brzy půjdu, pomyslel si, dychtivý toto město a jeho úzkoprsé obyvatele opustit. A odejít někam, kde žijí krásní a čestní plavooci, které na jejich místo dosadil sám Všemohoucí.

Přiblížil se Rošonův kočár. Za tu dobu, co se zabydlel v Kamenžáru, kočár postupně ztratil lesk. Zlatá barva se odlupovala a tmavé dřevo poničil štěrk na cestách. Když vůz zastavil na náměstí, Waber a jeho chlapci roztáhli malý baldachýn. Déšť trochu zesílil a velké kapky tupě pleskaly na napnutou látku.

Vzduch tady uprostřed davu měl jinou vůni než nahoře na střeše. Tam byl čistý a svěží. Tady byl vlhký a teplý. Dveře kočáru se otevřely. Rošon přibral na váze a oblek, který byl stavovým odznakem plavooků, mu museli přešít na nové míry. Na pahýlu pravé nohy měl dřevěnou protézu skrytou pod nohavicí a na nohu napadal. Vystoupil z kočáru, zabručel a schoval se pod baldachýn.

S bradkou s mokrými pramínky to byl úplně jiný člověk než ten starý Rošon. Jen oči měl stále stejné. Teď byly zapadlejší, protože měl plnější tváře, ale stále v nich byl ten těkavý neklid, když pozoroval dav. Jako by dostal ránu kamenem, když se nedíval, a teď hledal pachatele.

Je v kočáru i Laral? Kdosi se uvnitř pohnul a vystoupil, ale byl to muž s hladce oholenou tváří. Byl urostlý, měl hranatou tvář, světle hnědé oči a zelenou vojenskou uniformu. Maršál Amaram? Nesl se důstojně a působil impozantně. Uniformu měl nažehlenou a po boku meč. Rozdíl mezi ním a Rošonem byl až příliš nápadný.

Nakonec se přece objevila i Laral ve staromódních žlutých šatech s vlající sukní a silným živůtkem. Zvedla hlavu, podívala se proti dešti a čekala na sluhu, až přijde s deštníkem. Kaladinovi se rozbušilo srdce. Nemluvili spolu od chvíle, kdy ho v Rošonově sídle ponížila. Ale přesto byla úžasná. Dospěla a byla čím dál krásnější. Někomu by se třeba nemusely líbit tmavé vlasy s cize působícím světlým melírem, protože to byla známka smíšené krve, ale pro Kaladina byly okouzlující.

Otec vedle Kaladina strnul a tiše zaklel.

„Co je?“ zeptal se Tien. Stál vedle Kaladina na špičkách, aby viděl.

„Laral,“ odpověděla maminka. „Má na rukávu svatební modlitbu.“

Kaladin sebou trhl. Všiml si, že Laral má na rukávu skutečně přišité bílé plátno s modrým glyfem. Spálí je, až bude jejich zasnoubení oficiálně ohlášeno.

Ale… kdo? Rillir je mrtvý!

„Ve městě se o tom mluví, už jsem to slyšel,“ řekl otec. „Rošon se asi nechce rozloučit s tím vším, co mohla jeho rodina vyženit.“

„Rošon?“ vyhrkl Kaladin, šokovaný. V davu to začalo šumět, jak si lidé postupně všímali modlitby na nevěstině rukávu.

„Plavooci si často berou mnohem mladší ženu,“ poznamenala maminka. „Pro ně je sňatek často jenom cesta k zajištění loajality rodů.“

„Rošon?“ opakoval Kaladin nevěřícně a udělal krok dopředu. „Tomu musíme zabránit. Musíme −“

„Kaladine,“ zarazil ho otec ostře.

„Ale −“

„To je jejich věc. Nám do toho nic není.“

Kaladin zmlkl. Cítil, jak mu velké kapky pleskají o hlavu a malé kolem nich jen drobně mrholí. Po náměstí tekla voda a v prohlubních vytvářela kaluže. Kousek od Kaladina vyskočil deštný spren, jako by se zhmotnil z vody. Díval se nahoru a ani nemrkl.

Rošon se opíral o hůl. Kývl na sluhu Natira, který stál vedle své přísně vyhlížející manželky Alaxie. Natir zatleskal hubenýma rukama, aby utišil dav. Během chvilky bylo jediným slyšitelným zvukem šumění deště.

„Jasnopán Amaram,“ řekl Rošon a pokynul světlookému muži v uniformě, „je vrchní velitel vojsk našeho knížectví. Do jeho pravomoci spadá ochrana našich hranic v době nepřítomnosti krále a Jasnopána Sadease.“

Kaladin přikyvoval. O Amaramovi všichni věděli. Byl hlavou všech vojsk, která procházela Kamenžárem.

Amaram vystoupil dopředu a chystal se pronést řeč.

„Máte hezké město,“ pronesl ke shromážděným temnookům. Měl zvučný, hluboký hlas. „Děkuju vám za přivítání.“

Kaladin se zamračil a podíval se po ostatních lidech. Vypadali stejně zmateně jako on.

„Normálně,“ pokračoval Amaram, „bych přenechal svůj dnešní úkol některému ze svých podřízených důstojníků. Ale protože jsem to spojil s návštěvou svého bratrance, rozhodl jsem se přijet osobně. Není to tak zatěžující úkol, abych ho musel delegovat.“

„Promiňte, Jasnopane,“ řekl Callins, „ale o jakém úkolu to mluvíte?“

„No, o náboru do vojska, farmáři,“ odpověděl Amaram a pokynul Alaxii. Ta předstoupila před dav s listem papíru připevněným na podložce. „Král vzal většinu vojska s sebou na svou misi spojenou s Úmluvou msty. Mé síly jsou oslabené, a proto je nutné nabrat do armády mladé muže z každého města nebo vesnice, které projdeme. Pokud to bude stačit, spokojíme se s dobrovolníky.“

Lidé zmlkli. Chlapci často mluvili o tom, jak utečou k armádě, ale ve skutečnosti to udělal málokdo. Kamenžár ležel v zemědělském kraji a jeho úkolem bylo produkovat potraviny.

„Moje vojsko není tak slavné jako to, které bojuje ve válce za pomstu,“ pokračoval Amaram, „ale je naší svatou povinností chránit naši zem. Tuhle misi budeme plnit čtyři roky. Po ukončení této služby dostanete válečnou výsluhu ve výši jedné desetiny vašeho celkového platu. Potom můžete odejít, nebo podepsat další službu. Vyznamenejte se hrdinským činem a povýšením ve vojsku, a vynese vám to povýšení o jeden nán pro vás a vaše děti. Hlásí se někdo dobrovolně?“

„Já,“ ozval se Jost a vystoupil dopředu.

„Já taky,“ přidal se Abry.

„Joste!“ vykřikla Jostova matka a popadla ho za paži. „Co práce na poli −“

„Ta je jistě důležitá, tmavooká ženo,“ prohlásil Amaram, „ale nelze ji srovnávat s ochranou našich lidí. Král nám posílá bohatství vydobyté na Roztříštěných planinách a živokamy, které tam vybojuje, v nouzi nakrmí celý Aletkar. Vy dva jste vítáni. Ještě někdo?“

Vystoupili ještě tři chlapci a jeden starší muž − Harl, který přišel o ženu v epidemii morové horečky. Byl to muž, jehož dceru Kaladin tehdy nezachránil po onom osudném pádu.

„Výborně,“ řekl Amaram. „Další?“

Rozhostilo se ticho. Zvláštní ticho. Chlapci, které Kaladin tak často slýchal mluvit o tom, jak se dají k vojsku, klopili oči. Kaladin cítil, jak mu buší srdce a jak ho pálí nohy, jen aby udělaly ten osudný krok dopředu.

Ne, bude lékařem. Lirin se na něho podíval a v tmavě hnědých očích měl úzkost. Když však Kaladin zůstal stát, uklidnil se.

„Dobře,“ řekl Amaram a kývl na Rošona. „Tak nakonec budeme přece jen potřebovat ten váš seznam.“

„Seznam?“ zeptal se Lirin nahlas.

Amaram se na něho podíval. „Naše vojsko potřebuje posílit, tmavooký muži. Nejdřív bereme dobrovolníky, ale když nestačí, je potřeba je doplnit. Můj bratranec má jako starosta povinnost a čest rozhodnout, které muže do armády pošle.“

„Přečtěte první čtyři jména, Alaxie,“ řekl Rošon, „a poslední jméno.“

Alaxia se podívala na seznam a začala stroze číst: „Agil, syn Marfův. Caull, syn Talebův.“

Kaladin se se strachem v očích podíval na Lirina. „Tebe vzít nemůže,“ řekl Lirin. „Jsme z druhého nánu a poskytujeme městu nepostradatelnou službu − já léčím a ty jsi můj učedník. Máme ze zákona imunitu. Rošon to ví.“

„Habrin, syn Arafikův,“ pokračovala Alaxia. „Jorna, syn Loatsův.“ Na chvilku se odmlčela a zvedla hlavu. „Tien, syn Lirinův.“

Na náměstí se rozhostilo hrobové ticho. Na chvíli jako by ustal i déšť. Potom všichni otočili pohled k Tienovi. Byl zaskočený. Lirin měl jako městský lékař imunitu. Kaladin jako jeho učeň a nástupce také.

Tien ale už ne. Je třetím učněm tesaře, není nepostradatelný.

Hesina ho popadla za ruku. „Ne!“

Lirin se před ně postavil, jako by je chtěl chránit. Kaladin stál jako přimražený a díval se na Rošona. Na usmívajícího se spokojeného Rošona.

My jsme mu vzali syna, uvědomil si při pohledu do těch malých korálkových očí. Tak se pomstil.

„Já…“ začal Tien. „Do armády?“ Najednou ztratil svůj pověstný optimismus i sebedůvěru. Vytřeštil oči a zbledl. Omdlíval při pohledu na krev. Nenáviděl boj. Byl na svůj věk malý a drobný.

„Je ještě moc mladý,“ prohlásil Lirin. Po stranách od něj lidi začali pomalu couvat a nechali ho s rodinou stát o samotě.

Amaram se zamračil. „Ve velkých městech berou do armády i osmileté a devítileté mladíky.“

„To jsou ale plavooci,“ namítl Lirin. „A jdou do důstojnického výcviku a ne do bitvy!“

Amaram se zamračil ještě víc. Vystoupil zpod baldachýnu na déšť a došel až k Lirinovi a jeho rodině. „Kolik ti je, synku?“ zeptal se Tiena.

„Je mu třináct,“ odpověděl Lirin.

Amaram se na něj zlostně podíval. „Lékař. Slyšel jsem o tobě.“ Vzdychl a podíval se na Rošona. „Nemám čas míchat se do vaší maloměstské politiky, bratranče. Není tu jiný hoch, co by se hodil?“

„Tohle je moje volba!“ odpověděl rázně Rošon. „Mám na to právo. Posílám ty, které může město postrádat. A tenhle je z nich první!“

Lirin udělal krok dopředu a zlostně se na něho podíval. Maršál Amaram ho chytil za paži. „Neudělej něco, čeho bys litoval, temnooku. Rošon jedná podle zákona.“

„Ty se schováváš za zákon a vysmíváš se mi, lékaři,“ křičel na Lirina Rošon. „Tak se teď ten zákon obrátil proti tobě. Nech si ty sfery. Pohled na tvůj ksicht v tuhle chvíli mi za ně stojí!“

„Já…“ začal znovu Tien. Kaladin ho ještě nikdy neviděl tak vyděšeného.

Kaladin si připadal bezmocný. Celé město se dívalo na Lirina, jak stojí, za paži ho drží generál, a spaluje pohledem Rošona.

„Do dvou let z něj udělám vojáka,“ sliboval Amaram. „Nepůjde do bitvy. Víc pro něj udělat nemůžu. V těchhle časech potřebujeme každého.“

Lirin se přihrbil a svěsil hlavu. Rošon se dal do smíchu a pokynul Laral, aby nastoupila do vozu. Nastoupila a na Kaladina se ani nepodívala. Rošon nastoupil za ní a vypadal, jako by se stále smál. Výraz měl ale přitom strnulý. Neživý. Jako temné mračno na obloze. Vychutnal si svou pomstu, ale syna mu to nevrátí a on zůstane stále uvězněný v Kamenžáru.

Amaram se podíval na shromážděné lidi. „Branci si můžou vzít dvoje oblečení a další věci, nesmí ale vážit víc než tři kameny. Bude se to kontrolovat. Za tři hodiny se budete hlásit u seržanta Hava.“ Otočil se a odcházel za Rošonem.

Tien se za ním díval, bílý jako křída. Kaladin na něm viděl tu hrůzu, že bude muset odejít od rodiny. Bratr, který ho vždycky dokázal povzbudit, když pršelo. To není správné. Tien se má usmívat. Protože je takový, patří to k němu.

V kapse nahmatal dřevěného koníka. Tien mu vždycky dokázal přinést úlevu, když ho něco trápilo. Najednou ho napadlo, že by mu to mohl oplatit. Je čas přestat se schovávat mamince za sukni, pomyslel si. Je čas jednat jako muž.

„Jasnopane Amarame!“ vykřikl.

Generál se zastavil s jednou nohou na schůdku do kočáru a ohlédl se přes rameno.

„Já chci jít místo Tiena,“ řekl Kaladin.

„Nepovoluje se!“ ozval se Rošon zevnitř kočáru. „Podle zákona si můžu vybrat.“

Amaram zasmušile přikyvoval.

„Tak v tom případě mě vemte taky,“ řekl Kaladin. „Jako dobrovolníka.“ Aspoň tam Tien nebude sám.

„Kaladine!“ vykřikla Hesina a popadla ho za ruku.

„To je možné,“ odpověděl Amaram. „Neodmítnu nikoho, synku. Jestli chceš narukovat, máš dveře otevřené.“

„Kaladine, nedělej to,“ prosil Lirin. „Nechoďte oba. Ne −“

Kaladin se podíval na Tiena. Zakroutil hlavou v širokém klobouku, ale v očích měl naději.

„Tak se hlásím,“ řekl Kaladin a otočil se zpátky k Amaramovi. „Půjdu taky.“

„Tak máš dvě hodiny na přípravu,“ řekl Amaram a nasedl do kočáru. „S sebou totéž co ostatní.“

Dveře kočáru se zavřely, ale Kaladin stačil zachytit ještě spokojenější Rošonův pohled. S hlasitým rachotem kočár vyrazil a rozstříkl spršky vody.

„Proč?“ otočil se Lirin na Kaladina, vyčerpaný. „Proč jsi mi to udělal? Vždyť jsme měli takové plány!“

Kaladin se otočil k Tienovi. Tien ho vzal za ruku. „Děkuju,“ řekl šeptem. „Děkuju ti, Kaladine. Děkuju.“

„Ztratil jsem vás oba,“ řekl Lirin ochraptěle a odešel kalužemi pryč. „Aby to bouře vzala! Oba.“ Dal se do pláče. Maminka plakala také. Znova držela Tiena.

„Tati!“ řekl Kaladin a cítil se najednou tak sebejistý, až ho to samotného překvapilo.

Lirin se zastavil. Stál v dešti, jednou nohou v kaluži plné deštných sprenů. Odtahovali se od něho jako vertikální slimáci.

„Za čtyři roky ho přivedu domů,“ řekl Kaladin. „Slibuju to při všech bouřích a při desátým jménu Všemohoucího. Přivedu ho zpátky.“

Slibuju…

45

STÍNOMAR

„Jelignar, zvaný Vichrná smršť, dovedl mluvit jako člověk, i když jeho hlas často doprovázel nářek těch, které konzumoval.“

Nestvůry byly evidentně smyšlené postavy typické pro folklór. Překvapivě většinou nebyly pokládány za bytosti, ale spíše za zosobnění různých druhů destrukce. Tento citát je z Traxil, řádek 33. Zdroj je pokládán za originál, avšak o jeho autenticitě pochybuji.

Tihle divocí paršové jsou překvapivě přívětiví, četla Šalán. Bylo to znovu vyprávění krále Gavilara, zaznamenané rok před jeho zavražděním. Od našeho prvního setkání uplynulo už téměř pět týdnů. Dalinar mě nutí k návratu domů a naléhá, že výprava trvá už moc dlouho.

Paršové slíbili, že mě vezmou na lov obřího korýše, kterému říkají ulo mas vara, což mí badatelé překládají jako „přízrak z rokle“. Pokud se nemýlí, má tento tvor v těle obrovský živokam a jeho hlava by byla nádherná trofej. Mluví také o strašlivých bozích. Myslíme si, že tím myslí asi obzvlášť veliké velekorýše z roklí.

Překvapilo nás, že paršové mají své náboženství. Máme stále více důkazů existence paršské společnosti − civilizace, kultury a jazyka − a jsou neuvěřitelné. Naši bouřezpytci těmto lidem začali říkat Paršendi. Je zřejmé, že se velmi liší od našich paršských sluhů, a je možné, že to ani není stejná rasa, přestože mají na kůži stejné obrazce. Možná jsou to vzdáleně příbuzné kmeny, které se od běžných paršů liší stejně jako aletští sekerníci od selajských.

Paršendi viděli naše sluhy a jsou z nich v rozpacích. „Kde mají hudbu?“ ptá se mě často Klad. Nevím, co tím myslí. Naši sluhové se však o Paršendy vůbec nezajímají a nesnaží se je v ničem napodobovat. To nás uklidňuje. Ta otázka na hudbu má patrně souvislost s tím, že Paršendi neustále zpívají, nebo si aspoň broukají. Mají zvláštní schopnost tvořit hudbu společně. Odcházel jsem od jednoho Paršenda, který si pro sebe něco prozpěvoval, a za chvilku jsem potkal jiného, který si zpíval přesně totéž − stejnou melodii, stejné tempo, stejný text − až z toho šel strach.

Jejich oblíbený nástroj je buben. Jsou hrubě opracované a po stranách mají barevné otisky prstů. Stejně jsou zdobené i jejich příbytky, které staví z bahna a kamene. Staví je mezi kráterovitými skalními útvary na okraji Roztříštěných planin. Když se zeptám Klada, jestli se bojí velebouří, dá se do smíchu. „Proč bychom se báli? Když nám spadne stavení, tak se postaví nové, ne?“

Na druhé straně čítárny šustila Jasna listy knihy. Šalán odložila svou knihu stranou a začala se probírat stohem na stole. Filozofii na čas opustila a vrátila se k vraždě krále Gavilara.

Vytáhla úplně zespodu drobný svazek − záznam diktovaný bouřezpytcem Matainem, jedním z badatelů, kteří Gavilara doprovázeli. Šalán listovala knihou a hledala určitou pasáž. Byl to popis prvního paršendského lovu, který viděli.

Stalo se to, když jsme se usadili u hluboké řeky ve velmi lesnaté oblasti. Bylo to ideální místo na delší táboření. Husté kružníky chránily proti větru a koryto řeky proti záplavám. Jeho Veličenstvo si moudře vzalo mou radu k srdci a poslalo po proudu i proti proudu řeky hlídku.

Hlídka velkoknížete Dalinara se jako první setkala se zvláštními neochočenými parši. Když se vrátil do tábora a vyprávěl o tom, odmítal jsem − stejně jako většina ostatních − uvěřit. To Jasnopán Dalinar jistě narazil na nějakou expedici, jako byla ta naše, s paršským služebnictvem.

Když však následující den navštívili náš tábor, skutečnost už nebylo možné popírat. Bylo jich deset − byli to paršové, ale vyšší než ti, na které jsme byli zvyklí. Kůži měli někteří červeno-černě mramorovanou a někteří červeno-bíle. Měli nádherné zbraně z lesklé oceli zdobené leptem a prosté oblečení z tkané narbinské látky.

Zanedlouho bylo Jeho Veličenstvo těmito parši fascinováno a požadovalo, abych začal zkoumat jejich jazyk a společnost. Přiznám se, že mým původním úmyslem bylo odhalit je jako podvrh. Čím víc jsme se však o nich dovídali, tím víc jsem si uvědomoval, jak mylné bylo moje původní hodnocení.

Šalán poklepala na stránku a zamyslela se. Potom vytáhla tlustý svazek nazvaný Král Gavilar Kholin, životopis, který vydala Gavilarova žena Navani asi před dvěma lety. Šalán listovala knihou a hledala určitý odstavec.

Můj manžel byl výborný král. Byl to inspirativní vůdce, génius taktiky na bitevním poli a v soubojích se mu nikdo nevyrovnal. Neměl však smysl ani buňky pro badatelskou práci. Nikdy se nezajímal o velebouře, hovor o vědě ho nebavil a nezajímaly ho ani fabriály, pokud neměly přímé uplatnění v bitvě. Byl to muž podle klasického ideálu mužství.

„Proč se o ně tak zajímal?“ zeptala se Šalán nahlas.

„Prosím?“ ozvala se Jasna.

„Král Gavilar,“ odpověděla Šalán. „Vaše matka v jeho životopise tvrdí, že nebyl badatel.“

„To je pravda.“

„Ale Paršendi ho zajímali,“ namítla Šalán. „Ještě než mohl vědět, že mají Střepkordy. Podle Matainova spisu se chtěl dovědět víc o jejich jazyce, společnosti a hudbě. Nebo to jenom předstíral, aby vypadal v očích čtenářů jako učený člověk?“

„Ne,“ odpověděla Jasna a odložila knihu. „Čím déle byl v Nedobytých horách, tím víc ho Paršendi fascinovali.“

„V tom případě je v tom ale nesrovnalost. Proč by člověk, který k těmhle věcem nikdy neměl vztah, najednou chtěl něco zkoumat?“

„Je to tak,“ přisvědčila Jasna. „Sama jsem o tom přemýšlela. Ale člověk se leckdy změní. Když se vrátil, mnoho večerů jsme povídali o tom, co tam objevil. Byly to jedny z mála chvil, kdy jsem se cítila se svým otcem opravdu spjatá.“

Šalán se kousla do rtu. „Jasno,“ zeptala se nakonec, „proč jste mi dala za úkol studovat tuhle událost? Vy jste ji přece zažila, a všechno, co já tady objevuju, už dávno víte.“

„Myslím, že nestranný pohled je velmi cenný.“ Jasna odložila knihu a podívala se na Šalán. „Nechci od vás specifické odpovědi na otázky. Naopak, doufám, že si všimnete detailů, které jsem já přehlédla. Uvidíte, jak se můj otec za ty poslední měsíce změnil. A to bude znamenat, že jste se dostala hluboko do problému. Věřte, že jen velmi málo lidí si všimlo zrovna téhle nesrovnalosti, kterou jste tu teď nadhodila. Pozdější změny po otcově návratu do Kholinaru ale zaznamenalo mnoho lidí.“

„I tak,“ pokračovala Šalán, „mi to ale připadá takové zvláštní. Možná jsem ještě ovlivněná svými vychovatelkami, které tvrdily, že mladá dáma má studovat staré klasiky.“

„Klasikové mají ve vzdělání své místo a já vám je příležitostně zadám, jako jsem vám zadala téma morálky. Ale to bych ráda udělala až v souvislosti s vaším současným projektem. Středem pozornosti musí být současnost, ne hádanky z dávné historie.“

Šalán přikývla. „Ale Jasno, vy jste přece historička. Ty hádanky z dávné historie by přece měly být vaším denním chlebem.“

„Já jsem veritariánka,“ odpověděla Jasna. „Hledáme v minulosti odpovědi na otázky na základě rekonstrukce toho, co se skutečně stalo. Příliš často je historický spis ne obrazem pravdy, ale co nejlichotivějším portrétem autora a jeho motivů. My se sestrami vybíráme projekty, které se nám zdají nepochopené nebo špatně vykládané a na základě jejich studia se snažíme pochopit přítomnost.“

Tak proč trávíte tolik času nad pohádkami a zlými duchy? Jasna hledá něco skutečného. Něco tak důležitého, že ji to vylákalo z Roztříštěných planin a z boje za pomstění otce. S těmi pohádkami a pověstmi má nějaký záměr a Šalánina práce je jeho součástí.

To ji vzrušovalo. Po něčem takovém toužila už od dětství, když zoufale listovala v otcových knihách a zápasila s vychovatelkami. Tady vedle Jasny byla součástí čehosi velkého. Hodně velkého. Natolik už Jasnu znala.

A přece, pomyslela si. Tozbekova loď připluje už zítra. A hned se vrací.

Musím si začít stěžovat. Musím Jasnu přesvědčit, že je to všechno mnohem náročnější, než jsem si myslela, aby se nedivila, když jí oznámím, že odcházím. Musím být zlomená. Musím plakat. Musím se vzdávat. Musím − 

„Co je Urithiru?“ zeptala se místo toho.

K jejímu překvapení odpověděla Jasna bez váhání. „Urithiru bývalo údajně centrum Stříbrných království, město s deseti trůny, pro všechny krále. Bylo to nejhonosnější, nejneuvěřitelnější a nejdůležitější město na světě.“

„Opravdu? A jak to, že jsem o něm ještě neslyšela?“

„Protože bylo opuštěno ještě dávno před odchodem Ztracených Paprsků. Spousta badatelů tvrdí, že je to jenom mýtus. Horlivci o něm nemluví, protože je spojeno s Paprsky a tudíž s jednou z největších porážek vorinismu. Většina toho, co o tomto městě víme, pochází z útržkovitých citací nedochovaných děl klasiků. Jediná celistvá zachovalá kniha z těchto časných dob je Cesta králů a ta se zachovala jedině díky Vanrialovu úsilí.“

Šalán pomalu přikyvovala. „Pokud by se ovšem někde skrývaly zbytky monumentálního starého města, člověk by je přirozeně hledal v Natanatanu − neprobádaném, velikém a divokém.“

„Urithiru není Natanatan,“ odpověděla Jasna a usmála se. „Ale je to dobrý tip, Šalán. Vraťte se ale ke své práci.“

„A ty zbraně,“ poznamenala Šalán.

Jasna zvedla obočí.

„Paršendi. Měli krásné zbraně z lesklé leptané oceli. Přitom ale bubny měli zdobené jen obyčejnými otisky prstů po stranách a domy si stavěli z kamenů a bahna. Nepřipadá vám to divné?“

„Ano. Určitě bych to hodnotila jako nesrovnalost.“

„Tak potom −“

„Ujišťuji vás, Šalán, že to město tam není.“

„Ale vy se přece o Roztříštěné planiny zajímáte. Mluvila jste o nich s Jasnopánem Dalinarem. Tenkrát přes spřež.“

„Mluvila.“

„Co byli Pustonoši?“ změnila Šalán náhle téma. Když je teď Jasna ochotná mluvit, třeba jí něco řekne. „Co to bylo ve skutečnosti?“

Jasna se na ni se zájmem podívala. „To nikdo jistě neví. Badatelé si myslí, že podobně jako Urithiru to je mýtus. Teologové je pokládají za protipól Všemohoucího − nestvůry, které přebývaly v srdcích lidí tak, jako dřív Všemohoucí.“

„Ale −“

„Vraťte se k práci, slečno,“ řekla Jasna a vzala si knihu. „Třeba si o tom ještě promluvíme.“

Z jejího tónu bylo jasné, že pro tuto chvíli skončily. Šalán se kousla do rtu a ovládla se, aby neřekla něco neslušného jen proto, aby Jasnu ještě na chvíli udržela v hovoru. Ona mi nedůvěřuje, pomyslela si. Možná z dobrého důvodu. Odcházíš, opakovala si. Zítra. Odpluješ pryč od tohohle všeho.

To ovšem znamená, že jí zbývá jediný den. Jediný den v tom úžasném Palaneu. Jediný den se všemi těmi knihami, se studiem i svobodou.

„Potřebovala bych Tifandorův životopis vašeho otce,“ řekla Šalán a nahlížela do stohu knih. „Měl by být v rejstříku.“

„Je na spodních regálech,“ odpověděla Jasna. „Možná najdu katalogové číslo.“

„To není potřeba,“ řekla Šalán a vstala. „Já to najdu. Potřebuju stejně praxi.“

„Jak chcete,“ řekla Jasna.

Šalán se usmála. Přesně věděla, kde ta kniha je − ale když bude předstírat, že ji hledá, získá chvíli času. A za tu chvíli se pokusí zjistit něco o Pustonoších sama.

* * *

O dvě hodiny později seděla Šalán u stolu plného věcí vzadu v jedné z místnosti spodního podlaží Palanea. Pod sferovou lampou spěšně procházela stoh narychlo sebraných knih. Z žádné z nich se toho však mnoho nedověděla. Zdálo se, že o Pustonoších všichni běžně vědí. Na venkově si o nich lidé vyprávěli jako o tajemných bytostech, které kradou těm, co mají smůlu, a trestají hlupáky. V tomto podání vypadali spíše škodolibě než zle. Potom tu ovšem byla stará historka o Pustonoši, který na sebe bral podobu poutníka, a když ho farmář pohostil úrodou ze své talvové plantáže, vyvraždil celou jeho rodinu, vypil jejich krev a popsal zdi černým popelem pustonošskými symboly.

Většina lidí ve městech však viděla v Pustonoších duchy, kteří se objevují v noci, jakési zlé spreny, kteří se vloudí do srdcí lidí a nutí je páchat zlo. Když se dobrý člověk rozzlobí, je to dílo Pustonoše.

Badatelé se těmto představám smáli. Historické záznamy − aspoň ty, které našla při své zkratkovité rešerši − byly nejasné. Jsou Pustonoši původní obyvatelé Prokletí? Pokud ano, tak je teď Prokletí prázdné, protože Pustonoši dobyli Síň Věčného Míru a vyhnali z ní lidi do Rošáru?

Mohla jsem vědět, že nic pořádného nenajdu, pomyslela si Šalán a opřela se. Jasna to zkoumá už měsíce, možná roky. Jak jsem si mohla myslet, že něco objevím za pár hodin? 

Jediné, čeho tou rešerší dosáhla, bylo ještě větší zmatení. Jaký bludný vítr to Jasnu zavál do téhle oblasti? Vždyť to nemá logiku. Zkoumat Pustonoše bylo jako zkoumat, jestli jsou skuteční spreni smrti. K čemu to je?

Zakroutila hlavou a srovnala stoh knih. Horlivci, kteří Palaneum obhospodařují, je vrátí zpátky do regálů. Musí ale vyzvednout Tifandorův životopis a vrátit se s ním nahoru do čítárny. Vstala a šla k východu. Ve volné ruce nesla lampu. Nevzala si parše, protože předpokládala, že ponese zpátky jenom jednu knihu. Když došla k východu, všimla si světla na balkoně. Střetla se s ním ve dveřích. Byla to postava s granátovou lampou.

„Kabsale?“ špitla překvapeně, když rozeznala jeho tvář, která měla ve světle sferů namodralou barvu.

„Šalán?“ podivil se a podíval se na cedulku nad dveřmi. „Co tady děláte? Jasna říkala, že jste šla hledat Tifandora.“

„Já… jsem si to cestou rozmyslela.“

Podíval se na ni a zvedl obočí.

„Průhledná lež?“ zeptala se.

„Jako křišťál,“ odpověděl. „Jste o dvě patra výš a asi o tisíc indexových čísel jinde. Když jsem vás nenašel dole, nechal jsem se vyvézt výtahem tam, kam vyvezli vás. A oni mě vysadili tady.“

„Práce u Jasny je někdy dost vyčerpávající,“ řekla Šalán. „Tak si tu a tam najdu koutek, abych se trochu dala dohromady a odpočinula si. To je jediná chvilka, kdy můžu být o samotě.“

Kabsal zamyšleně přikyvoval.

„Lepší?“ zeptala se.

„Pořád nic moc. Dala jste si pauzu, v pořádku, ale dvě hodiny? Mimoto se pamatuju, že jste říkala, že práce u Jasny není tak hrozná.“

„Ona by mi uvěřila,“ namítla Šalán. „Myslí si, že je mnohem náročnější, než ve skutečnosti je. Teda… no, ona je náročná. Ale zvládám to s menším úsilím, než si myslí.“

„Výborně,“ odpověděl. „Tak co jste tu teda dělala doopravdy?“

Kousla se do rtu. Rozesmál se.

„Co se stalo?“ zeptala se a začervenala se.

„Vy vypadáte tak hrozně nevinně, když tohle děláte!“

„Já jsem nevinná.“

„A nelhala jste mi náhodou, a dvakrát za sebou?“

„Když říkám nevinná, tak tím myslím, že nejsem vychytralá.“ Svraštila obličej. „Jinak bych lhala tak, že byste to nepoznal. Jdeme. Pojďte se mnou pro toho Tifandora. Když si pospíšíme, tak nebudeme muset Jasně lhát.“

„Dobře,“ poznamenal a vydal se za ní po obvodu Palanea. Obrácená pyramida se čtyřmi zkosenými stěnami se rozšiřovala směrem ke stropu vysoko nad nimi. Vrchní podlaží byla světlejší a přehlednější a podél hrazení svítila tlumená světla, která s sebou nosili horlivci a badatelé.

„Sedmapadesát podlaží,“ utrousila Šalán. „Nedokážu si vůbec představit, kolik to muselo být práce tohle všechno vytvořit.“

„My jsme to nevytvořili,“ namítl Kabsal. „Všechno to tady bylo. Přinejmenším hlavní šachta. Kharbranťané jenom vytesali prostory pro knihy.“

„To je přirozený útvar?“

„Stejně přirozený jako města, jako je třeba Kholinar. Nebo jste už zapomněla na mou demonstraci?“

„Ne. Ale proč jste do ní teda nezařadil taky tohle místo?“

„Ještě jsme neobjevili ten pravý vzorec,“ řekl. „Ale je jisté, že tohle místo stvořil Všemohoucí. Stejně jako ta města.“

„A co Jitropravci?“ zeptala se Šalán.

„Co s nimi jako má být?“

„Mohli to vytvořit oni?“

Rozesmál se. Mezitím došli k výtahu. „Ti takovéhle věci nedělali. Byli to léčitelé. Dobří spreni, které poslal Všemohoucí, aby se postarali o lidi poté, co byli vyhnáni ze Síně Věčného Míru.“

„Takže něco jako protiklad Pustonošů.“

„Asi by se to tak dalo říct.“

„O dvě podlaží níž,“ řekla paršům u výtahu. Začali stahovat plošinu dolů. Mechanismus skřípěl a plošina se jim chvěla pod nohama.

„Jestli mi chcete tímhle odvést pozornost,“ poznamenal Kabsal, založil ruce a opřel se o zábradlí, „tak se vám to nepodaří. Seděl jsem s vaší odmítavou učitelkou přes hodinu a věřte mi, že to nebyla příjemná zkušenost. Myslím, že ví, že se pořád snažím ji obrátit.“

„Jistěže ví. To je Jasna. Ta ví prakticky všechno.“

„Kromě toho, co sem přišla studovat.“

„Pustonoše,“ řekla Šalán. „Ona studuje Pustonoše.“

Zamračil se. Po chvilce se výtah zastavil na požadovaném podlaží. „Pustonoše?“ zeptal se zvědavě. Čekala, že bude spíš pobavený nebo znechucený. Ne, pomyslela si. On je horlivec. On v ně věří.

„Kdo vlastně byli ti Pustonoši?“ zeptala se, když vyšli z výtahu ven. Kousek pod nimi se čtyři stěny masivní jeskyně sbíhaly do špičky, která tvořila její dno. V ní byl obrovský nabitý diamant.

„My o tom neradi mluvíme,“ řekl Kabsal a srovnal s ní krok.

„Proč? Jste přece horlivec. Patří to k vašemu náboženství.“

„Ale je to taková jeho nepopulární část. Lidi rádi slyší o Deseti božích atributech nebo Deseti lidských poklescích. My je uspokojíme, protože my sami těmhle věcem taky dáváme přednost před dávnou minulostí.“

„Protože…“ nadhodila.

„Protože,“ odpověděl s povzdechem, „jsme zklamali, Šalán. Řehole − ve své podstatě − jsou striktně vorinské. Což znamená, že Hierokracie a Ztracené Paprsky jdou na náš vrub.“ Zvedl modrou lucernu. Šalán šla po jeho boku, zvědavá, a nechala ho mluvit.

„My věříme, že Pustonoši skutečně existovali, Šalán. Metla lidstva. Přišli na nás stokrát. Tisíckrát. Nejdřív nás vyhnali ze Síně Věčného Míru a potom se nás snažili zničit tady v Rošáru. Nebyli to jen spreni, co se schovávají ve skalách a tu a tam vylezou a ukradnou lidem prádlo. Byly to destruktivní bytosti, které měly obrovskou sílu. Vznikli v Prokletí a jejich podstatou byla nenávist.“

„A kdo je stvořil?“ zeptala se.

„Prosím?“

„Kdo je stvořil? Přece Všemohoucí netvořil destruktivní bytosti z nenávisti. Tak co je stvořilo?“

„Všechno má své protiklady, Šalán. Všemohoucí je dobro, a tak potřebuje kosmír Pustonoše jako jeho protiváhu.“

„Takže čím víc dělal Všemohoucí dobro, tím víc vytvářel jako vedlejší produkt zlo? V čem je potom smysl dobra, když vytváří stejné množství zla?“

„Vidím, že Jasna pokročila ve výuce filozofie.“

„To není filozofie,“ namítla Šalán. „To je prostá logika.“

Vzdychl. „Myslím, že byste do hlubin teologie v téhle otázce nechtěla zacházet. Stačí celou věc uzavřít, že čistá dobrota Všemohoucího dala vznik Pustonošům, ale člověk může volit dobro, aniž by se dopouštěl zla, protože má jako smrtelník dvojí povahu. Jediný způsob, aby se v kosmíru zmnožilo dobro, je, že ho bude vytvářet člověk − potom může dobro vytěsnit zlo.“

„Dobře,“ řekla, „ale to vysvětlení Pustonošů neberu.“

„Já jsem myslel, že jste věřící.“

„To jsem. Ale to, že ctím Všemohoucího, neznamená, že se spokojím s jakýmkoliv vysvětlením, Kabsale. I náboženství musí dávat smysl.“

„Neříkala jste někdy, že se nevyznáte ve vlastním nitru?“

„No, říkala.“

„A to tvrdíte, že se chcete vyznat v cestách Všemohoucího?“

Sevřela rty do úzké linky. „Dobře. Ano. Ale pořád se chci dovědět víc o Pustonoších.“

Pokrčil rameny. Mezitím došli do archivu plného polic s knihami. „Řekl jsem vám základní věci, Šalán. Pustonoši byli ztělesněním zla. Nesčíselněkrát jsme s nimi bojovali pod vedením Heraldů a jimi vyvolenými rytíři deseti řádů, kterým říkáme Rytíři Paprsku. Nakonec přišel Aharietiam, Poslední Spoušť. Pustonoši byli zahnáni zpátky do Síně Věčného Míru. Heraldi je potom vyhnali i z nebe a tím skončilo heraldské období Rošáru. Lidí vstoupili do období Osamění. Do moderní doby.“

„A proč je všechno tak hrozně útržkovité?“

„To jsou tisíce a tisíce let, Šalán. Prehistorická období. Ještě dřív, než lidé uměli vyrábět ocel. Museli jsme dostat Střepkordy, abychom mohli bojovat, jinak bychom se proti Pustonošům museli bránit holemi.“

„A přitom jsme měli Rytíře Paprsku a Stříbrná království.“

„Která založili a vedli Heraldi.“

Šalán se zamračila a odpočítávala řady polic. U té správné se zastavila a podala lampu Kabsalovi, vešla do uličky a vytáhla životopis. Kabsal šel do uličky za ní a svítil jí.

„Na tom je ještě něco víc,“ řekla. „Jinak by se v tom Jasna tak nevrtala.“

„Já vám řeknu, proč to dělá.“

Podívala se na něho.

„Vy to nechápete?“ řekl. „Ona se snaží dokázat, že žádní Pustonoši neexistují. Že je to všechno výmysl Paprsků.“ Poodstoupil a světlo lampy osvítilo knihy po obou stranách. Jeho tvář v něm byla najednou úplně bledá. „Ona chce jednou provždy dokázat, že řehole − a vorinismus − jsou jeden velký podvod. O tohle tu jde.“

„Možná,“ odpověděla Šalán zamyšleně. Mělo to logiku. K čemu jinému by to zapřisáhlá kacířka mohla potřebovat, než aby podkopala naivní dogmata víry a vyvrátila náboženství? Tím by se vysvětlovalo, proč by Jasna studovala něco tak na první pohled nekonzistentního jako Pustonoši. Stačí najít ty správné důkazy v historických záznamech a Jasna dokáže, že má pravdu.

„Nebyli jsme už dost pronásledováni?“ zeptal se Kabsal rozzlobeně. „Horlivci ji ničím neohrožují. V současnosti neohrožujeme vůbec nikoho. Nemůžeme ani vlastnit majetek… Zatraceně, my sami jsme majetek. Skáčeme, jak pískají starostové a generálové, a ze strachu před pomstou si netroufáme říct jim do očí pravdu o tom, jak hřeší. Jsme jako bělohřbetky bez zubů a bez drápů, které sedí a čekají pánovi u nohou a nešetří chválou a uznáním. Tak je to. Ignorují nás a −“

Náhle se odmlčel a podíval se na ni, rty sevřené, zuby zaťaté. Nikdy u nikoho neviděla takový zápal a nikdy by nečekala u tak milého horlivce takovou zuřivost. Nebyla by si pomyslela, že je něčeho takového schopen.

„Omlouvám se,“ řekl, otočil se od ní a vyrazil dolů.

„Nic se nestalo,“ odpověděla a pospíchala za ním. Byla zklamaná. Čekala, že za Jasniným utajeným výzkumem něco objeví, něco tajemného. Je možné, že by to všechno dělala jen proto, aby vyvrátila vorinismus?

Tiše vyšli na ochoz. V tu chvíli si uvědomila, že mu to musí říct. „Kabsale, já odcházím.“

Překvapeně se na ni podíval.

„Dostala jsem zprávy z domova,“ řekla. „Nemůžu o nich mluvit, ale musím se vrátit.“

„Něco s vaším otcem?“

„Proč? Doneslo se k vám něco?“

„Jenom že je v poslední době v ústraní. Víc než obvykle.“

Trhla sebou a snažila se to zamaskovat. To už se zprávy dostaly takhle daleko? „Je mi líto, že musím odjet tak náhle.“

„Vrátíte se?“

„Nevím.“

Podíval se jí tázavě do očí. „Víte už, kdy odjedete?“ zeptal se chladně, náhle bez emocí.

„Zítra ráno.“

„No,“ řekl, „prokážete mi aspoň tu laskavost a namalujete mi portrét? Nikdy jste mi žádnou podobiznu neudělala, i když spoustu ostatních horlivců jste malovala.“

Zarazila se. Měl pravdu. I když spolu strávili hodně času, skutečně ho nikdy nemalovala. Zvedla volnou ruku k obličeji. „To mě mrzí.“

Překvapilo ho to. „Já jsem to nemyslel ve zlém, Šalán. To není zase tolik důležité −“

„To je důležité,“ odpověděla, popadla ho za ruku a vlekla ho chodbou. „Nechala jsem kreslení nahoře. Pojďte.“ Pospíchali k výtahu a nechali se parši vytáhnout nahoru. Když se dala plošina do pohybu, podíval se Kabsal na svou ruku v její. Rychle ho pustila.

„Vy jste opravdu záhadná žena,“ prohlásil strnule.

„Já jsem vás varovala.“ Přitiskla si knihu na hrudník. „Ale mám pocit, že jste říkal, že jste mi přišel na kloub.“

„Tak to odvolávám,“ Podíval se na ni. „Tak vy už odjíždíte?“

Přikývla. „Mrzí mě to, Kabsale… Nejsem taková, za jakou mě pokládáte.“

„Pokládám vás za krásnou a inteligentní ženu.“

„Tu ženu jste trefil to ano.“

„Váš otec je nemocný, viďte?“

Neodpověděla. „Chápu, že se k němu chcete vrátit,“ pokračoval. „Ale jistě neopouštíte studium natrvalo. Vrátíte se k Jasně.“

„Ani ona nebude v Kharbrantu natrvalo. Poslední dva roky cestuje z místa na místo.“

Díval se před sebe a sledoval, jak plošina výtahu stoupá nahoru. Po chvilce vystoupili a přešli do druhého výtahu, který je vyvezl několik dalších podlaží. „Neměl jsem za vámi chodit,“ řekl po chvíli mlčení. „Mí představení si myslí, že mě to rozptyluje. Nikdy se jim nelíbí, když se někdo z nás začne rozhlížet mimo řád.“

„Přece máte právo na přátele.“

„My jsme jenom majetek. Člověk může mít práva, ale zároveň ho můžou nutit, aby je neuplatňoval. Zanedbával jsem práci, obcházel jsem své nadřízené… přátelil jsem se s vámi a koledoval si o potíže.“

„Já jsem vás o to ale nežádala.“

„Ani jste mě neodrazovala.“

Na to neměla odpověď. Jenom ji to znepokojilo. Měla chuť utéct a někde se schovat. Když žila v ústraní na otcově panství, o takovémhle vztahu se jí ani nesnilo. Je to ono? pomyslela si a zneklidněla ještě víc. Vztah? Do Kharbrantu přišla s jasnými úmysly. Jak se mohla dostat až tak daleko, že riskuje, že zlomí srdce muži?

A přesto si ke svému zahanbení musela přiznat, že jí bude víc než Kabsal chybět studium. Je proto špatná? Zavrženíhodná? Kabsala má ráda. Je milý. Zajímavý.

Podíval se na ni a v očích měl touhu. Připadal jí… Pro Bouřepána, připadal jí zamilovaný. Neměla by být zamilovaná i ona? Měla pocit, že není. Byla jenom zmatená.

Když se systémem výtahů dostali až nahoru, doslova vběhla do Opony. Kabsal šel za ní. Do Jasniny čítárny potřebovali ještě jeden výtah. Za chvíli se tedy znovu ocitla v pasti.

„Mohl bych taky odejít,“ řekl Kabsal tiše. „S vámi do Jah Kevedu.“

Šalán se zmocnila panika. Skoro ho nezná. Ano, často si povídali, ale většinou o nepodstatných věcech. Pokud by opustil horlivce, byl by degradován na desátý dán, skoro na úroveň temnooků. Zůstal by bez peněz a bez střechy nad hlavou a byl by na tom skoro bídně jako její rodina.

Její rodina. Co by na to řekli bratři, kdyby s sebou najednou přivedla v podstatě cizího člověka? Dalšího, kdo by viděl do jejich problémů a nahlédl do jejich tajemství?

„Vidím na vás, že tato možnost není reálná,“ poznamenal. „Asi jsem si některé věci špatně vyložil.“

„Ne, to ne,“ namítla rychle. „To jen… Kabsale, jak se ve mně můžete chtít vyznat, když se v sobě nevyznám ani já sama?“ Dotkla se jeho paže a obrátila ho k sobě. „Já jsem s váma nejednala čestně. Ani s Jasnou. A bohužel ani sama se sebou. Mrzí mě to.“

Pokrčil rameny a ze všech sil se snažil předstírat, že je nad věcí. „Tak aspoň budu mít obrázek. Ne?“

Přikývla. Plošina se zastavila. Vyšla na temnou chodbu a Kabsal za ní s lucernami. Jasna zvedla hlavu, když Šalán vešla do její čítárny, ale neptala se, kde byla tak dlouho. Šalán se červenala a sbírala si potřeby na kreslení. Kabsal se zastavil ve dveřích. Nechal na stole košík s chlebem a marmeládou. Navrchu leželo plátno tak, jak ho přinesl; nedotčené. Jasna se košíku nedotkla, i když jí ho vždycky nabízel na usmířenou. Bez marmelády, protože ji neměla ráda.

„Kam si mám sednout?“ zeptal se.

„Stůjte tam,“ odpověděla Šalán, sedla si, opřela si skicák o kolena a držela ho krytou rukou. Zvedla hlavu a podívala se na něho, jak stojí jednou rukou opřený o rám dveří. Hlavu vyholenou, šedé roucho splývající kolem těla, krátké rukávy a kolem pasu bílou šerpu. V očích zmatený pohled. Párkrát mrkla a uložila si obraz do paměti. Potom začala kreslit.

Bylo to pro ni hodně nezvyklé. Neřekla Kabsalovi, že se může hýbat, a tak stál strnule a upjatě. Nemluvil. Nejspíš si myslel, že by zkazil obraz. Šalán si uvědomila, že se jí třese ruka. Slzy se jí naštěstí podařilo potlačit.

Slzy, pomyslela si, když dokončovala posledními tahy stěnu za Kabsalem. Proč bych měla plakat. Odmítnutá jsem přece nebyla já. Copak se nemůžu aspoň jednou sama v sobě vyznat? 

„Tady je,“ řekla a podávala mu papír. „Nalakujte si ho, aby se nerozmazal.“

Kabsal zaváhal a potom udělal krok k ní a vzal si obraz uctivě do ruky. „Je krásný,“ řekl šeptem. Zvedl hlavu, vzal svou lampu a vytáhl z ní granátový brom. „Tady je honorář,“ řekl.

„To si nemůžu vzít. Za prvé, není to vaše.“ Kabsalovi jako horlivci nic nepatřilo. Všechno, co měl, patřilo králi.

„Prosím,“ naléhal. „Rád bych vám něco dal.“

„Ten obraz je dárek,“ odpověděla. „Když mi za něj zaplatíte, tak jsem vám nic nedala.“

„Tak si objednám další,“ řekl a vtiskl jí zářící sfer do dlaně. „První podobiznu si vezmu zadarmo, ale druhou mi, prosím, udělejte na objednávku. Abychom na ní byli oba společně.“

Zarazila se. Sebe kreslila velmi zřídka. Připadalo jí to takové divné. „Dobře.“ Vzala sfer a schovala ho do tajné kapsy vedle proměňovače. Byl to zvláštní pocit, mít tam něco tak těžkého, ale už si na to zvykla.

„Jasno, máte zrcadlo?“ zeptala se.

Jasna hlasitě vzdychla, evidentně podrážděná, že ji vyrušují. Probrala své věci a vyndala zrcadlo. Kabsal ho od ní vzal.

„Držte ho vedle své hlavy,“ řekla mu Šalán. „Abych se viděla.“

Vrátil se k ní a rozpačitě vzal zrcadlo.

„Trochu ho nakloňte na stranu,“ řekla. „Ták, takhle.“ Párkrát mrkla a uložila svůj obraz do paměti vedle jeho. „Sedněte si. To zrcadlo už nepotřebujete. Potřebovala jsem ho jen na chvilku, abych do té kompozice dostala sebe. Namaluju se, jak sedím vedle vás.“

Seděl na zemi a Šalán se dala do práce. Soustředění jí pomáhalo odvést pozornost od rozbouřených emocí. Mísila se v nich vina, že necítí ke Kabsalovi to, co on k ní, a zároveň lítost, že už ho neuvidí, a nad tím vším neklid spojený s proměňovačem.

Namalovat vedle něho sebe bylo náročné. Začala tedy tváří v zrcadle a kolem ní nakreslila hlavu. Příliš úzkou na to, aby byla krásná. S vlasy příliš světlými a tvářemi plnými pih.

Proměňovač, pomyslela si. Mít ho u sebe tady v Kharbrantu je nebezpečné. Ale odložit ho je taky nebezpečné.

Zaváhala. Ruka s uhlem jí bezmyšlenkovitě kmitala po papíře. Troufla by si ho poslat − zabalený a potají odevzdaný Tozbekovi − do Jah Kevedu? Zbavila by se strachu, že bude obviněna, kdyby jí prohledávali pokoj. Musela by ovšem zničit všechny obrazy Jasny s proměňovačem. Také by neriskovala, že Jasna přijde na záměnu proměňovače zrovna ve chvíli, kdy ona zmizí.

Kreslila a přitom se stále hlouběji propadala do myšlenek a nechávala prsty pracovat nezávisle na nich. Kdyby poslala proměňovač po posádce, mohla by tu zůstat. Byla to úžasná, lákavá představa, ale ještě více jí jitřila emoce. Dlouho se připravovala na to, že odjede. Co udělá s Kabsalem? A Jasna! Copak by tu mohla zůstat a jen tak se nechat od Jasny učit potom, co jí udělala?

Ano, pomyslela si. Ano, mohla bych.

Ta naléhavost tohoto pocitu ji samotnou překvapila. Žila by s pocitem viny, den za dnem, jenom proto, aby mohla dál studovat. Je to od ní velmi sobecké. A stydí se za to. Ale aspoň na chvilku. Jednou by se samozřejmě vrátit musela. Nemohla by nechat bratry čelit riziku bez její pomoci. Potřebují ji.

Sobectví a potom odvaha. Sama sebe překvapila, že je umí najít a pojmenovat. Ani jedno z toho nepokládala za svou charakteristickou vlastnost. Jenže si stále více uvědomovala, že se vlastně vůbec nezná. Přinejmenším se neznala, dokud neopustila Jah Keved a všechno, co znala a za co se pokládala.

Kreslila čím dál rychlejšími tahy. Dokončila postavy a pustila se do pozadí. Rychlými silnými tahy načrtla podlahu a klenutý východ vzadu. Několika rozmazanými čarami vystihla stůl a stín, který vrhal. Tenké ostré tahy na lampu položenou na zemi. A naopak dlouhé lehké na nohy a háv postavy v pozadí −

Ztuhla, prsty dokreslila neplánovanou čáru a odtrhla je od postavy, kterou namalovala přímo za Kabsalem. Od postavy, která tam ve skutečnosti nebyla, postavy se špičatým trojúhelníkovým glyfem vznášejícím se nad límcem místo hlavy.

Vstala, prudce odsunula židli, odhodila skicák i uhel, který držela ve volné ruce.

„Šalán?“ Kabsal vstal.

Udělala to znova. Proč? Klid, který cítila při kreslení, byl v mžiku ten tam, a srdce jí začalo tlouct jako o závod. Znovu na ni padla tíseň. Kabsal. Jasna. Rozhodnutí, volby, problémy.

„Stalo se něco?“ zeptal se a vykročil k ní.

„Nezlobte se,“ řekla. „Já… udělala jsem chybu.“

Zamračil se. Jasna zvedla hlavu. Čelo měla podmračené.

„Nic se neděje,“ odpověděl Kabsal. „Pojďte, dáme si chleba s marmeládou. Uvolníme se a potom to v klidu doděláte. Nevadí mi, když −“

„Já musím jít,“ přerušila ho Šalán. Měla pocit, že se dusí. „Omlouvám se.“

Popadla své věci, protáhla se kolem zmateného Kabsala a utíkala z čítárny a z daleka se vyhnula místu, kde stála na obraze ta postava. Co se to s ní děje?

Utíkala k výtahu a volala na parše, že chce spustit dolů. Ohlédla se přes rameno. Kabsal stál v chodbě a díval se za ní. Doběhla k výtahu, skicák v ruce, a srdce jí bilo jako na poplach. Uklidni se, přemlouvala se a opřela se o dřevěné zábradlí výtahové plošiny. Paršové začali plošinu spouštět dolů. Šalán zvedla hlavu k prázdnému stanovišti výtahu nad sebou.

A uvědomila si, že mrká a ukládá si celou scénu do paměti. Začala ji hned kreslit.

Kreslila úspornými tahy. Skicák měla opřený o krytou ruku. Jediným osvětlením byly dva malé sfery z každé strany u napjatých provazů. Bezmyšlenkovitě pohybovala uhlem. Jen tak bezděky skicovala a dívala se nahoru.

Potom sklonila hlavu k obrazu. Nahoře u stanoviště výtahu stály dvě postavy v rovných pláštích, jako by byly z jakési látky z kovu. Nakláněly se dolů a sledovaly, jak se vzdaluje.

Znovu zvedla hlavu. Stanoviště výtahu bylo prázdné. Co se to se mnou děje? pomyslela si s rostoucí hrůzou. Když výtah dosedl na zem, vyběhla ven. Sukně jí vlála. Utíkala k východu z Opony. Ve dveřích se zastavila. Nevšímala si služebnictva ani horlivců, kteří se za ní nechápavě dívali.

Kam jít? Po skráních jí stékaly kapičky potu. Kam utéct, když se o člověka pokouší šílenství?

Vyběhla do hlavní haly mezi dav lidí. Bylo pozdní odpoledne, doba večeře. Sluhové tlačili jídelní vozíky, plavooci se vraceli do svých pokojů, badatelé se procházeli s rukama za zády. Šalán proběhla mezi nimi. Vlasy se jí uvolnily ze spony a ta spadla na zem a zazvonila o kámen. Dlouhé zrzavé vlasy jí vlály po zádech. Doběhla do chodby vedoucí k jejím pokojům. Sotva popadala dech, vlasy rozcuchané. Ohlédla se. Uprostřed toho shonu se vytvořil hlouček lidí, kteří se zastavili a dívali se za ní.

Téměř proti své vůli párkrát mrkla a uložila si celou scénu do paměti. Znovu zvedla skicák, popadla uhel do kluzkých prstů a kreslila scénu na chodbě. Jenom letmé dojmy, muže pár linkami, ženy několika křivkami, svažující se zkosené stěny, koberec na podlaze, záře ze sferových lamp na zdech.

A k tomu pět postav se symbolem místo hlavy, v černých stojatých hábitech a pláštích. Každý symbol byl jiný, jinak zkroucený, každý se vznášel nad tělem bez krku. Žádný z těch symbolů neznala. Postavy se neviditelně prolínaly s davem. Jako predátoři. Stopující Šalán.

To si jenom představuju, snažila se sama sobě namluvit. Jsem přetažená, je toho na mě moc. Jsou to symboly její viny? Tíhy z toho, že zradila Jasnu a lhala Kabsalovi? Nebo toho činu, kterého se dopustila, než odešla z Jah Kevedu?

Snažila se uklidnit a stát, ale prsty jí odmítaly poslušnost. Několikrát mrkla a znovu začala kreslit na nový list papíru. Třesoucí se rukou obraz dokončila. Dvě postavy byly téměř až u ní, špičaté hlavy jim zlověstně visely v místě, kde měl být obličej.

Rozum ji varoval, že jedná unáhleně, ale neposlouchala ho. Nemohla ho poslouchat. Ty postavy jsou skutečné. A pronásledují ji. Jdou si pro ni.

Rozběhla se a překvapila několik sluhů, kteří jí šli nabídnout pomoc. Hnala se dopředu, nohy v přezůvkách jí šustily po koberci. Doběhla k Jasniným pokojům. Skicák pod paží, chvějícími se prsty odemkla, vběhla dovnitř a přibouchla za sebou dveře. Ohlédla se po nich a utíkala do svého pokoje. I tady za sebou přibouchla dveře a potom se otočila a couvala od nich pryč. Jediným osvětlením v místnosti byla velká křišťálová číše na jejím nočním stolku se třemi diamantovými marky.

Sedla si na postel a odsunula se co nejdál od dveří, až ke stěně. Dýchala nosem, rychle, přerývaně. Skicák stále svírala pod paží. Uhel cestou ztratila. Na nočním stolku byl další.

Nedělej to, říkala si. Seď a uklidni se.

Cítila stále silnější mrazení a hrůzu. Musí to vědět. Trhanými pohyby popadla uhel, několikrát mrkla a začala kreslit pokoj.

Nejdřív strop. Čtyři rovné linky. Dolů stěny. Linky v rozích. Prsty se jí pohybovaly samy od sebe, kreslily i skicák, který před sebou držela, její krytou ruku v dlouhém rukávu, podpírající skicák z druhé strany. A dál. Postavy kolem ní − se zkroucenými symboly volně visícími nad jejich rameny. Bezhlavci, podivně pokroucené linie, nepřirozené úhly.

Postava vpředu natahovala hladké prsty k Šalán. Jen pár centimetrů od pravé strany skicáku.

Pro Bouřepána… pomyslela si Šalán a uhel jí v prstech ztuhl. Místnost byla prázdná, a přesto se na obraze hemžila těmi divně hladkými postavami. Byly tak blízko, že by měla cítit jejich dech, kdyby dýchaly.

Byla v místnosti sama. Váhavě − byla zděšená, ale nemohla se ovládnout − pustila uhel a zvedla volnou ruku na pravou stranu.

A něco nahmatala.

Vykřikla a vyskočila na nohy, upustila skicák a přitiskla se zády ke stěně. Než mohla vědomě přemýšlet o tom, co dělá, prala se s rukávem a snažila se vyprostit proměňovač. Bylo to jediné, co měla, co jí trochu připomínalo zbraň. Jasná mysl ji opustila. To je nesmysl, nemůže to použít. Je bezbranná.

Ledaže…

U všech bouří! proběhlo jí hlavou jako v horečce. Já to nemůžu použít. Slíbila jsem to. Sama sobě.

Jenže už začala. Deset úderů srdce, aby stačila pomyslet na svůj hřích, na svůj nejhorší čin. Uprostřed ji však vyrušil hlas, nepřirozený, ale jasný:

Co jsi?

Přitiskla si ruku na prsa a na měkké posteli ztratila rovnováhu a upadla na kolena na pomačkanou přikrývku. Jednu ruku natáhla na stranu a přidržela se nočního stolku. Prsty přejela po velké skleněné číši, která na něm stála.

„Co jsem?“ odpověděla šeptem. „Jsem vyděšená.“

To je pravda.

Pokoj se kolem ní začal měnit.

Postel, noční stolek, stěny, strop − všechno se najednou rozletělo na maličké střepy, na tmavé skleněné sfery. Šalán se ocitla pod černou oblohou a zvláštním malým bílým sluncem, které stálo v dálce na obzoru.

Vykřikla, když ztratila pevnou půdu pod nohama, a propadla se ještě hloub do vrstvy korálků. Kolem šlehaly plameny. Desítky, možná stovky. Jako by se po obloze vznášely plamínky svíček a vlály ve větru.

Na něco narazila. Nekonečné temné moře, jenže nebylo mokré. Bylo z maličkých korálků. Jako celý oceán z malých skleněných sferů. Pohybovaly se kolem ní, vlnily se a vytvářely příboj. Zalapala po dechu a pohybovala rukama a nohama, aby se udržela nad hladinou.

Mám se změnit? zeptal se jí vlídný hlas, zřetelný a jiný než ten chladný šepot, který slyšela před chvílí. Byl hluboký a dutý a vzbuzoval představu vysokého stáří. Jako by vycházel z její ruky. Uvědomila si, že v ní něco drží. Jeden korálek.

Vlny skleněného oceánu vytvářely vír a stahovaly ji dolů. Divoce kopala kolem sebe, aby neklesla pod hladinu.

Jsem tu už velmi, velmi dlouho, pokračoval vlídný hlas. Příliš, příliš spím. Změním se. Dej mi, co máš.

„Já nevím, co tím myslíte. Prosím, pomozte mi!“

Změním se.

Najednou jí byla zima, jako by ji něco připravilo o všechno teplo. Kamínek v její dlani byl najednou horký, až vykřikla. Upustila ho právě ve chvíli, kdy ji další vlna začala stahovat pod hladinu. Kamínky se převalovaly přes sebe a tiše chrastily.

Upadla dolů a narazila na svou postel. Byla zpátky v pokoji. Číše vedle ní na stolku se roztavila a sklo se změnilo v červenou tekutinu. Tři sfery, které byly uvnitř, spadly na noční stolek. Tekutina se rozlila po nočním stolku a kapala na podlahu. Šalán začala zděšeně uhýbat.

Číše se přeměnila v krev.

V šoku bezděky uhodila do nočního stolku, až se zakymácel. Vedle číše se sfery stál skleněný džbánek na vodu. Převrátil se, upadl na zem a rozbil se o kamennou podlahu.

To bylo proměňování! blesklo jí hlavou. Proměnila tu číši v krev, což byla jedna z deseti substancí. Zvedla ruku k hlavě a podívala se na kaluž krve, která se tvořila na podlaze. Bylo jí hodně.

Byla zděšená. Ten hlas, ty postavy, to moře ze skleněných korálků a ta temná chladná obloha. Všechno to přišlo tak hrozně náhle.

Umím proměňovat, uvědomila si znovu. Dokázala jsem to! 

Má to něco společného s těmi postavami? Jenže ona je viděla na svých obrazech už předtím, než vzala ten proměňovač. Jak… co…? Podívala se na svou krytou ruku a na proměňovač ukrytý v tajné kapse v rukávu.

Já jsem si ho nenavlékla, pomyslela si. Ale přesto jsem ho použila.

„Šalán?“

To byl Jasnin hlas. Venku před Šalániným pokojem. Princezna šla asi za ní. Šalán se podívala na krev na podlaze a vyděsila se. Potůček krve tekl až ke dveřím a za chvíli bude až za nimi.

Proč to musela být zrovna krev? Omámená vyskočila z postele a brouzdala se v krvi.

„Šalán?“ ozvala se Jasna znovu a blíž. „Co to bylo za zvuk?“

Šalán se vyděšeně podívala na krev a potom na skicák plný obrazů těch divných postav. Co když ty postavy mají nějakou souvislost s proměňováním? Jasna by to poznala. Pod dveřmi bylo vidět stín.

Zpanikařila a zastrčila skicák do truhly. Ale co s tou krví? Tu neschová. Takové množství by mohlo být jen z nějaké velmi vážné rány. Jasna to pozná. Uvidí to. Krev − kde by se tam vzala? Jedna z deseti substancí?

Jasna to uvidí a pochopí. Pozná, co Šalán dělala.

Najednou dostala nápad. Nebyl nijak brilantní, ale byla to cesta ven a nic lepšího ji prostě nenapadalo. Klekla si a sebrala ze země krytou rukou přes rukáv jeden střep ze džbánu. Zhluboka se nadechla, vyhrnula si pravý rukáv a řízla se střepem do předloktí. Ve stavu, v jakém v tu chvíli byla, to snad ani nebolelo. Z rány se začala valit krev.

Když se otočil knoflík dveří a dveře povolily, upustila Šalán střep a lehla si na bok. Zavřela oči a předstírala, že je v bezvědomí. Dveře se rozletěly.

Jasna zalapala po dechu a začala volat o pomoc. Doběhla k Šalán, chytila ji za ruku a stlačila ránu. Šalán blábolila, jako by byla na pokraji bezvědomí. Krytou rukou pevně svírala tajnou kapsu v rukávu − a v ní proměňovač. Neotevřou jí rukáv, že ne? Přitáhla si ruku pevněji k hrudi a schoulila se. Ozvaly se další kroky a do místnosti přiběhli sluhové a paršové. Jasna stále volala o pomoc.

Tohle nedopadne dobře, pomyslela si Šalán.

46

DÍTĚ TANAVASTOVO

„I když jsem se měl ten den zúčastnit večeře ve Vedenském městě, trval jsem na tom, že navštívím Kholinar a promluvím s Tivbetem. Celní tarify v Urithiru začínaly být neúnosné. Tou dobou se začínala ukazovat pravá podstata takzvaných Paprsků.“ 

Po požáru původního Palanea se zachovala jediná stránka Terximovy autobiografie a toto je jediný řádek, který pro mě má nějaký smysl.

Kaladinovi se zdálo, že je bouře.

Hnal se dopředu a za sebou táhl jako plášť bouřnou stěnu. Vznášel se nad černou hlubokou prázdnotou. Nad oceánem. Kudy proletěl, tudy prošla smršť. Vlny bičovaly jedna druhou, do vzduchu létaly gejzíry bílé pěny a dopadaly daleko, odnášeny větrem. Tím větrem byl on.

Přiblížil se k temné pevnině a vznesl se výš. Výš. Ještě výš. Oceán zůstal daleko za ním. Před ním se rozprostírala obrovská pevnina, jako by neměla konce. Vypadala jako moře skal. Tak obrovské, pomyslel si ohromeně. Nerozuměl tomu. Jak by tomu mohl rozumět?

Přehnal se přes Roztříštěné planiny. Vypadaly, jako by je rozbilo něco obrovského, co dopadlo doprostřed a vytvořilo hluboké praskliny od středu ven po celé ploše. Není divu, že se v těch roklích nikdo nevyznal.

Uprostřed byla jedna velká Pláň, ale z té velké dálky a v té temnotě toho příliš nerozeznal. Bylo na ní vidět světlo. Někdo tam žil.

I z té dálky bylo patrné, že východní strana Planin se liší od západní. Na západní straně byla spousta vysokých masivních sloupů a Planiny vypadaly zvětrale. Kromě toho viděl jejich symetrii. Shora vypadaly skoro jako umělecké dílo.

Během chvilky Planiny přeletěl, pokračoval směrem na sever a na západ, přeletěl Harpunové moře; mělké vnitrozemské moře, nad jehož hladinou vyčnívaly vrcholky skal. Minul Aletkar, stačil jen zachytit pohledem velké město Kholinar postavené mezi skalními útvary, které vypadaly jako ploutve čnějící z kamenů. Stočil se směrem na jih, pryč od míst, která mu byla známá. Zdolal obrovské hory, na vyšších místech řídce obydlené, se shluky vesnic kolem otvorů, z nichž vycházel kouř nebo láva. Štíty Roháčů?

Nechal na nich vítr a déšť a burácel směrem k neznámým zemím. Míjel města a otevřené pláně, vesnice a klikaté kanály. Všude byla spousta vojsk. Přeletěl nad plochými stany nataženými k závětrné straně skalních útvarů, které je držely, plnými lidí. Míjel úbočí svahů, v nichž se tlačili vojáci ve štěrbinách mezi skalami. Na chvíli se pod ním mihly velké dřevěné vozy, které si postavili plavooci jako nouzové bydlení pro čas války. Kolik válek se to na světě vede? Existuje místo, kde je mír?

Zamířil na jihozápad a přehnal se kolem města postaveného v dlouhých korytech v zemi, která vypadala jako stopy po obřích drápech. Za okamžik byl za ním a hnal se krajinou, kde byl kámen vroubkovaný a vlnitý jako zmrzlé vlny na vodě. Lidé tu byli snědí jako Sigzil.

Země byla velmi dlouhá. Přeletěl stovky měst. Tisíce vesnic. Míjel lidi s modrými žílami pod kůží. Místo, kde tlakem před blížící se bouří tryskala ze země voda. Město, kde lidé žili ve velikých dutých stalaktitech visících pod obrovským krytým skalním hřebenem.

Letěl stále na západ. Pevnina pod ním byla rozlehlá. Obrovská. Tolik různých lidí. Byl tím uchvácen. Války byly na západě mnohem méně časté než na východě a to zmírňovalo jeho neklid… ale stále ne dost. Mír byl na této zemi vzácným zbožím.

Něčeho si všiml. Zvláštních záblesků světla. Přiblížil se k čelu fronty bouře. Co to bylo za světlo? Přicházelo v jakýchsi poryvech a vytvářelo zvláštní obrazce. Jako by to byly hmotné předměty, kterých se může dotknout. Sférické vibrující světelné bubliny, vytvářející bodce a prohlubně.

Míjel zvláštní město s trojúhelníkovým půdorysem a věžemi, které čněly jako stráže ve všech rozích a uprostřed. Ty světelné záblesky vycházely z budovy na středové skalní formaci. Kaladin věděl, že ji rychle mine a jako bouře se nemůže vrátit zpátky. Musí stále na západ.

Větrem rozrazil dveře a vstoupil do dlouhé chodby s jasně červenými dlaždicemi a s mozaikovou výzdobou na stěnách; obrazce však v letu nestačil rozeznat. Rozvlnil sukně vysokých zlatovlasých služebných, které nesly podnosy plné jídla nebo prádla. Mluvily na sebe neznámým jazykem, nejspíš se dohadovaly, kdo nechal za velebouře nezajištěné okno.

Záblesky světla měly zdroj přímo před ním. Byly hypnotizující. Kaladin proletěl přímo vedle krásné ženy se zlato-rudými vlasy, která se vyděšeně krčila v koutě, a vyletěl dveřmi ven. Měl jeden krátký okamžik na to, aby se podíval, co zůstalo za ním.

Nad dvěma mrtvými těly stál muž. V jedné ruce držel dlouhý tenký meč. Hlavu měl oholenou a na sobě bílé oblečení. Na rozdíl od vorinské populace měl bílou bezbarvou pleť. Zvedl hlavu od obětí. Zdálo se, jako by snad Kaladina viděl. Měl velké šinské oči.

Na víc nebyl čas. Kaladin vyvrátil okno, rozrazil okenice a vyletěl do noci.

Další města, další skalní útvary a lesy. Všechno jako jedna velká barevná skvrna. Rostliny před ním zavinuly listy, skalní pupeny se zavřely do schránek a keře zatáhly větve. Zanedlouho se dostal nad západní oceán.

Dítě Tanavastovo. Dítě cti. Dítě dávno zmizelého.

Ten hlas Kaladinem otřásl. Zapotácel se ve vzduchu.

Úmluva přísahy byla rozbita.

Dunící hlas rozvibroval celou bouřnou stěnu. Kaladin dopadl na zem a vymanil se bouři. Ještě chvíli klouzal po zemi, až se zastavil. Nohama rozvířil kaluž vody a vymrštil její spršky do vzduchu. Bouřný vítr ho bičoval, ale on byl stále ještě natolik jeho součástí, že mu neublížil.

Lidé už nemohou osedlat bouře. Znělo to jako hrom, když se rozlehne vzduchem. Úmluva přísahy je porušena, dítě cti. 

„Já tomu nerozumím!“ křičel Kaladin do bouře.

Najednou se před ním objevila tvář. Ta, kterou už viděl. Ta stařecká tvář široká jako obloha, s očima plnýma hvězd.

Přichází zášť. Nejnebezpečnější ze všech šestnácti. Ty teď musíš jít.

Cítil náraz proti sobě. „Počkejte!“ řekl. „Proč je všude tolik válek? Proč musíme pořád bojovat?“ Sám nevěděl, proč se na to ptá. Ta otázka prostě přišla sama.

Bouře zaburácela. Ten hlas mu najednou připadal jako hlas starého utrápeného otce. Tvář zmizela, jako by se rozstříkla na kapičky vody.

Vládne Zášť, řekl hlas tišeji.

* * *

Kaladin se probudil a zalapal po dechu. Kolem něho stály temné postavy a držely ho na kamenné zemi. Vykřikl. Vrátily se mu staré reflexy. Instinktivně se rozmáchl rukama do stran, každou popadl jednu z postav za nohu a porazil ji.

Obě upadly na zem a zaklely. Kaladin využil okamžiku a otočil se a zvedl ruce. Vyprostil se ze sevření, které ho tisklo k zemi, zhoupl se a vrazil do muže přímo před sebou.

Převalil se na něj, odstrčil ho a postavil se. Setřásl je. Otočil se a otřel si z čela pot. Kde má kopí? Sáhl k opasku po noži.

Žádný nůž.

Žádné kopí.

„Vem tě bouře, Kaladine!“ Byl to Teft.

Kaladin zvedl ruku na prsa. Zhluboka dýchal a snažil se zahnat ten zvláštní sen. Čtvrtá mostní. Je se čtvrtou mostní. Královi bouřezpytci ráno hlásili očekávanou velebouři.

„Já jsem v pořádku,“ řekl klejícím a kroutícím se mostařům, kteří ho předtím drželi. „Co jste to dělali?“

„Chtěl jsi za velebouře ven,“ řekl Moraš káravě a vstával. Jediným světlem v místnosti byl jeden diamantový sfer, který měl jeden z mužů v koutě.

„Cha!“ dodal Skála, který mezitím vstal a oprašoval se. „Otevřel jsi dveře a koukal ven do deště, jako bys dostal do makovice kamenem. Museli jsme tě odtáhnout zpátky. Nebylo by k ničemu dobrý, kdybys strávil další dva týdny v posteli nemocnej, že ne?“

Kaladin se uklidnil. Bylo pobouří − zklidnění po bouři, kdy liják postupně slábne až na mžení − a drobné kapky deště dopadaly na kamennou střechu.

„Nechtěl ses probudit,“ řekl Sigzil. Kaladin se na něho podíval. Seděl zády u zdi. Nepokoušel se Kaladina držet. „Vypadal jsi, jako když máš zlý sny.“

„Je mi dobře,“ odpověděl Kaladin. Nebyla to tak úplně pravda. Bolela ho hlava a cítil se vyčerpaný. Zhluboka se nadechl a vypnul prsa, aby se protáhl a setřásl únavu.

Sfer v rohu místnosti zablikal a po chvilce zhasl. Zůstali ve tmě.

„Aby to bouře vzala!“ mumlal Moraš. „Ten mizera Gaz. Zas nám dal prázdný sfery.“

Kaladin prošel temnou místností. Opatrně našlapoval. Hlava už ho nebolela. Došel ke dveřím. Otevřel je a pustil dovnitř čerstvý vzduch.

Vítr zeslábl, ale ještě mžilo. Vyšel ven, ale hned byl mokrý. Ostatní mostaři vyšli za ním a Skála mu hodil malý kousek mýdla. Kaladin nosil stejně jako ostatní jenom bederní zástěrku. Pod dešťovou sprchou se namydlil. Mýdlo páchlo olejem a obsahovalo drobný písek. Hladké voňavé mýdlo nebylo pro mostaře.

Kaladin hodil mýdlo Bisigovi, hubenému mostaři s hranatým obličejem. Ten ho vděčně chytil − Bisig toho moc nenamluvil − a mydlil se, zatímco Kaladin už smýval mýdlo z těla i vlasů chladnou dešťovou vodou. Vedle si Skála nad miskou vody upravoval roháčský vous, dlouhý po stranách, ale vyholený pod rtem a na bradě. Vytvářel zvláštní kontrast k hlavě, kterou měl ve spodní polovině asi od úrovně obočí vyholenou. Vlasy nahoře si stříhal na krátko.

Ruku měl pevnou a opatrnou a nikdy se neřízl. Jakmile byl hotov, vstal a mávl na další, kteří čekali za ním. Jednoho po druhém oholil všechny, kdo chtěli. Občas se zastavil a brouskem a brusným řemenem břitvu nabrousil.

Kaladin si sáhl rukou do vousů. Nosil je od té doby, co sloužil v Amaramově armádě. Zařadil se mezi ostatní, kteří čekali. Když přišel na řadu, Skála se rozesmál. „Sedni si, kamaráde! To je dobře, že jsi taky přišel. Tohleto nejsou fousy, to je prales.“

„Sundej je celý,“ řekl Kaladin a sedl si na pahýl. „Ty složitý obrázky, co si holíš ty, bych zrovna nechtěl.“

„Cha!“ zasmál se Skála a nabrousil břitvu. „Ty jsi dolňák, kamaráde. Ty humakaban nosit nemůžeš. To bych ti musel dát do zubů, kdyby ses o to pokoušel.“

„Měl jsem pocit, že jsi říkal, že boj není nic pro tebe.“

„Má to několik důležitých výjimek.“ namítl Skála. „Tak teď nemluv, abys ji neměl ještě víc prořízlou, než máš.“

Začal s bradou, potom ho namydlil a pokračoval levou tváří. Kaladin se ještě nikdy nenechal holit od druhého člověka. Když šel do války, byl mladý a skoro se holit nemusel. Naučil se to sám, když dospěl.

Skála si počínal obratně a opatrně a Kaladina nic netahalo ani neškrábalo. Za pár minut Skála udělal krok dozadu. Kaladin si sáhl rukou na bradu a nahmatal hladkou kůži. Cítil chlad a bylo to zvláštní na dotek. Jako by ho to najednou vrátilo zpátky, změnilo − nepatrně − zase na toho člověka, kterým býval.

Bylo zvláštní, jaký rozdíl udělá obyčejné oholení. Tohle jsem měl udělat už dávno.

Pobouří zvolna končilo, mžení sláblo; nastal klid po velebouři. Kaladin vstal a nechal si omýt posledními kapkami deště ostříhané zbytky vousů z hrudi a ze zad. Poslední šel na řadu Dany s dětskou tváří. Oholit skoro ani nepotřeboval.

„Takhle ti to sluší,“ ozvalo se. Kaladin se otočil. O zeď kasáren těsně pod okrajem střechy se opíral Sigzil. „Máš výrazný rysy. Hranatý a robustní. Hrdý. U našich lidí by se to pokládalo za obličej vůdce.“

„Já nejsem žádnej plavook,“ odpověděl Kaladin a uplivl si stranou.

„Ty je fakt tak nenávidíš?“

„Nenávidím ty jejich lži,“ řekl Kaladin. „A nenávidím, že jsem jim věřil, že jsou čestní.“

„A chtěl bys je svrhnout?“ zeptal se Sigzil zvědavě. „A vládnout místo nich?“

„Ne.“

Zdálo se, že to Sigzila nijak nepřekvapuje. Vedle se konečně objevila Syl, když doskotačila ve větru velebouře. Vždycky měl trochu strach, že ji vítr odnese a už se k němu nevrátí.

„Ty nemáš chuť je potrestat za to, co ti udělali?“ zeptal se Sigzil.

„Ale jo, potrestám je s radostí,“ odpověděl Kaladin. „Ale netoužím po tom, postavit se na jejich místo. Ani nechci mezi ně.“

„To já bych mezi ně šel hned,“ namítl Moraš, který se objevil vzadu za nimi. Založil ruce přes hubený, ale svalnatý hrudník. „Kdybych to vzal do ruky já, tak by bylo všechno jinak. Plavooci by makali na poli a v dolech. Nosili by mosty a umírali pod paršendskýma šípama.“

„To nehrozí,“ namítl Kaladin. „Ale nebudu se zlobit, když to zkusíš.“

Sigzil zamyšleně přikyvoval. „Slyšel jste někdo o Babatharnamu?“

„Ne,“ řekl Kaladin a podíval se směrem k táboru. Tou dobou už se v něm začínali hemžit vojáci. Hodně se jich pravděpodobně mylo. „To je ale srandovní název pro zemi.“

Sigzil se ušklíbl. „Mně vždycky připadal směšný Aletkar. Ono asi záleží na tom, kde člověk žije.“

„A co je teda s tím Babab…?“ zeptal se Moraš.

„Babatharnamem? Jednou jsem tam byl. Se svým pánem. Mají tam hrozně zvláštní stromy. Jako kdyby byly na pantech. Když se blíží velebouře, tak se celý strom položí. Kmen a všechno. Za tu dobu, co jsem tam byl, mě třikrát zavřeli do vězení. Babathové jsou strašně hákliví na to, jak mluvíte. Můj pán se hrozně zlobil za cenu, co za mě musel zaplatit na kauci. Oni si vždycky najdou nějakou záminku a zavírají cizince, protože vědí, že jejich pánům cinká v kapsách.“ Posmutněle se usmál. „Jednou to ale bylo opravdu z mé viny. Víte, tamní ženy mají hrozně vystouplé žíly. Některým lidem je to až nepříjemný, ale mně se to líbilo. Až moc…“

Kaladin se zamračil. Neviděl něco takového v tom snu?

„Ale mluvit jsem o tom začal proto, že tam mají hrozně zvláštní systém vlády,“ pokračoval. „Prostě tam vládnou staří. Čím je člověk starší, tím má větší moc. Takže vlastně mají všichni šanci vládnout, když se toho dožijou. Královi říkají Stařešina.“

„To vypadá docela spravedlivě,“ poznamenal Moraš a došel k Sigzilovi pod střechu. „Rozhodně je to lepší, než rozhodovat o tom, kdo bude vládnout, podle barvy očí.“

„To jistě,“ přisvědčil Sigzil. „Babathové jsou spravedliví. Momentálně tam vládne dynastie Monavakahů.“

„Jak tam může vládnout dynastie, když vládne ten, kdo je nejstarší?“ namítl Kaladin.

„Jednoduše,“ odpověděl Sigzil. „Prostě vyvraždí všechny, kdo už jsou tak staří, že by je mohli ohrozit.“

Kaladina zamrazilo. „To fakt udělají?“

„Bohužel,“ odpověděl Sigzil. „Je to neklidná země. Když jsme tam byli, nebylo tam zrovna bezpečno. Monavakahové dělají všechno pro to, aby si zajistili, že členové jejich rodiny budou nejstarší. Za posledních padesát let nebyl Stařešinou nikdo z jiného rodu. Všichni ostatní byli buď zavražděni, nebo posláni do vyhnanství, nebo padli ve válce.“

„To je hrozný,“ poznamenal Kaladin.

„O tom asi nikdo nepochybuje. Ale neříkám to jen tak. Víte, udělal jsem tu zkušenost, že ať se člověk podívá kamkoliv, všude najde lidi, kteří zneužívají své moci.“ Pokrčil rameny. „Výběr podle barvy očí zase není nic tak nepochopitelného ve srovnání s tím, co jsem viděl jinde. Kdybys svrhl plavooky, Moraši, a postavil se na jejich místo, tak se na světě nic nezmění. Zase bude nespravedlnost. Jenom proti jiným lidem.“

Kaladin pomalu přikyvoval, ale Moraš zakroutil hlavou. „Ne, já bych ten svět změnil, Sigzile. A já to jednou udělám.“

„A jak to asi uděláš?“ zeptal se Kaladin pobaveně.

„Já jsem si do týhle války šel pro Střepkord,“ řekl Moraš. „A pořád ho chci dostat. Nějak.“ Začervenal se a odvrátil se od nich.

„Ty jsi šel dobrovolně a myslel sis, že z tebe udělají kopiníka, viď?“ řekl Kaladin.

Moraš chvíli otálel a potom přikývl. „Z některých, co šli se mnou, je opravdu udělali. Ale většinu nás šoupli k mostařům.“ Podíval se na Kaladina a zachmuřil se. „Tak koukej, ať ti ten plán vyjde, princátko. Když jsem minule zdrhnul, tak jsem dostal bití. A že prej když to zkusím znova, tak dostanu cejch.“

„Já jsem ale nikdy neslíbil, že to vyjde, Moraši. Jestli máš lepší nápad, tak sem s ním.“

Moraš zaváhal. „No, jestli nás opravdu naučíš s kopím, jak jsi sliboval, tak je mi to jedno.“

Kaladin se rozhlédl kolem sebe, jestli není na blízku Gaz nebo mostaři z jiných jednotek. „Ticho,“ sykl na Moraše. „Nemluv o tom, když nejsme zrovna v rokli.“ Mžení ustalo už úplně. Brzy se roztrhají mraky.

Moraš se na něho nevraživě podíval, ale mlčel.

„Nemyslíš si ale vážně, že ti dají Střepkord, že ne?“ prohodil Sigzil.

„To je přece zákon,“ odpověděl Moraš. „Každý má nárok na Střepkord, otrok jako svobodnej. Plavook jako temnook.“

„Za předpokladu, že se tím zákonem někdo řídí,“ povzdechl si Kaladin.

„Já to nějak dokážu,“ odpověděl Moraš. Podíval se stranou, kde Skála uklízel břitvu a utíral si mokrou hlavu. Když se utřel, došel k nim. „Já jsem o tom místě slyšel, Sigzile,“ řekl. „O tom Babatharnamu. Byl tam můj vzdálenej bratranec. Jsou tam hrozně zlí šneci.“

„To je pro Roháče pěkný kus cesty,“ poznamenal Sigzil.

„Skoro jako pro Aziše,“ odpověděl Skála. „Vlastně ani ne tolik, protože vy máte malý nohy!“

Sigzil se zamračil.

„Já jsem Aziše nikdy předtím neviděl,“ usmál se Skála a založil si ruce.

„Cože?“ podivil se Sigzil. „Ty jsi neviděl Aziše? My nejsme zas tak vzácní.“

„Ne, já nemyslím rasu, myslím lidi jako ty,“ odpověděl Skála. „Jak se jim říká? Těm, co cestujou a potom vyprávějí historky o místech, kde byli? Světopravci. Jo. Žejo? Nebo ne?“

Sigzil strnul. Potom najednou vstal, a aniž by se ohlédl, odešel do kasáren.

„Proč to dělá?“ zeptal se Skála. „Já se taky nestydím za to, že jsem kuchař. Tak proč se stydí za to, že je Světopravec?“

„Světopravec?“ opakoval po něm Kaladin.

Skála pokrčil rameny. „Já toho o nich zas tolik nevím. Oni jsou zvláštní. Prý musejí cestovat po královstvích a vyprávět lidem, jak to vypadá jinde. Prostě jsou to takoví vypravěči, ale cítí se na víc.“

„Třeba je v jeho zemi něco jako Jasnopán,“ nadhodil Moraš. „I podle toho, jak mluví. A skončil tady v žumpě vedle nás bahňáků.“

„Hej,“ přidal se k nim Dany. „Co jste udělali Sigzilovi? Slíbil mi, že mi bude vyprávět o mým domově.“

„O tvým domově?“ podivil se Moraš. „Ty jsi přeci z Aletkaru.“

„Jenže mám fialový oči a Sigzil říkal, že ty v Aletkaru nejsou. Prý v sobě musím mít vedenskou krev.“

„Ty nemáš fialový oči,“ namítl Moraš.

„Jasněže mám,“ trval na svém Dany. „Tmavě fialový.“

„Cha!“ zasmál se Skála. „Jestli pocházíš z Vedenaru, tak jsme příbuzný! Štíty jsou hned vedle Vedenaru. Lidi tam mívají zrzavý vlasy jako my!“

„Buď rád, že někomu nepřipadalo, že máš červený oči, Dany,“ řekl Kaladin. „Moraši, Skálo, seberte si oddíly a řekněte taky Teftovi a Skarovi. Ať si chlapi naolejujou vesty a sandály proti vlhku.“

Moraš se Skálou vzdychli, ale poslechli. Od vojáků dostávali olej. Zatímco mostaři byli postradatelní, dobrá prasečí kůže a kov na přezky stály spoustu peněz.

Než se všichni dali do práce, mraky už byly roztrhané. Teplo dělalo Kaladinovi dobře. Slunce po velebouři bylo vždycky osvěžující. Po straně kasáren se otevřely skalní pupeny a nasávaly do sebe vlhký vzduch. Budou se muset oškrábat. Skalní pupeny ničily kámen na zdech a vytvářely v něm důlky a praskliny.

Byly tmavě růžové. Byl čačel, třetí den v týdnu. Přijedou otrokáři s novým zbožím. Budou tedy noví mostaři. Kaladinova jednotka byla velmi oslabená. Jak dostal na posledním výběhu zásah šípem do ruky a Delp do krku. Kaladin ho nezachránil, a se zraněným Jakem se počet mužů schopných výběhu zredukoval na osmadvacet.

A skutečně, asi hodinu po ranních povinnostech − obstarali si výstroj, naolejovali most, Lopen s Dabbidem přinesli kaši a odnesli prázdný hrnec − si Kaladin všiml vojáků, kteří přivedli na skladiště dřeva špinavé otrhané muže.

Kaladin kývl na Tefta a společně se vydali za Gazem.

„Než na mě začnete řvát,“ řekl Gaz, když k němu dorazili, „tak pochopte, že já jsem tu malej pán.“ Otroky, schoulené do klubíčka, hlídala dvojice vojáků v pomačkaných zelených pláštích.

„Jste seržant, Gazi,“ odpověděl Kaladin. Teft se postavil vedle něho. Teft se oholit nenechal, i když nosil vousy zastřižené a upravené.

„Jo,“ řekl Gaz. „Ale to už dávno nic neznamená. Jasnost Hašál si chce všechno řídit sama. Samozřejmě jménem manžela.“

Kaladin zaťal zuby. Jasnost Hašál by nejraději celou čtvrtou mostní na místě zaškrtila. „Takže nedostanem nic.“

„To jsem neřekl,“ odpověděl Gaz a uplivl si. „Jednoho vám dala.“

Aspoň něco, pomyslel si Kaladin. Nových otroků přišla bezmála stovka. „Kterýho? Radši nějakýho vyššího, aby unes most.“

„Ten je vysokej až dost,“ odpověděl Gaz a odstrčil pár otroků z cesty. „Taky pracant.“ Jeden z otroků ustoupil stranou. Vzadu zůstal stát poslední z nich. Byl asi průměrně vysoký, spíš menší, ale na most to stačilo.

Jenže měl černo-červenou mramorovanou kůži.

„Parš?“ vytřeštil oči Kaladin. Teft vedle něho zaklel.

„Proč ne?“ namítl Gaz. „Jsou to výborní otroci. Nikdy neodmlouvají.“

„Jenže to jsou válečný nepřátelé!“ vykřikl Teft.

„Ve válce jsme s jedním zvláštním kmenem,“ řekl Gaz. „Ti na Roztříštěných planinách jsou jiný než ti naši, co pro nás pracujou.“

V tom měl pravdu. V táboře bylo mnoho paršů a − navzdory jejich mramorové kůži − Paršendy z bitevního pole ani zdaleka nepřipomínali. Kaladin se podíval na robustního holohlavého chlapíka. Stál se sklopenýma očima a na těle neměl ten zvláštní krunýř přirostlý ke kůži. Na sobě měl jenom bederní zástěrku a působil trochu dojmem tlouštíka. Měl tlustší prsty než normální lidé, robustnější ramena a širší stehna.

„Je krotkej,“ řekl Gaz. „Nemusíte se bát.“

„Já myslel, že paršové jsou moc cenný na to, aby se s nima plýtvalo u mostařů,“ namítl Kaladin.

„To je jen takovej experiment,“ odpověděl Gaz. „Jasnost Hašál chce zjistit, jaký má možnosti. Mostařů je v poslední době málo a paršové by ty díry mohli zaplnit.“

„To je blbost, Gazi,“ namítl Teft. „Mně je jedno, jestli je krotkej, nebo ne. Chtít po něm, aby nesl most do bitvy proti svým lidem, je naprostá pitomost. Co když nás zradí?“

Gaz pokrčil rameny. „Uvidíme.“

„Ale −“

„Nech to bejt, Tefte,“ řekl Kaladin. „A ty, parši, pojď za mnou.“ Otočil se a scházel z kopce dolů. Parš ho poslušně následoval. Teft zaklel a vydal se za nimi.

„Co to na nás zas zkoušejí?“ zeptal se Teft.

„No, slyšel jsi, co říkal. Zkouška, jestli se dá paršům věřit. Třeba poslechne. A třeba odmítne jít na výběh. Nebo nás zabije. Pro ni to bude vítězství v každým případě.“

„U Keleka,“ zaklel Teft. „To máme černý vyhlídky. Černější než roháčskej žaludek. Jsme mrtví muži, Kaladine.“

„Já vím.“ Ohlédl se přes rameno na parše. Byl o něco větší než většina jeho soukmenovců, obličej měl širší, ale Kaladin mezi nimi neuměl příliš rozlišovat, připadali mu všichni stejní.

Ostatní členové čtvrté mostní se mezitím seřadili. Užasle sledovali, jak se k nim blíží nový parš. Kaladin s Teftem se proti nim postavili, parš zůstal stát za nimi. Teft z toho byl nervózní − mít za zády parše − a bezděky ustoupil stranou. Parš však stál se sklopenýma očima a svěšenými rameny.

Kaladin se podíval na ostatní. Uhodli a tvářili se nepřátelsky.

Pro Bouřepána, pomyslel si, ono existuje něco ještě ubožejšího než mostař. Paršský mostař. Paršové sice stáli víc než obyčejní otroci, ale to se dalo říct i o čalách. Ono to přirovnání bylo docela na místě, protože s parši se zacházelo stejně jako se zvířaty určenými k práci.

Když Kaladin viděl reakci ostatních, začínalo mu ho být líto. A měl kvůli tomu na sebe vztek. Copak musí vždycky na všechno reagovat takhle? Ten parš je nebezpečný. Nespolehlivý. Ostatní bude rozptylovat.

Bude to slabina.

Z každé nevýhody musíš udělat přednost… Tato slova řekl člověk, kterému šlo jen o vlastní kůži.

Aby to bouře vzala, pomyslel si. Jsem hlupák. Idiot. Tohle přece není totéž. Ani náhodou. „Parši,“ řekl, „máš nějaký jméno?“

Muž zakroutil hlavou. Paršové skoro nemluvili. Uměli mluvit, ale člověk je k tomu musel vyprovokovat.

„No nějak ti budeme muset říkat, Co třeba Šen?“

Parš pokrčil rameny.

„Dobře,“ řekl Kaladin ostatním. „Tak tohle je Šen. Teď je jeden z nás.“

„Parš?“ podivil se Lopen, který se potloukal kolem kasáren. „Ten se mi ani za mák nelíbí, gančo. Hele, jak na mě kouká.“

„Až půjdeme spát, tak nás zabije,“ dodal Moraš.

„Ne, to bude dobrý,“ namítl Skar. „Necháme ho běhat vpředu. Aspoň to schytá za nás.“

Kolem Kaladinova ramena poletovala Syl a dívala se na parše. V očích měla lítost. Kdybys svrhl plavooky a postavil se na jejich místo, tak se na světě nic nezmění. Zase bude nespravedlnost. Jenom proti jiným lidem.

Jenže tohle byl parš.

Musíš udělat všechno, co je v tvých silách, abys přežil…

„Ne,“ odpověděl Kaladin. „Šen je teď jeden z nás. Nezajímá mě, co byl dřív. Stejně, jako mě to nezajímá u kohokoliv z vás. Teď jsme čtvrtá mostní. A on je její součástí.“

„Jenže −“ začal Skar.

„Ne,“ utnul ho Kaladin. „Nebudeme se k němu chovat tak, jak se chovají plavooci k nám. A dost. Skálo, najdi mu vestu a sandále.“

Mostaři se rozešli. Až na Tefta. „A co… naše plány?“ zeptal se tiše.

„Jedeme dál,“ odpověděl Kaladin.

Teft se na něj znepokojeně podíval.

„Co může udělat, Tefte?“ zeptal se Kaladin. „Prásknout nás? Nikdy jsem neslyšel parše říct najednou víc než jedno slovo. Pochybuju, že by dokázal donášet.“

„Já nevím,“ bručel Teft. „Já je prostě nemám rád. Mně připadá, že spolu dokážou mluvit, aniž by u toho vydávali zvuk. Nelíbí se mi ten jejich kukuč.“

„Tefte,“ namítl Kaladin suše, „kdybychom měli odmítat mostaře jen podle jejich kukuče, tak jsi tu už dávno nebyl.“

Teft cosi zabručel. Potom se usmál.

„Co je?“ zeptal se Kaladin.

„Ale nic. Jenom… na chvíli jsi mi připomněl lepší časy. Než mě dostala tahle bouře. Uvědomuješ si všechna pro a proti, že jo? Když se budeme snažit probojovat ke svobodě a utéct Sadeasovi?“

Kaladin obřadně přikyvoval.

„Dobře,“ řekl Teft. „Protože ty se k tomu nemáš, tak já na toho Šena dohlídnu. Až ho chytím za ruku dřív, než ti vrazí kudlu do zad, tak mi třeba poděkuješ.“

„Myslím, že se nemusíme bát.“

„Ty jsi mladej,“ odpověděl Teft. „Já jsem starej.“

„Takže jsi jako moudřejší?“

„Sakra ne,“ namítl Teft. „Jenom mám o něco víc zkušeností, když jde o to přežít. Prostě na něj dohlídnu. Ty si nech na starost zbytek týhle ubohý bandy…“ Odmlčel se a ohlédl se. „Aby si nezakopávala o svý vlastní nohy, když ji někdo ohrozí. Rozumíš?“

Kaladin přikývl. Takhle k němu mluvívali za starých časů jeho seržanti. Teft o své minulosti mluvit nechtěl, ale nikdy nevypadal tak pronásledovaný osudem jako ostatní.

„Dobře,“ řekl Kaladin. „Ať se chlapi postarají o výstroj.“

„A co budeš dělat ty?“

„Jdu se projít,“ odpověděl Kaladin. „A vyčistit si hlavu.“

* * *

Kaladin chodil po Sadeasově táboře přes hodinu. Brzy se bude muset vrátit na skladiště dřeva. Jeho jednotka měla znovu službu v rokli a dostala jenom několik hodin volna na přípravu vybavení.

Když byl mladší, nechápal, proč otec tak často chodil na procházky přemýšlet a vyčistit si hlavu. Čím byl však Kaladin starší, tím více kopíroval otcovy zvyklosti. Chodit, pohybovat se, to mu něco dělalo s myslí. Procházet mezi stany a sledovat proměny barev, hemžení lidí − to vytvářelo jakýsi pocit změny a uvádělo to do pohybu i jeho myšlenky.

Nesmlouvej se životem, Kaladine, říkával vždycky Durk. Neinvestuj čip, když máš plnou kapsu marků. Buď je vsaď všechny, nebo jdi od stolu.

Syl tančila před ním a skákala na rušné ulici lidem z ramena na rameno. Tu a tam zakotvila na něčí hlavě, seděla na ní se zkříženýma nohama a sledovala, jak dotyčný míjí Kaladina. Ten měl všechny sfery na stole. Vsadil všechno na záchranu mostařů. Něco mu však nedalo spát. Jakási obava, kterou si zatím sám neuměl vysvětlit.

„Vypadáš ustaraně,“ řekla Syl, když si mu sedla na rameno. Měla na svých obvyklých šatech ještě kabátek a čepici, jako by chtěla napodobovat okolní prodavače. Po levé straně míjeli stánek lékárníka. Kaladin se na něj raději ani nepodíval. Neměl žádnou kružníkovou mízu na prodej. Brzy mu dojdou zásoby.

Slíbil svým mužům, že je vycvičí k boji, ale na to bude potřebovat čas. Jenže i když budou vycvičení, jak dostanou z roklí kopí, aby se jimi mohli na útěku bránit? Když uváží, jak je prohledávají, pronést kopí bude hodně tvrdý oříšek. S výcvikem by mohli začít hned, ale zburcovali by tím celý tábor.

Problémy a zase problémy. Čím víc přemýšlel, tím nemožnější mu jeho úkol připadal.

Ustoupil dvěma vojákům v zelených kabátech. Z jejich hnědých očí by usuzoval, že jsou to obyčejní lidé, ale uzly na ramenou svědčily o tom, že jsou výše postavení. Velitelé oddílů nebo seržanti.

„Kaladine?“ ozvala se Syl.

„Nikdy jsem před sebou neměl těžší úkol, než dostat mostaře pryč. Nedá se srovnat s kterýmkoliv mým pokusem o útěk, když jsem byl otrok. A ani ty se mi nepovedly. Nemůžu se ubránit pocitu, že se vrhám do další katastrofy.“

„Tentokrát to bude jiné, Kaladine,“ odpověděla. „Já to cítím.“

„Něco podobnýho by mi řekl Tien. Jenže jeho smrt je důkazem toho, že jsou to jenom slova, Syl. Neupadám znova do deprese, nemusíš se mě na to ptát. Jenom prostě nemůžu zavírat oči před tím, co už jsem zažil. Začalo to s Tienem. A od tý doby vždycky, když jsem si někoho vybral a chtěl jsem ho chránit, tak skončil mrtvej. Pokaždý. To už stačí na to, abych si myslel, že mě sám Všemohoucí proklel.“

Zamračila se. „Říkáš hlouposti. A vůbec, kdyby to tak bylo, tak by spíš proklel ty lidi, co umřeli, než tebe. Ty jsi přežil.“

„No, ono by to bylo sebestředný, vidět to všechno takhle. Jenže, Syl, já to vždycky přežiju. Vždycky skoro jako jediný. Znova a znova. Přežil jsem svůj první oddíl kopiníků, první mostní jednotku, ke který mě dali, spoustu otroků, kterým jsem chtěl pomoct k útěku. Ono se to pořád opakuje. A je čím dál těžší na to nemyslet.“

„Možná tě naopak Všemohoucí chrání,“ namítla Syl.

Kaladin se zastavil. Voják, který procházel okolo, zaklel a strčil do něj. Na celém tomhle rozhovoru nebylo něco v pořádku. Kaladin se postavil vedle barelu s dešťovou vodou postaveného mezi dvěma kamennými krámky.

„Syl,“ řekl, „ty jsi mluvila o Všemohoucím.“

„Až po tobě.“

„To je jedno. Věříš ve Všemohoucího? Víš, jestli doopravdy existuje?“

Dala hlavu na stranu. „Nevím. Hmm. No, já nevím spoustu věcí. Ale tohle bych měla vědět. Myslím. Snad?“ Vypadala zaskočeně.

„Já nevím, jestli věřím,“ řekl Kaladin a rozhlédl se po ulici. „Maminka věřila a tatínek vždycky mluvil s úctou o Heraldech. Myslím, že taky věřil. Ale možná jenom kvůli tradici léčení. Ta prý pochází od Heraldů. Horlivci nás mostaře ignorujou. Za vojákama chodili, když jsem býval v Amaramově armádě, ale tady jsem neviděl ani jedinýho. Moc jsem o tom ale nepřemýšlel. Žádnýmu z vojáků víra nepomohla.“

„Takže nevěříš. Potom ale nemáš důvod si myslet, že tě Všemohoucí proklel.“

„No jo,“ namítl Kaladin, „jenže když žádný Všemohoucí není, tak je třeba něco jinýho. Já nevím. Znal jsem spoustu vojáků, kteří věřili pověrám. Mluvili o Dávný magii a o Nocipaní a o věcech, který nosí lidem smůlu. Smál jsem se jim. Jenže jak dlouho si toho můžu nevšímat? Co když na tom něco je a ty moje katastrofy s tím nějak souvisejí?“

Zatvářila se rozpačitě. Plášť a čepice se jí rozplynuly. Dala si ruce kolem těla, jako by jí z těch jeho řečí mrazilo.

Vládne Zášť…

„Syl,“ řekl a zamračil se, protože si vzpomněl na ten zvláštní sen. „Slyšela jsi někdy o něčem, co se jmenuje Zášť? Nemyslím jako ten pocit, ale spíš… osobu nebo něco takovýho.“

Syl zasyčela. Byl to divoký syrový zvuk. Slétla mu z ramene, proměnila se v těkavý pramínek světla a vyrazila k okapu sousedního domku.

Překvapeně mrkl. „Syl?“ volal za ní a upoutal pozornost dvojice pradlen, která šla okolo. Syl se nevrátila. Kaladin založil ruce. To slovo ji nějak vyvedlo z míry. Proč?

Jeho myšlenky přerušila hlasitá série kleteb. Otočil se. Z hezkého kamenného domu na protější straně ulice vyběhl muž a tlačil před sebou polonahou ženu. Měl jasně modré oči a přes ruku nesl plášť s červenými uzly na ramenou. Byl to tedy důstojník plavook nepříliš vysokého postavení. Možná sedmého dánu.

Napůl oblečená žena upadla na zem. Volný živůtek šatů si tiskla k hrudi a plakala. Měla černé vlasy svázané dvěma červenými stuhami. Šaty měla podle módy plavooků, jen rukávy měla krátké a krytou ruku obnaženou. Prostitutka.

Důstojník stále hlasitě klel a začal si oblékat kabát. Knoflíky si nezapnul. Udělal krok směrem k prostitutce a kopl ji do břicha. Zalapala po dechu a okamžitě se kolem ní začali rojit spreni bolesti. Nikdo z lidí na ulici se nezastavil, každý si šel dál po svém, hlavu skloněnou.

Kaladin zabručel, vběhl na ulici a prodíral si cestu kolem skupiny vojáků. Potom se zastavil. Z davu vystoupili tři muži v modrém a postavili se mezi ženu a vojáka. Jenom jeden z nich byl plavook, pokud se dalo soudit podle uzlů na ramenou. Byly zlaté. Byl to vysoce postavený muž, možná druhého nebo třetího dánu. Bylo zřejmé, že vojáci v těchhle nažehlených modrých uniformách nepatří k Sadeasově armádě.

Sadeasův důstojník se zarazil. Voják v modrém položil ruku na jílec meče. Ostatní dva vojáci měli v rukou halapartny s lesklými vršky ve tvaru půlměsíce.

Z davu se vyčlenila další skupina vojáků, tentokrát v červeném, a začala obkličovat vojáky v modrém. Atmosféra houstla a Kaladin si všiml, jak se ulice − ještě před chvilkou velmi rušná − najednou vylidnila. Stál prakticky sám a sledoval tři muže v modrém, kteří už se ocitli v obklíčení červených vojáků. Žena stále ležela na zemi a vzlykala. Chytila se nohavice jednoho z vojáků v modré uniformě a vstala.

Důstojník, který ji kopl − surový chlapík s mohutným obočím a kšticí rozcuchaných černých vlasů − si začal zapínat kabát. „Vy sem nepatříte, kamarádi. Mám pocit, že jste zabloudili do špatnýho tábora.“

„My jsme tu úředně,“ odpověděl jeden z nich. Měl světle plavé vlasy s aletsky černým melírem a pohlednou tvář. Natáhl ruku, jako by ji chtěl Sadeasovu vojákovi podat. „Podívejte,“ řekl vlídně. „Myslím, že si svoje věci s touhle ženou můžete vyřídit po dobrém a bez násilí.“

Kaladin ustoupil pod převis, kam se schovala Syl.

„Je to děvka,“ řekl Sadeasův voják.

„To vidím,“ odpověděl muž v modrém. Natáhl k němu ruku.

Důstojník na ni plivl.

„Rozumím,“ odpověděl plavovlasý voják. Dal ruku dolů a najednou se kolem ní objevily obláčky páry a spojily se, když dal ruce dolů do obranné pozice. Objevil se v nich obrovský meč, stejně dlouhý, jako je člověk vysoký.

Pára kondenzovala po celé lesklé třpytivé ploše meče a kapala dolů. Meč byl dlouhý a zakřivený, vlnitý jako úhoř a nahoře zahnutý. Na zadní straně měl jemné vroubky. Vypadal jako z křišťálu.

Sadeasův důstojník začal couvat k budově a v šoku upadl na schody. Vojáci v červeném se rozprchli. Důstojník za nimi volal a klel, ale žádný z nich se neotočil a nepřišel na pomoc. Vrhl za nimi zlostný pohled a utekl po schodech do budovy.

Dveře se za ním zabouchly a ulice osiřela. Kromě vojáků v modrých uniformách a ženy, která stále ještě ležela na zemi, tam byl jenom Kaladin. Střeponoš se na něho podíval, ale bylo zřejmé, že pro něj Kaladin žádnou hrozbu neznamená. Otočil se a zabodl meč do kamene. Meč do něj hladce vklouzl a zůstal v něm zabodnutý jílcem nahoru.

Mladý Střeponoš potom podal ruku prostitutce. „Co jste mu to řekla, jen tak pro zajímavost?“

Váhavě se podívala na jeho ruku a nechala se od něj vytáhnout na nohy. „Odmít mi zaplatit. Že prej jeho jméno je pro mě čest.“ Ušklíbla se. „Poprvé mě kopnul, když jsem se zasmála tý cti. Je známej něčím úplně jiným, než si myslí.“

Jasnopán se zasmál. „Měla byste trvat na tom, aby vám zaplatili předem. Odvedeme vás na hranici. A doporučoval bych vám do Sadeasova tábora už radši nechodit.“

Žena přikývla a přikryla si obnažený hrudník. Krytou ruku měla stále odhalenou. Elegantní, snědou, s dlouhými útlými prsty. Kaladin si uvědomil, že na ni zírá, a začervenal se. Přitiskla se na Jasnopána. Jeho dva kolegové zatím s halapartnami v pohotovostní pozici hlídali okolí. I když měla rozcuchané vlasy a rozmazaný makeup, byla přesto krásná. „Děkuju, Jasnopane. Třeba bych vás mohla potěšit. Pro vás zadarmo.“

Mladý Jasnopán zvedl obočí. „To je lákavé,“ poznamenal, „ale otec by mě za to zabil. On je v tomhle trochu staromódní.“

„Škoda,“ řekla a odstoupila od něho, neobratně si kryla hrudník a mezitím vklouzla rukou do rukávu. Na ruku si navlékla rukavici. „Tak váš pan otec je trochu prudérní?“

„Dalo by se to tak říct.“ Otočil se ke Kaladinovi. „Hej, chlapče.“

Chlapče? Tohle princátko je sotva o pár let starší než Kaladin!

„Zaběhni za Jasnopánem Reralem Makoramem,“ řekl Střeponoš a hodil cosi po Kaladinovi. Sfer. Než ho Kaladin stačil chytit, zaleskl se na slunci. „Je v šestém praporu. Vyřiď mu, že Adolin Kholin dnes nestihne schůzku. Pošlu mu vzkaz, na kdy ji odložíme.“

Kaladin se podíval na sfer. Smaragdový čip. Tolik si normálně nevydělal ani za celé týdny. Zvedl hlavu. Mladý Jasnopán s oběma vojáky už byl na odchodu. Prostitutka šla s nimi.

„Ty jsi jí šel na pomoc,“ ozval se hlas. Zvedl hlavu. U ramene měl Syl. „To od tebe bylo šlechetný.“

„Ale tihle přišli dřív,“ namítl Kaladin. A jeden z nich je plavook. Proč to asi udělal?

„Ale šel bys.“

„Jako blázen,“ namítl. „Co bych asi bejval zmohl? Poprat se s plavookem? To bych proti sobě poštval půlku vojenskýho tábora a ta děvka by ještě dostala bití, že vyvolala roztržku. Mohla za to nakonec i zaplatit životem.“ Odmlčel se. Takhle mluvíval dřív.

Neměl by tak dávat najevo, že je prokletý nebo pronásledovaný smůlou, nebo co to vlastně je. Pověry nejsou k ničemu. I když mu ta souhra náhod opravdu nejde z hlavy. Jenže když bude mluvit, jako mluvíval dřív, tak přece nemůže čekat nějakou změnu. Musí zkusit něco nového. Třeba začít znova. Bude o tom muset přemýšlet.

Vydal se zpátky ke skladišti dřeva.

„Ty neuděláš, o co tě ten Jasnopán žádal?“ zeptala se Syl. Už se nevracela k tomu, co ji předtím tak vyděsilo. Jako by chtěla předstírat, že se to nestalo.

„Potom, jak se mnou mluvil?“ odsekl.

„Nemluvil s tebou zas tak špatně.“

„Já se před nima shýbat nebudu. Nebudu tancovat, jak si oni písknou. Pokud je pro něj ten vzkaz tak důležitý, tak mohl počkat, jestli to udělám.“

„Vzal sis od něj sfer.“

„Draze vykoupenej potem všech temnooků, kteří na něj dřou.“

Syl chvilku mlčela. „Tahle tvoje zahořklost, když o nich mluvíš, mě děsí, Kaladine. Když mluvíš o plavoocích, tak to najednou nejsi ty.“

Neodpověděl. Mlčky šel dál. Tomu Jasnopánovi nic nedluží, a kromě toho má povinnost vrátit se na skladiště dřeva.

Ale ten člověk té ženě pomohl.

Ne, řekl si důrazně. On jen hledal důvod, aby mohl pokořit toho Sadeasova vojáka. Každý ví, jak to mezi tábory vře.

Raději na to přestal myslet.

47

POŽEHNÁNÍ BOUŘE

O ROK DŘÍVE

Kaladin otáčel v prstech kamínek a prohlížel si, jak plošky křemene odrážejí světlo. Opřel se o balvan a přitiskl k němu jednu nohu. Vedle sebe měl opřené kopí.

Kámen odrážel světlo a zářil barvami spektra podle toho, jak ho natočil. Zevnitř se leskly maličké krystaly jako města z drahých kamenů, o kterých se vyprávěly pověsti.

Kolem něho se vojsko maršála Amarama připravovalo k bitvě. Šest tisíc mužů ostřilo kopí a připínalo si výstroj. Bitevní pole bylo nedaleko. Žádná bouře se tu noc nečekala, a tak vojáci přespávali ve stanech.

Od toho deštivého večera, kdy se dal k Amaramově vojsku, uplynuly už skoro čtyři roky. A celá věčnost.

Vojáci pobíhali všemi směry. Někteří Kaladina zdravili. Kýval na ně a přitom si zasunul kámen do kapsy. V dálce už vlála Amaramova vlajka, tmavě červené pole s tmavě zeleným párovým glyfem ve tvaru bělohřbetky s vyceněnými zuby, Merem a Khak. Čest a odhodlání. Vzadu za třepotající vlajkou vycházelo slunce. Ranní chlad pomalu střídalo příjemné dopolední teplo.

Kaladin se otočil a podíval se k východu. Směrem k domovu, do kterého už se nemůže nikdy vrátit. To se rozhodlo už před mnoha měsíci. Za pár týdnů mu služba skončí, ale on se upíše na novou. Nemohl by se podívat rodičům do očí, když nedodržel slib, že ochrání Tiena.

Přiběhl k němu robustní tmavovlasý voják se sekerou u boku a bílými uzly na ramenou. Tuto výsadní zbraň směli nosit jen velitelé oddílů. Gare měl silná předloktí a husté černé vousy. Za ním šli dva seržanti − Nalem a Korabet.

„Kaladine,“ řekl Gare, „pro Bouřepána, chlape! Proč mi nedáš pokoj? Před bitvou!“

„Dobře vím, co nás čeká, Gare,“ odpověděl Kaladin, ruce stále založené. Několik rot už se pomalu řadilo. Na Kaladinovu jednotku dohlédne Dallet. Bude vpředu. Nepřítel − plavook jménem Hallaw − si potrpěl na dlouhou střelbu. Proti jeho vojsku už několikrát bojovali. Kaladinovi se vryla do paměti zvlášť jedna bitva.

K Amaramovu vojsku se dal v domnění, že bude chránit aletské hranice. Chránil je − ale proti Aletům. Proti menším plavookům, kteří si chtěli ukrojit kousek Sadeasových pozemků pro sebe. Občas se Amaramova armáda pokoušela zmocnit území jiných velkoknížat. Území, které si Amaram nárokoval, patřilo ve skutečnosti Sadeasovi. Amaram si je před lety přisvojil. Kaladin nevěděl, jak si to vykládat. Ze všech plavooků věřil právě Amaramovi. Ale nejspíš jen dělali totéž, co jiná vojska.

„Kaladine!“ naléhal Gare netrpělivě.

„Něco bych chtěl,“ řekl Kaladin. „Toho nového rekruta, co přišel včera. Galan říkal, že se jmenuje Cenn.“

Gare zaklel. „Zas už se mnou chceš hrát tuhle hru? Promluvíme si po bitvě. Pokud ten kluk přežije, tak ti ho třeba dám.“ Otočil se a odcházel a jeho kumpáni za ním.

Kaladin se napřímil a sáhl po kopí. Gare při tomto pohybu strnul.

„Já ti ten pokoj dám,“ řekl Kaladin tiše. „Ale pošli mi toho kluka. Za moje peníze. A mlč.“ Vyndal měšec sferů.

„A co když ho neprodám?“ řekl Gare a otočil se.

„Ty ho neprodáváš. Ty mi ho necháváš.“

Gare se podíval na měšec. „No, třeba nesouhlasím s tím, jak tě všichni poslouchají. Je mi srdečně jedno, jak ti to jde s kopím. Můj oddíl je můj.“

„Víc ti nedám, Gare,“ řekl Kaladin a pustil měšec na zem. Sfery zacinkaly. „Oba dobře víme, že je ten kluk pro tebe bezcennej. Nemá výcvik, nemá výstroj a na řadovýho vojáka je malej. Pošli mi ho.“

Kaladin se otočil a odcházel. Během několika vteřin slyšel cinkání sferů, jak Gare otevřel měšec. „Za zkoušku nic nedáš.“

Kaladin šel dál.

„Ale stejně, k čemu jsou ti ty rekruti dobrý?“ volal za ním Gare. „Máš oddíl napůl z kluků, který jsou moc malí na to, aby vůbec mohli bojovat!“

Kaladin si ho nevšímal. Prošel táborem a mávl na ty, kteří mávali na něho. Skoro všichni mu uhýbali z cesty, buď z respektu, nebo ze strachu. Nejmladší velitel v armádě. Teprve čtyři roky u vojska, a už má velitelský post. Obvykle musel temnook na Roztříštěné planiny, aby měl vůbec šanci na postup.

V táboře vládl chaos, vojáci na poslední chvíli dokončovali přípravy k bitvě. Stále více jednotek se řadilo do linií a v dálce na západě viděl Kaladin, jak se na mělkém hřebeni řadí nepřátelské vojsko.

Nepřítel. Tak jim říkali. A přitom jakmile došlo ke skutečným problémům na hranici s Vedeny nebo Reši, tito muži se přimkli k Amaramově armádě a postupovali společně. Jako by si s nimi pohrávala sama Nocipaní a postavila je na šachovnici tu na jednu stranu, tu na jinou − jeden den jako spojence a druhý jako zabijáky.

Na tom ale nebylo pro kopiníky co řešit. To už mu bylo řečeno. Nejednou. Zřejmě měl víc poslouchat, protože za svou povinnost pokládal především udržet své muže naživu. Zvítězit bylo až na druhém místě.

Nezachráníš lidi tím, že budeš jiné zabíjet…

Lékařskou stanici našel snadno − podle pachu dezinfekce a zapáleného ohně. Připomnělo mu to jeho mládí, které mu teď najednou připadalo tak vzdálené. Opravdu někdy plánoval, že se stane lékařem? Co se asi stalo s jeho rodiči? A jak skončil Rošon?

Teď to nebylo důležité. Poslal jim vzkaz přes Amaramovy písaře. Pár řádek, které ho stály plat za celý týden. Věděli tedy, že slib, že uchrání Tiena, nedodržel a že se nevrátí. Odpověď ale nedostal.

Šéfem lékařů byl Ven, vysoký muž s baňatým nosem a protáhlým obličejem. Stál a díval se, jak učedníci skládají obvazy. Kaladin jednou uvažoval o tom, že by se nechal zranit, aby se k nim mohl přidat. Všichni lékařovi učedníci totiž měli nějaké postižení, které jim nedovolovalo bojovat. Nedokázal to však. Zranit se sám je zbabělé. Kromě toho patřilo být lékařem k jeho minulému životu. Ten už je pryč. Svým způsobem už si ho ani nezaslouží.

Vytáhl z opasku měšec se sfery a chtěl jej hodit Venovi. Měšec se však někde zachytil a nechtěl povolit z opasku. Kaladin zaklel, zavrávoral a tahal za měšec. Ten se najednou uvolnil, ale znovu málem upadl. Ve vzduchu se mihlo cosi bílého průsvitného.

„Zatracený větrný spreni,“ zabručel. Na těchto kamenitých planinách jich bylo plno.

Prošel ošetřovnou a hodil měšec Venovi. Ten jej obratně chytil a rychle zasunul do svého velkého bílého pláště. Za tento úplatek budou Kaladinovi muži na bojišti ošetřeni jako první po plavoocích.

Byl čas seřadit se k bitvě. Přidal do kroku, chvílemi běžel, kopí v ruce. Nikdo se nepozastavoval nad tím, že má pod koženou kopinickou sukní kalhoty − nosil je proto, aby ho jeho muži zdálky zezadu poznali. V posledních dnech mu všichni tolerovali všechno. Připadalo mu to zvláštní, po tolika problémech, které měl během svých prvních let v armádě.

Stále měl pocit, jako by do armády nepatřil. Jeho pověst ho stavěla proti ostatním, ale neměl na vybranou. Chránila jeho muže před posměchem a po několika letech katastrof si mohl konečně odpočinout a začít myslet.

I když si nebyl jistý, jestli se z toho má radovat. Myslet bylo v poslední době nebezpečné. Už dlouho nevyndal z kapsy kamínek a nevzpomněl si na Tiena a na domov.

Protlačil se až k přední linii, kde zahlédl své muže. Stáli tak, jak jim řekl. „Dallete,“ volal a namířil si to rovnou k robustnímu kopiníkovi, který byl v jeho oddíle seržantem. „Dostaneme nováčka. Potřebuju, abys…“ Odmlčel se. Vedle Dalleta stál asi čtrnáctiletý mladík a vypadal hubeně jako Dalletovo kopí.

Kaladinovi to něco připomnělo. Dalšího mladíka s podobnou tváří, v ruce kopí, které by v ní vůbec ještě neměl držet.

„Objevil se tu před chvilkou, pane,“ řekl Dallet. „Začali jsme s přípravou.“

Kaladin se vzpamatoval. Tien je mrtvý. Ale pro Bouřepána, tenhle kluk vypadá zrovna jako on.

„Dobrá práce,“ poznamenal Kaladin a donutil se odtrhnout pohled od Cenna. „Taky jsem za něj Garemu dobře zaplatil. Ten chlap je tak neschopnej, že by mohl už rovnou bojovat na straně nepřítele.“

Dallet souhlasně broukl. Bude si s Cennem vědět rady.

Dobře, pomyslel si Kaladin a rozhlédl se po bojišti, aby vybral pro svou jednotku dobré místo. Tak jdeme na to.

Slýchal historky o vojácích, kteří bojují na Roztříštěných planinách. O skutečných vojácích. Pokud se člověk osvědčí v boji tady, může se na Roztříštěné planiny dostat. Prý je to tam bezpečnější − mnohem více vojáků a méně bitev. A tak Kaladin chtěl, aby se tam jeho jednotka dostala co nejdřív.

Poradil se s Dalletem o tom, jak zaujmout a udržet pozici. Potom se ozvalo troubení.

Kaladinova jednotka vyrazila do boje.

* * *

„Kde je ten kluk?“ zeptal se Kaladin a vytáhl kopí z hrudníku muže v hnědém. Voják zachroptěl a padl k zemi. „Dallete!“

Seržant bojoval. Nemohl se otočit a reagovat.

Kaladin zaklel a začal se rozhlížet po bojišti. Vládl na něm chaos. Kopí dopadala na štíty, na lidská těla, na kůži. Vojáci křičeli. Po zemi se hemžili spreni bolesti jako malé oranžové ruce nebo šlachy. Jako by vylézali ze země mezi kalužemi krve padlých vojáků.

Kaladinův oddíl postupoval spořádaně, ranění byli chráněni uprostřed. Všichni kromě toho nového kluka. Tiena.

Cenna, opravil se v duchu. Jmenuje se Cenn.

Potom zahlédl uprostřed hnědého davu nepřátel cosi zeleného. Odkudsi se ozval zděšený hlas. To byl on.

Kaladin vyběhl z formace, až vyděsil Larna, který bojoval po jeho boku. Kaladin se skrčil a uhnul kopí, které po něm hodil nepřítel, a utíkal dál přes mrtvými těly poseté kameny.

Cenn ležel na zemi, nad ním nepřátelské kopí. Nepřátelský voják se rozmáchl a udeřil kopím dolů.

Ne.

Kaladin úder zastavil, chytil nepřítele za ruku a vrhl se před Cenna. Kolem nich stálo šest kopiníků v hnědém. Kaladin se mezi nimi otáčel a útočil do všech stran. Jako by jeho kopí létalo samo od sebe. Vyprostil nohu zpod jednoho mrtvého těla a po dalším z vojáků hodil nůž.

Byl jako potok, když letí z kopce dolů, bez zastávky, v nepřetržitém pohybu. Kolem hlavy mu létala kopí a svištěla mu kolem uší. Žádné ho nezasáhlo. Byl nezastavitelný. Aspoň v těchto okamžicích. Když do něj vjela energie, s níž bojoval za všechny padlé, a síla a moc chránit někoho ze svých lidí.

Zaujal pohotovostní pozici. Skrčil se s jednou nohou vpředu, druhou vzadu a s kopím pod paží. Po čele mu stékal pot. Zchlazoval ho vánek. Zvláštní. Předtím vítr nefoukal. Teď jako by ho zahaloval větrný vír.

Všech šest nepřátel bylo buď mrtvých, nebo zneškodněných. Nadechl se a otočil se k Cennovi, aby mu ošetřil ránu. Odhodil kopí vedle něho a klekl si. Nebylo to zlé, i když to muselo velice bolet.

Vyndal obvaz a podíval se na bojiště. Poblíž se hýbal nepřátelský voják, ale byl ošklivě zraněný. Neohrozí je. Dallet se zbytkem Kaladinovy jednotky likvidovali nepřátelské opozdilce. V dálce útočil nepřátelský plavook vysokého postavení na malou skupinku vojáků. Měl na sobě brnění. Nebyl to samozřejmě Střeplát, ale stříbřitý ocelový krunýř. Podle koně soudil, že je to bohatý člověk.

V mžiku už se zase věnoval Cennově zranění − a koutkem oka přitom sledoval nepřítele.

„Kaladine, pane!“ vykřikl Cenn a ukazoval na zraněného nepřítele, který se hýbal. Pro Bouřepána! To si ho ten kluk všiml teprve teď? Měl Kaladin v mládí taky takhle pomalé reakce?

Dallet zraněného nepřítele odstrčil. Zbytek oddílu udělal kruh kolem Kaladina, Dalleta a Cenna. Kaladin mu ránu ovázal a potom vstal a zvedl kopí.

Dallet mu podal nože. „Vy jste mě vyděsil, pane,“ řekl Dallet. „Takhle nám utéct.“

„Věděl jsem, že mě budete následovat,“ odpověděl Kaladin. „Vztyčte červený prapor, Cyne a Koratere, vy se vrátíte s tím klukem. Dallete, drž to tady, teď tomu velíš. Amaramova linie se blíží sem. Měli bychom být brzy v bezpečí.“

„A vy, pane?“ zeptal se Dallet.

Nedaleko od nich se plavookovi nepodařilo shromáždit kolem sebe dostatek vojáků. Najednou byl nechráněný − jako kámen, kolem něhož vyschne potok.

„Střeponoš,“ utrousil Cenn.

Dallet se zašklebil. „Ne, zaplať Bouřepán. Jen obyčejnej důstojník. Plavook. Střeponoši jsou moc vzácní na to, aby se posílali do takovýchhle banálních potyček někde na hranici.“

Kaladin zaťal zuby a sledoval plavooka. Jak si připadá mocný, když sedí na drahém koni, v bezpečí před kopiníky, chráněný brněním! Rozmáchl se holí a porážel a zabíjel lidi kolem sebe.

Tyhle potyčky měli na svědomí právě takovíto lidé. Chamtiví nižší plavooci, kteří se pokoušeli přivlastnit si cizí pozemky. Protože výše postavení muži bojovali na Roztříštěných planinách. Takovíto měli mnohem méně ztrát než kopiníci. Život byl pro ně levné zboží.

Za posledních pár let mu všichni tihle plavooci čím dál víc připomínali Rošona. Jen Amaram byl jiný. Amaram, který se k jeho otci zachoval tak velkoryse, když mu slíbil, že Tien zůstane v bezpečí. Amaram, který vždycky mluvil uctivě, dokonce i s obyčejnými kopiníky. Byl jako Dalinar nebo Sadeas. Ne jako tahle sebranka.

Jistě, Amaramovi se nepodařilo Tiena uchránit. Ale to se nepodařilo ani Kaladinovi.

„Pane?“ ozval se Dallet váhavě.

„Pododdíly dvě a tři, nůžkové schéma,“ odpověděl Kaladin stroze. „Sesadíme Jasnopána z trůnu.“

„Jste si jistý, že je to rozumný, pane?“ namítl Dallet. „Máme raněné.“

Kaladin se otočil k Dalletovi. „Je to jeden z Hallawových důstojníků. Mohl by to být on.“

„To ale nevíte, pane.“

„Nicméně je to velitel praporu. I když zabijeme takhle vysokýho důstojníka, nemáme ani zdaleka záruku, že nás pošlou na Roztříštěný planiny. Zajmeme ho. Představ si to, Dallete. Opravdová armáda. Vojenský tábor, kde vládne disciplína. Poctiví plavooci. Místo, kde něco znamená, když se bojuje.“

Dallet si povzdechl, ale mlčel. Kaladin mávl a přidaly se k němu dva pododdíly stejně dychtivé jako on. Nenávidí tyhle hašteřící se plavooky sami od sebe, nebo už to mají od něho? 

Dostat Jasnopána bylo překvapivě snadné. Mají totiž všichni stejný problém − podceňují temnooky. Třeba měl na to zrovna tenhle právo. Kolik už jich ve svých letech mohl zabít?

Třetí pododdíl zlikvidoval čestnou stráž. Druhý pododdíl odvedl plavookovu pozornost. Nevšiml si, že se Kaladin přiblížil ze třetí strany. Kaladin ho srazil k zemi ránou nožem do oka. Obličej měl nechráněný. Vykřikl a s rachotem upadl na zem, ještě živý. Kaladin do třikrát bodl kopím do obličeje. Jeho kůň odcválal pryč.

Plavookova stráž zpanikařila a utíkala zpátky ke svému vojsku. Kaladin tloukl kopím do štítu. To byl smluvený signál pro třetí pododdíl a pokyn, jakou má zaujmout pozici. Rozestavěli se vějířovitě a Turim − kterého Kaladin zachránil z jiné jednotky − šel naoko zkontrolovat, jestli je plavook mrtev.

Okrádat mrtvé bylo přísně zakázáno, ale Kaladin usoudil, že je to vlastně válečná kořist, protože Amaram mohl toho plavooka klidně zabít sám. Potřebovali na úplatky.

Turim se vrátil. „Nic, pane. Buď si žádné sfery do bitvy nevzal, nebo si je schoval někam pod krunýř.“

Kaladin krátce přikývl a podíval se na bojiště. Amaramova armáda se vzpamatovávala. Zanedlouho bitvu vyhraje. Amaram nejspíš teď vyrazí do útoku sám. Obvykle do bitvy vstupoval až na konci.

Kaladin si otřel čelo. Bude muset poslat pro Norbyho, aby jim dosvědčil, že zabili plavooka. Nejdřív ale potřebuje lékaře −

„Pane!“ vykřikl Turim najednou.

Kaladin se ohlédl k nepřátelským pozicím.

„Pro Bouřepána!“ vykřikl znovu Turim. „Pane!“

Turim se ale k nepřátelské linii nedíval. Kaladin se otočil a ohlédl se ke své armádě. Tam se mezi vojáky objevila na koni ztělesněná smrt. To není možné! 

Byl to muž v zářivě zlatém brnění. V dokonalém brnění, jako by to byl originál, který každé jiné brnění jen nedokonale imituje. Každý jeho díl seděl dokonale, nikde nebyly znát díry a řemínky nebo kůže. Jezdec tak vypadal větší a silnější. Jako bůh, který nese impozantní meč, do lidské ruky až příliš veliký. Byl gravírovaný a stylizovaný do tvaru pohybujícího se plamene.

„Pro Bouřepána…“ vydechl Kaladin.

Střeponoš se vynořil uprostřed Amaramovy armády. Projížděl jeho vojskem a kosil vojáky jednoho za druhým. Kaladinovi chvíli trvalo, než se smířil s představou, že toto stvoření − tahle božská bytost − může být nepřítel. Tím spíš, že přišel z jejich strany.

Tento zmatek Kaladinovu duši opustil ve chvíli, kdy Střeponoš ušlapal Cenna a Dalleta bodl ladným pohybem Střepkordem do hlavy.

„Ne!“ vykřikl. „Ne!“

Dalletovo bezvládné tělo spadlo na zem, oči mu vzplály a doutnaly. Střeponoš srazil k zemi ještě Cyna a ušlapal Lyndela. To všechno s ženskou ladností a elegancí.

„NE!“ křičel Kaladin ze všech sil a vrhl se ke zraněným vojákům ze svého oddílu. Ještě neztratil všechny! Ještě je bude chránit!

Padl na kolena vedle Dalleta a odhodil kopí. Nenahmatal však žádný puls… a ty shořelé oči… Začal se ho zmocňovat smutek.

Ne! bránila se část jeho mysli ovlivněná otcovou výchovou. Zachraň ty, které zachránit můžeš! 

Otočil se k Cennovi. Měl od koňského kopyta rozdrcenou hrudní kost a polámaná žebra. Lapal po dechu a v očích měl nepřítomný pohled. Kaladin vytáhl obvaz. Potom se na něj podíval a zarazil se. Obvaz? Na rozdrcený hrudník?

Cenn přestal sípat. Dostal křeč. Oči měl stále otevřené. „Hlídá nás!“ sykl. „Černý pištec uprostřed noci. Drží nás v dlani… a hraje melodii, kterou lidské ucho neslyší!“

Oči se mu zamlžily. Přestal dýchat.

Lyndel měl rozdrcený obličej, Cynn shořelé oči. Nedýchali. Kaladin zděšeně klečel v Cennově krvi. Mezitím se k němu přidal Turim s dalšími dvěma pododdíly. Díval se stejně ohromeně, jak se Kaladin cítil.

To není možné. Já… Já…

Ozval se křik.

Kaladin zvedl hlavu. Jižním směrem vlála Amaramova zeleno-červená vlajka. Střeponoš si k ní razil cestu Kaladinovým oddílem. Kopiníci chaoticky pobíhali z místa na místo a utíkali před ním.

Kaladina popadl vztek.

„Pane?“ otočil se k němu Turim.

Kaladin vzal kopí a stál. Kolena měl mokrá od Cennovy krve. Vojáci z jeho oddílu se na něho dívali se zmatkem a obavami v očích uprostřed toho chaosu. Jak Kaladin pozoroval okolí, měl pocit, že to jsou jediní vojáci, kteří rovnou neutíkají. Střeponoš rovnal zbytky armády se zemí.

Kaladin zvedl kopí a rozběhl se. Jeho muži se okamžitě seřadili do bojového útvaru a s hlasitým pokřikem vyrazili po kamenité zemi za ním. Kopiníci v uniformách obou barev jim uhýbali z cesty a odhazovali kopí a štíty.

Kaladin nabíral rychlost a oddíl mu sotva stačil. Před nimi − těsně před Střeponošem − se rozprchla hrstka mužů v zeleném. Amaramova čestná stráž. Tváří v tvář Střeponoši opustili svá čestná místa. Amaram osiřel na koni, který se zvedal na zadní. Jeho stříbrné brnění bylo ve srovnání se Střeplátem všední a obyčejné.

Kaladinova jednotka zaútočila směrem proti prchající armádě. Zaútočila jako jediná. Někteří prchající vojáci se zastavili, když se hnala kolem nich, ale žádný se k ní nepřidal.

Střeponoš se přehnal kolem Amarama. Rozmáchl se mečem a zasáhl jeho koně. Oči mu vyhořely a zůstaly po nich jen dva hluboké důlky. Kůň padl, stále ještě s jezdcem v sedle.

Střeponoš je objížděl úzkým kolečkem a potom v plné rychlosti vyskočil ze sedla. Dopadl na zem, až to zaskřípělo, ale udržel se na nohou.

Kaladin zrychlil ještě víc. Běžel, aby se pomstil, nebo aby bránil svého maršála, jediného plavooka, který dal najevo trošku lidskosti? Záleželo na tom?

Amaram se snažil v hřmotném brnění vyprostit ze sedla. Mrtvé tělo koně mu leželo na nohou.

Střeponoš oběma rukama zvedl Střepkord a chtěl vražedné dílo dokončit.

Kaladin vykřikl, rozmáchl se násadou kopí a vší silou Střeponoše zezadu uhodil. Kopí se zlomilo o Střeponošovu nohu a do vzduchu vylétla sprška třísek.

Kaladina to srazilo k zemi. V třesoucí se ruce ještě držel zbytek kopí. Střeponoš zavrávoral a Střepkord dal dolů. Tváří zakrytou helmou se otočil ke Kaladinovi. Z jeho postoje bylo znát, že ho útok překvapil.

Během okamžiku dorazilo dvacet mužů Kaladinovy jednotky a vrhlo se do útoku. Kaladin se postavil a utíkal pro kopí jednoho z padlých vojáků. Zlomené kopí odhodil stranou a vytáhl z pochvy nůž. Mezitím jeho muži zaútočili přesně podle jeho výcviku. Obstoupili Střeponoše ze tří stran a mířili kopím do míst, kde mělo brnění spoje. Střeponoš se rozhlédl a díval se na ně jako pobavený muž na štěňata, když mu okusují nohy. Jeho brněním neproniklo jediné kopí. Zakroutil hlavou.

Potom zaútočil.

Střepkord mu kmital v ruce a dlouhými pohyby létal ze strany na stranu. Při každém úderu usmrtil některého z vojáků.

Kaladin ztuhl uprostřed pohybu, ohromený, když Turim, Acis, Hamel a sedm dalších padlo k zemi s očima vyhořelýma a brněním děravým od Střepkordu. Ostatní kopiníci začali vyděšeně couvat.

Střeponoš zaútočil znovu a zabil Rakšu, Navara a čtyři další. Kaladin zůstal jako přimražený. Jeho muži − jeho přátelé − byli mrtví. Zbývající čtyři se plížili pryč. Hab klopýtl o Turimovo tělo, upustil kopí a upadl. Střeponoš jim přestal věnovat pozornost a vrátil se k Amaramovi, uvězněnému pod koněm.

Ne, pomyslel si Kaladin. Ne, ne, NE! Cosi ho hnalo dopředu, proti vší logice, proti rozumu. Byl znechucený, zoufalý, zuřivý.

Bojiště osiřelo. Zůstali na něm sami. Rozumní kopiníci odešli.

Jeho poslední čtyři muži se dostali k hřebeni o kousek dál, ale neutekli. Volali na něj.

„Kaladine!“ křičel Reš. „Kaladine, ne!“

Kaladin vykřikl. Střeponoš si ho všiml a otočil se − neskutečně rychle − a rozmáchl se. Kaladin se skrčil a ráně uhnul. Násadou kopí uhodil Střeponoše do kolene.

Kopí se zlomilo. Kaladin zaklel a uskočil přesně ve chvíli, kdy kolem něj vzduchem proletěl Střepkord. Hned se však vrátil a vrhl se Střeponošovi po krku. Střeplát jeho útoku odolal. Kopí mu ani nepoškrábalo barvu.

Střeponoš se k němu otočil a vzal Střepkord do obou rukou. Kaladin proběhl kolem něho. Snad jen ze vzteku z té neuvěřitelné zbraně. Amaramovi se nakonec podařilo se vyprostit a plazil se pryč. Jednu nohu táhl bezvládně za sebou. Nejspíš měl mnohočetné zlomeniny, jak ji měl zkroucenou pod koněm.

Kaladin sklouzl a zastavil se, otočil se a podíval se na Střeponoše. Není to žádný bůh. Je to obyčejný plavook a ztělesňuje to nejbanálnější, co v plavoocích je. Schopnost bez vlastního ohrožení zabíjet lidi jako Kaladin.

Každé brnění má někde slabé místo. A každý člověk má slabou stránku. Kaladin viděl štěrbinou v helmě muži do očí. Ta štěrbina byla dostatečně velká, aby tudy prošla dýka, ale musel by to být naprosto přesný hod. Musel by být blízko. Nebezpečně blízko.

Kaladin znovu vyrazil dopředu. Střeponoš se široce rozmáchl stejným gestem, jakým zabil tolik Kaladinových mužů. Kaladin se vrhl k zemi, sklouzl po kolenou a zaklonil se. Střepkord se mu zaleskl nad hlavou a usekl vršek jeho kopí. Ten vyletěl do vzduchu a obrátil se vzhůru nohama.

Kaladin napjal svaly a vstal. Švihl rukou nahoru a namířil nožem proti očím, které se na něj dívaly z toho neproniknutelného brnění. Dýka částečně zasáhla zprava lícní část Střeplátu, odrazila se od strany hledí a odskočila.

Střeponoš zaklel a znovu se proti Kaladinovi rozmáchl obrovským mečem.

Kaladin dopadl na nohy. Setrvačnost ho hnala ještě kousek dopředu. Ve vzduchu se cosi zablesklo a spadlo to těsně vedle něho.

Hlavice kopí.

Kaladin vztekle vykřikl, otočil se a chytil letící hlavici kopí. Padala špičkou dolů a on ji chytil za pahýl násady, který jí zůstal. Ostrá část mu vyčnívala z dlaně. Střeponoš se znovu chopil zbraně. Kaladin sklouzl a zastavil se, švihl rukou do strany a bodl hlavicí kopí Střeponoše přímo do místa, kde měl lícní díl jeho Střeplátu štěrbinu pro oči.

Na chvilku nastalo ticho, jako by se všechno zastavilo.

Kaladin stál s rukou nataženou, Střeponoš po jeho pravici. Amaram se stáhl z jejich dosahu ke straně mělké prohlubně. Kaladinovi kopiníci stáli stranou a mlčky přihlíželi. Kaladin lapal po dechu a v ruce stále držel pahýl kopí těsně před Střeponošovou tváří.

Střeponoš vyjekl a upadl na zem. Střepkord mu vypadl z prstů, dopadl šikmo na zem a zabodl se do kamene.

Kaladin zavrávoral a cítil se vyčerpaný. Šokovaný. Otupělý. Jeho muži přiběhli za ním, poněkud váhavě, a stále sledovali Střeponoše. S úžasem a respektem se dívali na Kaladina.

„Je mrtvý?“ zeptal se Alabet tiše.

„Je,“ odpověděl hlas stranou.

Kaladin se otočil, Amaram ležel na zemi a nad odloženou helmou se mu perlil pot v tmavých vlasech a vousech. „Kdyby byl živý, jeho Střepkord by se rozplynul. Brnění mu povoluje. Je mrtvý. Pro svatou krev našich otců, ty jsi zabil Střeponoše!“

Jenom Kaladin nebyl překvapený. Byl jen vyčerpaný. Rozhlédl se kolem sebe a díval se na těla lidí, kteří bývali jeho nejlepšími přáteli.

„Vezmi si to, Kaladine,“ řekl Coreb.

Kaladin se otočil, díval se na Střepkord, který čněl šikmo z kamene.

„Vezmi si to,“ opakoval Coreb. „Je to tvoje. Pro Bouřepána, Kaladine! Ty jsi Střeponoš!“

Kaladin se omámeně pohnul dopředu a zvedl ruku k jílci Střepkordu. Zastavil se až několik centimetrů nad ním.

Měl pocit, že je všechno jinak, než by mělo být.

Když si ten meč vezme, stane se jedním z nich. I oči se mu změní, jestli je na těch historkách něco pravdy. I když se Střepkord třpytil na slunci, očištěný od vražd, které spáchal, připadal mu rudý. Od Dalletovy krve. A Turimovy. A všech ostatních, kteří byli ještě před chvílí živí.

Byl to poklad. Bohatí za ně nabízeli celá království. A hrstku temnooků, která je získala, opěvovaly písně a historky předávané z generace na generaci.

Ale Kaladinovi se z představy, že se meče dotkne, dělalo špatně. Byl pro něj symbolem všeho, co postupně začal na plavoocích nenávidět, a právě připravil o život lidi, které měl velmi rád. Kvůli něčemu takovému se nemůže stát legendou. Podíval se, jak se odráží jeho tvář na lesklém ostří a potom dal ruku dolů a odešel.

„Je tvůj, Corebe,“ řekl. „Dávám ti ho.“

„Cože?“ užasl Coreb za ním.

Mezitím se vrátila Amaramova čestná stráž. Strážci neklidně stáli nad prohlubní ve skále a v očích měli zahanbený výraz.

„Co to děláš?“ zeptal se Amaram, když ho Kaladin míjel. „Co − ty si nevezmeš ten meč?“

„Nechci ho,“ odpověděl Kaladin tiše. „Dávám ho svým mužům.“

Odešel. Byl citově vyčerpaný. Po tvářích mu stékaly slzy. Vylezl z prohlubně a prorazil si cestu přes čestnou stráž.

Vracel se sám zpátky do tábora.

48

JAHODY

„Berou světlo. Všude, kde se objeví. Kůže, která je spálená.“

Cormšen, str. 104.

Šalán tiše seděla opřená o sterilní bílou postel v jedné z mnoha kharbrantských nemocnic. Ruku měla ovázanou sněhobílým obvazem a před sebou měla tabulku a uhel. Ošetřovatelky jí dovolily kreslit, pokud se u toho „nebude namáhat“.

Ruka ji bolela. Řízla se hlouběji, než měla v úmyslu. Doufala, že se jí podaří vzbudit zdání, že se pořezala, když shodila džbánek. Nenapadlo ji, jak moc to bude připomínat pokus o sebevraždu. I když se bránila, že jenom spadla z postele, viděla na ošetřovatelkách, že se s tím jako s vysvětlením nespokojí.

Byla z toho v rozpacích, ale aspoň ji nikdo nepodezíral, že se pokoušela proměňovat. Rozpaky za to, že unikla podezření, stály.

Kreslila. Ležela ve velké místnosti, která připomínala halu, v kharbrantské nemocnici. Její stěny byly lemované lůžky.

Kromě obvyklých nepříjemností proběhly její první dva dny v nemocnici velmi dobře. Měla dost času na to, aby mohla přemýšlet o tom nejpodivnějším odpoledni ve svém životě, v němž viděla duchy, proměnila sklo na krev a dostala nabídku od horlivce, že kvůli ní odejde z řádu.

Nakreslila několik obrazů svého nemocničního pokoje. V různých koutech na nich byly ty postavy. Nemohla kvůli nim spát, ale pomalu si na ně zvykala.

Ve vzduchu bylo cítit mýdlo a lněný olej. Myli ji a ruku jí natírali dezinfekcí, aby odehnali hnilobné spreny. Asi na polovině postelí ležely nemocné ženy a kolem každé postele byly stahovací látkové rolety v dřevěných rámech, aby měly dostatečné soukromí. Šalán měla na sobě bílý plášť se zapínáním vpředu a s prodlouženým levým rukávem, který měl samostatné zapínání na krytou ruku.

V levém rukávu měla zapnutou tajnou kapsu. Nikdo se do ní nedíval. Když ji myli, kapsu odepnuli a beze slova jí ji dali, i když byla nápadně těžká. Do tajných kapes se prostě ženám nenahlíželo. Přesto ji však nosila neustále při sobě, jak jen to bylo možné.

V nemocnici se o ni po všech stránkách starali; jen nesměla odcházet. Připomínalo jí to dobu, kdy byla doma na otcově usedlosti. Děsilo ji to stále víc − stejně jako postavy bez hlav. Okusila svobodu a nechtěla se vracet tam, odkud vyšla. Rozmazlovaná, hýčkaná, stavěná na odiv.

Bohužel však nebylo pravděpodobné, že by se mohla vrátit k práci s Jasnou. Údajný pokus o sebevraždu jí poskytl vynikající výmluvu, proč se vrací domů. Musí. Zůstat a poslat jenom proměňovač by bylo sobecké, když má možnost odjet, aniž by vyvolala podezření. Navíc vyzkoušela proměňovač a celou dlouhou cestu domů může přemýšlet, jak to udělala. Až přijede, zachrání rodinu.

Vzdychla a posledními několika tahy dokončila obraz. Zachycoval to zvláštní místo, které navštívila. Ten vzdálený obzor s mocným, ale přitom studeným sluncem. S mraky nahoře a nekonečným oceánem dole, nad nímž slunce vypadá, jako by bylo koncem dlouhého tunelu. Nad oceánem visely plameny. Stovky plamenů jako moře světel nad mořem skleněných korálků.

Zvedla obraz a podívala se na skicu, kterou měla pod ním. Byla na ni zobrazená ona, jak leží na posteli, obklopená těmi zvláštními bytostmi. Netroufla si Jasně říct, co viděla, protože by tím mohla odhalit, že proměňovala a že se tudíž dopustila krádeže.

Další obraz zachycoval také ji, jak leží na zemi uprostřed kaluže krve. Zvedla hlavu od skicáku. U zdi seděla mladá horlivka v bílém. Předstírala, že šije, ale ve skutečnosti hlídala, aby se Šalán znovu nepokusila si ublížit.

To je dobrá zástěrka, řekla si. Funguje. Nemusím se bát.

Vrátila se k poslednímu z obrazů, které nakreslila ten den. Byl to obraz jedné z těch postav bez hlavy. Žádné oči, žádná tvář, jenom klikatý neznámý symbol s hranami jako broušený křišťál. Asi mají nějakou souvislost s proměňováním. Nebo ne?

Byla jsem v nějakém jiném světě, pomyslela si. Myslím… myslím, že jsem mluvila s duchem té číše. Má vůbec zrovna číše duši? Když otevřela tajnou kapsu, aby zkontrolovala proměňovač, zjistila, že sfer, který jí dal Kabsal, už nezáří. Vybavil se jí neurčitý pocit lehkosti a krásy, jako by prožívala jakousi vnitřní bouři.

Vzala Záři ze sferu a předala ji číši − sprenovi číše − jako úplatu za proměnění. Tak funguje proměňování? Nebo jen za každou cenu hledá souvislosti?

Šalán odložila skicák, když do pokoje vešla vzácná návštěva a začala procházet mezi pacienty. Většina žen se nedočkavě posadila a čekala na vlídného a přívětivého starého krále Taravangiana v oranžovém plášti. Zastavil se u každé postele a dal se do řeči s pacientem. Chodil sem prý často, minimálně jednou týdně.

Konečně došel k Šalán. Usmál se na ni a sedl si na polstrovanou stoličku, kterou mu přinesl sluha. „Slečna Šalán Davarová. Byl jsem zdrcen, když jsem slyšel o vaší nehodě. Omlouvám se, že jsem nepřišel dřív. Zdržely mě státnické povinnosti.“

„To je v pořádku, Vaše Veličenstvo.“

„Ale ne, není,“ namítl. „Avšak bohužel to tak muselo být. Někteří lidé si stěžují, že tu trávím příliš mnoho času.“

Šalán se usmála. Podle toho, co slyšela, nebyly tyto námitky nikdy příliš hlasité. Místním aristokratům, kteří hráli vysokou hru v politice, vyhovoval král, který trávil spoustu času mimo palác a jejich pletichám nevěnoval pozornost.

„Tohle je úžasná nemocnice, Vaše Veličenstvo,“ řekla. „Nechce se mi věřit, jak je tu o každého vzorně postaráno.“

Široce se usmál. „To je můj velký triumf. Plavooci jako temnooci, nikoho tu neodmítneme. Ani žebráka, ani prostitutku, ani námořníka z druhého konce světa. Všechno je placeno z Palanea, víte, a provázáno s výzkumem. Někdy pomůže k vyléčení nemocného třeba i sebepodivnější záznam.“

„V tom případě jsem ráda, že jsem tady.“

„O tom pochybuju, slečno. Takováhle nemocnice je místo, kam člověk rád věnuje peníze, jen když v ní sám nebude muset skončit. Je to tragédie, že jste se musela stát naším hostem.“

„Myslela jsem to tak, že když už jsem nemocná, tak radši tady než jinde. I když je to asi o málo jiné, než kdybych řekla, že je lepší se udusit vínem než vodou z nádobí.“

Dal se do smíchu. „Vy jste ale roztomilé stvoření,“ poznamenal a vstal. „Můžu pro vás něco udělat, abyste se tu cítila lépe?“

„Propustit mě?“

„To bohužel nemůžu,“ odpověděl vlídně. „To musím nechat na rozhodnutí našich lékařů a ošetřovatelek. Říkají, že ještě nejste v pořádku. Musíte myslet hlavně na zdraví.“

„Jenže když tu budu ještě dlouho, tak budu mít sice dobré zdraví, ale na úkor dobré pohody, Vaše Veličenstvo.“

Zakroutil hlavou. „Žádná takováhle nehoda už vás nesmí nikdy potkat.“

„Já… rozumím. Ale cítím se už mnohem líp. Opravdu. Ta nehoda, to bylo z přepracování. Teď jsem odpočatá a už mi nic nehrozí.“

„To je dobře,“ odpověděl. „Ale i tak si vás tu ještě musíme pár dní nechat.“

„Ano, Vaše Veličenstvo. Ale mohla bych mít aspoň návštěvy?“ Ošetřovatelé zatím trvali na tom, že sem nikdo nesmí.

„Ano… Vidím, že by vám to prospělo. Promluvím s horlivci a navrhnu, aby vám pár návštěv povolili.“ Zaváhal. „Až zase budete v pořádku, bylo by možná rozumné přerušit studium.“

Nasadila útrpný pohled a stálo ji spoustu sil, aby se jí z té komedie neudělalo špatně. „To bych opravdu nerada, Vaše Veličenstvo. Ale v poslední době se mi velmi stýskalo po domově. Možná bych se tam měla vrátit.“

„To je výborný nápad. Jsem si jistý, že vás horlivci propustí dřív, když budou vědět, že se vracíte domů.“ Přívětivě se na ni usmál a položil jí ruku na rameno. „Tenhle svět je někdy jako jedna velká bouře. Ale nezapomeňte, že nakonec vždycky vyjde slunce.“

„Děkuju, Vaše Veličenstvo.“

Král se posunul k dalším nemocným a nakonec tiše mluvil s horlivci. Netrvalo ani pět minut a do místnosti vešla svou typickou strnulou chůzí Jasna. Na sobě měla krásné sytě modré šaty se zlatou výšivkou. Lesklé vlasy měla spletené do drobných copánků sepnutých šesti úzkými sponami. Tváře měla růžové a na rtech jasně červenou rtěnku. V bílé strohé místnosti vypadala jako květina na holém kameni.

Elegantně doplula k Šalán a volná hedvábná sukně se jí vlnila kolem těla. Pod paží měla tlustou knihu. Jakýsi horlivec jí přinesl stoličku. Sedla si přesně na místo, kde před chvílí seděl král.

Podívala se na Šalán a tvář měla strnulou a přísnou. „Bylo mi řečeno, že studium u mě je náročné a neosobní, až nevlídné. Proto obvykle odmítám přijímat svěřenky.“

„Omlouvám se za svou slabost, Jasnosti,“ řekla Šalán a sklopila oči.

Jasna se tvářila nespokojeně. „Já vás z ničeho neviním, slečno. Snažila jsem se o opak. Bohužel… nejsem na takovéhle jednání zvyklá.“

„Na omlouvání?“

„Ano.“

„No, víte,“ řekla Šalán, „abyste byla zběhlejší v omlouvání, tak byste nejdřív musela dělat chyby. A v tom je váš problém, Jasno. Vy totiž chyby zásadně neděláte.“

Jasnin výraz roztával. „Král se zmínil, že se vracíte domů.“

„Cože? Kdy?“

„Když mě potkal venku na chodbě,“ řekla, „a dovolil mi konečně vás navštívit.“

„Vy to říkáte, jako byste na to povolení čekala za dveřma.“

Jasna neodpověděla.

„Ale co váš výzkum!“

„Dá se dělat i v nemocniční čekárně.“ Zaváhala. „V posledních dnech jsem se nějak nemohla soustředit.“

„Jasno! To je od vás ale úžasně lidské!“

Jasna se na ni káravě podívala a Šalán svraštila obličej a okamžitě litovala, že to řekla. „Omlouvám se. Moc jsem se nepoučila, co?“

„Nebo právě trénujete omlouvání. Takže vás nevyvede z míry jako mě, když nastane ta potřeba.“

„Jsem prozíravá.“

„Skutečně.“

„Můžu vás tedy přerušit?“ zeptala se Šalán. „Už jsem trénovala dost.“

„Řekla bych,“ odpověděla Jasna, „že omlouvat se je umění, v němž by neškodil trénink mnoha pánům. Mě si v tomhle za příklad neberte. Lidé si často pletou pýchu s bezchybností.“ Naklonila se dopředu. „Omlouvám se vám, Šalán Davarová. Příliš jsem vás zavalila prací a málem jsem tak připravila svět o jednu z nejlepších badatelek nastupující generace.“

Šalán se začervenala a připadala si ještě hloupěji a provinileji. Oči jí zalétly k Jasnině ruce. Měla na ní černou rukavici bez tří prstů, v nichž byl ukrytý falešný fabriál. Šalán sevřela krytou rukou tajnou kapsu a nahmatala proměňovač. Kdyby tak Jasna věděla.

Jasna vzala knihu, kterou měla pod paží, a položila ji na postel před Šalán. „To je pro vás.“

Šalán ji zvedla. Otevřela ji na první stránce, ale byla prázdná. I druhá a všechny ostatní. Zamračila se a podívala se na Jasnu.

„Tomu se říká Nekonečné stránky,“ řekla Jasna.

„Ehm, jsem si dost jistá, že nekonečné nejsou, Jasnosti.“ Nalistovala poslední stránku a knihu zvedla výš.

Jasna se usmála. „To je metafora, Šalán. Před mnoha lety mě někdo mně velmi drahý chtěl obrátit na vorinskou víru. A šel na to takhle.“

Šalán nechápala.

„Hledáte pravdu,“ pokračovala Jasna. „Ale zároveň se držíte víry. To je obdivuhodné. Vyhledejte řeholi Upřímnosti. Je jedna z nejmenších a řídí se touhle knihou.“

„Knihou s prázdnými stránkami?“

„Jistě. Uctívají Všemohoucího, ale věří, že je potřeba hledat odpovědi na nezodpovězené otázky. Tu knihu nelze naplnit, protože vždycky je co se učit. V řeholi člověka nikdy netrestají za žádné otázky. Ani za otázky, které míří přímo proti základům vorinismu.“ Zakroutila hlavou. „Nedokážu vysvětlit, jak myslí. Myslím, že byste je našla ve Vedenaru. Tady v Kharbrantu nejsou.“

„Já…“ Šalán se odmlčela, když viděla, jak Jasnina ruka láskyplně spočinula na knize. Byla jí drahá. „Nenapadlo mě, že existují horlivci, kteří jsou ochotni zpochybnit vlastní víru.“

Jasna zvedla obočí. „Moudré lidi najdete ve všech náboženstvích, Šalán. A dobré muže u všech národů. Ti, kteří skutečně hledají moudrost, uznají čistotu těch, kteří s nimi nesouhlasí, a poučí se od těch, kteří je vyvádějí z omylu. Všichni ostatní − kacíři, vorinisté, ysperisté nebo makiáni − jsou úzkoprsí a omezení.“ Dala ruku z knihy a pohnula se, jako by chtěla vstát.

„Mýlí se,“ řekla Šalán, když si v tu chvíli něco uvědomila.

Jasna se k ní otočila.

„Kabsal,“ řekla Šalán a začervenala se. „Tvrdí, že zkoumáte Pustonoše, protože chcete dokázat, že vorinismus je mylný.“

Jasna pohrdavě zvedla hlavu. „Takové zbytečné věci bych neobětovala čtyři roky svého života. Snažit se doložit negativní tvrzení je nesmysl. Ať si vorinisti věří, čemu chtějí − ti moudří mezi nimi najdou ve víře útěchu a dobro. A hlupáci zůstanou hlupáky bez ohledu na to, co si myslí nebo čemu věří.“

Šalán se zamračila. Tak proč tedy Jasna zkoumá Pustonoše?

„Á, my o vlku a vlk na humny,“ poznamenala Jasna a otočila se ke dveřím.

Šalán si s úlekem uvědomila, že do pokoje právě vešel Kabsal v typickém šedém rouchu. Tiše mluvil s ošetřovatelkou, která zkoumala jeho košík. Nakonec z něj vytáhla ruce a odcházela. Kabsal se vítězoslavně vydal za Šalán. „Konečně!“ řekl. „Starý Mungam je někdy pes.“

„Mungam?“ podivila se Šalán.

„Zdejší představený horlivců,“ odpověděl Kabsal. „Měli mě sem pustit hned. Já přece dobře vím, co vám udělá dobře!“ Vyndal sklenici marmelády a usmál se.

Jasna zůstala sedět a dívala se na něj přes postel. „Člověk by čekal,“ utrousila suše, „že necháte Šalán odpočinout, když ji vaše pozornost takhle rozrušila.“

Kabsal se začervenal. Podíval se na Šalán. Viděla v jeho očích prosbu.

„Vy ne, Kabsale,“ řekla. „Já jen… nebyla jsem připravená na tak dlouhé odloučení od domova. Vlastně sama nevím, co se to se mnou stalo. Nikdy v životě mě nic podobného nepotkalo.“

Usmál se a přinesl si stoličku. „Myslím,“ řekl, „že jsou na tomhle místě lidi nemocní tak dlouho proto, že tu chybí barvy. A pořádné jídlo.“ Mrkl a otočil sklenici k Šalán. Byla v ní tmavě červená marmeláda. „Z jahod.“

„O těch jsem nikdy neslyšela,“ odpověděla.

„Jsou hrozně vzácné,“ řekla Jasna a sáhla po sklenici. „Jako většina rostlin ze Šinovaru. Jinde se nedají pěstovat.“

Kabsal se zatvářil překvapeně, když Jasna odšroubovala víčko a ponořila prst do sklenice. Zaváhala a potom zvedla kousek marmelády k nosu.

„Já jsem žil v domnění, že marmeládu nemáte ráda, Jasnosti,“ řekl Kabsal.

„Nemám,“ řekla. „Jen mě zajímala ta vůně. Slyšela jsem, že jahody jsou hodně výrazné.“ Zašroubovala víčko zpátky a otřela si prst do kapesníku.

„Přinesl jsem taky chleba.“ Vyndal malý bochník nadýchaného chleba. „Je od vás hezké, že mě neobviňujete, Šalán, ale vidím, že jsem možná příliš troufalý. Myslel jsem, že bych třeba jen přinesl tohle a…“

„A co?“ zeptala se Jasna. „A zbavil se viny? Pardon, že jsem vás dohnal k sebevraždě. Tady máte chleba.“

Začervenal se a sklopil hlavu.

„Samozřejmě si vezmu,“ řekla Šalán a chladně se podívala na Jasnu. „Ona si taky vezme. Je to od vás hezké, Kabsale.“ Vzala chleba, ulomila kousek pro Kabsala, kousek pro sebe a kousek pro Jasnu.

„Ne,“ řekla Jasna. „Děkuji.“

„Jasno,“ přimlouvala se Šalán, „prosím, neochutnáte aspoň kousek?“ Mrzelo ji, že Kabsal s Jasnou tak špatně vycházejí.

Jasna vzdychla. „No tak dobře.“ Vzala chleba a držela ho v ruce. Kabsal se Šalán mezitím jedli. Chleba byl vlhký a chutný, i když se Jasna zašklebila, když do něj kousla.

„Měla byste si opravdu dát tu marmeládu,“ řekl Kabsal Šalán. „Jahody jsou vzácné. Dalo mi práci je sehnat.“

„Jistě jste zaplatil spoustu králových peněz za úplatky obchodníkům,“ poznamenala Jasna.

Kabsal vzdychl. „Jasnosti Jasno, já jsem si vědom toho, že mě nemáte ráda. Ale snažím se ze všech sil nebýt nepříjemný. Prosím, mohla byste aspoň předstírat totéž?“

Jasna se podívala na Šalán, která patrně přemýšlela o Kabsalově závěru, že se snaží podkopat vorinismus. Neomluvila se, ale ani se nehádala.

Dobře, pomyslela si Šalán.

„Tu marmeládu, Šalán,“ připomněl jí Kabsal a podal jí krajíc chleba.

„Ano, vezmu si.“ Přidržela si sklenici mezi koleny a volnou rukou odšroubovala víčko.

„Asi jste zmeškala loď zpátky, viďte?“ poznamenal.

„Ano.“

„O čem to mluvíte?“ zeptala se Jasna.

Šalán sebou trhla. „Měla jsem v úmyslu odjet, Jasnosti. Je mi to líto, nestačila jsem vám to říct.“

„Asi jsem to mohla čekat, když zvážím všechny okolnosti,“ poznamenala Jasna.

„Tu marmeládu,“ vybídl ji znovu Kabsal.

Šalán se zamračila. Je s tou marmeládou nějak neodbytný. Sundala víčko, čichla k němu a odvrátila se. „To páchne! Je to opravdu marmeláda?“ Páchlo to jako bahno s octem.

„Cože?“ vyděsil se Kabsal. Vzal sklenici, čichl k ní a znechuceně se odvrátil.

„Asi jste dostal špatnou sklenici,“ poznamenala Jasna. „Mělo by to vonět jinak?“

„Úplně jinak,“ odpověděl Kabsal. Chvilku váhal a potom sáhl prstem do marmelády, nabral si a vsunul ji do úst.

„Kabsale!“ okřikla ho Šalán. „Je to odporný.“

Rozkašlal se a násilím marmeládu spolkl. „Není to zas tak špatné. Měla byste to ochutnat.“

„Cože?“

„No opravdu,“ řekl a přistrčil jí sklenici. „Já jsem… mělo to být speciálně pro vás. A dopadlo to takhle špatně.“

„Já to neochutnám, Kabsale.“

Zaváhal, jako by přemýšlel, jestli ji k tomu přinutí. Proč se dnes chová tak divně? Zvedl ruku, vstal, zavrávoral a vyběhl ke dveřím. V polovině cesty upadl na zem. Bylo vidět, že je slabý a omámený. Zůstal bezvládně ležet na kamenné podlaze.

„Kabsale!“ vykřikla Šalán, vyskočila z postele a jenom v bílé košilce utíkala za ním. Třásl se. A… a…

A ona taky. Celý pokoj se s ní začal točit. Snažila se udržet na nohou, ale uklouzla a ztratila rovnováhu. Málem ani necítila, jak dopadla na podlahu.

Někdo nad ní klečel a nadával.

Jasna. Její hlas zněl jako z dálky. „Otrávili ji. Potřebuju granát. Přineste mi granát!“

Mám ho v tajné kapse, pomyslela si Šalán. Šátrala po ní rukou a podařilo se jí rozvázat šňůrku kolem krycího rukávu. Proč… proč chce… 

Ale ne, to jí nemůžu ukázat. Proměňovač!

Nedokázala se soustředit.

„Šalán,“ slyšela Jasnin hlas, napjatý a skoro něžný. „Budu vám muset proměnit krev, abych ji očistila. Bude to nebezpečné. Velice nebezpečné. Já to s živými těly moc neumím. Moje silná stránka je úplně jinde.“

Ona to potřebuje. Aby mě zachránila. Malátně sáhla do rukávu a pravou rukou vyndala tajnou kapsu. „Ne… nemůžete…“

„Mlčte, dítě. Tak kde je ten granát?“

„Nemůžete proměňovat,“ řekla Šalán omámeně a roztáhla šňůrky tajné kapsy. Otevřela ji a rozostřeným zrakem viděla vypadnout lesklý předmět. Vedle něho vypadl granát, který dostala od Kabsala.

Pro Bouřepána! Místnost se točila čím dál rychleji.

Jasna zalapala po dechu. Kdesi v dálce.

A rozplynula se…

Něco se stalo. Celým tělem Šalán projelo jakési vnitřní teplo. Jako by ji ponořili do kotle s horkou kouřící vodou. Vykřikla, prohnula se v zádech a svaly se jí křečovitě stáhly.

A všechno zahalila tma.

49

MÍT ZÁJEM

„Paprsek / z rodiště / hlasatel přichází / přichází ohlásit / rodiště / Paprsků.“

I když nemám příliš v oblibě básnickou formu ketek jako způsob předávání informací, tento úryvek z Allahna se často cituje ve vztahu k Urithiru. Domnívám se, že se někdy domov Paprsků zaměňoval za jejich rodiště.

Vysoké stěny rokle, které se Kaladinovi zvedaly po obou stranách vysoko nad hlavu, byly poseté skvrnami šedozeleného mechu. Tančily po nich plameny pochodně a jejich světlo se odráželo o kluzká mokrá místa na kamenech. Vlhký vzduch byl chladný a po bouři zbyly kaluže a potoky. Z jedné kaluže, kterou Kaladin prošel, trčely dlouhé kosti − loketní a vřetenní. Nepodíval se, jestli je tam i zbytek kostry.

Přívalové záplavy, pomyslel si Kaladin, když naslouchal vrzajícím krokům mostařů za sebou. Ta voda musí někam odcházet, jinak by tu byly místo roklí kanály.

Kaladin nevěděl, jestli má tomu svému snu věřit, nebo ne, ale poptával se a zjistil, že východní strana Roztříštěných planin je skutečně otevřenější než západní. Planiny tam jsou zvětralé. Kdyby se tam mostaři dostali, možná by se jim podařilo uprchnout.

Možná. V té oblasti žije spousta roklebloudů a sledují ji aletské hlídky. Kdyby se s nimi střetli, byl by asi problém vysvětlit, co tu dělá ozbrojená parta mužů − většinou s cejchy otroka na čele.

Syl šla po stěně rokle asi v úrovni Kaladinovy hlavy. Zemští spreni ji netáhli dolů jako všechno ostatní. Šla s rukama sepjatýma za zády a sukně jí vlála ve větru, který skoro nebyl znát.

Utéct na východ. Vypadalo to nemožně. Velkoknížata vynaložila obrovské úsilí, aby ta místa prozkoumala a aby objevila cestu do středu Planin. Nepodařilo se jim to. Některé výpravy zabili roklebloudi, jiné zastihla velebouře v rokli, přestože na ni byli připraveni. Bouře byly nevyzpytatelné.

Některé hlídky se tomuto osudu vyhnuly a podařilo se jim při velebouřích vylézt po obrovských žebřících z roklí ven. I tak však průzkumníci ztratili mnoho mužů. Na Planinách nebylo kde se za velebouře ukrýt a do roklí nebylo možné vzít vagony ani jiná přístřeší. Větším problémem však byly podle toho, co slyšel, paršendské hlídky. Našly a zabily desítky aletských skupin.

„Kaladine?“ přiběhl k němu Teft kaluží, v níž plavaly prázdné krunýře baheníků. „Jsi v pořádku?“

„Jo. Je mi fajn.“

„Zdálo se mi, že máš těžkou hlavu.“

„Mám těžkej žaludek,“ odpověděl Kaladin. „Ta kaše ráno byla nějak zvlášť vydatná.“

Teft se usmál. „To jsem nevěděl, že jsi taky vtipálek.“

„Býval jsem větší. To mám po mámě. Cokoliv jí člověk řekl, vždycky to nějak otočila a vrátila mu to.“

Teft přikývl. Chvíli šli mlčky. Mostaři za nimi se smáli, když jim Dany vyprávěl o tom, jak poprvé v životě políbil dívku.

„Synku,“ přešel Teft na jiné téma, „neměl jsi v poslední době nějaký zvláštní pocity?“

„Zvláštní? Jako jak zvláštní?“

„Já nevím. Prostě… neobvyklý?“ Rozkašlal se. „Třeba že jsi najednou zničehonic dostal sílu? Nebo… takovou lehkost?“

„Lehkost? Jakou lehkost?“

„No, takový pocit. Jako když máš lehkou hlavu. Prostě hlavu v oblacích. Až se ti z toho zamotá. Nebo tak něco. Aby tě bouře vzala, chlape, já jen zkoumám, jestli už ti nic není. Posledně jsi byl po tý velebouři jako zpráskaný pes.“

„Je mi fajn,“ řekl Kaladin. „Že bych to skoro ani sám nečekal. To je fakt.“

„Nečekal co?“

Bylo to zvláštní. Občas mu vrtalo v hlavě, jestli není obětí nějakých nadpřirozených sil. Nějakého prokletí. To se stává lidem, když hledají Dávnou magii. Vyprávějí se pověsti o zlých lidech, kteří získali nesmrtelnost, ale potom byli vystaveni neustálému trápení − třeba Extes, kterému každý den trhali ruce za to, že obětoval svého syna Pustonošům výměnou za sdělení, který den zemře. Byla to jenom pověst, ale i pověsti mají někde kořeny.

Kaladin zůstával naživu, i když všichni okolo umírali. Je to dílo nějakého sprena z Prokletí? Pohrává si s ním jako větrný spren, jenže s mnohem hanebnějšími úmysly? Když ho nechává věřit, že by dokázal lidem pomoct, a potom ty lidi zabije? Existují prý tisíce druhů sprenů a mnohé z nich lidé ještě vůbec neviděli, nebo o nich ani nevědí. Syl ho neustále doprovází. Je možné, že by to dělal i nějaký zlý spren?

To byla velmi znepokojivá představa.

Pověry jsou k ničemu, řekl si důrazně. Když na ně budeš myslet, skončíš jako Durk, když musel mít do každé bitvy na sobě boty, které mu nosily štěstí.

Dostali se až na místo, kde se rokle dělila na dvě, které obklopovaly planinu, jež se zvedala vysoko nad nimi. „Tohle je dobrý místo.“ Mostaři se zastavili a shlukli se těsně k sobě. Viděl jim v očích napjaté očekávání. Vzrušení.

Sám kdysi cítil totéž. Je to už dávno. Potom poznal útrapy výcviku. Kupodivu si Kaladin uvědomil, že má větší respekt ke kopí než dřív a zároveň že je z něj více zklamán. Měl rád to soustředění a pocit jistoty, který prožíval v boji. Jenže neochránil ty, kteří s ním do toho boje šli.

A tak v něm i při tom respektu zůstávala zatrpklost.

„Na tomhle místě vám musím říct, jaká jste banda ubožáků,“ promluvil ke svým mužům. „Takhle se to vždycky dělá. Seržant, který vede výcvik, řekne rekrutům, jak jsou nemožní. Vypočítá všechny jejich slabiny, s několika se třeba i zkusmo pustí do boje, povalí je na zem, aby je naučil pokoře. Já jsem to sám taky občas dělal, když jsem trénoval nový kopiníky.“

Kaladin zakroutil hlavou. „Dnes ale začneme jinak. Vy totiž už víc pokory nepotřebujete. Vy nepotřebujete snít o slávě. Vy sníte o přežití. Většina z vás taky nejsou ti zoufalí, nepřipravení rekruti, který většina seržantů dostane do ruky. Vy jste tvrdí. Viděl jsem vás naběhat míle s mostem na ramenou. Viděl jsem vás postavit se tváří v tvář linii mířících lučištníků. Jinak byste tu teď se mnou nestáli.“

Došel ke straně rokle a hledal na hromadě naplavenin, které sem nanesla velebouře, nějaké kopí. Vyprostil ho z hromady a zjistil, že mu chybí hlavice. Chtěl ho zahodit, ale zarazil se.

Z téhle části plánu měl strach. Kopí je v jeho rukou nebezpečná zbraň. Vzbuzuje v něm touhu bojovat a vyvolává v něm pocit, že je zase tím člověkem, kterým býval. Kaladinem Bouří požehnaným, sebevědomým velitelem oddílu. Jenže on tím člověkem už není.

Vypadalo to, že jakmile vezme do ruky zbraň, lidé kolem něho umírají − jak nepřátelé, tak přátelé. Takže pro tuto chvíli bude lepší, když si nechá jen ten kus dřeva. A nic víc. Jenom hůl jako výcvikovou pomůcku.

Ke kopí se zkusí vrátit až jindy.

„Je dobrý, že už jste připravení,“ pokračoval k mostařům. „Protože my nemáme těch šest týdnů, co jsem dostával na výcvik nových rekrutů. Do šesti týdnů by nás Sadeasovou zásluhou byla polovina po smrti. A já vás chci za šest týdnů všechny vidět v hospodě u piva.“

Několik mužů začalo skandovat.

„Musíme být rychlí,“ řekl. „Budu na vás mít vysoký nároky. Ale nemáme na vybranou.“ Podíval se na hůl. „První věc, kterou se musíte naučit, je mít zájem.“

Třiadvacet mostařů stálo v dvojřadu. Momentálně mezi nimi nebyl nikdo tak zraněný, že by nemohl chodit − už ani Lejten. Dabbid, který stále zíral do prázdna, stál vedle Lopena. Skála stál se založenýma rukama a evidentně neměl o výcvik zájem. Parš Šen stál až úplně vzadu. Díval se do země. Kaladin mu nehodlal dát kopí do ruky.

Několik mužů vypadalo zmateně, když začal Kaladin mluvit o emocích. Za to Teft jen zvedl obočí a Moraš zívl. „Jak to myslíš?“ zeptal se Drehy. Byl to vytáhlý mladík s blond vlasy, dlouhýma rukama a nohama a vyvinutými svaly. Mluvil s mírným přízvukem. Byl odněkud ze severu, z nějakého Rianalu.

„Spousta vojáků,“ pokračoval Kaladin a přejížděl palcem po tyči a cítil v dřevě vlákna, „si myslí, že nejlepší bojovník je ten, který nemá žádné emoce. Nic necítí. To je podle mě bečka bahna. Samozřejmě, musíte být soustředění. Ano, emoce jsou zrádné. Jenže když vám o nic nepůjde, tak co z vás zbyde? Zvíře, který zabíjí pudově. Právě ty emoce z nás totiž dělají lidi. My musíme mít důvod, proč bojovat. Takže já říkám, že je správný mít zájem. Budeme mluvit o tom, jak ovládat strach a vztek, ale tohle si pamatujte jako první lekci.“

Několik mostařů přikyvovalo. Většina jich však stála mlčky a trochu zmateně. Nejspíš jeho slovům o zájmu nerozuměli, ale možná si na ně později vzpomenou. Jako si vzpomněl on. Kaladin si vzpomínal, jak byl kdysi sám na jejich místě a přemýšlel, proč Tukks ztrácí čas a vykládá o emocích. Měl pocit, že emocím rozumí − že z nich samozřejmě pramení jeho touha naučit se zacházet s kopím. Pomsta. Nenávist. Touha po moci vybít si tu potřebu pomsty na Varthovi a vojácích z jeho oddílu.

Zvedl hlavu a snažil se ty vzpomínky zapudit. Ne, mostaři zatím nerozumí jeho slovům o tom, že jim musí o něco jít. O zájmu. Ale možná si na ně vzpomenou. Jako si vzpomněl on.

„Druhá lekce,“ pokračoval a uhodil bezhlavým kopím do skály, až to zapraštělo a ten zvuk se nesl ozvěnou po celé rokli, „je praktičtější. Než se naučíte bojovat, musíte se naučit stát.“ Pustil kopí. Mostaři se zklamaně mračili.

Kaladin zaujal základní bojovou pozici, rozkročený − ale ne příliš − pootočený stranou, kolena ohnutá do mírného podřepu. „Skare, pojď do mě strčit.“

„Co?“

„No, zkus mě porazit,“ naléhal Kaladin. „Strč do mě, abych ztratil rovnováhu.“

Skar pokrčil rameny a udělal pár kroků dopředu. Pokusil se Kaladinem smýknout dozadu, ale ten snadno jedním rychlým pohybem zápěstí jeho ruce odstrčil. Skar zaklel a zkusil to znovu, ale Kaladin ho chytil za paži a smýknul jím dozadu, až Skar zavrávoral.

„Drehy, jdi mu pomoct,“ vyzval Kaladin dalšího. „Moraši, ty taky. Zkuste mě svalit na zem.“

Oba mostaři se přidali ke Skarovi. Kaladin odrážel útoky, držel se stále uprostřed mezi útočníky a měnil pozici podle toho, jak na něj útočili. Drehyho popadl za paži a mrštil jím dopředu, až ho málem srazil na zem. Skarovi zabránil strčit do něho ramenem, vychýlil jeho ránu, do níž Skar soustředil váhu celého těla, a odhodil ho dozadu. Před Morašem couvl a Moraš se sám převážil.

Nikomu se nepodařilo Kaladinem otřást. Kmital mezi útočníky a přizpůsoboval těžiště rovnováhy změnami pokrčení kolen a postavení nohou.

„Zápas začíná u nohou,“ řekl a přitom se stále vyhýbal útokům. „Nezáleží na tom, jak rychle a jak přesně dokážete do soupeře strčit. Jakmile vám naruší rovnováhu, prohráli jste. A prohrát znamená umřít.“

Několik přihlížejících mostařů se snažilo Kaladina napodobit a skrčit se stejně jako on. Skar, Drehy a Moraš nakonec zkoušeli postupovat koordinovaně a strčit do Kaladina všichni najednou. Kaladin zvedl ruku. „Skončili jsme, vy tři.“ Kývl na ně, aby se šli postavit k ostatním. Odcházeli zdráhavě a neradi.

„Rozdělím vás na dvojice,“ řekl Kaladin. „Budeme dnes cvičit pozice celý den − a nejspíš každý den tenhle týden. Naučíte se udržet pozici, nezablokovat kolena v momentě, kdy na vás někdo zaútočí, a udržovat rovnováhu. Nějakej čas to zabere, ale slibuju vám, že když začnete tímhle, budete rychle hodně nebezpeční. I když se zatím nebudete učit nic než stát.“

Muži přikyvovali.

„Tefte,“ řekl Kaladin. „Rozděl je do dvojic podle velikosti a váhy a pak jim ukaž základní pozici s kopím.“

„Ano, pane!“ vyštěkl Teft. Potom strnul a uvědomil si, že se právě prozradil. Zareagoval tak automaticky, že bylo zřejmé, že v minulosti byl voják. Podíval se na Kaladina a viděl, že to pochopil. Zaklel, ale Kaladin se jen usmál. Má tedy mezi svými lidmi veterána. To mu velmi zjednoduší situaci.

Teft už tedy nepředstíral, že nic neumí, a rychle se sžil s funkcí seržanta pro výcvik. Rozdělil muže do dvojic a opravoval pozice, které se snažili napodobovat. Není divu, že si tu košili nikdy nesvléká, pomyslel si Kaladin. Asi pod ní skrývá spoustu jizev.

Zatímco Teft cvičil mužstvo, Kaladin kývl na Skálu, aby šel k němu.

„Nó?“ Skála byl tak svalnatý, že sotva zapnul mostařskou vestu.

„Ty jsi předtím říkal něco, jako že bojovat není nic pro tebe?“

„Jo. Protože nejsem čtvrtej syn.“

„Co to s tím má společnýho?“

„První a druhý syn vždycky obstarává jídlo,“ řekl Skála a zvedl prst. „Protože to je nejdůležitější. Bez jídla člověk umře, že jo? Třetí syn je řemeslník. To jsem já. Dělám svou práci s hrdostí. Až čtvrtý syn může být voják. Protože vojáci nejsou tak potřeba jako jídlo a řemeslo. Chápeš?“

„Vy máte předem danou profesi podle toho, kolikátý se narodíte?“

„Jo,“ odpověděl Skála hrdě. „A je to tak nejlepší. Na Štítech nikdy není nouze o jídlo. Ale ne každá rodina má čtyři syny. A taky ne vždycky jsou potřeba vojáci. Já bojovat nemůžu. Kdo by si to před Ulitekanakim troufl?“

Kaladin mrkl na Syl. Pokrčila rameny a nevěnovala příliš pozornost tomu, co Skála říká. „Tak dobře,“ odpověděl. „Mám pro tebe jinou práci. Seber Lopena, Dabbida…“ Zaváhal. „A Šena. Vem ho taky.“

Skála se pro ně vydal. Lopen byl s mostaři a učil se pozice a Dabbid − jako obvykle − stál stranou a díval se do prázdna. To, co ho posedlo, bylo horší než obyčejný šok z bitvy. Jako by nevěděl, kam vlastně patří.

Skála vytáhl Lopena z řady, potom popadl Dabbida a Šena a odvedl je ke Kaladinovi.

„Gančo,“ řekl Lopen a líně zasalutoval. „Ze mě asi s tou jednou rukou moc dobrej kopiník nebude.“

„To je pravda,“ přisvědčil Kaladin. „Mám pro tebe jinou práci. Gaz a ten náš novej kapitán − nebo přinejmenším ta jeho panička − nám budou dělat potíže, když nepřineseme z rokle obvyklý úlovek.“

„Ve třech ale nezvládneme nasbírat věci za třicet lidí, Kaladine,“ namítl Skála a poškrábal se na bradě. „To prostě nejde.“

„Asi ne,“ přisvědčil Kaladin. „Ale většinu času tady v roklích trávíme tím, že hledáme mrtvoly, kterým ještě něco zbylo. Myslím, že by se to dalo dělat rychleji. Musíme to dělat rychleji, jestli se chceme věnovat tomu výcviku. Naštěstí máme jednu výhodu.“

Zvedl ruku a na ní se zatřpytila Syl. Všechno s ní domluvil už dříve a ona s jeho plánem souhlasila. Nevšiml si, že by teď udělala něco zvláštního, ale Lopen najednou zalapal po dechu. Byla pro něj viditelná.

„Ahá,“ pochopil Skála a uctivě Syl pokynul. „Jako s tím kružníkem.“

„No to mě podrž,“ řekl Lopen. „Skálo, tys nikdy neříkal, že je to tak hezký!“

Syl se usmála.

„Hele, uctivě!“ vybídl ho Skála. „Takhle o ní mluvit nebudeš. Na to jsi moc malej.“

Mostaři o Syl samozřejmě věděli. Kaladin o ní nemluvil, ale viděli, že mluví jen tak do vzduchu, a Skála jim to vysvětlil.

„Lopene,“ řekl Kaladin, „Syl se umí pohybovat mnohem rychleji než mostaři. Bude vám hledat místa, kde se dá něco najít, aby vám to odsejpalo.“

„To není bezpečný,“ namítl Skála. „Co když potkáme rokleblouda, když tam budeme jenom tři?“

„Nedá se nic dělat,“ namítl Kaladin. „Nemůžeme se vrátit zpátky s prázdnou. Poslední, co bychom potřebovali, by bylo, aby sem Hašál poslala Gaze na kontrolu.“

Lopen se ušklíbl. „Ten to neudělá, gančo. Tady je na jeho gusto moc práce.“

„A taky je tu nebezpečno. Bál by se,“ dodal Skála.

„No, říká se to,“ přisvědčil Kaladin. „Ale neviděl jsem nikdy nic než tyhle škrábance na kamenech.“

„Ale oni tu opravdu jsou,“ namítl Skála. „To nejsou jen povídačky. Těsně předtím, než jsi přišel, zabil roklebloud půlku mostní jednotky. Sežral. Oni většinou chodí na ty střední planiny, ale někdy se objeví i tady.“

„No, hrozně nerad vás vystavuju nebezpečí, jenže když to takhle nezkusíme, tak nám službu v rokli vezmou a budeme místo toho čistit latríny.“

„No dobře, gančo,“ poznamenal Lopen. „Tak já jdu, no.“

„Já taky,“ přidal se Skála. „Když nás alikamura ochrání, tak to snad přežijeme.“

„A potom taky výcvik,“ poznamenal Kaladin. Když se Skála zamračil, dodal rychle, „pro tebe Lopene, samozřejmě. Když nemáš jednu ruku, neznamená to, že jsi k ničemu. Je to nevýhoda, to jo, ale něco se naučit můžeš. Jenže momentálně víc potřebujeme sběrače úlovků než dalšího kopiníka.“

„Jasný.“ Lopen mávl na Dabbida a společně vyrazili pro pytle. Skála se k nim chtěl přidat, ale Kaladin ho chytil za ruku.

„Ještě jsem nevzdal hledání jinýho způsobu, jak se odtud dostat,“ řekl mu. „Kdybychom se odtud nikdy nevrátili, tak by si Gaz nejspíš myslel, že nás sežral roklebloud. Kdyby byla nějaká cesta, jak se dostat roklema na druhou stranu…“

Skála se zatvářil skepticky. „O to se jich už pokoušelo moc.“

„Východní strana je otevřená.“

„Jo,“ odpověděl Skála a dal se do smíchu. „A když se dostaneš tak daleko, aniž by tě sežral roklebloud nebo zabila voda při velebouři, tak tě jmenuju svým kalukikim.“

Kaladin zvedl obočí.

„Kalukiki totiž může být jen ženská,“ dodal, jako by tím chtěl vysvětlit vtip.

„Manželka?“

Skála se smál ještě hlasitěji. „Ne, ne! Blázniví dolňáci! Cha!“

„Skvělý. Hele, zkus si zapamatovat ty rokle nebo třeba udělat nějakou mapu. Myslím, že většina lidí, co sem chodí, chodí jen po známých trasách. Z čehož plyne, že nejspíš najdeme úlovek v nějakých postranních roklích. Proto posílám Syl.“

„Postranní rokle?“ prohodil Skála pobaveně. „Člověk by si skoro myslel, že nás chceš nechat sežrat naprosto úmyslně. Cha! Velekorýšem. I kdyby byl k sežrání roztomilej, tak mě sežrat nemusí.“

„Já −“

„Ne, ne,“ řekl Skála už klidně. „Je to dobrý plán. To byla jenom sranda. Dokážu být opatrný a tohle je pro mě dobrá práce, když nechci bojovat.“

„Děkuju. Třeba narazíš na místo, kde bychom mohli vylézt.“

„To třeba ano,“ přikyvoval Skála. „Jenže my nemůžeme jen tak vylézt. Jak oni vědí, že se chce zakuklit roklebloud, ha? Uvidí nás a my se bez mostu přes rokle nedostaneme.“

To byl bohužel pádný argument. Když vylezou tady, uvidí je. Když vylezou uprostřed, zůstanou uvěznění na Planinách a nebudou mít kam utéct. Když vylezou blíž k paršendským oblastem, najdou je jejich hlídky. A to všechno za předpokladu, že se vůbec z rokle dostanou. Některé byly hluboké jenom kolem dvanácti metrů, ale některé přes třicet.

Syl odletěla za Skálou a jeho pomocníky a Kaladin se přesunul k hlavní mostařské jednotce, aby pomohl Teftovi s výcvikem. Bylo to obtížné. První den byl vždycky těžký. Mostaři byli nesoustředění a nejistí.

Byli však velmi odhodlaní. Kaladin nikdy nepracoval se skupinou, která by si tak málo stěžovala jako oni. Nežádali přestávky. Nevrhali po něm rozhořčené pohledy, když od nich vyžadoval tvrdou práci. Když nadávali, nadávali především ze vzteku na sebe, že se neučí rychleji.

A dokázali to. Po několika hodinách se ti talentovanější − v čele s Morašem − začali skutečně měnit ve vojáky. Postavení měli pevnější a jistější. Tam, kde se dříve cítili vyčerpaní a zoufalí, se teď cítili odhodlaní.

Kaladin ustoupil dál a sledoval Moraše, jak zaujímá pozici, kterou mu Teft ukázal. Nechal Tefta, aby do něj strčil, upadl, vstal a začal znovu. Mnohokrát. Bylo potřeba muže vycvičit tak, aby bojovou pozici zaujímali automaticky. Kaladin obvykle neměnil cvičení dřív než po dvou nebo třech dnech. Tady Moraš zvládl základy už po dvou hodinách. Stejně rychlí byli dva další − Drehy a Skar.

Kaladin se opřel o skalní stěnu. Po kameni stékala studená voda a poblíž se nesměle rozvila závojnatka a rozložila své vějířovité lístky kolem jeho hlavy. Dva byly široké oranžové a na koncích měly trny, které se rozvinuly, jako když se rozevře pěst.

Je to tím jejich mostařským výcvikem? přemítal Kaladin. Nebo jsou tak nadšení? Dal jim možnost se bránit. A taková příležitost člověka změní.

Sledoval, jak odhodlaně a rozhodně zaujímají pozice, které se sotva naučili, a přitom si uvědomil jednu věc. Tito muži, které armáda odvrhla a donutila dřít až na pokraj smrti a kterým dal Kaladin jídlo a pevný plán, jsou ti nejlepší rekruti, kteří mu kdy prošli rukama.

Tím, že je Sadeas pokořil až na samé dno, je zároveň připravil na to, aby vynikli.

50

LAMAČOVÝ PRÁŠEK

„Oheň a saze. Strašlivá kůže. Oči jako černé jámy.“

Citát z Iviad bez referenčního záznamu. Řádek 482 (pro rychlé vyhledání).

Šalán se probudila v malé bílé místnosti.

Sedla si a cítila se překvapivě dobře. Jasné slunce ozařovalo bílé pavučinkové závěsy a pronikalo jimi do místnosti. Šalán se zamračila a zakroutila zmatenou hlavou. Měla pocit, jako by byla spálená, jako by se jí odlupovala kůže od hlavy až k patě. Ale byl to jenom pocit, který v ní zůstal. Měla řeznou ránu na předloktí, ale jinak se cítila úplně zdravá.

Cosi zašustilo. Otočila se a zahlédla ošetřovatelku, jak pospíchá bílou chodbou. Bylo zřejmé, že viděla, jak si Šalán sedla, a šla to někomu oznámit.

Jsem v nemocnici, uvědomila si Šalán. Přestěhovali mě do soukromého pokoje.

Do místnosti strčil hlavu voják a podíval se na Šalán. Bylo tedy zřejmé, že je to střežený pokoj.

„Co se stalo?“ volala na něj. „Otrávili mě, ne?“ Najednou se jí zmocnila hrůza. „Kabsal! Je v pořádku?“

Strážce se beze slova vrátil na své místo. Šalán začala vstávat s postele, ale on se znovu otočil a vrhl na ni nevraživý pohled. Na sobě měla stále nemocniční košili, která připomínala koupací plášť.

Jak dlouho byla v bezvědomí? A proč −

Proměňovač! blesklo jí hlavou. Vrátila jsem ho Jasně.

Příští půlhodina byla snad nejhorší v Šalánině životě. Strážce na ni chodil vrhat nepřátelské pohledy, a když zrovna nepřišel strážce, zvedal se jí žaludek. Co se vlastně stalo?

Konečně se na druhé straně chodby objevila Jasna. Na sobě měla jiné šaty − černé se světle šedými paspulkami. Energicky přešla místnost a jediným slovem cestou odvolala stráž. Strážce rychle odešel. Boty mu klapaly o kámen hlasitěji než Jasniny střevíce.

Jasna vešla do místnosti. Nezačala s žádným obviňováním, ale v očích měla tak nepřátelský pohled, že by se Šalán byla nejraději schovala pod postel. A zakopala se hluboko do země a zasunula mezi sebe a Jasnin pohled veliký balvan.

Sklopila oči.

„To bylo rozumné, ten proměňovač vrátit,“ řekla Jasna ledovým hlasem. „Zachránilo vám to život. Já jsem vám zachránila život.“

„Děkuju vám,“ odpověděla Šalán šeptem.

„Pro koho pracujete? Která řehole vás podplatila, abyste ten fabriál ukradla?“

„Žádná, Jasnosti. Ukradla jsem ho z vlastní vůle.“

„Nemá smysl je krýt. Nakonec mi stejně řeknete pravdu.“

„To je pravda,“ odpověděla Šalán, zvedla hlavu a v očích se jí objevil náznak vzdoru. „To byl hlavní důvod, proč jsem u vás chtěla studovat. Abych mohla ukrást ten proměňovač.“

„Ano, ale pro koho?“

„Pro sebe,“ odpověděla Šalán. „Je tak těžké uvěřit, že jsem jednala sama za sebe? Jsem takový ubohý ztroskotanec, že je jediná racionální odpověď, že mě někdo podplatil nebo zmanipuloval?“

„Nemáte důvod na mě zvyšovat hlas, slečno,“ namítla Jasna chladně. „Naopak byste si měla uvědomit, kde je vaše místo.“

Šalán znovu sklopila oči.

Jasna se na chvilku odmlčela. Potom vzdychla. „Co jste si myslela, dítě?“

„Můj otec je mrtvý.“

„Ano?“

„On nebyl oblíbený, Jasnosti. Naopak. Nenáviděli ho a naše rodina je až po uši v dluzích. Bratři se snaží předstírat, že je všechno v pořádku a že otec žije. Ale…“ Má si troufnout Jasně říct, že otec měl proměňovač? Tím by stejně nemohla omluvit, co udělala. Jenom by uvrhla rodinu do ještě větších problémů. „Potřebovali jsme něco udělat. Něco rozhodného. Abychom rychle získali peníze. Nebo si je vytvořili.“

Jasna se znovu odmlčela. Potom řekla s náznakem pobavení: „Vy jste si myslela, že vás spasí, když pobouříte nejen všechny horlivce, ale rovnou celý Aletkar? Uvědomujete si, co by udělal můj bratr, kdyby se o tomhle dověděl?“

Šalán odvrátila pohled jinam. Připadala si hloupě a zahanbeně.

Jasna vzdychla. „Někdy zapomínám, jak jste mladá. Dovedu si představit, jak vás to k té krádeži muselo svádět. Bylo to ale i tak stupidní. Zařídila jsem vám cestu zpátky do Jah Kevedu. Odjedete zítra ráno.“

„Já −“ Víc nezasluhovala. „Děkuju.“

„Ten váš přítel, horlivec, je mrtev.“

Šalán zděšeně zvedla hlavu. „Co se stalo?“

„Ten chleba byl otrávený. Lamačovým práškem. Prudký jed. Chleba jím byl posypaný, aby to vypadalo jako mouka. Myslím, že to tak bylo vždycky, když přišel. Šlo mu o to, aby mě donutil kousek sníst.“

„Ale já jsem ho jedla spoustu!“

„V té marmeládě byl protijed,“ poznamenala Jasna. „Našli jsme ho v několika prázdných sklenicích.“

„To není možný!“

„Trochu jsem se tím zabývala. Měla jsem to udělat hned. Nikdo si přesně nevzpomíná, odkud tenhle Kabsal přišel. I když před námi mluvil o ostatních horlivcích, jako by to byli jeho známí, oni ho znali jen od vidění.“

„Tak on…“

„Hrál to na vás, dítě. Celou dobu vás zneužíval, aby se ke mně dostal. Aby mohl špehovat, na čem pracuju, a byl by mě i zabil, kdyby mohl.“ Říkala to tak chladně, tak nezúčastněně. „Myslím, že při tom posledním pokusu dal toho prášku mnohem víc, možná doufal, že se ho nadýchám. Uvědomoval si, že je to jeho poslední příležitost. Jenže se to obrátilo proti němu. Jed působil rychleji, než počítal.“

Někdo se ji pokusil zabít. Ne někdo, Kabsal. Proto ji tolik nutil do té marmelády!

„Velice jste mě zklamala, Šalán,“ řekla Jasna. „Teď chápu, proč jste si chtěla sáhnout na život. Tížila vás vina.“

Ona si nechtěla sáhnout na život. Jenže k čemu by bylo, teď to vysvětlovat? Jasna se nad ní slitovala, tak jí nebude přesvědčovat o tom, že to byl omyl. Ale co ty zvláštní zážitky, co Šalán měla? Dokázala by je Jasna vysvětlit?

Když se na ni podívala a viděla tu zlobu důkladně skrývanou za chladným zevnějškem, dostala strach a otázka na bezhlavce a na to divné místo, které navštívila, jí zamrzla na rtech. Najednou nedovedla pochopit, jak se mohla někdy pokládat za odvážnou. Není odvážná. Je hloupá. Stáhla se do sebe a vzpomněla si na dobu, kdy domem otřásala otcova zloba a hněv. Ty vzpomínky ji děsily a něco z nich v Jasně znovu viděla.

„No, budete se muset naučit se svou vinou žít,“ poznamenala Jasna. „S mým fabriálem byste možná neutekla, ale takhle jste zahodila velice slibnou kariéru. Tenhle čin zůstane skvrnou na vašem životě desítky let. Odteď už vás žádná žena za svěřenku nepřijme. Vy jste to promarnila.“ Znechuceně zakroutila hlavou. „Hrozně nerada se mýlím.“

Po těchto slovech se otočila a odcházela.

Šalán zvedla ruku. Musím se omluvit. Musím něco říct. „Jasno?“

Jasna se neohlédla a strážci se nevrátili.

Šalán to bylo jedno. Schoulila se pod přikrývku a snažila se uklidnit žaludek. Chvíli jí bylo tak špatně, že si přála, aby se byla tím střepem řízla hlouběji. Nebo možná aby Jasna nebyla s tím proměněním tak pohotová.

Přišla o všechno. Nemá fabriál, který by ochránil rodinu, nemůže pokračovat ve studiu u Jasny. Ztratila Kabsala. Vlastně ho nikdy ani neměla.

Slunce venku zapadalo, až zmizelo úplně, a Šaláninu přikrývku zmáčely slzy. Nikdo za ní nepřišel.

Nikdo o ni nestál.

51

ŠAŠ NAHN

O ROK DŘÍVE

Kaladin spořádaně seděl v čekárně Amaramova velitelství. Tvořily je desítky dřevěných buněk, které bylo možné od sebe oddělit a převážet na vozech tažených čalami. Kaladin seděl u okna a díval se ven. V místě, kde tábořila jeho jednotka, zela díra. Viděl to až odtud. Jejich stany byly strženy a dostaly je jiné jednotky.

Z Kaladinova oddílu zbyli čtyři muži. Čtyři ze šestadvaceti. A to se o něm říkalo, že má štěstí. Říkali mu Bouří požehnaný. A on tomu už skoro začal věřit.

Dnes jsem zabil Střeponoše, problesklo mu otupělou myslí. Jako Lanacin Jistonohý, nebo Evod Stopař. Já. Zabil jsem ho já.

Ale bylo mu to jedno.

Seděl se zkříženýma rukama opřenýma o dřevěný parapet. Cítil průvan. Okno nebylo zasklené. Mezi stany poletoval větrný spren. Místnost za Kaladinem byla vybavena tlustým červeným kobercem a štíty pověšenými na stěnách. Stálo v ní několik polstrovaných židlí. Seděl na jedné z nich. To byla „menší“ čekárna velitelství. Přesto byla větší než celý jejich dům v Kamenžáru včetně ordinace.

Zabil jsem Střeponoše, pomyslel si znovu. A potom jsem se vzdal Střepkordu a Střeplátu.

To bylo pokládáno za tu nejmonumentálnější hloupost, které se kdy člověk v dějinách dopustil. Jako Střeponoš by se Kaladin stal významnější osobností než Rošon a Amaram. Mohl se dostat na Roztříštěné planiny a bojovat ve skutečné válce.

Žádné šarvátky na hranicích. Žádní bezejmenní kapitáni plavooci z bezvýznamných rodin, zahořklí, že museli zůstat doma. Přestaly by ho trápit puchýře z bot, které mu nesedí, misky šlichty, která chutná jako bahno, nebo ostatní kopiníci z tábora, kteří vyhledávají důvod k souboji.

Mohl být bohatý. A toho všeho se tímto činem vzdal.

A přesto mu pouhé pomyšlení, že by se dotkl toho Střepkordu, zvedalo žaludek.

Netoužil po bohatství, po titulech, po armádách ani po dobrém jídle. Chtěl se jen vrátit zpátky a chránit muže, kteří mu důvěřovali. Proč útočil na toho Střeponoše? Mohl utéct. Ale on ne, on musí vyrazit proti Střeponoši. Aby ho bouře vzala!

Chránil jsi svého maršála, ozval se hlas z jeho nitra. Jsi hrdina.

Jenže proč by měl mít Amaramův život větší cenu než život mužů z jeho jednotky? Kaladin Amaramovi sloužil, protože mu prokazoval čest. Dopřával svým kopiníkům za velebouří pohodlí na svém velitelství − při každé bouři jednomu oddílu. Jeho lidé měli dostatek jídla a dostávali plat. Nezacházel s nimi jako s odpadem.

Toleroval však, když to dělali jeho podřízení. A porušil slib, že ochrání Tiena.

Jako já. Jako já…

Kaladinovo nitro se zmítalo ve směsici viny a lítosti. Jen jedna věc byla jasná jako paprsek světla na stěně temné komory. Nechce mít nic společného se Střepkordem a Střeplátem. Nechce se jich ani dotknout.

Dveře se rozletěly a Kaladin se otočil. Vešel Amaram. Vysoký, hubený, s hranatým obličejem a dlouhým tmavě zeleným pláštěm. Šel o berli. Kaladin se kritickým okem podíval na obvaz a dlahu. Uměl bych to líp.

Taky by naléhal, aby pacient zůstal na lůžku.

Amaram mluvil s jedním ze svých bouřezpytců, s mužem ve středních letech s hranatou bradkou, celým v černém.

„… proč by to Thaidakar riskoval?“ říkal Amaram tiše. „Jenže kdo jiný? Tihle zabijáci jsou čím dál troufalejší. Musíme zjistit, kdo to byl. Víme o něm něco?“

„Byl to Veden, Jasnopane,“ odpověděl bouřezpytec. „Nikdo, koho bych znal. Ale prošetříme to.“

Amaram přikývl a mlčel. Za nimi vešla skupina důstojníků plavooků. Jeden z nich nesl na bílém plátně Střepkord. Za nimi šli čtyři zbylí muži z Kaladinovy jednotky − Hab, Reš, Alabet a Coreb.

Kaladin vstal. Byl vyčerpaný. Amaram stál u dveří se založenýma rukama, než ostatní vešli dovnitř. Poslední dva byli také plavooci, ale nižšího postavení − důstojníci z Amaramovy osobní stráže. To byli ti, co utekli?

Bylo to rozumné, pomyslel si Kaladin. Rozumnější než to, co jsem udělal já.

Amaram se opíral o hůl a bystrýma hnědýma očima si Kaladina prohlížel. Před chvílí ukončil debatu se svými poradci, která měla odhalit, kdo byl onen Střeponoš. „Zachoval ses dnes statečně, vojáku,“ řekl Kaladinovi.

„Já…“ Co se na tohle říká? Kéž jsem vás tam nechal umřít, pane. „Děkuju.“

„Všichni ostatní utekli, včetně mé osobní stráže.“ Oba muži nejblíž u dveří zahanbeně sklopili oči. „Ale ty ses vrhl do útoku. Proč?“

„Já jsem o tom v tu chvíli nepřemýšlel, pane.“

Amaram byl zjevně s touto odpovědí nespokojen. „Jmenuješ se Kaladin, že?“

„Ano, Jasnopane. Z Kamenžáru. Vzpomínáte?“

Amaram se zamračil. Znejistěl.

„Váš bratranec Rošon je tam starostou. Poslal mého bratra do armády, když jste tenkrát přišli dělat nábor. Já… já jsem šel s bratrem.“

„Aha, ano,“ odpověděl Amaram. „Myslím, že si vzpomínám.“ Po Tienovi se neptal. „Pořád jsi mi ještě neodpověděl na tu otázku. Proč jsi zaútočil? To přece nebylo kvůli tomu Střepkordu. Ten jsi odmítl.“

„Ano, pane.“

Bouřezpytec, který stál stranou, zvedl obočí, jako by nemohl uvěřit, že Kaladin odmítl Střepkord. Voják, který držel v ruce Střepkord, si ho posvátně prohlížel.

„Proč?“ zeptal se znovu Amaram. „Proč jsi ho odmítl? Musím to vědět.“

„Nechci ho, pane.“

„Ano, ale proč?“

Protože by ze mě udělal jednoho z vás. Protože se na něj nemůžu podívat a nevidět obličeje těch, které tak lehkomyslně připravil o život.

Protože… protože…

„Já vám na to opravdu nemůžu odpovědět, pane,“ řekl Kaladin s povzdechem.

Bouřezpytec přešel k sudu se žhavým uhlím a kroutil hlavou. Nad sudem si začal hřát ruce.

„Podívejte,“ pokračoval Kaladin, „ten Střepkord a Střeplát patří mně. A já je dávám Corebovi. Má nejvyšší šarži z mých vojáků a je z nich nejlepší.“ Ti ostatní tři to pochopí. A Coreb se o ně postará, jakmile se stane plavookem.

Amaram se podíval na Coreba a pokynul svým pomocníkům. Jeden zavřel okenice. Ostatní vytasili meče a pomalu se blížili k posledním čtyřem členům Kaladinovy jednotky.

Kaladin vykřikl a skočil proti nim, ale chopili se ho dva strážci. Jeden ho uhodil do břicha, jakmile se pohnul. Kaladin byl tak vyvedený z míry, že stačil jenom zalapat po dechu.

Ne.

Potlačil v sobě bolest a rozmáchl se proti strážci. Strážce vytřeštil oči, když Kaladinova pěst dopadla a odhodila ho dozadu. Proti Kaladinovi se vrhlo několik dalších mužů. Neměl zbraň a byl tak vyčerpaný z bitvy, že se sotva držel na nohou. Ranami do boků a do zad ho srazili na zem. Upadl na podlahu, v bolestech, ale stačil ještě sledovat, jak se vojáci blíží k jeho mužům.

První padl Reš. Kaladin zalapal po dechu a natáhl ruku a snažil se dostat na kolena.

To se nesmí stát! Prosím, ne!

Hab a Alabet vytáhli nože, ale i oni rychle padli. Jeden voják bodl Haba a další dva se vrhli na Alabeta. Jeho nůž zazvonil o podlahu. Za ním upadla na stejné místo jeho ruka a nakonec tělo.

Nejdéle odolával Coreb. S nataženýma rukama couval dozadu. Nekřičel. Bylo zřejmé, že rozumí. Kaladinovi se hrnuly do očí slzy. Vojáci ho popadli zezadu a zabránili mu jít Corebovi na pomoc.

Coreb upadl na kolena a prosil o milost. Jeden z Amaramových vojáků ho chytil za krk a zlomil mu vaz. Byla to záležitost několika vteřin.

„Ty svině!“ křičel Kaladin navzdory bolesti. „Ty svině prašivá!“ Plakal a marně se bránil proti čtyřem mužům, kteří ho drželi. Krev padlých kopiníků se vsakovala do prken.

Byli mrtví. Všichni čtyři. Pro Bouřepána! Úplně všichni!

Amaram vystoupil dopředu s vážnou tváří. Klekl si na jedno koleno před Kaladina. „Je mi líto.“

„Svině!“ křičel Kaladin, jak nejhlasitěji dovedl.

„Nemůžu si dovolit riskovat, že by vytroubili, co viděli. Musí to být, vojáku. Pro dobro vojska. Bude vyhlášeno, že tvůj oddíl mi pomáhal bojovat proti Střeponoši. Chápej, že vojáci musí uvěřit, že jsem ho zabil já.“

„Vy si berete Střepkord a Střeplát pro sebe!“

„Já s mečem umím bojovat,“ řekl Amaram. „A na krunýř jsem zvyklý. A Aletkaru nejlépe poslouží, když tu výzbroj dostanu já.“

„Mohl jste mi o ně říct! Aby vás bouře vzala!“

„A až se budou po táboře šířit řeči?“ namítl Amaram zasmušile. „Že jsi zabil Střeponoše ty, ale Střepkord a Střeplát mám já? Nikdy by neuvěřili, že ses jich vzdal dobrovolně. A navíc, synku, ty bys mi je nedal.“ Amaram zakroutil hlavou. „Rozmyslel by sis to. Za den za dva bys zatoužil po majetku a prestiži. Chtěl bys, abych ti to vrátil. Trvalo nám hodiny, než jsme se rozhodli, ale Restares má pravdu − musí to tak být. Pro dobro Aletkaru.“

„To nemá s Aletkarem nic společnýho! To je vaše věc! Aby to bouře vzala, vy byste přeci měl být lepší než ostatní!“ Po bradě mu stékaly slzy.

V Amaramově tváři se najednou objevil náznak viny, jako by si uvědomoval pravdivost Kaladinových slov. Bouřezpytec se otočil od sudu s uhlím a držel v ruce cosi, co v něm nahříval. Malé cejchovací železo.

„To je všechno opravdu jen divadlo?“ zeptal se Kaladin. „Ctihodný Jasnopán, který pečuje o své lidi? Lži? Všechno jenom lži?“

„Je to kvůli mým mužům,“ odpověděl Amaram. Vzal Střepkord z plátna a podržel ho v ruce. Drahý kámen u jeho jílce vydával jasné bílé světlo. „Ty nemůžeš rozumět tíze, kterou nesu na svých bedrech, kopiníku.“ Z Amaramova hlasu se najednou vytratil ten chladný a rozvážný tón. „Nemůžu se zastavit před smrtí pár tmavookých kopiníků, když moje rozhodnutí může zachránit tisíce lidí.“

* * *

Bouřezpytec přistoupil ke Kaladinovi a zvedl cejchovací železo. Byly na něm obrácené glyfy šaš nahn. Cejch otroka.

„Ty ses pro mě vrátil,“ řekl Amaram a kulhal ke dveřím kolem Rešova těla. „Abys mi zachránil život. Za to já ušetřím tvůj. Kdyby pět lidí říkalo tutéž historku, mohlo by se jim věřit, ale jednoho otroka nikdo brát vážně nebude. V táboře se řekne, že jsi nepomohl kolegům − a že jsi jim ale nezakázal jít do boje. Utekl jsi a chytila tě moje stráž.“

Amaram se zastavil u dveří a opřel si ukradený Střepkord o rameno. Stále měl v očích tu vinu, ale snažil se ji ze všech sil skrýt. „Budeš propuštěn jako dezertér a ocejchován jako otrok. Ale dostáváš ode mě milost. Ušetřím tě smrti.“

Otevřel dveře a vyšel ven.

Cejchovací železo dolehlo na místo a vypálilo Kaladinovi do kůže cejch. Naposledy přerývaně vykřikl.

KONEC
TŘETÍ ČÁSTI

INTERMEZZA

BAXIL • GERANID • SZET

I-7

BAXIL

Baxil spěchal chodbou paláce a v ruce držel objemný vak s nástroji. Za sebou zaslechl jakýsi zvuk, nadskočil a otočil se. Nic neviděl. Chodba byla prázdná. Vchod, zrcadla a stěny lemoval zlatý koberec, klenutý strop byl vykládaný složitými mozaikami.

„Můžeš s tím přestat?“ řekl Av, který šel vedle něho. „Vždycky když nadskočíš, tak se leknu, že ti málem jednu vrazím.“

„Nemůžu si pomoct,“ odpověděl Baxil. „Měli bychom vůbec tohle v noci dělat?“

„Paní ví, co dělá,“ řekl Av. Stejně jako Baxil byl Emul, měl tmavou pleť i vlasy. Ale byl mnohem vyšší a mnohem sebevědomější. Loudal se chodbami a dělal, jako by byli zvanými hosty. Přes rameno mu visel v pochvě tlustý meč.

Jestli Nejvyšší Kadasix dovolí, pomyslel si Baxil, kéž by Av nemusel nikdy tu zbraň vytáhnout. Děkuji.

Před nimi šla jejich paní, jediná další osoba v celé chodbě. Nebyla Emulka − nevypadala ani jako Makabačka, přestože měla tmavou pleť a krásné dlouhé černé vlasy. Oči měla jako Šinové, ale byla vysoká a štíhlá jako Aletka. Av ji pokládal za míšenku. Nebo to tak aspoň říkal, když o takových věcech mluvili. Paní měla dobrý sluch.

Zastavila se na dalším místě, kde se chodby dělily. Baxil se bezděky ohlédl přes rameno. Av ho šťouchl loktem, ale i tak se musel podívat. Ano, paní říkala, že služebnictvo bude mít plné ruce práce, aby připravilo hostinské apartmá, ale tohle byl domov samotného Ašna Sageského. Jednoho z nejbohatších a nejposvátnějších mužů v celém Emulu. Měl stovky sluhů. Co kdyby se některý z nich objevil na táhle chodbě?

V místě, kde se chodby křížily, se oba muži přidali ke své paní. Baxil se donutil dívat dopředu a neohlížet se stále za sebe, jenže to zase zíral na jejich paní. Bylo nebezpečné nechat se zaměstnávat ženou tak krásnou, s rozpuštěnými zlatými vlasy dlouhými až po pás. Nikdy nenosila dámské šaty ani sukni. Chodila v kalhotách, většinou hladkých a přiléhavých, a u boku nosila tenký meč. Oči měla světle fialové, skoro bílé.

Byla úžasná. Skvělá, ohromná, omamná.

Av ho znovu dloubl loktem do žeber. Baxil nadskočil, vrhl na bratrance zlostný pohled a třel si bok.

„Baxile,“ řekla paní, „nástroje.“

Otevřel vak, vytáhl stočený pás s nástroji a podal jí ho. Cinkl, když ho od něj brala. Ani se na něho nepodívala a odešla chodbou doleva.

Baxil ji neklidně sledoval. Byli ve Svatyni, kam jistý bohatý muž umístil jako objekt uctívání obrazy svého Kadasixe. Paní došla k prvnímu z nich. Zachycoval Epan. Paní snů. Byl krásný. Sestavený ze zlatých lístků na černém plátně.

Paní vzala ze svazku nářadí nůž a obraz prořízla. Baxil sebou trhl, ale nic neřekl. Už si skoro zvykl na to, s jakým klidem a bezstarostností dokáže jejich paní ničit umění, i když si to stále nedovedl vysvětlit. Zaplatila jim však oběma velmi dobře.

Av se opřel o stěnu a nehtem si čistil zuby. Baxil se snažil napodobit jeho uvolněný postoj. Velká hala byla osvětlená topazovými čipy v krásných svícnech. Netroufli si však ani se pohnout, aby si je vzali. Paní je proti krádežím.

„Přemýšlel jsem o tom, že bych zkusil hledat Dávnou magii,“ řekl Baxil, mimo jiné i proto, aby se nemusel dívat na to, jak paní ničí krásnou sochu.

Av se ušklíbl. „Proč?“

„Nevím,“ odpověděl Baxil. „Prostě mám pocit, že se sebou potřebuju něco udělat. Nikdy jsem to nezkoušel, víš, a říká se, že každý člověk má jednu šanci. Jednu prosbu Nocipaní. Zkoušel jsi to někdy?“

„Né,“ odpověděl Av. „Kdo by se táhnul tu dálku až do Údolí. Navíc šel bratr. A vrátil se chromej na ruce. Už do nich nikdy nedostal zpátky cit.“

„A o co žádal?“ zeptal se Baxil, když paní vzala do kusu látky vázu a tiše ji rozbila na kousky o podlahu.

„Nevím,“ řekl Av. „Nikdy mi to neřek. Byl z toho špatnej. Nejspíš žádal o nějakou pitomost. Dobrej účes nebo tak.“ Zazubil se.

„Já myslel, že bych požádal o něco užitečnýho,“ odpověděl Baxil. „Třeba o odvahu, víš?“

„Když chceš,“ utrousil Av. „Myslím, že jsou ale lepší způsoby než Dávná magie. U té člověk nikdy neví, s jakou kletbou skončí.“

„Když tu žádost přesně vyjádřím…“ namítl Baxil.

„Takhle to nefunguje,“ odpověděl Av. „To není žádná hra. Na ty povídačky nekoukej. Nocipaní na tebe žádný pasti nelíčí, ani nepřekrucuje tvoje slova. Prostě předneseš prosbu a ona ti dá to, co si podle ní zasloužíš. A potom dostaneš kletbu. Někdy s tím souvisí, ale někdy ne.“

„A ty se v tom vyznáš?“ zeptal se Baxil. Paní mezitím rozřezávala další obraz. „Myslel jsem, že jsi říkal, že jsi tam nikdy nešel.“

„To nešel,“ odpověděl Av. „Ale táta šel, máma šla a všichni bratři. Jen málo jich dostalo, co chtěli. Většinou toho litovali. Kromě táty. Dostal balík sukna. Prodával ho a zachránilo nás to tenkrát při hladomoru, protože jsme měli co jíst.“

„A jakou za to dostal kletbu?“ zeptal se Baxil.

„Viděl svět vzhůru nohama.“

„Fakt?“

„Jo,“ řekl Av. „Prostě obráceně. Jako kdyby lidi chodili po stropě a obloha byla dole. Prej si na to celkem rychle zvykl, takže když umíral, ani mu to jako kletba moc nepřipadalo.“

Baxila z pouhého pomyšlení na kletbu mrazilo. Podíval se na vak s nářadím. Kdyby nebyl takový zbabělec, tak by třeba paní přesvědčil, že je víc než jen najatá levná síla.

Kdyby Nejvyšší Kadasix dopustil, pomyslel si, bylo by úžasné, kdybych věděl, co dělat. Děkuji.

Paní se vrátila poněkud rozcuchaná. Zvedla ruku. „Kladivo, Baxile. Vzadu je socha v životní velikosti.“

Vyndal z vaku kladivo a podal jí ho.

„Možná bych si mohla opatřit Střepkord,“ řekla nepřítomně a přehodila si kladivo přes rameno. „Jenže to by to zase šlo moc snadno.“

„Mně by nevadilo, kdyby to šlo moc snadno, paní,“ poznamenal Baxil.

Ušklíbla se a odešla zpátky. Za chvíli začala na druhé straně bušit do sochy. Ulomila jí ruce. Baxil sebou trhl. „Někdo to uslyší.“

„Jo,“ připojil se Av. „Proto to nejspíš chtěla dělat až jako poslední.“

Kladivo bylo naštěstí kvůli utlumení obalené látkou. Byli vlastně jediní zloději, co chodili do domů bohatých a nic si z nich neodnášeli.

„Proč to dělá, Ave?“ zeptal se bezděky Baxil.

„Nevím. Třeba by ses jí mohl zeptat.“

„Myslel jsem, že jsi říkal, že bych to neměl nikdy dělat!“

„No, přijde na to,“ řekl Av. „Jak moc máš rád svý nohy a ruce.“

„Dost.“

„No, tak až se to změní, tak se začni paní ptát na takovýhle věci. Ale do tý doby drž hubu.“

Baxil už víc neřekl. Dávná magie, pomyslel si. Ta by mě mohla změnit. Půjdu ji hledat.

Jenže při svém štěstí ji nenajde. Vzdychl a opřel se zády o stěnu. Vzadu se stále ozývaly tlumené údery kladiva.

I-8

GERANID

„Uvažuju o tom, že změním Povolání,“ řekl Ašir vzadu.

Geranid nepřítomně přikyvovala. Byla zabraná do rovnic. Malá kamenná místnost silně voněla kořením. Ašir zkoušel další nový experiment − s kari kořením a vzácným šinským ovocem, které karamelizoval. Nebo něco takového. Slyšela, jak mu to syčí na nové fabriálové plotně.

„Vaření už mě nebaví,“ pokračoval Ašir. Měl tichý vlídný hlas. Ten hlas na něm milovala. Jedním z důvodů bylo, že rád mluvil − a když necháte někoho mluvit a přitom se snažíte přemýšlet, je dobré, když má tichý vlídný hlas.

„Chybí mi k tomu to nadšení, co jsem kdysi míval,“ pokračoval. „A navíc, k čemu kuchař v Říši Ducha?“

„Heraldi potřebují najíst,“ odpověděla nepřítomně a psala na tabulku jednu řadu číslic za druhou.

„Jo?“ podivil se. „Já jsem si to nikdy nemyslel. Jo, četl jsem o tom úvahy, ale nepřipadají mi rozumné. V Říši Hmoty se krmí tělo, ale duše přece existuje v úplně jiném stavu.“

„V ideálním stavu,“ odpověděla. „Tak třeba můžeš dělat ideální jídlo.“

„Hmm… A co by na tom bylo zajímavýho? Bez experimentování.“

„Já bych se bez něj obešla,“ odpověděla, naklonila se dopředu a podívala se do krbu, v němž tančili dva ohniví spreni. „Kdyby to znamenalo, že nikdy nebudu muset jíst takový věci jako tu zelenou polívku, co jsi dělal před měsícem.“

„No jó,“ poznamenal tesklivě. „To bylo něco, viď? Nechutná až odpudivá. A přitom byla ze samých dobrých věcí.“ Jako by to pokládal za osobní triumf. „Zajímalo by mě, jestli taky jedí v Říši Rozumu. Existuje tam jídlo? Budu si muset přečíst něco o tom, jestli někdo jedl, když navštívil Stínomar.“

Geranid jen shovívavě broukla, vyndala posuvné měřítko a naklonila se k ohni, aby změřila ohnivé spreny. Zamračila se a zapsala další poznámku.

„Na, lásko,“ řekl Ašir a došel k ní, klekl si a podával jí malou misku. „Ochutnej. Myslím, že ti to bude chutnat.“

Podívala se do misky. Kousky chleba v červené omáčce. Bylo to mužské jídlo, ale oba byli horlivci, tak na tom nezáleželo.

Zvenku se ozýval zvuk vln omývajících skály. Byli na malém rešském ostrově, vysláni, aby sloužili všem, kdo si přejí vorinské obřady. Občas pro ně přišli cizinci, někdy dokonce i místní Reši. Ve skutečnosti to pro ně byla cesta, jak uniknout a moci se věnovat svým experimentům; Geranid studiu sprenů a Ašir chemii, konkrétně chemickému vaření, takže výsledky své práce mohl vždycky sníst.

Přívětivě se usmál. Hlavu měl vyholenou a šedou bradku vzorně zastřiženou a upravenou. Oba se striktně řídili zásadami své řehole, i když od ní byli odloučení. Člověk přece nemůže zakončit knihu života ve víře odbytou poslední kapitolou.

„Není zelená,“ poznamenala a vzala si misku. „To je dobře.“

„Hmmm,“ řekl, naklonil se a narovnal si brýle, aby se mohl podívat do jejích poznámek. „Ano, je úžasné, jak šinská zelenina karamelizuje. Jsem rád, že mi ji Gom přinesl. Budeš muset projít moje poznámky. Myslím, že mám čísla dobře, ale třeba se mýlím.“ Nebyl zrovna moc dobrý v matematice. U Geranid to bylo shodou okolností naopak.

Vzala lžíci a ochutnala. Neměla přes krytou ruku rukáv. To byla další výhoda příslušnosti k horlivcům. Jídlo bylo docela dobré. „A ty jsi to ochutnal, Ašire?“

„Ne,“ odpověděl a stále se díval na její číslice. „Ty jsi statečnější, miláčku.“

Čichla si. „Je to hrozný.“

„To vidím. Podle toho, že si nabíráš další velký kus.“

„Jo, ale tobě to chutnat nebude. To ovoce tam není znát. To jsi tam dal nějakou rybu?“

„Hrst těch mřínků, co jsem dnes ráno chytil. Nevím, co je to za druh. Ale jsou dobrý.“ Zaváhal a potom zvedl hlavu ke krbu a sprenům. „Geranid, co je tohleto?“

„Myslím, že jsem udělala objev,“ odpověděla tiše.

„Ale ty čísla,“ řekl a klepal prstem na tabulku. „Říkala jsi, že se spreni chovali nepředvídatelně, ale to se chovají pořád.“

„Ano,“ řekla, přimhouřila oči a pozorovala spreny. „Jenže já poznám, kdy budou nepředvídatelní a kdy nebudou.“

Podíval se na ni a zamračil se.

„Změní se to v momentě, kdy je měřím, Ašire,“ řekla. „Než je měřím, tak tančí a mění velikost, světelnost a tvar. Ale když si udělám záznam, tak okamžitě ustrnou v jedné podobě. Aspoň mně se to tak jeví.“

„Co to znamená?“ zeptal se.

„To doufám, že mi řekneš ty. Já mám čísla. Představivost máš ty, miláčku.“

Poškrábal se ve vousech, opřel se a vzal si misku a lžíci. Posypal obsah misky sušeným ovocem. Geranid ho podezírala, že se dal k horlivcům z velké části proto, že má tak rád sladké. „Co se stane, když ty čísla vymažeš?“ zeptal se.

„Spreni se zase začnou měnit,“ odpověděla. „Zase mění délku, tvar, světelnost.“

Ochutnal kaši. „Jdi vedle.“

„Cože?“

„No jdi. Vezmi si s sebou tabulku.“

Vzdychla, vstala a zapraskaly jí klouby. Copak už je tak stará? To už strávili na tom ostrově tak dlouhou dobu? Odešla do vedlejší místnosti, kde měli lůžka.

„Tak co teď?“ volala na něj.

„Změřím spreny tvým měřítkem,“ volal zpátky. „Udělám tři měření za sebou. Napiš si jedno z těch čísel, co ti řeknu. A neříkej mi ho.“

„Dobře,“ odpověděla. Okno bylo otevřené. Vyhlédla z něho ven na tmavou lesklou hladinu. Rešské moře nebylo tak mělké jako Průzračné jezero, ale bylo po většinu času teplé. Na hladině vylo vidět tropické ostrůvky a tu a tam se objevil velekorýš.

„Tři palce sedm,“ volal Ašir.

Číslo nezapsala.

„Dva palce osm.“

Nenapsala ani toto číslo, ale připravila si křídu − co nejtišeji − aby zapsala třetí číslo, které na ni zavolá.

„Dva palce tři − jé.“

„Co se děje?“ volala.

„Přestali se měnit. Že sis napsala to třetí číslo?“

Zamračila se a vrátila se do malého pokoje. Po rešském způsobu tam nebyly židle, ale jenom polštáře, a všechen nábytek byl plochý, nízký a dlouhý.

Když se přiblížila ke krbu, jeden ze sprenů tančil na kládě. Měnil tvar a délku a poblikával stejně jako plameny. Druhý spren byl mnohem stálejší. Neměnil délku a tvar měnil jen nepatrně. Jako by byl nějak zablokován. Jak tančil nad ohněm, vypadal skoro jako malá lidská postavička. Geranid zvedla ruku a vymazala záznam. Spren okamžitě začal pulsovat a nahodile měnit tvar stejně jako ten druhý.

„Jé,“ opakoval Ašir. „Jako kdyby nějak věděl, že je změřený. Jako kdyby ho jenom to, že se změří, zavřelo do nějaký klece. Napiš číslo.“

„Jaké číslo?“

„To je jedno,“ odpověděl. „Nějaké, které by náhodou mohlo odpovídat velikosti ohnivýho sprena.“

Napsala číslo a nic se nestalo.

„Musíš ho změřit doopravdy,“ poznamenal Ašir a tiše poklepával lžící na stranu misky. „Nejde to jen předstírat.“

„Napadlo mě, jaký vliv na to bude mít přesnost,“ odpověděla. „Když použiju méně přesný měřítko, tak se bude moct spren trochu měnit? Nebo to má nějakou hranici přesnosti?“ Sedla si, trochu nesvá. „To se musí ještě prověřit. Zkus změřit světelnost a dosaď ji do mé rovnice obecné světelnosti ohnivých sprenů ve vztahu k ohni, u kterého se vyskytují.“

Ašir se zašklebil. „Má drahá, to už vypadá jako matematika.“

„To taky je.“

„Tak to ti udělám svačinku, abys k těm geniálním výpočtům měla něco na zub.“ Usmál se a políbil ji na čelo. „Udělala jsi úžasný objev,“ řekl tiše. „Sice zatím nevím, co to znamená, ale třeba to změní všechno, co o sprenech zatím víme. A třeba i o fabriálech.“

Usmála se a vrátila se k rovnicím. A v tu chvíli jí ani trochu nevadilo, že zase začal povídat o ingrediencích a vymýšlet nový recept na nějaké cukroví, které jí určitě bude chutnat.

I-9

SMRT CHODÍ V BÍLÉM

Szet-syn-syn-Vallano, Nepodstatný ze Šinovaru, se prudce otočil mezi dvěma strážci, jejichž oči už vyhasínaly. Jejich těla se s hlasitým žuchnutím svalila na podlahu. Třemi rychlými tahy Střepkordem prořízl panty a zámek dveří. Zhluboka se nadechl a nasál Bouřnou záři z drahokamů za opaskem. Ožil novou silou a s pomocí energie Záře kopl do dveří.

Dveře vletěly do místnosti, protože je nedržely panty, a několikrát poskočily po podlaze. Za nimi se otevřela velká hodovní místnost plná lidí, s krby s praskajícím ohněm a s cinkajícími příbory. Masivní dveře se zastavily a místnost ztichla.

Omlouvám se, řekl v duchu. Potom se vrhl doprostřed sálu a zahájil masakr.

V sále okamžitě zavládl chaos, křik a panika. Szet vyskočil na nejbližší stůl a začal se točit a napřaženým mečem kosit všechny, kteří seděli u stolu. Přitom poslouchal výkřiky umírajících. Neuzavíral před nimi sluch. Neignoroval bolestné sténání. Věnoval pozornost všem a každému.

A nenáviděl sám sebe.

Postupoval stále dopředu, skákal z jednoho stolu na druhý, rozháněl se Střepkordem jako bůh, v němž žhne Bouřná záře a smrt.

„Stráže!“ křičel světlooký muž v rohu místnosti. „Kde jsou moje stráže!“ Byl to robustní muž, ramenatý, s hranatou hlavou a výrazným nosem. Hanavanar, jahkevedský král. Nebyl Střeponoš, i když se o něm proslýchalo, že tajně přechovává Střepkord.

Lidé v panice utíkali od Szeta a šlapali po sobě. Skočil mezi ně. Bílý plášť mu vlál kolem těla. Podřízl muže, který se snažil vytasit meč, a hned po něm tři ženy, které se snažily jenom utéct. Oči jim doutnaly, až zhasly.

Szet se rozmáchl na druhou stranu a nabil Září stůl, z něhož seskočil. Základním šlehem, který měnil směr gravitace, jím mrštil proti zadní stěně. Velký dřevěný stůl se rozletěl stranou a porážel lidi. Výkřiky zraněných sílily.

Szetovi se do očí hrnuly slzy. Rozkazy měl prosté. Zabíjet. Zabíjet jako nikdy dřív. Nechat nevinné křičet děsem u svých nohou a plavooky plakat. Udělat to v bílém oblečení, aby všichni věděli, kdo to je. Szet se nebránil. Nepřísluší mu to. Je Nepodstatný.

Dělá, co mu jeho pán poručí.

Plavooci se odvážili na něho zaútočit a Szet zvedl Střepkord. S bojovým pokřikem se vrhli proti němu. Mlčel. Jediným pohybem zápěstí uťal jednomu z útočníků ostří meče od jílce. Kovová čepel vyletěla do vzduchu. Szet skočil mezi další dva útočníky a oběma prořízl krk. Oba upadli na zem s očima na troud. Nato vyrazil proti prvnímu z útočníků a bodl ho do zad. Meč hladce projel skrz hrudník.

Muž upadl, na košili měl díru, ale tělo nedotčené. Jeho přeseknutý meč zazvonil o kameny.

Další skupina napadla Szeta z boku. Nasál Záři do ruky a plným šlehem, který k příslušnému předmětu přitahuje všechno ostatní, mrštil mečem na zem útočníkům k nohám. Nohy se jim okamžitě přilepily k podlaze a všichni popadali a přilepili se k podlaze i rukama a těly. Szet je smutně překračoval a bodal.

Král proklouzl kolem něho, jako by chtěl místnost obejít a uprchnout.

Szet zapůsobil na desku stolu plným šlehem a zároveň základním šlehem a namířil ke dveřím. Stůl vyletěl do vzduchu a narazil na dveře. Plný šleh ho přitiskl na zeď. Lidé se ho snažili vyprostit a otevřít si cestu k útěku, ale jenom se u něj nahromadili a usnadnili Szetovi práci.

Tolik mrtvých. Proč? K jakému účelu to má sloužit?

Když před šesti lety zaútočil v Aletkaru, pokládal to za masakr. To nevěděl, co je skutečný masakr. Dostal se ke dveřím a uvědomil si, že stojí mezi třiceti mrtvolami. Emoce mu blokoval vír Bouřné záře, která mu divoce proudila tělem. Najednou ji nenáviděl, stejně jako nenáviděl sebe sama. Jako nenáviděl Střepkord.

A… krále. Otočil se za ním. Jeho zmatená zlomená mysl mu dávala všechno za vinu. Proč uspořádal hostinu zrovna dnes? Proč se nerozešli dřív? Proč pozval tolik lidí?

Szet na něho zaútočil. Prošel kolem těl, která ležela zkroucená na zemi s mrtvou výčitkou ve vyhořelých očích. Král se krčil za vysokým stolem.

Vysoký stůl se chvěl.

Něco se děje.

Szet sebou instinktivně šlehl na strop. Místnost se z jeho perspektivy převrátila a strop se stal podlahou. Zpod vysokého stolu vyrazily dvě postavy. Dva muži ve Střeplátech se Střepkordy. Mávali jimi do všech stran.

Szet uhýbal jejich ranám, otáčel se ve vzduchu a potom sebou šlehl zpátky na podlahu a dopadl na králův stůl ve chvíli, kdy král zhmotňoval Střepkord. Řeči, které o něm kolovaly, tedy byly pravdivé.

Král zaútočil, ale Szet uskočil a skončil až za oběma Střeponoši. Zaslechl zvenku kroky. Po chvilce zahlédl postavy hrnoucí se do místnosti. Byli to muži se zvláštními štíty ve tvaru diamantů. Szet slyšel o nových fabriálech schopných odrazit ránu Střepkordem.

„Myslíš si, že jsem nevěděl, že se sem chystáš?“ křičel na něho král. „Potom, co jsi zabil tři naše velkoknížata? Jsme na tebe připraveni, vrahu.“ Vzal cosi pod stolem. Další z těch polostřeplátů. Byly kovové a ze zadní strany vykládané drahokamy.

„Jsi hlupák,“ poznamenal Szet a od úst mu šla Bouřná záře.

„Pročpak?“ zeptal se král. „Myslíš, že jsem měl utéct?“

„Ne,“ odpověděl Szet a podíval se mu do očí. „Protože jsi na mě přichystal past na hostině. A za všechny ty mrtvé neseš vinu ty.“

Vojáci se rovnoměrně rozmístili po prostoru. Oba Střeponoši přistoupili blíž s připravenými Střepkordy. Král se usmál.

„Tak ať je po tvém,“ řekl Szet, zhluboka se nadechl a nasál Bouřnou záři z kamenů, které měl ve váčcích u pasu. Záře mu začala bouřit v těle, planula a chystala se vybuchnout. Nadechl se ještě jednou, víc než kdykoli dřív, a držel Záři v sobě, dokud ho málem neroztrhla.

Měl ještě pořád v očích slzy? Kéž by smyly jeho činy. Uvolnil opasek s těžkými sfery.

Potom upustil Střepkord.

Muži, kteří postupovali k němu, ztuhli, šokováni, když se jeho Střepkord rozplynul a zbyla po něm jen mlha. Kdo by upustil Střepkord uprostřed bitvy? To je proti prostému rozumu.

Bylo to i proti Szetovu rozumu.

Ty jsi umělecké dílo, Szete-syn-Neturo, bůh.

Je čas to ukázat. Vojáci a Střeponoši zaútočili. Pouhých pár úderů srdce před tím, než se dostali k němu, se Szet dal do pohybu. V žilách mu zuřila divoká bouře. Uhýbal mečům, otáčel se mezi vojáky. Když měl v sobě tolik Bouřné záře, bylo snadnější nabíjet jí věci. Záře chtěla ven. Drala se mu kůží. V tomto stavu by mu byl Střepkord jen na obtíž. Skutečnou zbraní byl sám Szet.

Popadl útočícího vojáka za jednu paži. Během vteřiny ho nabil a šlehl jím nahoru. Muž vykřikl a vyletěl do vzduchu. Szet mezitím uhnul před další ránou. Chytil útočníka za nohu. Byl nadpřirozeně ohebný. V okamžiku šlehl do stropu i druhým vojákem.

Vojáci hlasitě kleli a mávali proti němu meči. Objemné polostřepláty jim najednou překážely, když kolem nich Szet kroužil elegantně jako létající úhoř, chytal je za ruce, nohy, ramena a vysílal desítky a desítky vojáků všemi směry. Většinou je házel nahoru, ale některými mrštil proti Střeponošům, kteří křičeli, když proti nim létala svíjející se a kopající těla.

Když dorazila speciální jednotka vojáků, uskočil dozadu, šlehl sebou k zadní stěně a ve vzduchu se otočil. Místnost pro něj změnila orientaci a stěna, na kterou dopadl, se pro něj stala zemí. Běžel po ní směrem ke králi, který čekal za svými Střeponoši.

„Zabijte ho,“ řekl jim. „Aby vás všechny bouře vzala! Co to děláte? Zabijte ho!“

Szet skočil na stěnu, šlehl sebou dolů, otočil se a dopadl na jedno koleno na stůl. Za hlasitého cinkání stříbra a talířů popadl jídelní nůž a nabil ho Září. Ještě podruhé, potřetí. Použil trojitý základní šleh, namířil směrem ke králi, pustil nůž a šlehl sebou v protisměru.

Uhnul před ránou jednoho ze Střeponošů, která rozťala stůl na dvě poloviny. Szetův nůž letěl rychleji, než měl, přímo na krále. Král sotva stačil nastavit štít a s očima dokořán nůž zastavil.

Zatraceně, pomyslel si Szet a vymrštil se nahoru základním čtvrtšlehem. Neuzvedlo ho to, jenom ho to nadlehčilo. Čtvrtina jeho váhy teď byla přitahována gravitací nahoru. Tím byl vlastně o polovinu lehčí.

Otočil se, bílé oblečení mu vlálo kolem těla, a skočil mezi řadové vojáky. Vojákům, které prve vymrštil na strop, došla Záře, kterou je nabil, a popadali dolů. Jako déšť polámaných těl, která se vzájemně tloukla na zemi.

Znovu zaútočil na vojáky. Někteří létali ve vzduchu, jiní padali na zem. Drahé štíty se jim lepily na kameny a odlétaly z mrtvých těl nebo ztuhlých prstů. Vojáci se na něho snažili zaútočit, ale Szet se jim dokázal vyhýbat. Vycházel ze staré bojové pozice kammar, založené na útoku pouze rukama. Byla to pozice smírného boje − chytal nepřátele a bojoval proti nim jejich vlastní vahou. Imobilizoval je.

To bylo ideální, když se chtěl někoho dotknout a nabít ho.

Byl živoucí bouře. Ztělesněná zkáza. Z jeho vůle lidé létali vzduchem, padali a umírali. Vyrazil dopředu, nabil stůl a šlehl jím nahoru půlšlehem. Polovina váhy stolu byla přitahována nahoru a polovina dolů, takže se stal předmětem bez tíže. Potom ho Szet mrštil plným šlehem proti vojákům. Vrazil do nich a působením šlehu se na ně nalepil.

Vedle stolu proletěl vzduchem Střepkord. Szet mírně vydechl, když uhýbal ranám, a od rtů mu stoupala Záře. Oba Střeponoši zaútočili, když ze stropu padala těla, ale Szet byl příliš rychlý a obratný. Střeponoši nepostupovali koordinovaně. Byli zvyklí na bojišti dominovat jako jednotlivci, nebo zápasit s jedním nepřítelem muž proti muži. Jejich výstroj byla sice mocná, ale byli v ní nemotorní.

Szet běhal na odlehčených nohou, protože ho přitahovala k zemi jen poloviční síla. Znovu vyskočil a šlehl sebou ke stropu, aby se odlehčil ještě víc, než se mu vrátí jeho normální váha. Výsledkem byl lehký skok tři metry vysoko.

Pod ním meč, který ho měl zasáhnout, třeskl o kámen a rozřízl jeden z jeho velkých měšců. Po podlaze se rozkutálely sfery. Některé nabité, některé prázdné. Szet se nadechl.

Za Střeponoši stál připravený král, zbraň v pohotovosti. Měl se pokusit utéct.

Oba Střeponoši se rozmáchli obrovskými Střepkordy proti Szetovi. Uhnul jejich ranám, natáhl ruku a chytil padající štít. Muž, který jej držel v ruce, dopadl na zem o zlomek vteřiny později.

Szet skočil na jednoho ze Střeponošů − ve zlatém Střeplátu − odrazil jeho zbraň štítem, a proběhl kolem něho. Druhý Střeponoš, v červeném Střeplátu, se otočil. Szet zachytil i jeho meč štítem. Ten zapraskal a sotva držel pohromadě. Stále se bránil dalšímu výpadu a přitom sebou šlehl směrem za Střeponoše a ještě vyskočil dopředu.

Jeden pohyb Szeta vymrštil nahoru přes Střeponoše. Dopadl na druhou stranu místnosti přesně ve chvíli, kdy na zem začala dopadat další várka vojáků. Jeden vrazil do červeného Střeponoše a ten zavrávoral.

Szet narazil na stěnu a dopadl na kameny. Byl stále plný Záře. Tolik síly, tolik energie, tolik života a tolik hrůzné zkázy.

Kámen. Byl posvátný. Najednou to však pustil z hlavy. Jak by mu mohlo tady být něco posvátného?

Klekl si mezi těla, položil ruku na zeď a nabil ji Září. Opakovaně jí šlehl proti Střeponošům. Jednou, dvakrát, desetkrát, patnáctkrát. Nabíjel ji stále větším množstvím Záře, až z ní sálala. Omítka začala praskat a ozývalo se skřípění kamene po kameni.

Střeponoš v červeném, se otočil v okamžiku, kdy se proti němu rozletěl masivní kamenný kus zdi dvacetinásobnou rychlostí, než je rychlost padajícího kamene. Narazil do něj a roztříštil mu Střeplát. Jeho roztavené kousky se rozletěly do všech stran. Kamenný blok Střeponoše odtlačil na druhou stranu místnosti a přitiskl ho k protější zdi. Střeponoš se nehýbal.

Szetovi docházela Záře. Čtvrtšlehem se nadlehčil a vyskočil. Všude kolem něho ležela rozdrcená a rozlámaná mrtvá těla. Po podlaze se kutálely sfery. Nasál z nich Bouřnou záři. Rozproudila se mu v těle a zaplnila ho jako duše všech, které zavraždil.

Rozběhl se. Druhý Střeponoš začal couvat s připraveným Střepkordem v ruce, zapletl se však do torza dřevěného stolu. Král si uvědomil, že na něj padá klec. Dal se na útěk.

Deset úderů srdce, pomyslel si Szet. Vrať se ke mně, ty plode Prokletí.

Údery srdce mu bušily v uších. Vykřikl a z úst mu vycházela Záře jako světélkující kouř. Střeponoš se rozmáchl a Szet se skrčil. Šlehl sebou k protější stěně. Zarazil se Střeponoši o nohy a okamžitě sebou šlehl nahoru.

Vymrštil se do vzduchu. Střeponoš se mezitím otočil a znovu se rozmáchl. Jenže Szet už tam nebyl. Šlehl sebou zpátky dolů a dopadl vedle Střeponoše na rozbitý stůl. Postavil se a stůl nabil Září. Člověk ve Střeplátu může být chráněný proti šlehům, ale věci, na kterých stál, proti nim chráněné nebyly.

Několikanásobným šlehem vymrštil nahoru prkno. Vyletělo do vzduchu a odhodilo Střeponoše stranou jako cínového vojáčka. Szet se zdržel na prkně a vyletěl s ním. Jakmile doletělo ke stropu, pustil se ho a trojšlehem se vrhl dolů.

Deska stolu narazila do stropu a Szet padal neuvěřitelnou rychlostí na Střeponoše, který ležel na zádech.

Střepkord se zhmotnil Szetovi v ruce přesně v okamžiku, kdy dopadl, a projel Střeplátem. Ten se rozletěl na všechny strany a Střepkord se muži zabořil hluboko do hrudi.

Szet vstal a vyprostil meč. Prchající král se ohlédl přes rameno a vyděšeně vykřikl. Oba jeho Střeponoši byli v jediném okamžiku mrtví. Poslední z vojáků nejistě vystoupili na královu obranu.

Szet přestal plakat. Jako by už plakat nemohl. Cítil se otupělý. Mysl… mu odmítala pracovat. Nenáviděl krále. Ta nenávist ho až bolela. Fyzicky ho bolelo, jak byla silná a iracionální.

Uprostřed oblaku Bouřné záře proti králi vyrazil.

Zastavil se s nohama těsně nad zemí, jako by splýval na vodě. Oblečení na něm praskalo. Strážím, které ještě byly naživu, připadalo, jako by klouzal po podlaze. Šlehl sebou v pravém úhlu dolů, a jakmile byl na úrovni vojáků, začal kolem sebe mávat Střepkordem. Vběhl mezi ně rychlostí, jako by běžel z prudkého kopce. Otáčel se a přitom srazil k zemi desítku mužů. Ladně a hrozně. Ze sferů rozházených na zemi nasál další Záři.

Dostal se až ke dveřím. Za ním zůstávala těla s doutnajícíma očima. Za dveřmi utíkal král s poslední malou skupinkou stráží. Když zahlédl Szeta, vykřikl a začal se krýt poloplátem.

Szet proběhl mezi strážemi a dvakrát zasáhl králův poloplát. Rozbil jej. Král zoufale couval, klopýtl a upustil Střepkord. Ten se rozplynul a zůstal po něm obláček páry.

Szet vyskočil. Základním dvojšlehem sebou mrštil dolů, dopadl na krále a polámal mu ruce a přitlačil ho k zemi. Rozmáchl se mečem proti překvapeným vojákům. Zasáhl je do nohou, ty jim vypověděly službu a vojáci popadali na zem.

Nakonec zvedl Střepkord nad hlavu a podíval se na krále.

„Kdo jste?“ zeptal se král šeptem s bolestným výrazem a slzami v očích.

„Smrt,“ odpověděl Szet a zabořil meč králi do obličeje a skrz hlavu až do skály pod ním.

ČÁST ČTVRTÁ

Osvětlení bouří

DALINAR • KALADIN • ADOLIN • NAVANI

52

CESTA KE SLUNCI

„Stojím nad tělem svého bratra. Pláču. Je to jeho krev nebo moje? Co jsme udělali?“

Datováno vevanev 1173, 107 vteřin před smrtí. Subjekt: vysloužilý vedenský námořník.

„Otče,“ řekl Adolin a přitom přecházel po Dalinarově obývacím pokoji. „To je nesmysl.“

„To je správná věc,“ odpověděl Dalinar suše. „Protože − jak se zdá − jsem v pořádku.“

„Já jsem nikdy netvrdil, že jsi blázen.“

„No,“ namítl Renarin, „já mám pocit, že jsi to tvrdil.“

Adolin na bratra vrhl zlostný pohled. Renarin stál vedle krbu a zkoumavě si prohlížel nový fabriál, který tam před pár dny nainstalovali − nabitý rubín zasazený do kovu, který tlumeně zářil a příjemně hřál. Bylo to pohodlné, i když Adolinovi vadilo, že v krbu nepraská oheň.

V Dalinarově obývacím pokoji všichni tři společně čekali na ohlášenou velebouři. Uplynul týden od chvíle, kdy Dalinar oznámil synům svůj úmysl odstoupit z postu velkoknížete.

Adolinův otec seděl na velké židli s vysokým opěradlem, klidný, ruce v klíně, prsty propletené. Ve válečných táborech se zatím o jeho rozhodnutí nevědělo − díky Heraldům − ale měl v úmyslu je v dohledné době oficiálně oznámit. Možná zrovna na dnešní hostině.

„Dobře,“ řekl Adolin. „Tak jsem to třeba řekl. Ale nemyslel jsem to vážně. Nebo jsem tím nechtěl vyvolat takovéhle rozhodnutí.“

„To jsme probrali před týdnem, Adoline,“ řekl Dalinar tiše.

„Ano, a ty jsi slíbil, že si to ještě rozmyslíš.“

„Rozmyslel jsem si to. Trvám na svém rozhodnutí.“

Adolin dál přecházel po pokoji. Renarin stál na místě a sledoval ho. Jsem hlupák, pomyslel si Adolin. Samozřejmě otec nemůže zareagovat jinak. Mohl jsem to vědět.

„Podívej,“ řekl, „jenom proto, že máš nějaké problémy, přece nemusíš hned abdikovat.“

„Adoline, naši nepřátelé využijí moje slabé stránky proti nám. Ve skutečnosti víš, že už to vlastně dělají. Pokud se nevzdám titulu hned, bude to všechno ještě mnohem horší.“

„Ale já nechci být velkokníže,“ namítl Adolin. „Aspoň ještě teď ne.“

„Málokdo chce být vůdcem, Adoline. Myslím, že si to aletská elita vůbec neuvědomuje.“

„A co bude s tebou?“ zeptal se Adolin dotčeně. Zastavil se a díval se na otce.

Dalinar byl velmi pevný. Seděl klidně s rukama před sebou a přemýšlel o své duševní chorobě. Ve škrobené modré uniformě v odstínu kholinské modři, s prošedivělými vlasy na skráních. Ruce měl silné a mozolnaté a v očích odhodlaný výraz. Když se rozhodl, trval na svém; neváhal ani nediskutoval.

Ať je blázen, nebo ne, Aletkar ho potřebuje. A Adolin − ve své zbrklosti − udělal něco, čeho by žádný válečník na bitevním poli nebyl schopen. Podrazil Dalinaru Kholinovi nohy a přivolal jeho porážku.

Pro Bouřepána, pomyslel si a stáhl se mu žaludek. Jezerezáši, Keleku a Iši, Heraldi tam nahoře, ukažte mi cestu, kudy z toho ven. Jak to všechno napravit. Prosím.

„Vrátím se do Aletkaru,“ odpověděl Dalinar. „I když jako Střeponoš odejdu od vojska nerad. Ledaže bych… ale ne, nemůžu je tu nechat.“

„Jistěže ne!“ namítl prudce Adolin. Střeponoš a vzdát se Střepkordu a Střeplátu? To se nedělá. Snad jedině když je jejich majitel natolik slabý a nemocný, že už jimi nevládne.

Dalinar přikývl. „O domov mám už dávno strach. Je v nebezpečí, protože všichni Střeponoši jsou tady na Planinách. Možná tahle změna bude k dobru. Vrátím se do Kholinaru a pomůžu královně a budu užitečný v pohraničních konfliktech. Možná si Reši a Vedenové budou méně troufat, když budou vědět, že je čeká boj se Střeponošem.“

„To je možný,“ poznamenal Adolin. „Nebo je to naopak vybudí a pošlou taky Střeponoše.“

Bylo vidět, že to otci dělá starost. Jah Keved byl jediným královstvím v Rošáru, které mělo významný počet Střeponošů, téměř tolik jako Aletkar. Přímo spolu neválčily už celá staletí. Aletkar byl příliš roztříštěný a Jah Keved na tom nebyl o mnoho lépe. Kdyby mezi nimi došlo k násilnému konfliktu, rozpoutala by se válka, jakou historie nepoznala od dob Hierokracie.

Venku v dálce zahřmělo a Adolin se rychle přitočil k otci. Dalinar zůstal sedět na židli a díval se směrem na východ, na druhou stranu, než přicházela bouře. „Probereme to později,“ řekl. „Teď mi přivažte ruce k židli.“

Adolin udělal grimasu, ale poslechl.

* * *

Dalinar zamžoural očima a rozhlédl se kolem sebe. Stál na cimbuří pevnosti s jednoduchou stěnou obrovských bloků tmavě červeného kamene. Byla hladká a rovná. Pevnost stála ve štěrbině mezi skalami na závětrné straně a vyčnívala nad plochou kamennou plání, jako vyčnívá mokré listí ze štěrbiny v kameni.

Ty vidiny jsou tak živé, pomyslel si a podíval se na kopí, které držel v ruce, a potom na starobylou uniformu, kterou měl na sobě − se sukní a koženou vestou. Bylo těžké nepustit z hlavy skutečnost, že sedí na své židli se svázanýma rukama. Provazy necítil a neslyšel přicházející velebouři.

Uvažoval o tom, že přečká, až vidiny pominou, a nebude nic dělat. Pokud to není skutečnost, proč by se toho měl účastnit? Jenže tak docela nevěřil − nemohl věřit − že je to jen iluze, výtvor jeho vlastní fantazie. Jeho rozhodnutí abdikovat ve prospěch Adolina pramenilo jedině z jeho pochybností. Je blázen? Nebo si jenom něco špatně vykládá? Přinejmenším však nemůže sám sobě věřit. Protože neví, co je skutečné a co není. A v takové situaci je nutné, aby se člověk vzdal pravomocí, které má, a v ústraní si srovnal věci v hlavě.

Nicméně cítil, že potřebuje v těch vidinách aktivně vystupovat − prožít je, ne ignorovat. Zoufalá část jeho nitra ještě věřila, že dospěje k nějakému závěru, než bude muset abdikaci oficiálně oznámit. Nijak tomu však nepodléhal − člověk musí udělat, co je správné. Nebude brát vidiny na lehkou váhu, bude je prožívat, jako by byly skutečné. Pokud skrývají nějaká tajemství, která může odhalit, neodhalí je jinak, než že je bude ve vidinách skutečně hledat.

Rozhlédl se kolem sebe. Co tentokrát uvidí a proč? Kopí, které držel v ruce, mělo hlavici z dobré oceli. Vrchní část byla bronzová. Jeden ze šesti mužů, kteří s ním stáli na cimbuří, měl bronzový krunýř, další dva byli jenom v zaplátovaných kožených uniformách, rozřezaných a sešitých velkými stehy.

Ostatní muži se potulovali kolem a postávali na cimbuří a dívali se přes zeď. Stráže, pomyslel si Dalinar, vystoupil nahoru a rozhlédl se po krajině. Skalní útvar s pevností stál na kraji obrovské planiny. Bylo to pro pevnost dokonalé umístění. Žádná armáda neměla šanci se sem přiblížit, aniž by byla z dálky vidět.

Bylo zima a ve stínu se na kameni držely kousky ledu. Slunce proti chladu nic nezmohlo. Proto nikde nebyla tráva. Pokud tu rostla, měla stébla zatažená v dírách v kameni, a tak čekala na příchod jarního počasí.

Dalinar si přitáhl plášť k tělu a jeden z jeho společníků ho následoval.

„Zatracená zima,“ mumlal muž. „Jak dlouho ještě bude? Už trvá osm týdnů.“

Osm týdnů? Čtyřicet dní zimy v jednom kuse? To bylo neobvyklé. Vojáci působili poněkud laxně. Jeden dokonce chvílemi dřímal.

„Nespěte,“ vybídl je ostře Dalinar.

Zvedli k němu hlavu − voják, který usnul, mžoural očima. Všechno vypadalo velmi podivně. Jeden z vojáků − vysoký a rusovlasý − se ohradil. „A to nám říkáš ty, Lefe?“

Dalinar skousl jízlivou poznámku. Koho v něm vidí?

V chladném vzduchu se mu tvořila u úst bílá pára a zezadu k němu doléhalo řinčení kovu, jak dole pracovali v kovárnách. Brána do pevnosti byla zavřená a věže byly zprava i zleva obsazeny lučištníky. Byla sice válka, ale stráž měla vždycky nudnou službu. Byli to dobře cvičení vojáci, ale museli vydržet celé hodiny nepřetržitě v pohotovosti. Možná proto tu bylo tolik vojáků. Pokud nelze spoléhat na kvalitu očí, určitě lze spoléhat na kvantitu.

Dalinar však byl ve výhodě. Ve svých vidinách se nikdy neocitl uprostřed klidu a míru. Naopak ho vždycky uvrhly do období konfliktu a změn. Zvratů. Takže navzdory desítkám otevřených očí si nebezpečí všiml první on.

„Tamhle!“ řekl a nahnul se přes okraj cimbuří z hrubého kamene. „Co to je?“

Rusovlasý voják zvedl ruku a zastínil si oči. „Nic. Nějakej stín.“

„No, pohybuje se to,“ řekl další voják. „Vypadá to jako lidi. Pochodujou.“

Dalinarovi se nedočkavě rozbušilo srdce. Rusovlasý voják vyhlásil pohotovost. K cimbuří přiběhli další lučištníci a natáhli luky. Na červeném nádvoří dole se shromáždili vojáci. Všechno tu bylo ze stejného druhu červeného kamene. Dalinar zaslechl, že jeden z mužů to místo nazval Kamenžehskou pevností. Ještě nikdy to neslyšel.

Hlídky se vydaly na koních z pevnosti dolů. Oni ještě nemají předvoj?

„To je zřejmě zadní obranná linie,“ mumlal jeden z vojáků. „Naší obranou se nemohli probít. Už proto, že tam máme Paprsky…“

Paprsky? Dalinar k němu postoupil blíž a chtěl poslouchat, ale voják na něj jen cosi zabručel a otočil se. Ať byl Dalinar kdokoliv, mnoho respektu k němu neměli.

Tato pevnost byla evidentně záložní; daleko od válečné fronty. Buď tedy vojáci, kteří se k nim blíží, nejsou nepřátelé, nebo nepřítel jejich obrannou linii prolomil a vysílá předvoj k pevnosti. Tihle vojáci jsou tedy rezervisté. Proto jim nechali tak málo koní. I tak ovšem měli mít předvoj.

Když se nakonec hlídka na koních vrátila k pevnosti, nesla bílé prapory. Dalinar se ohlédl na své společníky. Viděl, jak se uklidnili, a to potvrdilo jeho domněnky. Bílá znamenala přátele. Ale poslali by ho sem, kdyby tu o nic nešlo? Kdyby to byl jen výtvor jeho fantazie, skončil by nudným prostým obrázkem, když vždycky předtím měl vidiny živé a dramatické?

„Musíme si dát pozor, aby to nebyla past,“ poznamenal. „Zjistěte někdo, co ta hlídka vlastně viděla. Jestli jenom identifikovali prapory, nebo viděli něco víc zblízka.“

Ostatní vojáci − včetně některých lučištníků, kteří zaplnili vršek pevnosti − se na něho divně dívali. Dalinar tiše zaklel a podíval se znovu na zatím nezřetelné blížící se vojsko. Měl neblahé tušení. Nedbal na divné pohledy, popadl kopí a seběhl po ochozu ke schodišti. Schodiště v těchto pevnostech vedla zadním traktem klikatě dolů a neměla zábradlí. Už v podobných pevnostech byl a uměl si na schody dávat pozor, aby se nepodíval bokem dolů a nedostal závrať.

Doběhl dolů a s kopím na rameni se vydal hledat stráž, která by tu měla mít službu. Budovy Kamenžehské pevnosti byly hranaté a zcela přizpůsobené svému účelu. Stály proti sobě podél vysokých skal. Většina jich měla na střeše hranaté lapače dešťové vody. Při dobrých zásobách potravin − nebo ještě lépe při proměňovači − dokázala taková pevnost vydržet obléhání celá léta.

Nedokázal rozeznat insignie, ale poznal důstojníka v červeném plášti uprostřed skupiny čestné stráže. Neměl velké brnění, jenom zářivý bronzový krunýř přes koženou uniformu. Právě mluvil s jedním z vojáků z hlídky. Dalinar došel k nim.

Až v tu chvíli si všiml, že má důstojník tmavě hnědé oči. Připadalo mu to v ten moment neuvěřitelné. Všichni okolo s ním jednali jako s Jasnopánem.

„… Řád Skálověrných, pane,“ říkal právě voják na koni. „A spousta Větroborců. Všichni pěší.“

„Ale proč?“ divil se tmavooký velitel. „Proč jdou Paprsky sem? Měli by přece bojovat s těmi ďábly v předních liniích!“

„Můj pane, měli jsme rozkazy okamžitě se vrátit, jakmile je identifikujeme.“

„Dobře, vraťte se tam a zjistěte, proč sem jdou,“ houkl velitel, až sebou voják trhl a otočil se k odchodu.

Paprsky. Figurovali ve většině Dalinarových vizí. Když začal velitel dávat rozkazy k přípravě volných bunkrů pro rytíře, Dalinar následoval hlídku na věž. Muži tam zaujímali svá místa a dívali se dolů na planinu. Stejně jako ti nahoře měli nestejnorodé oblečení. Vypadalo jako narychlo sehnané. Nebyli otrhaní, ale bylo zřejmé, že na sobě nosí to, co někdo odložil.

Hlídka projela bránou a Dalinar vešel do stínu obrovské zdi a přidal se zezadu k velké skupině vojáků. „Co to tam je?“ zeptal se.

„Paprsky,“ odpověděl jeden z vojáků. „Dali se do běhu.“

„To skoro vypadá, jako by na nás chtěli zaútočit,“ řekl další. Zasmál se tomu, jak je to absurdní, ale přesto měl v hlase náznak nejistoty.

Cože? pomyslel si Dalinar neklidně. „Pusťte mě tam.“

Muži se kupodivu rozestoupili. Jak se Dalinar pokoušel protlačit mezi nimi, cítil v nich zmatek. Dal jim příkaz s autoritativností velkoknížete a plavooka a oni instinktivně poslechli. Ale když si ho teď prohlíželi, znejistěli. Co jim má tenhle obyčejný voják co přikazovat?

Nedal jim příležitost cokoliv zpochybnit. Vylezl na plošinu u zdi s obdélníkovými střílnami a podíval se na planinu. Otvor byl příliš malý na to, aby se jím dostal člověk na druhou stranu, ale na střelbu z luku stačil. Otvorem Dalinar viděl, že blížící se vojáci jdou organizovaně ve zřetelném seskupení. Muži a ženy ve třpytivých Střeplátech. Hlídka zavelela zastavit. Stála a dívala se na Střeponoše. Běželi bok po boku ve vzorných zákrytech. Jako křišťálová vlna. Když byli blíž, všiml si Dalinar, že Střepláty nemají malované, ale přesto u spojů a na glyfech vpředu modře a oranžově září. Stejně jako Střepláty jiných Paprsků, s nimiž se ve svých vidinách setkal.

„Nemají Střepkordy,“ poznamenal Dalinar. „To je dobré znamení.“

Průzkumník z hlídky otočil koně. Zdálo se, že se blíží dobré dvě stovky Střeponošů. Aletkar má nějakých dvacet Střepkordů a Jah Keved asi taky tolik. Kdyby k tomu člověk přičetl všechny další, které jsou různě po světě, bylo by to možná celkem dvakrát tolik než v těchto dvou mocných vorinských královstvích. To znamená, že na celém světě jich není ani stovka. A tady má před sebou dvě stě Střeponošů v jediné armádě. Bylo to neuvěřitelné.

Armáda Paprsků zpomalila, přešla v poklus a potom v pochod. Vojáci kolem Dalinara strnuli. Přední linie Paprsků zůstala nehnutě stát. Další se začali snášet z oblohy. Dopadali na zem, kámen pod nimi skřípěl a kolem nich se vznášely obláčky Bouřné záře. Všichni zářili modravým světlem.

Během okamžiku stálo na planině kolek tří set Paprsků. Začali zhmotňovat Střepkordy. Objevovaly se jim v ruce, jako by do podoby mečů kondenzovala pára. Všechno probíhalo za naprostého ticha. Hledí měli spuštěná dolů.

„Jestli bylo dobrý znamení, že jdou bez Střepkordů,“ šeptal jeden z mužů vedle Dalinara, „tak co je teda tohle?“

Dalinara se začínalo zmocňovat podezření. Dostával hrůzu z toho, že tuší, co mu tato vidina chce ukázat. Průzkumník neklidně otočil koně a klusal zpátky k pevnosti a z dálky křičel, aby mu otevřeli bránu. Jako by ta trocha dřeva a kamene byla nějakou ochranou proti stovkám Střeponošů. Jediný muž se Střepkordem a Střeplátem vydal sám za celé vojsko, nemluvě o zvláštních schopnostech, které tito lidé měli.

Vojáci otevřeli výpadovou bránu. Dalinar se bleskově rozhodl, vyskočil a rozběhl se k ní. Za sebou viděl velitele, jak si razí cestu nahoru ke střílnám.

Doběhl k otevřené bráně a stačil se protáhnout v okamžiku, kdy vjel průzkumník na koni dovnitř. Muži za Dalinarem zděšeně volali. Nevšímal si jich a utíkal ven na otevřenou planinu. Před ním se tyčila obrovská skalní věž jako dálnice ke slunci. Vojsko Paprsků bylo ještě daleko, i když už to byla vzdálenost na dostřel šípem. Dalinar zpomalil, fascinován dvěma nádhernými postavami asi třicet metrů od nich.

Jeden rytíř vystoupil před své společníky. Střepkord měl po celé délce zdobený složitými řezbami. Držel jej namířený směrem k pevnosti.

Potom jej najednou zabodl do země na kamenné planině. Dalinar zamžoural očima. Střeponoš odložil helmu a odhalil hlavu se světlými vlasy a světlou pletí, jakou mívají Šinové. Helmu odhodil na zem vedle meče. Kousek se odkutálela. Střeponoš zaťal pěsti v kovových rukavicích. Stál s rukama podél těla. Potom do široka otevřel dlaně a rukavice mu spadly na kamennou zem.

Otočil se a Střeplát mu spadl z těla, nejdřív krunýř, potom holenice. Pod Střeplátem měl pomačkanou modrou uniformu. Když odložil všechny kovové díly brnění, otočil se a odcházel. Střepkord a Střeplát, nejcennější poklady, které by lidstvo mohlo mít, zůstaly pohozené na zemi jako nějaký odpad.

Ostatní ho pomalu následovali. Stovky mužů a žen odhazovaly Střepkordy na zem a odkládaly Střepláty. Kov cinkal o kámen jako kapky deště. Nebo jako údery hromu.

Dalinar se rozběhl dopředu. Brána se za ním otevřela a pár vojáků zvědavě vyhlédlo ven. Dalinar doběhl ke Střepkordům. Čněly z kamene jako třpytivé stříbrné stromy. Les mečů. Tlumeně svítily. Jeho meč nikdy takhle nesvítil. Když mezi meče vběhl, jejich světlo začalo pohasínat.

Přepadl ho tísnivý pocit. Pocit tragédie, bolesti a zrady. Zastavil se a stál, lapal po dechu a držel se za hruď. Co se to děje? Proč má ten hrozný pocit, který křičí v nitru, že ho skoro slyší?

Paprsky. Všichni odešli od odhozených zbraní. Teď už šli jako jednotlivci, každý svou cestou, sám vedle ostatních. Dalinar vyběhl za nimi a klopýtal o odhozené Střepláty a kusy výstroje. Konečně se z nich vymotal.

„Stůjte!“ volal za Paprsky.

Nikdo se neotočil.

V dálce viděl lidi. Dav vojáků, bez Střeplátů, čekající na to, až se k nim Paprsky vrátí. Kdo jsou a proč nepřišli blíž? Dalinar Paprsky dohonil. Šli pomalu. Jednoho popadl za paži. Otočil se. Měl světlou pleť a tmavé vlasy jako Alet. Oči měl tmavě modré. Byla to nadpřirozeně hluboká modř − modré kosatce jsou proti ní bílé.

„Prosím,“ oslovil ho Dalinar. „Řekněte mi, proč to děláte.“

Bývalý Střeponoš se vyprostil z jeho sevření a šel beze slova dál. Dalinar zaklel a vběhl doprostřed mezi Střeponoše. Byli všech ras a národností, pleť měli světlou i tmavou, někteří měli bílé thajlenské obočí, jiní zvrásněnou kůži jako Selajové. Šli a dívali se před sebe, nemluvili, ale šli odhodlaně.

„Řeknete mi to někdo?“ křičel Dalinar. „Je to ono. Že je to ono? Den Odrození. Den, kdy jste zradili lidstvo. Ale proč?“ Nikdo nepromluvil. Jako by neexistovali.

Lidé mluvili o zradě, o dni, kdy se Rytíři Paprsku obrátili k lidem zády. Proti čemu bojovali a proč přestali? Mluvilo se o dvou rytířských řádech, uvědomil si Dalinar. Ale řádů bylo celkem deset. Co bylo s těmi zbylými osmi? 

Dalinar uprostřed davu osamělých individuí upadl na kolena. „Prosím. Já to musím vědět.“ Dál za ním se vojáci dostali ke Střepkordům, a místo aby běželi za Paprsky, opatrně vyprošťovali Střepkordy z kamene. Z věže se vyrojilo pár důstojníků a volalo, aby vojáci hned vrátili Střepkordy zpátky. Jejich slova však zanikla v rostoucím davu, který se hrnul ke zbraním.

„Oni jsou první,“ ozval se hlas.

Dalinar zvedl hlavu a zjistil, že se jeden z rytířů vedle něho zastavil. Byl to ten muž, který vypadal jako Alet. Ohlédl se přes rameno na dav, který se shromažďoval u odhozených zbraní. Lidé na sebe křičeli a tlačili se, každý chtěl sebrat Střepkord, dokud tam ještě nějaké jsou.

„Oni jsou první,“ řekl Paprsek. A otočil se k Dalinarovi. Dalinar poznal ten hluboký hlas. Byl to ten hlas, který k němu vždycky v jeho vidinách mluvil. „Byli první a zároveň byli poslední.“

„Je opravdu Den Odrození?“ zeptal se Dalinar.

„Tyhle události se zapíšou do dějin,“ řekl Paprsek. „Budou nechvalně známé. Tomu, co se tu dnes stalo, budete dávat spoustu různých jmen.“

„Ale proč?“ zeptal se Dalinar. „Prosím. Proč odešli od svého úkolu?“

Postava si ho jako kdyby zkoumavě prohlížela. „Říkal jsem, že ti nemůžu moc pomoct. Přijde Noc nářků. A Pravá Spoušť. Věčná Bouře.“

„Tak mi odpovězte!“ naléhal Dalinar.

„Přečti si knihu. Spoj je.“

„Knihu? Cestu králů?“

Postava se otočila a odcházela za ostatními Paprsky přes kamenitou planinu kamsi do neznáma.

Dalinar se ohlédl za vojáky zápasícími o meče. Většina mečů už byla rozebraná. Nebylo jich dost pro všechny. Někteří vojáci začali mečem odhánět všechny, kdo se k nim chtěli přiblížit. Jen za tu chvilku, co se díval, napadli dva vojáci křičícího velitele.

Záře vycházející z nitra zbraní, definitivně pohasla.

Smrt velitele dodala ostatním odvahu. Začaly další rvačky. Vojáci, na které se nedostalo, napadali ty, kteří se zmocnili zbraní, aby je o ně připravili. Výkřiky, doutnající oči, smrt. Dalinar to všechno pozoroval, dokud se neocitl opět ve svém obývacím pokoji, přivázaný k židli. Renarin s Adolinem stáli poblíž a v očích měli starostlivý výraz.

Dalinar párkrát mrkl a chvilku poslouchal kapky deště po odcházející velebouři, jak bubnují do střechy. „Už jsem zpátky,“ řekl synům. „Můžete být klidní.“ Adolin mu rozvázal provazy a Renarin vstal a přinesl mu pohár vína.

Jakmile byl Dalinar volný, Adolin poodstoupil a založil si ruce. Renarin se vrátil celý bledý. Zřejmě ho zase přepadla ta jeho slabost. Bylo vidět, že se mu třesou nohy. Jakmile si Dalinar od něho vzal pohár, Renarin si sedl a zabořil hlavu do dlaní.

Dalinar upil sladkého vína. Ve svých vidinách už se s válkami setkal. Viděl umírání, viděl netvory, velekorýše a obludy. Přesto ho tato poslední vidina zneklidnila mnohem víc než všechny předchozí. Když se chtěl znovu napít vína, zjistil, že se mu třesou ruce.

Adolin se na něho stále díval.

„To je na mě tak hrozný pohled?“ zeptal se ho Dalinar.

„Mluvíš takovou hroznou hatmatilkou, otče, člověk je z toho nesvůj,“ poznamenal Renarin. „Je taková divná. Nepřirozená. Pokroucená. Jako když odnese vítr domek a postaví ho někde nakřivo.“

„Trháš sebou a kopeš,“ dodal Adolin. „Málem jsi spadl ze židle. Musel jsem ji držet, dokud ses neuklidnil.“

Dalinar vstal, vzdychl a šel si dolít pohár. „A to si pořád ještě myslíte, že nemusím abdikovat?“

„Ty záchvaty se dají zvládnout,“ odpověděl Adolin, i když bylo vidět, že je znepokojený. „Já jsem nikdy nechtěl, abys abdikoval. Chtěl jsem jen to, abys na základě těch vidin nedělal rozhodnutí o budoucnosti našeho domu. Pokud přijmeš skutečnost, že to, co vidíš, není opravdové, můžeš normálně pokračovat dál. Není důvod, aby ses vzdával svého místa.“

Dalinar dolil víno. Podíval se na východ, na stěnu za Adolinem a Renarinem. „Nepřijímám skutečnost, že to, co vidím, není opravdové.“

„Cože?“ vyhrkl Adolin. „Ale já jsem myslel, že jsem tě přesvědčil −“

„Přijímám, že nejsem spolehlivá osoba,“ pokračoval Dalinar. „Není vyloučené, že se o mě pokouší šílenství. Přijímám, že se se mnou něco děje.“ Otočil se. „Když jsem ty vidiny měl poprvé, myslel jsem si, že jsou od Všemohoucího. Ty jsi mě přesvědčil, že to byl unáhlený úsudek. Vím toho moc málo na to, abych jim mohl věřit. Možná jsem blázen. Nebo jsou ty vidiny nadpřirozené, ale nejsou od Všemohoucího.“

„A jak by to bylo možné?“ zamračil se Adolin.

„Dávná magie,“ řekl Renarin tiše.

Dalinar přikývl.

„Cože?“ zeptal se Adolin popuzeně. „Dávná magie je nesmysl.“

„Bohužel není,“ namítl Dalinar a znovu se napil studeného vína. „To vím jistě.“

„Otče,“ řekl Renarin, „kdyby ses chtěl nechat ovlivnit Dávnou magií, musel bys ji přece sám vyhledat. Cestovat na východ. Ne?“

„Ano,“ odpověděl Dalinar zahanbeně. V tu chvíli se mu vybavilo to prázdné místo v jeho vzpomínkách, kde kdysi bývala jeho žena. Snažil se je ignorovat. Měl k tomu důvod. Zmizela zcela z jeho mysli a někdy měl obtíž vůbec si vzpomenout, že byl někdy ženatý.

„Tyhle vidiny jsou ale něco úplně jiného, než to, co jsem pochopil o Nocipaní,“ namítl Renarin. „Většina ji považuje jen za nějakého mocného sprena. Potom, co ji člověk vyhledá a dostane od ní dar a kletbu, nechá ho přece už na pokoji. Kdy jsi ji vyhledal?“

„To už je spousta let,“ odpověděl Dalinar.

„Tak to potom už není její vliv,“ řekl Renarin.

„S tím souhlasím.“

„A co jsi od ní chtěl?“ zamračil se Adolin.

„To je moje věc,“ namítl Dalinar. „Na podrobnostech stejně nezáleží.“

„Ale −“

„Souhlasím s Renarinem,“ skočil mu do řeči Dalinar. „S Nocipaní tohle nemá nic společného.“

„Dobře. Tak proč o ní teda mluvíme?“

„Proto, Adoline!“ odsekl Dalinar nazlobeně. „Já nevím, co se se mnou děje. Ty vidiny jsou tak detailní, že to nemůže být jen výplod fantazie. Jenže vaše protiargumenty mě donutily přemýšlet. Možná se mýlím. Nebo se mýlíte vy a opravdu je to Všemohoucí. Nebo něco úplně jiného. Nevíme to, a proto je nebezpečné, abych zůstával u moci.“

„No, co jsem řekl, pořád platí,“ trval Adolin na svém. „Dá se to zvládat.“

„Ne, nedá,“ namítl Dalinar. „To, že to na mě zatím přišlo vždycky jen při velebouři, neznamená, že by se to nemohlo stát jindy. Ve stresové situaci. Co kdyby mě to přepadlo na bojišti?“ Ze stejného důvodu neposílal do bitev Renarina.

„Až se to jednou stane,“ odpověděl Adolin, „tak to budeme řešit. Do té doby to můžeme nechat být.“

Dalinar zvedl ruku. „Nechat být? Tohle já nechat být nemůžu. Ty vidiny, ta kniha, moje pocity − prostě se pod vlivem toho všeho najednou měním. Jak můžu vládnout, když nejsem schopný se řídit vlastním úsudkem? Když zůstanu dál velkokníže, začnu za chvíli zpochybňovat všechna vlastní rozhodnutí. Buď si věřím, nebo odstoupím. Nic mezi tím nepřijmu.“

V místnosti se rozhostilo ticho.

„Tak co budeme dělat?“ nadhodil po chvíli Adolin.

„Musíme si vybrat,“ odpověděl Dalinar. „Já si musím vybrat.“

„Buď odstoupit, nebo se řídit vidinama,“ vyštěkl Adolin. „V každém případě nás drží v šachu.“

„A ty máš lepší řešení?“ zeptal se Dalinar. „Byl jsi první, kdo si na to stěžoval, Adoline. To je ostatně tvoje nátura. Ale zatím jsi nenavrhl žádnou reálnou alternativu.“

„Jednu jsem ti navrhl,“ řekl Adolin. „Ignoruj vidiny a jdi dál!“

„Říkal jsem reálnou alternativu.“

Chvíli se na sebe dívali. Dalinar bojoval, aby se ovládl. Byli si s Adolinem v mnoha směrech podobní. Rozuměli si, takže o sobě věděli, kde mají slabiny a kam padne rána na citlivé místo.

„No,“ navrhl Renarin, „a co kdybychom nějak prověřili, jestli ty vidiny jsou skutečné, nebo ne?“

Dalinar se na něho podíval. „Cože?“

„Říkáš, že jsou podrobné,“ pokračoval Renarin. Naklonil se dopředu s rukama sepjatýma v klíně. „Co v nich přesně vidíš?“

Dalinar se zamyslel a potom najednou dopil zbytek vína. V tu chvíli by byl měl raději v poháru silné fialové víno než slabé oranžové. „Často se týkají Rytířů Paprsku. Na konci ke mně vždycky někdo přijde − myslím, že je to někdo z Heraldů − a vyzve mě, abych spojil aletská velkoknížata.“

Znovu zavládlo ticho. Adolin vypadal znepokojeně, Renarin jen tiše seděl.

„Dnes jsem viděl Den Odrození,“ pokračoval Dalinar. „Viděl jsem Paprsky odkládat Střepkordy a Střepláty a odcházet. Ty zbraně nějak… pohasly, když zůstaly ležet na zemi. Byl to takový zvláštní detail.“ Podíval se na Adolina. „Jestli jsou tyhle vidiny jenom fantazie, tak jsem tedy mnohem schopnější, než jsem si o sobě kdy myslel.“

„Pamatuješ si nějaké zvláštnosti, které by se daly ověřit?“ zeptal se Renarin. „Jména? Místa? Události, které by třeba šly vystopovat v historii?“

„Teď naposledy jsem viděl místo, kterému říkali Kamenžehská pevnost,“ odpověděl Dalinar.

„O tom jsem nikdy neslyšel,“ poznamenal Adolin.

„Kamenžehská pevnost,“ opakoval Dalinar. „Byla nějaká válka, nedaleko se bojovalo a účastnili se toho i Paprsky. A potom přišli na tu pevnost a nechali na ní zbraně a odešli.“

„Třeba se nám podaří něco objevit v historii,“ řekl Renarin. „Důkaz, že ta pevnost existovala, nebo že to s Paprsky bylo ve skutečnosti jinak, než jsi tam viděl. Prostě jestli ty vidiny jsou založené na iluzi, nebo na pravdě.“

Dalinar přikyvoval. Dokázat skutečnost jeho vidin ho nikdy nenapadlo, snad proto, že mu připadaly skutečné už od samého začátku. Jakmile by je začal zpochybňovat, asi by se s nimi nikomu nesvěřil. Jenže kdyby se dokázalo, že v nich vidí skutečné věci… No, přinejmenším by to vyloučilo možnost, že by byl blázen. Nevyřešilo by to všechno, ale dost by to pomohlo.

„Já nevím,“ poznamenal Adolin. „Ty mluvíš o dobách před Hierokracií. Jsme vůbec schopní něco z takhle daleké minulosti zjistit?“

„Existují spisy z doby Paprsků,“ namítl Renarin. „To není zase tak dávno jako dávnověk Heraldů. Můžeme požádat Jasnu. Tohle je přece její parketa. Je veritariánka.“

Dalinar se podíval na Adolina. „Řekl bych, že to stojí za zkoušku, Adoline.“

„Možná,“ poznamenal Adolin. „Ale existence jednoho místa jako důkaz nestačí. Mohl jsi o té Kamenžehské pevnosti někde slyšet a jenom se ti to v tu chvíli vrátilo.“

„No,“ poznamenal Renarin, „to jistě. Ale jestli jsou ty otcovy vidiny jenom iluze, tak stačí doložit, že je v nich něco nepravdivého. Je nemožné, aby každý detail, který vidí, odněkud znal, nebo někde viděl nebo slyšel. Pokud jsou to iluze, musí se v nich někde najít vyložená nepravda.“

Adolin pomalu přikyvoval. „Já… Máš pravdu, Renarine. Jo, to je dobrý nápad.“

„Musíme sehnat písařku,“ řekl Dalinar. „Abych jí nadiktoval, co jsem viděl, dokud to mám čerstvě v hlavě.“

„Ano,“ přisvědčil Renarin. „Čím to bude podrobnější, tím snadněji to půjde dokázat nebo vyloučit.“

Dalinar udělal grimasu, odložil pohár, došel k nim a sedl si. „Dobře, ale komu ten zápis svěříme?“

„Máš spoustu písařek, otče,“ řekl Renarin.

„Všechny jsou ale manželky nebo dcery mých důstojníků,“ odpověděl Dalinar. Jak jim to má vysvětlit? Je pro něj obtížné svěřit se s touhle svou slabostí i jim, vlastním synům. Kdyby se to dostalo ven mezi důstojníky, bude to mít neblahý vliv na morálku. Jednou třeba přijde čas, aby to svým mužům vysvětlil, ale bude to muset udělat opatrně. A je potřeba, aby on sám měl jistotu, zda spěje k šílenství, nebo ne, než s nimi o tom bude mluvit.

„Ano,“ pokyvoval hlavou Adolin − Renarin se zatím stále tvářil nechápavě. „Rozumím. Ale, tati, my si nemůžeme dovolit čekat na Jasnu, až se vrátí. To může trvat ještě celé měsíce.“

„Souhlasím,“ poznamenal Dalinar. Vzdychl. Nemá na vybranou. „Renarine, pošli pro tetu Navani.“

Adolin se na něj podíval a zvedl obočí. „To je dobrý nápad. Ale myslel jsem, že jí nedůvěřuješ.“

„Že drží slovo, to jí věřím,“ řekl Dalinar rezignovaně. „A že nevyzradí tajemství. Říkal jsem jí o svých plánech abdikovat a neřekla to živé duši.“ Navani skutečně dokázala udržet tajemství. Mnohem lépe než ženy od jeho dvora. Těm do jisté míry důvěřoval, ale s takhle velkým tajemstvím potřebuje někoho skutečně spolehlivého.

To znamená Navani. Nejspíš si najde způsob, jak s ním manipulovat, když bude znát jeho tajemství, ale bude mít jistotu, že je nevyzradí.

„Jdi, Renarine,“ řekl.

Renarin přikývl a vstal. Bylo vidět, že už ho slabost přešla. Jistým krokem vyšel ven. Když odešel, přitočil se k Dalinarovi Adolin. „Co uděláš, otče, když se potvrdí, že mám pravdu a že je to jenom fantazie?“

„Možná bych si to ve skrytu duše přál,“ poznamenal Dalinar a díval se, jak zapadly dveře za Renarinem. „Šílenství se bojím, ale aspoň je to něco lidského a přirozeného. Nechám ti knížectví a budu hledat pomoc v Kharbrantu. Jenže jestli to iluze nejsou, čeká mě další rozhodnutí − mám přijmout, co se mi snaží říct, nebo ne? Takže by nakonec bylo lepší pro Aletkar, kdybych byl přece jen blázen.“

Adolin se zamyslel a zamračil se. „A Sadeas? Zdá se, že už se s vyšetřováním chýlí ke konci. Co budeme dělat?“

To byla důležitá otázka. Do sporu s Adolinem Dalinara hnal především jeho postoj k tomu, co mu vidiny říkaly o Sadeasovi.

Spoj je. To nebyl jen příkaz, který se mu v nich vždycky opakoval. To byl Gavilarův sen. Sjednocený Aletkar. Je možné, že by v Dalinarově mysli tento sen − společně s pocitem viny, že nechal bratra zemřít − dal vzniknout iluzím, které vysvětlí jeho touhu splnit bratrovu vůli?

Znejistěl. Nesnášel nejistotu.

„Dobře,“ řekl. „Nechám ti volnou ruku, aby ses připravil na nejhorší pro případ, že Sadeas vyrukuje proti nám. Naši důstojníci můžou třeba odvolat hlídky proti banditům. Pokud mě Sadeas veřejně označí za pachatele pokusu o atentát na Elhokara, uzavřeme tábor a vyhlásíme pohotovost. Nehodlám ho nechat, aby mě odvedl na popravu.“

Adolin se zjevně uklidnil. „Děkuju, otče.“

„Doufám, že to hned tak nenastane,“ poznamenal Dalinar. „Jakmile bychom šli se Sadeasem proti sobě do války, připravíme Aletkar o stabilitu. Naše dvě knížectví drží krále na nohou, a pokud se dostaneme my do sporu, ostatní se buď postaví k některému z nás, nebo začnou bojovat vzájemně proti sobě.“

Adolin přikyvoval, ale Dalinar se tvářil znepokojeně. Omlouvám se, říkal v duchu tomu, kdo na něj sesílal ty vidiny. Ale musím mít jistotu.

Svým způsobem mu to připadalo jako další zkouška. Vidiny ho nabádaly, aby Sadeasovi důvěřoval. No, tak se ukáže.

* * *

„… a potom to zmizelo,“ řekl Dalinar. „A ocitl jsem se zase tady.“

Navani zvedla pero a zatvářila se zamyšleně. Vylíčení poslední z Dalinarových vidin nebylo dlouhé. Psala velmi zběhle, zaznamenala všechny detaily a odhadla, kde se pídit po dalších. Ani slůvkem nereagovala na výjimečnost jeho požadavku, ani náznakem nedala najevo, že by se bavila tím, co jí chce Dalinar diktovat, že jí sděluje obsah svých halucinací. Jednala profesionálně a citlivě. Seděla u psacího stolu, vlasy stočené do loken a sepnuté čtyřmi sponami. Na sobě měla červené šaty stejné barvy jako rtěnku a v krásných fialových očích měla zvědavý výraz.

Pro Bouřepána, pomyslel si Dalinar, ta je ale pořád krásná.

„No?“ poznamenal Adolin. Stál a opíral se o dveře. Renarin odešel pro hlášení o škodách po velebouři. Potřebuje v těchhle věcech praxi.

Navani zvedla obočí. „Co to bylo, Adoline?“

„Co myslíš, teto?“ zeptal se Adolin.

„Nikdy jsem o takových místech ani událostech neslyšela,“ řekla. „Ale předpokládám, že jste nečekali, že je budu znát. Neříkali jste, že se mám spojit s Jasnou?“

„Ano,“ odpověděl. „Ale určitě na to máš nějaký názor.“

„Nerada hádám, milej zlatej,“ poznamenala Navani, vstala a složila papír − přitiskla jej krytou rukou ke stolu a volnou rukou pevně přehnula záhyb. Usmála se, došla k Adolinovi a poklepala ho po rameni. „Uvidíme, co řekne Jasna, než se pustíme do nějakých rozborů, viď?“

„Asi,“ poznamenal Adolin. Nijak spokojeně to však nevyznělo.

„Včera jsem měla chvíli možnost pohovořit s tou tvou slečnou,“ poznamenala spiklenecky. „Danlán se jmenuje, viď? Myslím, že sis vybral dobře. Je to hlavička. Pálí jí to.“

Adolin sebou trhl. „Tobě se líbí?“

„Docela ano,“ odpověděla Navani. „Taky jsem zjistila, že má ráda avramelouny. Věděl jsi to?“

„Ne, to jsem nevěděl.“

„Výborně. Bylo by mi líto vynaložit tolik úsilí na to, abych zjistila, jak bys jí mohl udělat radost, kdybys to už věděl. Cestou jsem jich koupila košík. Jsou v předpokoji. Hlídá je tam jeden znuděný voják a tváří se, jako by to bylo pod jeho důstojnost. Pokud jí je dnes odpoledne přineseš, čeká tě určitě vřelé přijetí.“

Adolin zaváhal. Nejspíš si byl vědom, že se ho snaží odvést od starostí o Dalinara. Přesto se ale uvolnil a usmíval se. „No, byla by to příjemná změna proti událostem poslední doby.“

„To jsem si myslela,“ poznamenala. „Ale chtělo by to jít za ní hned. Ty melouny jsou krásně zralé. Kromě toho si potřebuju promluvit s otcem.“

Adolin políbil Navani na tvář. „Děkuju, mašala.“ Dovoloval jí víc než ostatním. Se svou milovanou tetou se vždycky vracel do dětství. Cestou ven se usmíval ještě víc.

Dalinar si uvědomil, že se usmívá i on. Navani jeho syna znala dobře. Úsměv mu však nevydržel dlouho, když si uvědomil, že tím zůstali s Navani o samotě. Vstal. „O co jsi mě to chtěla požádat?“ zeptal se.

„Já jsem tě nechtěla o nic žádat, Dalinare,“ odpověděla. „Chtěla jsem s tebou jen mluvit. Jsme přece rodina. Na to spolu moc času netrávíme.“

„Jestli si chceš promluvit, tak sem vezmu pár vojáků, aby nám dělali společnost.“ Podíval se do předpokoje. Adolin zavřel dveře, když odcházel, takže na stráže nebylo vidět.

„Dalinare,“ řekla, když došla až k němu, „to by jaksi zrušilo efekt toho, že jsem poslala Adolina pryč. Chtěla jsem trochu soukromí.“

Strnul. „Měla bys jít.“

„Musím?“

„Ano. Lidi to budou pokládat za nevhodné. Bude se o nás mluvit.“

„Takže ty připouštíš, že by k něčemu nevhodnému mohlo dojít?“ zeptala se s téměř dětinskou dychtivostí.

„Navani, ty jsi moje sestra.“

„Ne pokrevní,“ odpověděla. „V některých královstvích bychom automaticky po smrti tvého bratra vytvořili svazek.“

„Jenže nejsme v jiných královstvích. Tady je Aletkar. A má svá pravidla.“

„Rozumím,“ řekla a došla k němu blíž. „A co uděláš, když neodejdu? Budeš volat o pomoc? Necháš mě odvléct?“

„Navani,“ řekl utrápeně. „Prosím. Nedělej to. Jsem už unavený.“

„Výborně. To by mi nemuselo dát tolik práce dosáhnout svého.“

Zavřel oči. Teď to nemůžu přijmout. Ty vidiny, potom konfrontace s Adolinem, jeho vlastní nejistota… Nějak si v poslední době neví rady.

Prověřit vidiny je dobré rozhodnutí, ale on ze sebe nedokáže setřást tu nejistotu a neschopnost rozhodnout se, co dál. Rád se rozhoduje a rád na svých rozhodnutích trvá. A to teď nemůže.

A to ho štve.

„Děkuju ti za psaní a za ochotu mlčet,“ řekl, když otevřel oči. „Teď tě ale opravdu musím poprosit, abys odešla, Navani.“

„Ale Dalinare,“ řekla tiše. Byla tak blízko, že cítil její parfém. Pro Bouřepána, ale že je krásná! Když se na ni podíval, vybavily se mu dny, které jsou už tak dávno pryč, kdy po ní tak toužil, že téměř nenáviděl Gavilara, že ji získal on.

„Nedokážeš se aspoň na chvilku uvolnit?“

„Ale pravidla −“

„Všichni ostatní −“

„Já nemůžu být jako všichni ostatní!“ řekl Dalinar důrazněji, než měl v úmyslu. „Pokud budu ignorovat Kodex a etické zásady, tak co ze mě bude, Navani? Chování ostatních velkoknížat a plavooků je odsouzeníhodné, Navani, a já jsem jim to dal najevo. Jsou to pokrytci!“

Strnula.

„Prosím,“ opakoval vypjatě. „Jdi. Dnes už mě netrap.“

Chvilku váhala a potom beze slova odešla.

Netušila, jak moc si přál, aby udělala aspoň jednu námitku. Ve stavu, v jakém byl, už by se nezmohl na protest. Jakmile se zavřely dveře, sedl si na židli a zhluboka vydechl. Zavřel oči.

Všemohoucí nade mnou, pomyslel si, prosím, dej mi vědět, co mám udělat.

53

DANY

„Musí ho zvednout, ten padlý titul! Pevnost, korunu, kopí!“

Datováno vevahač 1173, 8 vteřin před smrtí. Subjekt: prostitutka. Zázemí neznámé.

Ostří šípu se zabořilo do dřeva těsně vedle Kaladinovy tváře. Cítil, jak se mu řine teplá krev z rány na tváři, mísí se s potem a kape mu z brady.

„Buďte silný!“ volal a vyrazil po nerovné zemi. Na ramenou cítil známou váhu mostu. Nedaleko − před nimi směrem doleva − se potácela dvacátá mostní. Čtyři muži v přední řadě padli, zasaženi šípem, a ostatní o ně klopýtali.

Na protější straně rokle klečeli paršendští lučištníci a navzdory záplavě šípů ze Sadeasovy strany s ledovým klidem zpívali. Jejich černé oči vypadaly jako střepy obsidiánu. Nikde ani stopa bílé. Jenom černá, ledová, bezcitná. V těchto chvílích − když se ozývaly výkřiky a sténání − Kaladin Paršendy nenáviděl stejně jako Sadease a Amarama. Jak můžou zabíjet a přitom zpívat?

Paršendi proti Kaladinově linii natáhli a namířili. Kaladin na ně křičel. Cítil zvláštní příliv síly, když proti nim šípy vyletěly.

Křižovaly oblohu a řítily se za svým cílem. Deset jich narazilo na dřevo kousek od Kaladinovy hlavy, rozechvělo most a rozhodilo spršky třísek. Ani jediný však Kaladina nezasáhl.

Na druhé straně rokle několik Paršendů odložilo luky a přestalo zpívat. V démonických tvářích se jim objevil výraz ohromení.

„Dolů!“ vykřikl Kaladin, když doběhli na okraj rokle. Pod nohama měli hrubý kámen pokrytý hlízovitými skalními pupeny. Kaladin šlápl na šlahoun a rostlina se okamžitě stáhla. Mostaři nadzvedli most a sundali jej z ramenou dolů na zem. Za nimi se postavilo do řady šestnáct dalších mostních jednotek. Všechny odložily mosty.

Paršendi znovu namířili.

Kaladin zaťal zuby, vrhl se vší silou proti jednomu z dřevěných úchytů po straně mostu a tlačil masivní most přes rokli. Tuhle fázi nenáviděl. Mostaři v ní byli nejzranitelnější.

Sadeasovi lučištníci stříleli a snažili se útokem zatlačit Paršendy zpátky. Jako obvykle si lučištníci nedělali výčitky, když zasáhli mostaře, a několik šípů skutečně proletělo nebezpečně blízko Kaladina. Mostaři stále ze všech sil tlačili most přes rokli − potili se, krváceli − a poprvé pocítili jistou hrdost na to, že patří ke čtvrté mostní. Postupně se začínali chovat jako válečníci, pohybovali se lehkým krokem, promyšleně uhýbali a snažili se nebýt snadným terčem. Všimne si toho Gaz nebo Sadeas?

Most hlasitě žuchl na místo a Kaladin dal mostařům povel k rychlému útěku. Mostaři utíkali z dostřelu a uhýbali před tlustými černými paršendskými šípy a lehčími zelenými šípy Sadeasova vojska. Moraš se Skálou se vyšvihli na most, přeběhli ho a seskočili ke Kaladinovi. Ostatní se rozprchli kolem mostu těsně předtím, než po něm vyrazilo jezdectvo.

Kaladin všechno sledoval a mával na mostaře, aby ustoupili z cesty. Jakmile byli všichni v bezpečí, otočil se a podíval se na most, na němž se ježily zabodnuté šípy. Tentokrát nezasáhly jediného muže. Otočil se a chtěl se rozběhnout −

Kdosi vrávoral na druhé straně mostu. Dany. Mladému mostaři trčel z ramene bílo-zelený opeřený šíp. Oči měl široké a v nich nepřítomný omámený výraz.

Kaladin zaklel a vrátil se k němu. Než však stačil udělat dva kroky, zasáhl Danyho druhý šíp z druhé strany. Upadl na most a tmavé dřevo se zbarvilo jeho krví.

Blížící se koně nezpomalili. Kaladin se dostal na kraj mostu, ale cosi ho strhlo zpátky. Ruce na jeho ramenou. Zapotácel se, otočil se a spatřil Moraše. Začal se bránit a snažil se ho odstrčit stranou, ale Moraš − chvatem, který ho Kaladin sám naučil − ho strhl stranou a porazil na zem. Skočil na něj a držel ho na zemi, dokud těžké jezdectvo, od jehož stříbřitých krunýřů se odrážely nepřátelské šípy, nepřešlo přes most.

Rozlámané kusy šípů padaly na zem. Kaladin se ještě chvíli bránil a potom zůstal klidně ležet.

„Je mrtvej,“ řekl Moraš stroze. „Nemohl jsi pro něj už nic udělat. Je mi to líto.“

Nemohl jsi pro něj už nic udělat…

Nikdy nemůžu nic udělat. Pro Bouřepána, proč je nikdy nemůžu zachránit?

Most se přestal chvět. Jezdectvo uhodilo na Paršendy a udělalo místo pěchotě, která přecházela most těsně za ním. Jezdectvo se po mostě vrátí, až se pěchota zapojí do boje, protože koně byli příliš vzácní a vojsko si nemohlo dovolit jimi plýtvat.

Ano, pomyslel si Kaladin. Mysli na taktiku. Mysli na bitvu. Nemysli na Danyho.

Setřásl ze sebe Moraše a vstal. Danyho ostatky byly rozdupané k nepoznání. Kaladin nasadil odhodlaný výraz, neohlížel se napravo ani nalevo a vyrazil pryč. Prorazil si cestu mezi přihlížejícími mostaři a postavil se na okraji rokle. Stál rozkročmo s rukama sepjatýma za zády. Nebylo to nebezpečné, pokud stál daleko od mostu. Paršendi odložili luky a začali se stahovat. Kukla vypadala jako oválný kámen postavený na výšku vlevo vzadu na planině.

Kaladin se chtěl dívat. Pomáhalo mu to myslet jako voják… a myslet jako voják mu pomáhalo odpoutat pozornost od všudypřítomné smrti kolem. Váhavě se kolem něho shlukli i ostatní mostaři. Přidal se k nim dokonce i Šen a mlčky dělal to, co ostatní. Dosud se beze slova účastnil všech výběhů. Neodmítal vyrukovat do boje proti svým příbuzným a nesnažil se výběhy sabotovat. Gaz byl zklamaný, ale Kaladina to nepřekvapilo. Paršové byli takoví.

Kromě těch na druhé straně rokle. Kaladin sledoval boj, ale nedokázal se soustředit na taktiku. Příliš se ho dotkla Danyho smrt. Byl to mladý, vyděšený chlapec. Jeden z prvních, kteří ho podpořili. A jeden z nejlepších mostařů.

Každá smrt kohokoliv z jejich jednotky jim brala pevnou půdu pod nohama. Potrvá celé týdny, než se znovu secvičí. Než se naučí bojovat, přijdou o polovinu svých členů, ne-li o víc. To nebyly dobré vyhlídky.

Musíš najít cestu ven, pomyslel si Kaladin. Rozhodl se. Dost zoufalství. Zoufalství je přepych.

Přestal sledovat bitvu a vzdálil se od rokle. Ostatní mostaři se za ním překvapeně ohlíželi. Kaladin v poslední době často stával u roklí a sledoval bitvy. Sadeasovi vojáci si toho všimli. Mnozí to brali tak, že se nějaký mostař vyvyšuje a snaží se o něco, co mu nepřísluší. Někteří však čtvrtou mostní uznávali. Především pro její disciplínu. Kaladin věděl, že se o něm šeptají různé věci − potom, co přežil velebouři. Tohle k nim ještě přispívalo.

Čtvrtá mostní se vydala za ním. Vedl ji přes kamenitou planinu. Záměrně už se za polámaným a pošlapaným tělem na mostě neohlédl. Dany byl jediný mostař, z něhož vyzařovala nevinnost. A teď je mrtvý, ušlapaný Sadeasovými kopyty, probodaný šípy ze dvou stran. Opomíjený, zapomenutý, opuštěný.

A Kaladin pro něj nemohl nic udělat. Místo toho tedy došel za členy své jednotky. Leželi vyčerpaní na kousku plochého kamene. Vzpomněl si, jak takhle ležel sám po svém prvním výběhu s mostem. Teď už se skoro ani nezadýchal.

Ostatní mostní jednotky jako obvykle nechaly své raněné na místě a nebraly je zpátky. Jeden chudák z osmé mostní se plazil za nimi a ze stehna mu trčel šíp. Kaladin k němu došel. Měl snědou pleť a hnědé oči. Husté černé vlasy měl sčesané do dlouhého spleteného ohonu. Kolem něho se hemžili spreni bolesti. Zvedl hlavu. Nad ním stál Kaladin a mostaři ze čtvrté jednotky.

„Vydrž,“ řekl Kaladin tiše, klekl si a opatrně muže otočil, aby si mohl prohlédnout ránu. Zamyšleně ji ohmatal. „Tefte, budeme potřebovat oheň. Přines troud. Skálo, máš ještě tu moji jehlu a nit? Budu to potřebovat. Kde je Lopen s tou vodou?“

Členové čtvrté mostní mlčeli. Kaladin zvedl oči od zmateného zraněného mostaře.

„Kaladine,“ namítl Skála, „víš, jak se k nám ostatní mostní jednotky chovaly.“

„To je mi jedno,“ odpověděl Kaladin.

„Už nemáme peníze,“ řekl Drehy. „I když dáme dohromady všechno, co dostaneme, tak to nestačí ani na obvazy pro naše lidi.“

„To je mi jedno.“

„Když se postaráme o raněné z ostatních mostních jednotek,“ zakroutil Drehy světlou hlavou, „tak je budeme muset živit…“

„Já to nějak vymyslím,“ řekl Kaladin.

„Já −“ začal Skála.

„Aby tě bouře vzala!“ vykřikl Kaladin, vstal a máchl rukou přes planinu. Byla posetá těly mostařů. Zapomenutými a opuštěnými. „Podívej se! Kdo se o ně postará? Sadeas ne. Ani jejich lidi z jednotky. A pochybuju, že pro ně ztratí myšlenku Heraldi.

Já tu nebudu stát a nebudu se koukat na to, jak za náma zůstávají mrtvoly. Musíme být lepší. Nemůžeme od nich odvracet oči jako plavooci a předstírat, že nic nevidíme. Tenhle kluk je jeden z nás. Zrovna jako byl Dany.

Plavooci mají plnou hubu cti. A frází o svý ušlechtilosti. Já jsem za svůj život znal jen jednoho člověka, pro kterýho čest nebyla jenom prázdný slovo. Byl to lékař a pomáhal všem bez rozdílu − i těm, co ho nenáviděli. Tak prostě ukážeme Gazovi a Sadeasovi, Hašál a všem těm ostatním panákům, co mě tenhle člověk naučil. Tak do práce a přestaňte fňukat!“

Mostaři se na něho dívali s očima dokořán plnýma studu. Pomalu se dali do pohybu. Teft organizoval třídění raněných a vysílal další muže pátrat po dalších zraněných mostařích, jiné poslal pro kůru ze skalních pupenů na oheň. Lopen s Dabbidem odběhli pro nosítka.

Kaladin si klekl a kontroloval na noze raněného mostaře průtok krve. Usoudil, že kauterizace nebude nutná. Zlomil šíp a otřel ránu špičatčím slizem, aby aspoň trochu znecitlivěla. Potom vytáhl zbytek šípu − mostař vykřikl − a svým vlastním obvazem ránu ovázal.

„Drž to takhle rukama,“ řekl mostaři. „A nestoupej si na to. Podívám se na tebe znovu, až budeme odcházet do tábora.“

„Jak…“ začal muž nejistě. Mluvil bez přízvuku. Kaladin čekal, že to bude Aziš, když byl tak snědý. „Jak se dostanu do tábora, když na to nemám stoupat?“

„Poneseme tě,“ odpověděl Kaladin.

Muž překvapeně zvedl hlavu. „Já…“ V očích měl slzy. „Děkuju.“

Kaladin krátce kývl a obrátil se k dalšímu raněnému, kterého mezitím přivedl Skála s Morašem. Teft rozdělal oheň. Kouř štiplavě páchl, protože na ohni pálil mokré skalní pupeny. Druhý raněný měl ránu na hlavě a roztržené předloktí. Kaladin natáhl ruku pro nit.

„Kaladine, kamaráde,“ řekl Teft tiše a přitom si klekl a podával mu nit. „Hele, neber to jako stěžování, protože já si nestěžuju. Ale kolik lidí jsme opravdu schopný odnést do tábora?“

„Tři už jsme jednou dokázali pobrat,“ odpověděl Kaladin. „Přivázaný na mostě. Vsadím se, že bychom zvládli ještě další tři, a jednoho v nosítkách.“

„A když jich bude víc než sedm?“

„Když je dobře ovážeme, tak některý můžou jít sami.“

„A když jich bude ještě víc?“

„Aby tě bouře vzala, Tefte!“ utrousil Kaladin nad šitím. „Tak vezmeme, co pobereme, a zkrátka povlečeme ten most zpátky pro ty, co tu zůstanou. Kdyby měli vojáci náhodou strach, že místo toho vezmeme roha, tak půjde Gaz pěkně s náma.“

Teft zmlkl a Kaladin se v duchu připravil na to, že mu nikdo neuvěří a všichni si budou ťukat na čelo. Místo toho se však Teft usmál. I on měl najednou vlhké oči. „U Keleka, je to tak. Nikdy bych byl neřekl…“

Kaladin se zamračil, zvedl hlavu a podíval se na Tefta, který raněnému držel ruku, aby mohl Kaladin sešít ránu. „Co bys byl?“

„Ale nic,“ zabručel. „Hezky vyšívej! Ten kluk to potřebuje.“

Kaladin se vrátil k šití.

„Nosíš sebou pořád ten váček se sferama, jak jsem ti říkal?“ zeptal se Teft.

„No v kasárnách ho nemůžu nechat. Ale brzy je budeme potřebovat utratit.“

„Nic takovýho neuděláš,“ přikázal mu Teft. „Tohle jsou sfery pro štěstí, rozumíš? Musíš je nosit s sebou a pořád musejí být nabitý.“

Kaladin vzdychl. „Mám pocit, že tahle várka je nějaká špatná. Vůbec nedrží Záři. Po pár dnech jsou prázdný. Jestli to nějak souvisí s tím, že to nosím na Roztříštěný planiny… Prý se to už mostařům taky stalo.“

„To je divný,“ poznamenal Teft a poškrábal se na bradě. „To byl dnes špatnej výběh. Tři mosty padly. Spousta mrtvých. To je zajímavý, že my jsme nikoho neztratili.“

„Ztratili jsme Danyho.“

„Ale ne při doběhu. Ty vždycky běžíš v první řadě a ty šípy jako kdyby se ti vyhýbaly. Nezdá se ti to divný?“

Kaladin znovu zvedl hlavu. „Co to říkáš, Tefte?“

„Nic! Vyšívej! Kolikrát ti to budu muset říkat?“

Kaladin zvedl obočí, ale vrátil se k práci. Teft se v poslední době chová divně. Že by byl přetažený? O sferech a Záři existuje spousta pověr.

Skála přivedl se svou skupinkou ještě tři raněné a řekl, že víc jich už nenašli. Mostaři, které šíp srazil k zemi, často dopadli jako Dany, ušlapali je koně. Aspoň se tedy čtvrtá mostní nebude muset vracet zpátky na planinu.

Tři poslední měli ošklivá poranění šípem, a tak Kaladin nechal muže s roztrženým předloktím kolegům a poučil Skara, jak má na nedošitou ránu vyvíjet tlak. Teft rozpálil dýku na kauterizaci. Tihle noví evidentně ztratili spoustu krve. Jeden to nejspíš nepřežije.

Tak velká část světa je ve válce, pomyslel si Kaladin při práci. V tom snu se mu jen potvrdilo to, o čem už ostatní mluvili. V dalekém Kamenžáru Kaladin netušil, jaké štěstí má jeho domov, že se mu válka vyhnula.

Celý svět se zmítá ve válce a on bojuje za to, aby zachránil hrstku ubohých mostařů. Jaký to má smysl? A přesto dál vypaloval tkáň, sešíval a zachraňoval životy, jak ho to naučil otec. Začínal chápat, co je to ta marnost, kterou vídal v jeho očích za těch temných večerů, kdy se uchýlil do samoty s pohárem vína.

Snažíš se vynahradit si ztrátu Danyho, přiznával si v duchu. Jenže tím, že těmhle pomůžeš, ho zpátky nevrátíš.

Ztratil toho, u kterého čekal, že nepřežije, ale ostatní čtyři zachránil. Muž, který utrpěl ránu do hlavy, se začínal probírat. Kaladin si sedl na paty, vyčerpaný, ruce od krve. Umyl si je ve vodě, kterou mu Lopen nalil z měchu, a potom se vrátil k práci. Nakonec si vzpomněl na svou vlastní ránu na tváři.

Strnul. Osahával si kůži, ale nemohl ji nahmatat. Přitom na bradě cítil stopy od krve. Přece cítil, jak mu přes tvář projela špička kopí. Nebo ne?

Vstal a zachvěl se, jak ho zamrazilo. Zvedl ruce k čelu. Co se to děje?

Ozvaly se kroky. Na Morašově hladce oholené tváří, která se objevila za ním, byla patrná jizva podél brady. Moraš se díval na Kaladina. „S tím Danym…“

„Jsi udělal dobře,“ řekl Kaladin. „Asi jsi mi zachránil život. Děkuju ti.“

Moraš pomalu kývl. Otočil se a podíval se na čtyři raněné mostaře. Lopen a Dabbid jim dávali napít a ptali se jich na jména. „Spletl jsem se v tobě,“ řekl Moraš najednou a natáhl ke Kaladinovi ruku.

Kaladin ji váhavě vzal. „Děkuju.“

„Jsi blázen a provokatér. Ale čestnej.“ Dal se do smíchu. „Když nás necháš padnout, tak to nebude úmyslně. Což se nedá říct o jiných, pod kterýma jsem sloužil. No jo, tak pojď ty chlapy naložit a jdeme.“

54

BLEPT

„Břemena všech devíti padají na moje ramena. Proč na nich musím nést tíhu jejich šílenství? Prosím, Všemohoucí, vysvoboď mě.“

Datováno palaheses 1173, neznámá doba před smrtí. Subjekt: zámožný plavook. Vzorek je z druhé ruky.

Studený vítr hrozil brzkým příchodem zimy. Dalinar měl na sobě přes kalhoty a košili dlouhý teplý svršek od uniformy. Zapínal se až nahoru k límci, po stranách a vzadu byl prodloužený až ke kotníkům a od pasu volně splýval jako kabát. Dříve se k němu nosila takama, ale Dalinar sukně neměl rád.

Uniformu nenosil kvůli módě ani kvůli tradici, ale aby se snadno odlišil od ostatních, kteří ho následují. Tento problém by odpadl, kdyby plavooci byli ochotní nosit aspoň své barvy.

Došel k ostrůvku, kde večeřel král. Na místech, kde vždycky bývaly sudy s hořícím ohněm, byly rozestavěné stolky s novými fabriály, které vydávaly teplo. Potok mezi ostrůvky se zúžil na tenký pramínek. Na vyšších místech přestal tát led.

Na dnešní hostinu nepřišlo mnoho hostů. Nejvíce to bylo vidět na čtyřech ostrůvcích mimo ten králův. Jakmile měli lidé přístup ke králi a k velkoknížatům, přišli by na hostinu i uprostřed velebouře. Dalinar přicházel po středové cestě a setkal se pohledem s Navani, která seděla u stolu pro ženy. Odvrátila se od něho. Snad si ještě pamatovala jeho úsečná slova z jejich posledního setkání.

Na obvyklém místě chyběl Filuta, který tu vždycky seděl a zesměšňoval všechny příchozí. Nebylo po něm ani stopy. Není divu, pomyslel si Dalinar. Filuta chtěl vždycky být nevyzpytatelný a nepředvídatelný. Posledních několik hostin seděl na svém místě a trousil sarkastické komentáře. Nejspíš usoudil, že už s touto taktikou neprorazí.

Všech devět velkoknížat sedělo na svých místech. K Dalinarovi byli Jasnopáni od okamžiku, co postupně všichni odmítli jeho výzvu ke spojenectví, chladní a odměření. Jako by je jeho nabídka urazila. Ostatní velkoknížata patřila k jejich rivalům a drželi si je proto od těla.

Dalinar si poslal sluhu pro jídlo a posadil se ke stolu. Přišel pozdě, protože přebíral hlášení od jednotek, které povolal zpátky do tábora. Usedl tedy k jídlu jako jeden z posledních. Ostatní se už věnovali zábavě. Po pravé straně hrála dcera jednoho z důstojníků přihlížejícím tklivou melodii na flétnu. Nalevo se posadily tři ženy za malířské stojany a kreslily všechny téhož muže. Ženy mezi sebou pořádaly stejné souboje jako muži, když bojovali se Střepkordy. Jen je nazývaly jinými slovy − nejčastěji přátelské soupeření nebo soutěže talentů.

Konečně přinesli jídlo − dušený stagmus, hnědavou hlízu, která rostla v hlubokých kalužích − na míse vařeného talvového zrní. Zrní bylo nabobtnalé vodou a celé jídlo zalité hustou pikantní hnědou omáčkou. Vyndal nůž, odkrojil plátek stagmusu a natřel jej vrstvou zrní. Potom vzal plátek mezi prsty a začal jíst. Jídlo bylo kořeněné a horké, nejspíš proto, že byl chladný večer. Nad talířem se vznášel obláček horké páry, která mu zamlžovala výhled. Jídlo bylo chutné.

Jasna zatím neodpověděla na otázky kolem jeho vidin, ale Navani tvrdila, že nejspíš na něco přijde sama. Byla sama renomovaná badatelka, i když se specializovala spíše na fabriály. Podíval se na ni. Byla to hloupost, takhle ji urazit? Využila by tajemství jeho vidin proti němu?

Ne, pomyslel si. Taková není. Navani skutečně budila dojem, že jí na něm záleží, i když to bylo z její strany poněkud nepatřičné.

Židle kolem něho zůstaly prázdné. Jako by se stával vyděděncem − proto, že neustále mluví o Kodexu, proto, že se snaží přimět velkoknížata ke spolupráci, a také vzhledem k Sadeasovu vyšetřování. Nedivil se, že má Adolin obavy.

Najednou kdosi v černém teplém kabátě vklouzl rovnou na prázdnou židli vedle něho.

Kapuce neznámému sjela po vlasech na záda a pod ní se objevila Filutova špičatá tvář s orlím nosem, výraznými čelistmi a pronikavýma očima. Dalinar vzdychl a připravil se na proud nevybíravých bonmotů.

Filuta však mlčel. Prohlížel si hosty a výraz ve tváři měl napjatý.

Ano, pomyslel si Dalinar. Ani v tomhle se Adolin nemýlí. Dalinar tohoto člověka vždycky soudil příliš tvrdě. Není to zdaleka hlupák jako někteří jeho předchůdci. Filuta stále nezapřádal hovor a Dalinar usoudil, že možná tentokrát zvolil strategii provokovat hosty mlčením. Nebyl to zrovna šprým, ale Dalinarovi často smysl Filutových šprýmů unikal. Možná byly určeny jen někomu. Vrátil se tedy k jídlu.

„Vítr mění kurz,“ poznamenal Filuta šeptem.

Dalinar se na něho podíval.

Filuta přimhouřil oči a pozoroval noční oblohu. „Už pár měsíců. Je to vír. Točí se a krouží a žene nás pořád dokola. Jako kdyby se točil celý svět − jenom my to nevidíme, protože jsme příliš uvnitř všeho dění.“

„Točí se celý svět. Co je zase tohle za hloupost?“

„Hloupost lidí, kterým na něčem záleží, Dalinare,“ odpověděl Filuta. „A genialita těch, kterým na ničem nezáleží. Ti druzí jsou na těch prvních závislí − ale přitom je zneužívají a doufají. A ti první ty druhé nechápou a doufají, že jsou ti druzí jako oni. A jejich hrátky nám kradou čas. Vteřinu po vteřině.“

„Filuto,“ řekl Dalinar s povzdechem, „já na tohle dnes nemám náladu. Je mi líto, jestli mi uniká smysl toho, co říkáš, ale nemám ponětí, o co ti jde.“

„Já vím,“ odpověděl Filuta a potom se mu podíval do očí. „Adonalsium.“

Dalinar se zamračil ještě víc. „Cože?“

Filuta si ho pátravě prohlížel. „Slyšel jste to někdy, Dalinare?“

„Ado… Jak to bylo?“

„Ale nijak,“ utrousil Filuta. Vypadal zamyšleně, což u něj nebylo obvyklé. „To je jen taková hloupost. Nesmysl. Slátanina. Není to zvláštní, že takováhle hatmatilka se většinou skládá z kousků slov, která se rozbijou a potom zase slepí, ale jinak, takže je to podobné − ale přitom je to zároveň hrozně odlišné?“

Dalinar se zamračil.

„Zajímalo by mě, jestli by se to dalo udělat i s lidma. Rozebrat je − jednu emoci vedle druhé, kousek vedle kousku, porce vedle porce. A potom je složit znova, ale jinak. Takový Dysian Aimijský. A kdybyste takhle toho člověka složil, Dalinare, tak se vsaďte, že se bude jmenovat Blábol. Jako já. Nebo možná Blept.“

„Tak tohle je nakonec tvoje jméno? Pravé jméno?“

„Kdepak, příteli,“ odpověděl Filuta a vstal. „Já jsem se svého jména vzdal. Ale až se příště sejdeme, tak nějaké chytré vymyslím. Do té doby stačí Filuta − nebo jestli potřebujete jiné jméno, tak mi říkejte Hoid. Opatrujte se, Dalinare. Sadeas na dnešní večer chystá zprávu o vyšetřování, ale nevím, co v ní bude. Sbohem. Mrzí mě, že jsem vás víc nepoškádlil.“

„Počkej, ty někam odcházíš?“

„Musím. Ale snad se vrátím. Jestli mě nezabijou, tak se vrátím. Nejspíš i tak. Omluvte mě u synovce.“

„Nebude z toho mít radost,“ namítl Dalinar. „Má tě rád.“

„Ano, to je jedna z jeho dobrých vlastností,“ odpověděl Filuta. „Kromě toho, že mě platí, krmí mě nákladným jídlem a dává mi možnost vystřelit si z jeho kumpánů. Jenže kosmír má bohužel před dobrým jídlem přednost. Dávejte na sebe pozor, Dalinare. Život je stále nebezpečnější a vy jste v jeho středu.“

Filuta pokynul hlavou, nasadil si kapuci a za chvíli Dalinarovi splynul s tmou.

Dalinar se znovu vrátil k jídlu. Sadeas na dnešní večer chystá zprávu o vyšetřování, ale nevím, co v ní bude. Filuta se málokdy mýlí, i když skoro vždycky mluví v hádankách. Opravdu někam odchází, nebo bude zase ráno v táboře a bude se smát, jak Dalinara dostal?

Ne, pomyslel si. Tohle nebyl vtip. Kývl na sluhu v černo-zlaté livreji. „Zavolejte mi sem staršího syna.“

Sluha se poklonil a odešel. Dalinar tiše snědl zbytek jídla z talíře a chvilkami se díval po Sadeasovi a po Elhokarovi. Už neseděli u stolu, a tak se k nim přidala Sadeasova žena. Měla pěknou postavu. Prý si barvila vlasy. To nasvědčovalo tomu, že skrývá v minulosti své rodiny cizí krev. Aletské vlasy vždycky prozradily, kolik má člověk v žilách cizí krve. Ta se projevila prameny vlasů jiné barvy. Mezi plavooky byla smíšená krev kupodivu mnohem častější než mezi temnooky. Temnooci se jen zřídka ženili s cizinkami. Aletské domy naproti tomu často potřebovaly spojenectví či finanční injekci zvenku.

Když Dalinar dojedl, odešel od královského stolu na ostrůvek. Žena s flétnou stále hrála svou melancholickou píseň. Hrála dobře. Po chvíli se na královském ostrůvku objevil Adolin. Pospíchal k Dalinarovi. „Ty jsi pro mě poslal, otče?“

„Moc se nevzdaluj. Filuta mi říkal, že Sadeas chystá zprávu o vyšetřování a chce z toho udělat nějakou senzaci.“

Adolin se zakabonil. „Tak abychom šli.“

„Ne. Jen ať ukáže, co má za lubem.“

„Otče −“

„Ale musíš být připravený,“ řekl Dalinar tiše. „Pro všechny případy. Pozval jsi dnes na hostinu naše stráže?“

„Ano,“ odpověděl Adolin. „Šest.“

„Tak mají moje pozvání na královský ostrůvek. Vyřiď jim to. Co královská stráž?“

„Zajistil jsem, že ti, co tu mají dnes službu, jsou ti oddaní.“ Adolin kývl do tmy za jezírkem, na němž se konala hostina. „Myslím, že by mohli být tady. Byla by to záruka ústupové cesty, kdyby tě král chtěl nechat zatknout.“

„Já si pořád myslím, že k tomu nedojde.“

„To nemůžeš vědět. Elhokar to vyšetřování bere hrozně vážně. Je čím dál posedlejší.“

Dalinar se podíval na krále. Elhokar v poslední době téměř neodkládal Střeplát. Teď ho však na sobě neměl. Vypadal neklidně. Stále se ohlížel a těkal očima ze strany na stranu.

„Dej mi vědět, až muži zaujmou pozice,“ řekl Dalinar.

Adolin přikývl a rychle odešel.

Dalinar při pomyšlení na situaci, která nejspíš nastane, neměl na navazování hovoru nejmenší chuť. Jenže stát o samotě a dívat se před sebe nebylo o moc lepší, a tak došel k velkoknížeti Hatamovi, který stál uprostřed hloučku plavooků vedle hlavního ohniště. Všichni kývli hlavou na pozdrav. Bez ohledu na to, jak se plavooci k Dalinarovi obvykle chovali, mu na takovéto hostině prokazovali úctu.

„Á, Jasnopán Dalinar,“ pronesl Hatam patolízalsky. Byl oblečený v zelené košili a kabátě, který připomínal talár, s tmavší zelenou hedvábnou šálou kolem krku. Na každém prstě měl tlumeně zářící rubín. Část Záře z nich už vyčerpal fabriál.

Dva ze čtyř Hatamových společníků byli nižší plavooci a jeden byl horlivec řehole, kterou Dalinar neznal. Byl oblečený v krátkém bílém rouchu. Poslední byl Natan se sněhobílými vlasy se dvěma loknami nabarvenými na tmavě červeno, které mu splývaly volně podél tváří. Jakže se to jmenoval?

„Řekněte mi, Jasnopane Dalinare,“ řekl Hatam, „věnujete pozornost konfliktu mezi Tukary a Emuly?“

„To je náboženský konflikt, viďte?“ odpověděl Dalinar otázkou. Byla to dvě makabakská království na jižním pobřeží, kde kvetl čilý obchod.

„Náboženský?“ prohodil Natan. „To bych neřekl. Všechny konflikty jsou ve své podstatě ekonomické.“

Aunak, vzpomněl si Dalinar na jeho jméno. Mluvil se zřetelným přízvukem, nápadně protahoval všechna „a“ a „o“.

„Za každou válkou jsou peníze,“ pokračoval. „Náboženství je jenom záminka. Nebo ospravedlnění.“

„A je v tom rozdíl?“ zeptal se horlivec, kterého se Aunakův tón evidentně dotkl.

„Samozřejmě,“ odpověděl Aunak. „Ospravedlnění se týká něčeho, co už se stalo. Záminka naopak předchází tomu, než se to stane.“

„Já bych řekl, že záminka je něco, co tvrdíte, ale přitom tomu nevěříte, Nakali.“ Hatam používal zdvořilou formu Aunakova jména. „Zatímco ospravedlnění věříte.“ Proč ta úcta? Ten Natan zřejmě má něco, co Hatam chce.

„Kromě toho,“ pokračoval Aunak, „tohle konkrétně je válka o město Sesemalex Dar, které prohlásili Emulové za své hlavní město. Je to prosperující centrum obchodu a Tukarové ho chtějí pro sebe.“

„Slyšel jsem o Sesemalex Daru,“ řekl Dalinar a mnul si bradu. „Je to krásné město, zasazené do místa, kde se rozestupují skaliska.“

„Ano,“ přisvědčil Aunak. „Kámen tam má zvláštní složení a vsakuje vodu. To město vypadá úžasně. Je to evidentně jedno z Jitroměst.“

„K tomu by měla co říct moje žena,“ prohodil Hatam. „Ona Jitroměsta studuje.“

„Tohle město je pro emulský region klíčové,“ poznamenal horlivec. „Emulové je pokládají za svůj prapůvodní domov, za dar od Heraldů. A Tukary zase vede ten jejich kněz Tezim, který se cítí skoro bohem. Takže ten konflikt skutečně náboženský je.“

„A kdyby to město nemělo tak fantastický přístav?“ namítl Aunak. „Trvali by tak tvrdošíjně na jeho náboženském významu? Já bych řekl, že ne. Jsou to nakonec pohani, takže nemůžeme předpokládat, že jejich náboženství má nějakou skutečnou váhu.“

Plavooci si v poslední době libovali v debatách o Jitroměstech. Byla to města, jejichž původ sahal k Jitropravcům. Snad…

„Neslyšeli jste náhodou někdo o Kamenžehské pevnosti?“ zeptal se Dalinar.

Ostatní kroutili hlavou. Ani Aunak k tomu neměl co říct.

„Proč?“ zeptal se Hatam.

„Jen tak ze zvědavosti.“

Hovor pokračoval dál, jen Dalinar najednou zase začal přemýšlet o Elhokarovi a jeho družině. Kdy Sadeas udělá to prohlášení? Kdyby měl v úmyslu navrhnout Dalinarovo zatčení, tak by to snad neudělal na hostině, ne?

Dalinar se donutil opět poslouchat hovor. Měl by se víc věnovat tomu, co se děje ve světě. Kdysi ho zprávy o tom, která království proti sobě válčí, velmi zajímaly. Jenže všechno se změnilo od té doby, co začal mít ty vidiny.

„Možná to není v podstatě ani náboženský, ani ekonomický konflikt,“ řekl Hatam, aby debatu nějak ukončil. „Všichni víme, jací Makabaci jsou a jak na sebe jejich kmeny vzájemně nevraží.“

„Možná,“ připustil Aunak.

„A záleží na tom?“ zeptal se Dalinar.

Ostatní se k němu otočili.

„Prostě je to jen další válka. Kdyby nebojovali proti sobě navzájem, najdou si jiného nepřítele. Takhle to přece děláme. Pomsta, čest, bohatství, náboženství − to všechno jsou příčiny, které mají jediný výsledek.“

Rozhostilo se ticho. Po chvíli je začalo uvádět do rozpaků.

„Jaké řeholi důvěřujete, Jasnopane Dalinare?“ zeptal se Hatam zamyšleně, jako by se snažil na něco si vzpomenout.

„Talenelátovu řádu,“

„Á,“ poznamenal Hatam, „jistě. To je logické. Ti se neradi přou o náboženství. Vás ale musí tahle debata velice nudit.“

Východisko z hovoru. Dalinar se usmál a děkovně přikývl.

„Talenelátův řád?“ podivil se Aunak. „Já jsem si vždycky myslel, že ten je spíš pro lidi nižšího postavení.“

„Tohle říká Natan?“ poznamenal horlivec uštěpačně.

„Moje rodina byla odjakživa přísně vorinská.“

„Ano,“ odpověděl horlivec, „jistě, protože vaše rodina využívala svých vorinských svazků k výhodným obchodům v Aletkaru. Člověk žasne, že jste stejně oddaný i mimo svou vlast.“

„Urážet se od vás nenechám,“ odsekl Aunak.

Otočil se a odešel. Hatam zvedl ruku. „Nakali!“ volal za ním zoufale. „Prosím, nevšímejte si ho!“

„Nesnesitelný člověk!“ poznamenal horlivec tiše a napil se vína − oranžového, samozřejmě, protože to byl kněz.

Dalinar se na něj zamračil. „Vy jste ale troufalý, bratře horlivče,“ poznamenal stroze. „Je to ale nejspíš pošetilost. Urážíte člověka, se kterým chce Hatam uzavřít obchod.“

„No, víte, já totiž patřím k Hatamovým lidem,“ odpověděl horlivec. „On mě požádal, abych jeho hosta urazil − Jasnopán Hatam chce, aby si Aunak myslel, že je zahanben. Když potom rychle přistoupí na Aunakovy podmínky, bude pro to mít Aunak vysvětlení − a nebude oddalovat podpis smlouvy z podezření, že všechno šlo příliš snadno.“

No jistě. Dalinar se podíval na utíkající dvojici. Oni jsou ochotni zajít až takhle daleko.

Co si tedy má Dalinar z tohoto pohledu myslet o Hatamově zdvořilosti vůči němu, když mu přihrál zdůvodnění jeho nechuti pouštět se do konfliktu? Bude se snažit o nějakou manipulaci?

Horlivec si odkašlal. „Byl bych vám vděčný, kdybyste před nikým nemluvil o tom, co jsem vám tu teď řekl, Jasnopane.“ Dalinar si všiml, že se na královský ostrůvek vrací Adolin v doprovodu šesti Dalinarových strážců v uniformách a s meči.

„Proč jste mi to teda říkal?“ zeptal se horlivce.

„Tak jako se Hatam snaží ubezpečit svého obchodního partnera o své dobré vůli, snažím se o tomtéž ubezpečit já vás, Jasnopane.“

Dalinar se zamračil. S horlivci nikdy neměl příliš co do činění − jeho horlivec byl prostý a přímý. Dalinarova parketa byla politika u dvora. V církvi tudíž už žádné uplatnění nehledal. „Proč? Proč by vám mělo záležet na nějaké mé dobré vůli?“

Horlivec se usmál. „Budeme s vámi ještě mluvit.“ Udělal hlubokou poklonu a odešel.

Dalinar se chtěl ještě ptát, ale mezitím dorazil Adolin a hledal velkoknížete Hatama. „O co to tady jde?“

Dalinar jen zakroutil hlavou. Horlivci se nemají plést do politiky − ať jsou z jakékoliv řehole. Mají to úředně zakázáno od dob Hierokracie. Ale jako u většiny věcí v životě, se ideál a skutečnost od sebe poněkud liší. Plavooci se neubránili, aby nezatahovali horlivce do svých plánů, a tak se horlivci stále více stávali součástí dvorské politiky.

„Otče?“ řekl Adolin. „Stráže jsou na místě.“

„Dobře,“ odpověděl Dalinar. Nasadil odhodlaný výraz a přešel ostrůvek. Bude to fiasko, ale bude jednou provždy konec.

Prošel kolem ohniště. Levou tvář mu ovanul horký vzduch, až se mu na ní objevily kapičky potu, a pravou mu stále chladil podzimní vítr. Adolin spěchal za ním, ruku na meči. „Otče? Kam to jdeme?“

„Jdeme provokovat,“ odpověděl Dalinar a došel k místu, kde stáli a mluvili Elhokar se Sadeasem. Hlouček jejich patolízalů se rozestoupil a udělal jim cestu.

„… a já myslím, že −“ král se zarazil a podíval se na Dalinara. „Strýčku?“

„Sadeasi,“ řekl Dalinar, „jak to vypadá s tím vaším vyšetřováním?“

Sadeas zamžoural očima. V pravé ruce držel pohár fialového vína a pod otevřeným červeným sametovým pláštěm mu vyčnívala řasená bílá košile. „Dalinare, jste −“

„Ptám se na vaše vyšetřování, Sadeasi,“ trval pevně na svém.

Sadeas vzdychl a podíval se na Elhokara. „Vaše Veličenstvo, měl jsem v plánu v této věci vystoupit dnes večer s prohlášením. Chtěl jsem počkat na později, ale pokud Dalinar naléhá…“

„Naléhám,“ poznamenal Dalinar.

„Tak do toho, Sadeasi,“ řekl král. „Už jsem taky zvědavý.“ Kývl na sluhu a ten umlčel flétnistku. Jiný sluha zazvonil na zvony, aby zjednal klid. Během chvilky se všichni hosté na ostrůvku ztišili.

Sadeas vrhl na Dalinara významný pohled, jako by mu chtěl říct „chtěl jsi to, kamaráde“.

Dalinar založil ruce a díval se Sadeasovi do očí. Za ním se objevilo šest členů jeho Modré gardy. Všiml si, že stejný počet Sadeasových strážců postává kousek od nich.

„No, nepočítal jsem, že budu mít takové publikum,“ začal Sadeas. „Ta zpráva byla míněna jen pro vás, Vaše Veličenstvo.“

To těžko, pomyslel si Dalinar a snažil se uklidnit. Co bude dělat, jestli má Adolin pravdu a Sadeas ho obviní z pokusu o vraždu krále?

To by skutečně znamenalo konec Aletkaru. Dalinar by neodešel v tichosti a válečné tábory by se postavily vzájemně proti sobě. Násilný mír, který je držel pohromadě poslední desetiletí, by tak skončil. Elhokar by je už neudržel.

Kdyby došlo mezi velkoknížaty k válce, Dalinarovi by se dobře nevedlo. Těžko by hledal spojence a těžko by komunikoval se Sadeasem − kdyby se proti němu spojilo několik velkoknížat, nakonec by podlehl přesile a padl. Teď dokázal pochopit, proč Adolin pokládá za hloupost naslouchat těm jeho vidinám. A přesto, i když to vypadalo neuvěřitelně naivně, měl pocit, že dělá dobře. Nikdy to necítil tak silně jako v tuto chvíli, když se připravoval na to, že bude odsouzen.

„Sadeasi, už to drama neprotahujte,“ řekl Elhokar. „Oni poslouchají. Já poslouchám. Dalinar vypadá, jako by mu měla každou chvíli prasknout žíla na čele. Mluvte.“

„Dobře,“ začal Sadeas a podal pohár sluhovi. „Mým prvním úkolem − jako velkoknížete pro informace − bylo odhalit pravou podstatu pokusu o atentát na Jeho Veličenstvo při lovu na velekorýše.“ Pokynul jednomu ze svých lidí a ten okamžitě odběhl. Jiný předstoupil před Sadease a podal mu přetržený řemen.

„Vzal jsem tenhle řemen ke třem různým sedlářům ve třech vojenských táborech. Všichni dospěli ke stejnému závěru. Řemen byl naříznut. Kůže je poměrně nová a byla dobře udržovaná, protože nikde není popraskaná ani oloupaná. Ta trhlina je rovná. Někdo řemen nařízl.“

Dalinara popadla hrůza. Sadeas nezjistil nic jiného než on sám, ale předkládá to hrozným způsobem. „Za jakým účelem −“ začal Dalinar.

Sadeas zvedl ruku. „Prosím, pane kníže. Nejdřív se dožadujete prohlášení a potom mě přerušujete?“

Dalinar zmlkl. Kolem nich se postupně scházelo stále víc významných velkoknížat. Cítil jejich napětí.

„Ale kdy ho někdo nařízl?“ zeptal se Sadeas a otočil se ke shromážděným. „To je totiž klíčová otázka, víte. Vyslýchal jsem spoustu lidí, kteří na tom lovu byli. Nikdo si ničeho zvláštního nevšiml, i když si všichni vzpomínali na jednu podivnou věc. Jednu chvíli totiž Dalinar a Jeho Veličenstvo závodili, kdo se dřív dostane na vysokou skálu. V tu chvíli byl Dalinar s králem o samotě.“

Vzadu to v davu zašumělo. „Ale je tu problém,“ poznamenal Sadeas. „Už na něj upozornil sám Dalinar. Proč nařezávat řemen Střeponošova sedla? To je přece hloupost. Pád z koně pro takového člověka není nijak nebezpečný, když má na sobě Střeplát.“ Po straně se vracel sluha, kterého Sadeas poslal pryč, s mladíkem s pískově zlatými vlasy s několika černými proužky.

Sadeas zalovil ve svém vaku, cosi z něj vyndal a zvedl nahoru. Obrovský safír. Nebyl nabitý. Když se na něj Dalinar podíval zblízka, všiml si, že je prasklý − že už tedy neudrží Záři. „Ta otázka pro mě byla výzvou, abych obrátil pozornost na králův Střeplát,“ pokračoval Sadeas. „Po bitvě bylo osm z deseti safírů, které dodávají Střeplátu Záři, prasklých.“

„To se stává,“ namítl Adolin a postavil se vedle Dalinara s rukou připravenou u boku. „V každé bitvě se jich pár ztratí.“

„Ale osm?“ namítl Sadeas. „Jeden nebo dva, to je v pořádku. Ale ztratil jste někdy osm kamenů v jedné bitvě, Kholine?“

Adolin si ho mlčky přeměřil zlostným pohledem. Sadeas schoval kámen a kývl na mladíka, kterého přivedlo jeho služebnictvo. „Tohle je králův štolba. Fin − je to tak?“

„A… ano, Jasnopane,“ zakoktal se chlapec. Nemohlo mu být víc než dvanáct let.

„Co jsi mi to předtím říkal, Fine? Prosím, řekni to ještě jednou tak, aby to tady všichni slyšeli.“

Tmavooký chlapec se přikrčil a vypadal, že mu není dobře. „No, Jasnopane, to bylo takhle: všichni mluvili o tom, že se to sedlo kontrolovalo v táboře Jasnopána Dalinara. A to je určitě pravda. Ale já jsem připravoval koně Jeho Veličenstva ještě předtím, než ho lidi Jasnopána Dalinara dostali do ruky. Udělal jsem to poctivě. Udělal. Přísahám. Dal jsem mu jeho oblíbené sedlo a všechno, co jsem měl. Ale…“

Dalinarovi bilo srdce jako na poplach. Ze všech sil se držel zpátky a zatím nezhmotňoval Střepkord.

„Ale co?“ zeptal se Sadeas.

„Ale když královi hlavní štolbové potom vedli koně do tábora velkoknížete Dalinara, měl jiné sedlo. Přísahám.“

Několik přihlížejících se po jeho slovech zatvářilo zmateně.

„Aha!“ poznamenal Adolin a vztyčil prst. „To ale bylo v areálu králova paláce!“

„Ovšem,“ přisvědčil Sadeas a zvedl obočí. „To je bystrý úsudek, Kholine. Toto zjištění − a k tomu ty kameny − to už něco znamená. Předpokládám, že ten, kdo chtěl Jeho Veličenstvo zabít, nastražil do jeho Střeplátu poškozené kameny, které hned prasknou a ztratí Záři. Potom pečlivým zářezem poškodil řemen sedla. Doufal, že Jeho Veličenstvo spadne z koně při souboji s velekorýšem. Kameny selžou, Střeplát se rozbije a Jeho Veličenstvo se stane obětí nešťastné náhody na lovu.“

V davu to znovu zašumělo a Sadeas zvedl prst. „Je však důležité si uvědomit, že tyto události − výměna sedla a vadných kamenů − se logicky musely stát ještě předtím, než se Jeho Veličenstvo setkalo s Dalinarem. Tudíž je velmi nepravděpodobné, že by Dalinar byl podezřelým. Já se naopak momentálně domnívám, že pachatelem je někdo, koho Jasnopán Dalinar urazil, a kdo na něj tudíž chtěl svalit vinu.“

Ostrůvek ztichl. Zmlkl dokonce i šepot.

Dalinar stál jako omráčený. Já… já jsem měl pravdu! 

Ticho nakonec prolomil Adolin. „Cože?“

„Všechny skutečnosti nasvědčují tomu, že je váš otec nevinný, Adoline,“ poznamenal Sadeas útrpně. „Vás to překvapuje?“

„Ne, ale…“ Adolin se zamračil.

Plavooci si kolem nich znovu začali šeptat a tvářili se zklamaně. Pomalu se začali rozcházet. Dalinarova stráž stále čekala poblíž, jako by se mělo něco semlít.

Pro svatou krev mých otců… pomyslel si Dalinar. Co má tohle znamenat? 

Sadeas mávl na stráže, aby odvedly štolbu pryč, a potom kývl na Elhokara a odešel směrem k podnosům s opečeným chlebem a džbány svařeného vína.

Dalinar přišel za ním, když si dával jídlo na malý talířek. Vzal ho za paži. Cítil jemnou látku Sadeasova pláště.

Sadeas se na něho podíval a zvedl obočí.

„Děkuju,“ řekl Dalinar tiše. „Za to, že jsem to nemusel podstupovat.“ Flétnistka za nimi zase začala hrát.

„Za to, že jste nemusel podstupovat co?“ zeptal se Sadeas a odložil talířek a potom setřásl Dalinarovu ruku. „Chtěl jsem s tímhle vystoupit, až budu mít konkrétnější důkazy, že s tím nemáte nic společnýho. Bohužel jsem pod tlakem nedokázal víc, než jen to prohlásit za pravděpodobné. Ale stejně o tom půjdou řeči, obávám se.“

„Moment. Vy jste chtěl dokázat moji nevinu?“

Sadeas se zamračil a vzal si zpátky talíř. „Víte, co je váš problém, Dalinare? Proč jste pro většinu lidí tak protivný?“

Dalinar neodpověděl.

„Ta vaše nestydatost. Vy jste neuvěřitelně povýšený. Ano, požádal jsem Elhokara o tuhle funkci, abych mohl prokázat vaši nevinu. To je pro vás tak zatraceně těžké uvěřit, že by něco čestnýho dokázal v týhle armádě udělat taky někdo jiný?“

„Já…“ Dalinar se odmlčel.

„Samozřejmě, že je,“ dodal Sadeas. „Vy jste se totiž na nás začal koukat svrchu, jako byste stál na nějakém piedestalu, a přitom nestojíte o nic výš než my. No, myslím si, že ta Gavilarova kniha je brak a Kodex snůška blbostí, aby si lidi měli na co hrát a za co se schovat, když mají černé svědomí. Zatraceně, já ho mám zrovna takový. Jen jsem nechtěl, aby vás ostouzeli kvůli nějakému zpackanému pokusu o atentát na krále. Kdybyste ho radši viděl mrtvýho, tak byste mu prostě sežehl oči a bylo by po všem!“

Sadeas se napil horkého fialového vína, nad nímž se vznášel obláček páry. „Problém, je, že Elhokar je tím pitomým řemenem úplně posedlý. A protože už si o tom lidi začínali šuškat, protože byl pod vaší ochranou a na ten lov jste vyráželi spolu… Bouřepán ví, jak si mohli myslet, že byste se ho mohl pokoušet zabít zrovna vy! Vždyť vy už v poslední době skoro nedokážete zabít ani Paršenda.“ Sadeas si nacpal do úst kus opečeného chleba a odcházel.

Dalinar ho znovu chytil za paži. „Já… jsem váš dlužník. Měl jsem se k vám těch šest let chovat jinak.“

Sadeas zvedl oči a žvýkal přitom chleba. „To nebylo jenom kvůli vám. Ale pokud by si všichni mysleli, že za tím pokusem o Elhokarův život stojíte vy, nikdy by se nezabývali tím, kdo to udělal doopravdy. A někdo to udělat musel, Dalinare. Já neberu argument, že praskne osm kamenů v jedné bitvě. Ten řemen sám o sobě by byl trochu bláznivý pokus o atentát, ale nabourat Střeplát… Docela bych věřil i tomu, že se tam ten roklebloud tak najednou neobjevil náhodou. Někdo to měl v režii − i když nevím, jak se mu to mohlo povést.“

„A ty řeči o tom, že to na mě někdo narafičil?“ nadhodil Dalinar.

„To jen aby lidi měli o čem mluvit, než si srovnám v hlavě, jak to skutečně bylo.“ Sadeas se podíval na Dalinarovu ruku na své paži. „Pustíte mě?“

Dalinar dal ruku dolů.

Sadeas odložil krunýř, narovnal si plášť a oprášil si rameno. „Ale ještě jsem vás z toho úplně nevynechal, Dalinare. Nejspíš vás budu potřebovat, než se to všechno vyřídí. I když musím říct, že se ve vás v poslední době nevyznám. Ty řeči o tom, že jste prý chtěl ukončit Úmluvu msty… Je to pravda?“

„Zmiňoval jsem se o něčem takovém, důvěrně, Elhokarovi. Chtěl jsem probrat všechny možnosti. Takže ano, něco pravdy na tom je, když to musíte vědět. Mě už tohle bojování unavuje. Unavujou mě i tyhle planiny. Unavuje mě být daleko od civilizace. Zabíjet Paršendy. Ale myšlenku, že bychom z války odešli, jsem zavrhl. Ne, naopak. Já chci tu válku vyhrát. Jenže velkoknížata na to neslyší. Myslí si, že je chci nějakou lstí ovládnout.“

Sadeas se ušklíbl. „To byste jim dřív dal do zubů a bodl je do zad. Ale otevřeně a podle pravidel.“

„Spojte se se mnou,“ řekl Dalinar.

Sadeas strnul.

„Máte jistotu, že vás nepodrazím, Sadeasi,“ pokračoval Dalinar. „Můžete mi důvěřovat víc než komukoli jinému. Zkuste to, k čemu jsem se snažil získat ostatní velkoknížata − jít se mnou společně do útoku na planině.“

„To nebude fungovat,“ namítl Sadeas. „Nemá smysl hnát do útoku víc než jedno vojsko. Já vždycky nechávám polovinu jednotek tady. Víc vojáků tam stejně nemá manipulační prostor.“

„Ano, ale podívejte,“ pokračoval Dalinar, „co kdybychom zkusili novou taktiku? Vy máte rychlé mostní jednotky, ale já mám silnější armádu. Co kdybyste s předstihem zaujali pozice na planině a drželi Paršendy v šachu? Dokud nepřijde moje silnější, ale pomalejší vojsko?“

Sadeas se zamyslel. „Mohlo by to vynést Střepkord, Sadeasi.“

V Sadeasových očích se objevil chtivý výraz.

„Já vím, že jste bojoval proti paršendským Střeponošům,“ pokračoval Dalinar, „ale prohrál jste. Bez Střepkordu jste v nevýhodě.“ Paršendští Střeponoši obvykle velmi rychle zmizeli z bojiště a obyčejní kopiníci neměli šanci je zabít. To bylo možné jedině v boji Střeponoše proti Střeponoši. „Já už jsem zabil dva. Ovšem nemám tu příležitost často, protože se nedostanu na planiny včas. Vy ano. Společně můžeme dokázat daleko víc a já vám ten Střepkord můžu zajistit. To všechno jde, Sadeasi. Společně. Jako za starých časů.“

„Staré časy,“ namítl Sadeas pomalu. „Ne že bych nechtěl vidět, jak jde Černý Osten zase do boje. Jak bychom se dělili o živokamy?“

„Dvě třetiny vám,“ odpověděl Dalinar. „To přesně odpovídá poměru, kolik jsme jich zatím jako jednotlivci získali.“

Sadeas vypadal zamyšleně. „A Střepkordy?“

„Pokud najdeme Střeponoše, Adolin a já se o něj postaráme. Střepkord připadne vám.“ Zvedl prst. „Střeplát ovšem mně. Dám ho synovi. Renarinovi.“

„Invalidovi?“

„To není vaše starost,“ namítl Dalinar. „Vy Střeplát už máte. Sadeasi, tohle by nám mohlo vynést vítězství v celé válce. Kdybychom začali spolupracovat, byť třeba zatím jen my, postupně třeba vtáhneme i další a podaří se nám připravit velkou ofenzívu. U všech bouří! Možná že by to ani nebylo potřeba. My dva máme největší vojska. Kdybychom našli způsob, jak zahnat Paršendy na dostatečně velkou planinu a obklíčit je našimi jednotkami tak, aby nemohli uprchnout, tak bychom je třeba oslabili natolik, aby tohle všechno mohlo už jednou provždy skončit.“

Sadeas přemýšlel. Potom pokrčil rameny. „Dobře. Pošlete posla s podrobnostmi. Ale až později. Už takhle jsem zameškal podstatnou část hostiny.“

55

SMARAGDOVÝ BROM

„Žena si sedne a sama si vyškrábe oči. Dcera králů a vichrů, vandal.“

Datováno palahevan 1173, 73 vteřin před smrtí. Subjekt: známý žebrák, pověstný svými písničkami.

Týden potom, co ztratili Danyho, stál Kaladin na další planině a sledoval bitvu. Tentokrát však nemusel zachraňovat raněné. Tentokrát přišli před Paršendy. Stávalo se to bohužel zřídka. Sadeasovo vojsko obsadilo střed planiny. Část vojáků chránila kuklu a část se ji snažila rozbít. Paršendi neustále obrannou linii přeskakovali a napadali vojáky, kteří pracovali na kukle. Oni ho obklíčí, pomyslel si Kaladin. Situace nevypadala dobře. Cesta zpátky bude náročná. Sadeasovi vojáci byli zlí, když přišli druzí a prohráli. Ale když ztratili kuklu potom, co byli na planině první… budou zoufalí a zlostní o to víc.

„Kaladine!“ ozvalo se. Kaladin se otočil a zahlédl přicházejícího Skálu. Je někdo raněný? „Viděl jsi to?“ zeptal se Roháč.

Kaladin se otočil směrem, kam ukazoval. Na sousední planině se blížilo další vojsko. Kaladin zvedl obočí. Vojsko pochodovalo s modrou vlajkou a vojáci byli evidentně Aleti.

„To jdou trochu pozdě, ne?“ poznamenal Moraš za Kaladinem.

„To se stává,“ odpověděl Kaladin. Skutečně se stávalo, že někdy dorazil ještě jiný velkokníže s vojskem potom, co už planinu obsadil Sadeas. Sadeas obvykle dorazil první a druhá aletská armáda se musela obrátit k odchodu. Obvykle ale nedošla až takhle daleko.

„To je vlajka Dalinara Kholina,“ řekl Skar, když k nim došel.

„Dalinar,“ poznamenal Moraš uctivě. „Prý nemá mostní jednotky.“

„A jak se teda dostává přes rokle?“ zeptal se Kaladin. Odpověď na sebe nenechala dlouho čekat. Vojsko s sebou vezlo obrovské mosty tažené čalami. Rachotily po nerovných planinách a často se musely vyhýbat štěrbinám a spárám v kameni. Musí být hrozně pomalí, pomyslel si Kaladin. Ale zase na druhou stranu armáda nemusí k rokli pod palbou. Za těmi mosty se schová.

„Dalinar Kholin,“ řekl Moraš, „je prý pravý plavook, jako bývali za starých časů. Čestný a spolehlivý.“

Kaladin se ušklíbl. „Viděl jsem spoustu plavooků, o kterých se tohle říkalo, a vždycky mě nakonec zklamali. Jednou vám něco řeknu o Jasnopánu Amaramovi.“

„Amaram? Ten Střeponoš?“

„Ty jsi o tom slyšel?“

„Jasně,“ odpověděl Skar. „Prý je na cestě sem. Říkali to v hospodě. Byl jsi u toho, když získal Střepkord a Střeplát?“

„Ne,“ odpověděl Kaladin tiše. „U toho nikdo nebyl.“

Vojsko Dalinara Kholina se blížilo přes planinu jižním směrem.

„Bude útočit?“ zeptal se Moraš a poškrábal se na hlavě. „Třeba počítá s tím, že Sadeas prohraje, a chce se o to pokusit sám, až se Sadeas stáhne.“

„To ne,“ zamračil se Kaladin. „On se k němu přidává.“

Paršendi poslali lučištníky proti Dalinarově vojsku, ale jejich šípy se odrážely od čal, aniž by napáchaly nějakou škodu. Skupina vojáků uvolnila mosty a položila je přes rokle a Dalinarovi lučištníci mezitím zaujali pozice a útočili na Paršendy.

„To si jako Sadeas vzal tentokrát menší vojsko?“ zeptal se Sigzil a připojil se k hloučku, který sledoval bitvu. „Třeba s tímhle počítal. Proto se třeba nechal obklíčit.“

Mosty se zvedaly a spouštěly pákou. Bylo to důmyslné technické zařízení. Jakmile se vojsko zapojilo do boje, stalo se něco zvláštního. Dva Střeponoši, patrně Dalinar a jeho syn, přeskočili rokli a začali útočit na Paršendy. Tím odvedli jejich pozornost a vojáci mohli v klidu usadit mosty na místo, aby po nich mohlo přejít těžké jezdectvo. Byla to úplně jiná práce s mosty, než byli ve čtvrté mostní zvyklí. Kaladin domýšlel její důsledky.

„Opravdu se připojil k Sadeasovi,“ řekl Moraš. „Asi budou postupovat společně.“

„To bude stoprocentně efektivnější,“ poznamenal Kaladin. „To se divím, že to neudělali už dávno.“

Teft se ušklíbl. „Protože nerozumíš tomu, jak plavooci myslí. Velkoknížata nechtějí jen vyhrát bitvu. Oni ji chtějí hlavně vyhrát sami.“

„Přál bych si být v takovým vojsku místo tohohle,“ poznamenal Moraš takřka posvátně. Vojáci bojovali v naleštěných krunýřích a byli evidentně dobře vycvičeni. Dalinar − Černý Osten − s Adolinem si dokázali ještě lépe než Amaram vybudovat pověst ztělesněné cti. Vědělo se o nich až v Kamenžáru, ale Kaladin věděl, jak dobře dokáže naleštěné brnění skrýt úplatnost a nepoctivost.

I když, pomyslel si, ten chlapík, co se zastal té prostitutky tehdy na ulici, měl modrou uniformu. Byl to Adolin. Dalinarův syn. A hájil tu ženskou docela nezištně.

Zatvrdil se však a přestal na to myslet. Už se podruhé nenechá zviklat.

Nenechá.

Boj byl chvílemi brutální, ale Paršendi bojovali proti přesile a byli zatlačeni mezi dvě nepřátelské síly. Netrvalo dlouho a Kaladinova jednotka vedla zpátky do tábora vítěze.

* * *

Kaladin si pohrával v prstech se sferem. Čisté sklo s řadou bublinek po jedné straně. Ty bublinky byly samy maličké sfery a odrážely světlo.

Byl v rokli. Čtvrtá mostní měla službu. Z bitvy se vrátili tak rychle, že je Hašál − z nedostatku logiky nebo slitování − ještě tentýž den poslala do rokle. Kaladin otáčel sfer v prstech. Uprostřed měl velký, do kulata zabroušený smaragd s desítkami malých plošek po stranách. Malý lem z bublinek přisedal ze strany těsně na kámen, jako by se chtěl přihřát v jeho jasu.

Uvnitř sferu svítila jasná průzračná Bouřná záře a osvětlovala Kaladinovi prsty. Smaragdový brom, sfer nejvyšší nominální hodnoty. Měl hodnotu stovek menších sferů. Pro mostaře to bylo celé jmění. Zvláštně nedostižné, protože se nedalo utratit. Kaladin měl pocit, že v kameni je vidět, jak Záře skutečně bouří, ale její bouře byla uvězněná ve smaragdu. Světlo nebylo úplně rovnoměrné, i když ve srovnání s poblikávajícím plamenem svíčky, pochodní nebo lamp bylo velmi stálé. Když se ale na sfer Kaladin podíval zblízka, viděl v jeho nitru bouřící vír.

„Co s tím uděláme?“ zeptal se Moraš po Kaladinově boku. Z druhé strany stál vedle Kaladina Skála. Obloha byla zatažená a tady dole byla ještě větší tma než obvykle. Chladné počasí pomalu ustoupilo jaru, ale stejně byla nepříjemná zima.

Mostaři pracovali efektivně − rychle sbírali kopí, brnění, boty a sfery od mrtvých v rokli. Protože neměli moc času a protože byli unavení z výběhu, který ten den absolvovali, rozhodl se Kaladin, že vynechají dnešní výcvik. Místo toho se vrhnou na sběr předmětů a část si jich schovají, aby se příště vyhnuli trestu, když nasbírají málo.

Přitom narazili na plavookého důstojníka. Byl patrně dost bohatý. Ten jeden smaragdový brom měl hodnotu platu, který dostal mostařský otrok za více než dvě stě dní. Společně se smaragdovým bromem našli sbírku čipů a marků, které měly dohromady hodnotu skoro jako další smaragdový brom. Bylo to celé jmění. Pro plavooka ovšem obyčejné kapesné.

„S tímhle bychom uživili další raněné na několik měsíců,“ řekl Moraš. „A ještě bychom mohli nakoupit u lékárníka. Pro Bouřepána! Třeba bychom i podplatili hlídače, aby nás nechali proklouznout z tábora ven.“

„To nejde,“ namítl Skála. „Sfery z rokle neproneseme.“

„Mohli bychom je spolknout,“ navrhl Moraš.

„To by ses udusil. Sfery jsou moc velký.“

„Vsadím se, že bych to dokázal,“ trval na svém. Oči mu jen svítily a odrážely zelenavou Záři. „Tolik peněz jsem nikdy neviděl pohromadě. To stojí za to riziko.“

„Spolknout je nepomůže,“ řekl Kaladin. „Vzpomeň si na ty hlídače, co slídí kolem latrín. Myslíš, že je to proto, abychom neutekli? Vsadím se, že tam mají nějakýho parše, aby jim to přehrabal. Taky jsem si všiml, že si zapisujou, kdo tam chodí moc často. Nejsme první, koho napadlo spolknout sfery.“

Moraš se odmlčel a potom sklesle vzdychl. „Asi máš pravdu. Aby tě bouře vzala! Ale bude to tak. Ale přece jim to nedáme, no ne?“

„Dáme,“ odpověděl Kaladin. „Tohle bychom nikdy nemohli rozměnit. Mostař s plným bromem? To by nás prozradilo.“

„Ale −“ namítl Moraš.

„Dáme jim to, Moraši.“ Potom zvedl měšec s dalšími sfery. „Ale tohle si necháme.“

Skála přikývl. „Jo. Když jim dáme sfer takovýhle hodnoty, tak nás budou brát jako poctivce, ne? Jednak tím dobře přikrejeme, že nám něco zůstalo za nehty, a jednak ještě dostaneme odměnu. Jenže jak to uděláme, abychom si ten měšec mohli nechat?“

„Na tom pracuju,“ řekl Kaladin.

„Tak pracuj rychle,“ odpověděl Moraš a podíval se na Kaladinovu pochodeň zasunutou mezi dvěma kameny ve stěně rokle. „Budeme se muset za chvíli vrátit.“

Kaladin otevřel dlaň se smaragdovým bromem. „Viděli jste někdy něco tak krásnýho?“ utrousil Moraš.

„Je to jen sfer,“ odpověděl Kaladin nepřítomně. „To je jen prostředek. Jednou jsem držel v ruce číši plnou stovky diamantových bromů a bylo mi řečeno, že jsou moje. Jenže jsem je nikdy neutratil, takže mi vlastně nebyly k ničemu.“

„Stovku diamantových?“ zeptal se Moraš. „Kde… jak…?“

Kaladin zmlkl a vyčítal si, že o tom začal mluvit. Neměl jsem se o tom vůbec zmiňovat. „Jdeme,“ řekl a vsunul si smaragdový brom do zadní kapsy. „Musíme sebou hodit.“

Moraš vzdychl, ale Skála ho dobrácky šťouchl do zad a společně se připojili ke zbytku jednotky. Skála s Lopenem − naváděni Syl − je odvedli k velkému počtu těl v červeno-hnědých uniformách. Nevěděli, kterému velkoknížeti ti mrtví patřili, ale mrtvoly to byly čerstvé. Žádní Paršendi mezi nimi nebyli.

Kaladin se podíval stranou, kde pracoval parš Šen. Tichý, poslušný, obětavý. Teft mu stále nevěřil. Kaladin mu za to byl zčásti vděčný. Na skalní stěně za ním se usadila Syl a dívala se na oblohu.

Přemýšlej, říkal si Kaladin. Jak si ty sfery udržet? Přece musí být nějaký způsob. Jenže všechny možnosti vypadaly příliš riskantně. Kdyby je chytili při krádeži, nejspíš by je poslali na jinou práci. To Kaladin nechtěl riskovat.

Kolem Kaladina se tu a tam objevili malí zelení spreni života − poskakovali kolem mechu a háčkovců. Za jeho hlavou otevřelo několik závojnatek červené a žluté vějířovité listy. Kaladinovi se znovu a znovu vracel obraz mrtvého Danyho. Ve čtvrté mostní není bezpečno. Jistě, měli velmi malé ztráty, ale přesto jich stále ubývalo. A každý výběh s mostem znamenal další riziko totální katastrofy. Stačí, aby se na ně jednou Paršendi zaměřili. Ztratí tři nebo čtyři muže a most padne. Paršendi zdvojnásobí počet šípů a potom padnou všichni do jednoho.

Byl to stále tentýž problém. Jak ochránit mostaře, když je všichni chtějí vidět na ráně a ohrožené?

„Hej, Sigu,“ křičel Maps a nesl hrst sferů. „Ty jsi Světopravec, ne?“ Maps se za posledních pár týdnů velmi změnil. Byl přátelský a dařilo se mu rozproudit hovor. Měl prořídlé vlasy a Kaladinovi připomínal hostinského, vždy pohotového pohovořit s hosty a postarat se o jejich pohodlí.

Sigzil − který zouval vyrovnané řadě mrtvých těl boty − se na Kaladina přísně podíval, jako by chtěl říct „to je tvoje vina“. Nechtěl, aby ostatní věděli, že je Světopravec.

„Proč někdy nedáš k dobru nějakou historku?“ zeptal se Maps a odložil náklad. „Rychlejc by nám to utíkalo.“

„Já nejsem klaun ani vypravěč pohádek,“ odpověděl Sigzil a vytáhl botu. „Já žádný historky k dobru nedávám. Já šířím informace o kulturách, národech, myšlenkách a snech. Šířím mezi lidma porozumění a tím i mír. To je posvátný poslání našeho řádu. Přímo od Heraldů.“

„Tak proč ho nezačneš šířit taky mezi náma?“ zeptal se Maps, zastavil se a otřel si ruce o kalhoty.

Sigzil hlasitě vzdychl. „Tak dobře. Co chcete slyšet?“

„Já nevím. Něco zajímavýho.“

„Tak nám řekni o Jasnokráli Alazansiovi a stočlenný flotile,“ zavolal na něj Lejten.

„Já nevyprávím pohádky!“ opakoval Sigzil. „Vyprávím o národech a o kulturách, ale ne povídačky z hospody. Já −“

„Existuje třeba místo, kde lidi žijou ve vydlabaných chodbách v zemi?“ zeptal se Kaladin. „Třeba město vydlabaný ve skále?“

„Sesemalex Dar,“ odpověděl Sigzil, pokyvoval hlavou a svlékal další botu. „Ano, to je hlavní město Emulského království a jedno z nejstarších měst na světě. Říká se, že mu dal jméno − nejen městu, ale vlastně celému království − sám Jezrien.“

„Jezrien?“ zeptal se Malop, stál a škrábal se na hlavě. „Kdo to je?“ Malop byl mladík s hustými vlasy a huňatou bradkou, s vytetovanými glyfy na obou rukou. Nebyl to zrovna nejjasnější sfer v číši, obrazně řečeno.

„Tady v Aletkaru mu říkáte Bouřepán,“ odpověděl Sigzil. „Nebo Jezerezáš Elin. Byl to král Heraldů. Pán všech bouří, dárce vody a života, známý svým temperamentem, ale i milosrdností.“

„Jo ták,“ přisvědčil Malop.

„Řekni mi o tom městě něco víc,“ naléhal Kaladin.

„Sesemalex Dar. Opravdu stojí v obrovské brázdě mezi skalami. Je tím chráněn proti velebouřím, protože každý žlab ve skalách má z jedné strany okraj, který odvádí vodu. Spolu se sítí štěrbin, které taky odvodňují, to chrání město před záplavami.

Lidé jsou tam známí hlavně hrnčířskými výrobky z bahna. Jinak je to křižovatka cest na jihozápadě. Emulové jsou kmenem Askarků a etnicky patří k Makabakům. Jsou snědí, jako já. Sousedí s námi. Za mlada jsem tam několikrát byl.

Je to úžasný místo plný exotických cestovatelů.“ Sigzil postupně během vyprávění přestával být napjatý. „Jsou k cizincům hodně vstřícní. Cizinec tam nemůže vlastnit dům nebo obchod, ale když je navštívíte, jednají s váma jako s příbuzným, který přicestoval z daleka, a jsou k vám milí a laskaví. Cizinec dostane u kohokoliv oběd nebo večeři, pokud se chová uctivě a nabídne jako dar ovoce. Lidi tam mají obrovský zájem o exotické ovoce. Uctívají Jezriena, ale neuznávají ho jako postavu vorinského náboženství. Berou ho jako jedinýho boha.“

„Heraldi nejsou bohové,“ ušklíbl se Teft.

„Pro vás nejsou,“ poznamenal Sigzil. „Ale oni to berou jinak. Vy byste náboženství Emulů asi nazvali frakčním, protože obsahuje vorinské myšlenky. Ale pro Emuly byste byli frakčním náboženstvím zase vy.“

Sigzilovi to připadalo zábavné, i když se Teft znovu ušklíbl.

Sigzil zabíhal do stále větších podrobností, mluvil o splývajících šatech a turbanech emulských žen a o pláštích oblíbených mezi muži. O tom, že voda tam má slanou chuť a že když se potkají staří přátelé, pozdraví se tak, že podrží levý ukazováček u čela a uctivě se pokloní. Sigzil měl obdivuhodné znalosti. Kaladin se chvílemi posmutněle usmíval, nejspíš vzpomínal na své vlastní cesty.

Sigzilovy podrobnosti byly zajímavé, ale Kaladina ještě více zaujalo to, že tohle město − nad nímž přeletěl tehdy ve svém snu − skutečně existuje. Také si už nedokázal nalhávat, že je normální ta rychlost, s jakou se mu hojí rány. Něco se s ním děje. Něco nadpřirozeného. Co když to má nějakou souvislost s tím, že všichni kolem něj umírají?

Klekl si a začal vracet mrtvým věci do kapes. To byla povinnost, na kterou mnozí mostaři zapomínali. Sfery, nože a podobné užitečné věci si nechávali. Osobní věci jako nespálené modlitby vraceli tělům. Našel několik zirkoniových čipů a přidal je do měšce.

Třeba má Moraš pravdu. Kdyby dokázali dostat tyhle peníze ven, co kdyby se jim skutečně podařilo podplatit stráže a dostat se z tábora? To by bylo samozřejmě bezpečnější než boj. Proč vůbec tak trvá na tom, aby naučil mostaře bojovat?

Ztratil Dalleta a další ze své původní jednotky v Amaramově vojsku. Chce to kompenzovat tím, že vycvičí novou jednotku kopiníků? Souvisí to nějak s tou jeho potřebou zachraňovat lidi, které má rád? Nebo si jenom něco namlouvá?

Zkušenost mu velela, že muži, kteří neumějí bojovat, jsou v tomhle světě bouří a válek ve velké nevýhodě. Možná by bylo lepší utéct nějak potají, ale s tím neměl žádné zkušenosti. A kdyby najednou zmizeli, Sadeas by za nimi poslal jednotky a ty by je vypátraly. Není jiná možnost, než se ven probít.

Vzpomněl si na jeden svůj pokus o útěk, zavřel oči a držel je pevně zavřené. Celý týden se s otroky udržel na svobodě. Skrývali se v divočině. Nakonec je však našli lovci jejich pána. Tam přišel o Nalmu. Nic z toho ale nemá nejmenší souvislost s tím, že chci zachránit mostaře teď a tady, řekl si rozhodně. A k tomu potřebuju tyhle sfery.

Sigzil ještě mluvil o Emulech. „U nich je velmi hrubé a necitlivé uhodit člověka. Oni vedou válku úplně obráceně než Aleti. Meč není zbraň pro vůdce. Nejlepší je halapartna, potom kopí a až na posledním místě stojí luk a šíp.“

Kaladin vytáhl z kapsy vojáka další hrst sferů − azurových čipů. Byly přilepené na kus starého prasečího sýra, páchnoucího a rozteklého. Zašklebil se, sebral sfery a umyl je v kaluži.

„Plavooci s kopím?“ podivil se Drehy. „To je divný.“

„Proč?“ namítl Sigzil dotčeně. „Mně připadá emulská kultura zajímavá. V některých zemích se nebojuje vůbec. Třeba u Šinů. Tam když se někdo pustí do boje, tak předem prohrál. Zvlášť zabití je pro ně příliš brutální řešení problému.“

„Doufám, že nebudeš jako Skála odmítat bojovat,“ namítl Skar a vrhl po Skálovi odsuzující pohled. Skála se ušklíbl a otočil se zády a potom si klekl a začal strkat boty do velkého pytle.

„Ne,“ odpověděl Sigzil. „Myslím, že se všichni shodneme na tom, že jiné metody selhaly. Možná kdyby můj pán věděl, že jsem ještě naživu… ale ne. To je hloupost. Ano, budu bojovat. A když budu muset, vezmu si kopí, i když bych si upřímně přál, aby mezi mnou a nepřítelem byla co největší vzdálenost.“

Kaladin se zamračil. „Chceš luk?“

Sigzil přikývl. „U nás je luk ušlechtilá zbraň.“

„Umíš s ním zacházet?“

„To bohužel ne,“ odpověděl Sigzil. „To bych byl řekl, kdybych měl nějaké zkušenosti.“

Kaladin otevřel měšec a přidal do něj sfery k ostatním. „Našli jste nějaký luky?“

Muži se na sebe podívali a několik jich kroutilo hlavou. Aby to bouře vzala, pomyslel si Kaladin. Dostal nápad, ale tímhle se změnil v utopii.

„Tak ještě nasbírejte aspoň kopí,“ řekl. „A dejte je stranou. Budeme je potřebovat na výcvik.“

„Ale musíme je přece odevzdat,“ namítl Malop.

„Nemusíme, pokud je nevyneseme z rokle,“ řekl Kaladin. „Pokaždý, když půjdeme do rokle, dáme si pár kopí stranou. Nacpeme je sem. Nemělo by nám trvat moc dlouho najít jich dost na to, abychom mohli cvičit.“

„A jak se dostaneme ven, až budeme chtít utéct?“ zeptal se Teft a škrábal se na bradě. „Kopí v rokli nám moc platný nebudou, až půjde do tuhýho.“

„Já nějaký způsob najdu,“ řekl Kaladin.

„Tohle říkáš často,“ poznamenal Skar.

„Sklapni, Skare,“ okřikl ho Moraš. „On ví, co dělá.“

Kaladin překvapeně mrkl. On se ho Moraš zastal?

Skar se začervenal. „Já jsem to tak nemyslel, Kaladine. Jen se ptám.“

„Já ti rozumím. To je…“ odmlčel se, když do rokle slétla v podobě světélkující stuhy Syl.

Přistála na skalním převisu a proměnila se v dívku. „Našla jsem další těla. Jsou to většinou Paršendi.“

„Mají luky?“ zeptal se Kaladin. Několik mostařů na něj zůstalo zírat, až pochopili, že se dívá a mluví do prázdna a významně se na sebe podívali a pokývali hlavami.

„Myslím, že mají,“ řekla Syl. „Je to tamhle. Kousek odtud.“

Mostaři tady byli skoro hotoví. „Seberte si věci,“ zavelel Kaladin. „Máme další místo. Musíme najít co nejvíc a nacpat to někam do štěrbiny, odkud to tak snadno neodnese voda.“

Mostaři sebrali úlovky, přehodili si pytle přes rameno a každý popadl jedno nebo dvě kopí. Zamířili vlhkou roklí dolů za Syl. Míjeli staré pukliny ve skalách s nánosy starých, mechem pokrytých kostí − stehenních, holenních, lebek a žeber. Mezi nimi nebylo co sebrat.

Po asi patnácti minutách došli k místu, které Syl objevila. Ležela tu na hromadách spousta těl Paršendů a mezi nimi tu a tam nějaký Alet v modré uniformě. Kaladin si klekl vedle jednoho z nich. Na kabátě měl vyšitý stylizovaný glyf Dalinara Kholina. Proč se Dalinarova armáda připojila k Sadeasově? Co se změnilo?

Kaladin kývl na mostaře, aby začali sbírat od Aletů. On sám došel k jednomu z paršendských těl. Byla mnohem čerstvější než těla Dalinarových vojáků. V roklích bylo Aletů vždy víc než Paršendů. Jednak bylo Paršendů v bitvách méně a jednak méně často padali do roklí. Sigzil také odhadoval, že jejich těla mají vyšší hustotu než lidská, tudíž tak snadno neplavou po vodě a voda je neodnese.

Kaladin překulil tělo na stranu. Kdosi vzadu sykl. Kaladin se otočil a viděl, jak se Šen tlačí dopředu a ve tváři má výraz zvláštního pohnutí.

Teft k němu přiskočil a chytil ho zezadu pod krkem. Ostatní mostaři zůstali zděšeně stát, někteří reflexivně zaujali bojovou pozici.

Šen se Teftovi chabě bránil. Ve srovnání se svými paršendskými příbuznými vypadal na první pohled jinak, ale když byli takhle blízko, byla mezi nimi patrná podobnost. Šen byl stejně jako většina paršů malý a podsaditý. Robustní, silný, ale hrůza z něj nešla. Mrtvoly u Kaladinových nohou byly naopak svalnaté jako Roháči a vysoké jako Kaladin, jenom mnohem statnější v ramenou. Parš i Paršendi měli stejně mramorovanou kůži, ale Paršendi měli navíc ty zvláštní přirostlé krunýře a helmy na hlavě, na prsou, na rukou a na nohou.

„Pusť ho,“ řekl Kaladin zvědavě.

Teft se na něho podíval a potom ho váhavě poslechl. Šen zavrávoral na nerovné zemi a jemně, ale jistě odstrčil Kaladina od mrtvoly. Potom ustoupil, jako by ji chtěl před Kaladinem chránit.

„Tohle už jednou udělal,“ řekl Skála a postavil se vedle Kaladina. „Když jsme s ním tady sbírali s Lopenem.“

„On chrání paršendský mrtvý, gančo,“ dodal Lopen. „Kdybys s jedním pohnul, tak by tě snad ubodal k smrti. Fakt.“

„Oni jsou všichni takoví,“ ozval se za nimi Sigzil.

Kaladin se otočil a zvedl obočí.

„Paršský dělníci,“ pokračoval Sigzil, „se o své mrtvé starají. To je jedna z mála věcí, na kterých jim záleží. A zuří, když se těch mrtvých dotkne někdo cizí. Balí je do plátna, odnášejí je do přírody a tam je nechávají ležet na placatých kamenech.“

Kaladin se podíval na Šena. Zajímalo by mě… 

„Tak od nich posbírejte, co můžete,“ řekl Kaladin mužům. „Tefte, asi budeš muset celou dobu Šena držet. Nemůžu ho nechat, aby nám v tom tady zabránil.“

Teft se na Kaladina trpně podíval. Pořád si ještě myslel, že by měli Šena postavit do přední řady při výběhu a nechat ho zabít. Udělal však, co od něj Kaladin chtěl, Šena odstrčil dozadu a požádal o pomoc Moraše.

„A chlapi,“ poznamenal Kaladin, „chovejte se k těm mrtvým uctivě.“

„Vždyť to jsou Paršendi!“ protestoval Lejten.

„Já vím,“ odpověděl Kaladin. „Ale Šena to trápí. Je jeden z nás, tak ho nebudeme schválně provokovat.“

Parš se odevzdaně nechal od Tefta a Moraše odvést. Zdálo se, že rezignoval. „Do jaké míry vlastně Šen chápe?“

„Nechtěl jsi najít luk?“ zeptal se Sigzil, klekl si a vytáhl zpod jednoho těla krátký paršendský luk. „Ale nemá tětivu.“

„Tady nějaká je,“ volal Maps a vytahoval cosi z opasku dalšího mrtvého Paršenda. „Vypadá ještě použitelně.“

Kaladin vzal do ruky luk a tětivu. „Umíte s tím někdo zacházet?“

Mostaři se na sebe podívali. Na lov většiny korýšů byly luky bezcenné. Na to byl lepší prak. Luky se v podstatě hodily jen na zabíjení lidí. Kaladin se podíval na Tefta. Ten zakroutil hlavou. Neměl s lukem výcvik. Kaladin taky ne.

„To je jednoduchý,“ poznamenal Skála a otočil tělo jednoho z Paršendů. „Natáhnete tětivu, šíp namíříte špičkou od sebe, vší silou zatáhnete a pustíte.“

„Pochybuju, že by to bylo takhle jednoduchý,“ namítl Kaladin.

„Kaladine, ale my nemáme dost času ani na výcvik s kopím,“ poznamenal Teft. „Ty chceš ještě někoho učit luk? Bez výcviku to těžko zvládneme.“

Kaladin neodpověděl. Strčil luk a tětivu do pytle, přidal pár šípů a šel za ostatními. Během hodiny se zešeřilo a mostaři se vydali s prskajícími pochodněmi k žebříku. Čím větší byla tma, tím větší na ně v rokli padala tíseň. Stíny se prodloužily a vzdálené zvuky − kapající voda, padající kameny, hučící vítr − vypadaly zlověstněji. Kaladin zabočil za roh a zahlédl hejno nohatých baheníků, jak peláší do štěrbiny.

Hovor utichl a Kaladin se ho přestal účastnit. Tu a tam se ohlédl přes rameno po Šenovi. Ten kráčel tiše s hlavou skloněnou. Rabování kolem paršendských mrtvol ho velmi zasáhlo.

To nemůžu nechat jen tak, pomyslel si Kaladin. Jenže můžu s tím něco dělat? To by si koledoval o malér. Už jednou byl odsouzen za to, že narušil rovnováhu v bitvě o planinu.

Nejdřív ty sfery, pomyslel si. Dostat je ven by znamenalo, že potom půjde dostat ven i jiné věci. Všiml si stínu nad hlavou. Táhl se nad celou roklí. Byli u prvního permanentního mostu. Došli ještě kousek dál až na místo, kde byla rokle mělčí.

Tam zastavil. Mostaři se shlukli kolem něho.

„Sigzile,“ řekl Kaladin a ukázal. „Ty určitě o luku něco víš. Jak by bylo těžký trefit šípem támhleten most?“

„Já jsem ho měl v ruce jen párkrát, Kaladine, já nejsem žádnej odborník. Ale dovedu si představit, že tak moc těžký by to zase být nemuselo. Jak je to daleko − tak patnáct metrů?“

„A o co jde?“ zeptal se Moraš.

Kaladin vytáhl měšec plný sferů, podíval se na něj a zvedl obočí. „Přivážeme ten měšec k šípu a vystřelíme ho, aby se zabodl zespodu do toho mostu. Až budeme na výběhu, Lopen s Dabbidem se zdrží za náma a zpomalí u mostu, aby se napili. Sáhnou pod most a vytáhnou ten šíp. A sfery budou naše.“

Teft hvízdl. „Chytrý!“

„To můžeme teda dostat ty sfery všechny,“ poznamenal Moraš chtivě. „I ten −“

„Ne,“ odpověděl Kaladin tvrdě. „I ty malý jsou nebezpečný − lidi se můžou začít divit, kde berou mostaři tolik peněz.“ Bude si muset budovat zásoby od jiných lékárníků, aby nebylo podezřelé, kde najednou vzal peníze.

Moraš byl skleslý, ale ostatní mostaře to nadchlo. „Kdo to zkusí?“ zeptal se Kaladin. „Možná bychom to měli zkusit nejdřív jen cvičně a až potom s měšcem. Sigzile?“

„Já bych si to bral na triko nerad,“ odpověděl Sigzil. „Zkus to radši ty, Tefte.“

Teft se poškrábal na bradě. „No, snad. Myslíte, že je to těžký?“

„Těžký?“ ozval se najednou Skála.

Kaladin se za ním otočil. Skála stál vzadu za ostatními, ale díky své výšce za nimi byl dobře vidět. Stál se založenýma rukama.

„Jak je to těžký, Tefte?“ pokračoval Skála. „Patnáct metrů není tak daleko, ale není to lehká střela. Zvlášť s těžkým měšcem sferů. Cha! Taky musíš mířit ke kraji mostu, aby to potom Lopen dostal ven. Když netrefíš kraj, tak o ty sfery přijdeš. A co když si hlídka někde u toho mostu všimne, že z rokle vyletěl šíp? Nebude jim to náhodou podezřelý?“

Kaladin se na něj podíval. Říkal, že je to jednoduchý. Špičkou od sebe… zatáhnete a pustíte… 

„No,“ poznamenal Kaladin a sledoval Skálu koutkem oka. „Zkusit to musíme. Bez těchhle sferů raněný umřou.“

„Mohli bychom počkat do dalšího výběhu,“ řekl Teft. „Přivázat k mostu provaz a přehodit ho na druhou stranu a příště k němu přivázat sfery…“

„Patnáctimetrovej provaz?“ namítl Kaladin suše. „To nemůžeš nikde koupit, to je podezřelý.“

„Ále, gančo,“ utrousil Lopen. „Mám jednoho příbuznýho, ten je prodává. Seženu ho, když budu mít peníze.“

„Možná,“ namítl Kaladin, „ale musíš ho schovat v nosítkách, potom ho pověsit do rokle a při tom všem tě nikdo nesmí vidět. A když to tady necháš viset několik dní, tak si toho stoprocentně někdo všimne.“

Ostatní přikyvovali. Skála zneklidněl. Kaladin vzdychl, vyndal luk a několik šípů. „Musíme zkusit tohle. Tefte, proč to…“

„Pro Kalikalinova svatýho ducha,“ zabručel Skála, „dejte to sem.“ Protáhl se mezi mostaři a vzal od Kaladina luk. Kaladin se potutelně usmíval.

Skála se podíval k mostu a v ubývajícím světle si přeměřil pohledem vzdálenost. Napjal tětivu a potom natáhl ruku. Kaladin mu podal šíp. Vyrovnal luk a vystřelil proti skalní stěně. Šíp letěl hladce a narazil do kamene.

Skála pokýval hlavou a ukázal na Kaladinův měšec. „Můžeme vzít najednou jen pět sferů. Jinak by to bylo moc těžký. I tak je to bláznivina. Blázniví dolňáci.“

Kaladin se usmíval a potom odpočítal pět safírových marků − mostařskou mzdu za dva a půl měsíce − a dal je do prázdného váčku. Ten podal Skálovi. Skála vzal nůž a udělal do šípu hned za hlavicí zářez.

Skar založil ruce a opřel se o vlhký, mechem porostlý kámen. „Tohle je ale krádež, víte?“

„Jo,“ přisvědčil Kaladin a podíval se na Skálu. „Ale nemám z ní ani trochu černý svědomí. Ty jo?“

„Ani náhodou,“ řekl Skar a usmál se. „Myslím, že když ti jde o život, tak si nebereš servítky. To jedině kdyby se někdo rozhodl zajít za Gazem…“

Ostatní mostaři najednou znejistěli a několik se jich podívalo na Šena. Kaladin viděl, že Šena tím Skar nemyslel. Kdyby totiž někdo z mostařů ostatní zradil, vysloužil by si odměnu.

„Třeba bychom mohli postavit hlídku,“ řekl Drehy. „Víš, abychom měli jistotu, že za Gazem nikdo neproklouzne.“

„Nic takovýho dělat nebudeme,“ odpověděl Kaladin. „Co tím získáš? Jedině to, že se zavřeme v kasárnách a budeme se navzájem tak podezírat, že radši nevylezeme ven.“ Zakroutil hlavou. „Ne. To je prostě jenom další riziko. Je reálný, ale nemůžeme plýtvat energií na to, že se budeme navzájem špehovat. Prostě se jde dál.“

Skara to evidentně nepřesvědčilo.

„Jsme čtvrtá mostní,“ řekl Kaladin pevně. „Společně se díváme do tváře smrti. Tak si musíme věřit. Taky nejdeš do bitvy s hrůzou, že tví kolegové najednou přejdou k nepříteli.“ Podíval se jednomu po druhém do očí. „Já vám věřím. Všem. Půjdeme do toho společně a dokážeme to.“

Mostaři pokyvovali hlavami. Zdálo se, že to Skara uklidnilo. Skála měl mezitím hotový zářez v šípu a přivazoval k němu váček se sfery.

Kaladinovi seděla na rameně Syl. „Mám je hlídat? Aby nikdo neudělal to, čeho se bojí Skar?“

Kaladin zaváhal a potom přikývl. Jistota je jistota. Jen nechtěl, aby se mostaři vzájemně podezírali.

Skála potěžkal šíp. „To nemá šanci vyjít,“ stěžoval si. Potom vzal šíp, zalícil a postavil se přesně pod most. Na šípu se houpal váček a narážel do dřeva. Mostaři tajili dech.

Skála pustil šíp. Šíp vyletěl podél skalní stěny tak rychle, že ho ani nestačili sledovat. Ozval se tlumený úder, jak narazil na dřevo. Kaladin nedýchal. Šíp nespadl. Zůstal zabodnutý v dřevě, sfery pevně uvázané za hlavicí, těsně vedle strany mostu, kam se dalo dosáhnout.

Kaladin poplácal Skálu po rameni a mostaři spustili obdivný pokřik.

Skála se podíval na Kaladina. „Já nebudu s lukem bojovat. To říkám na rovinu předem.“

„Nemusíš. Slibuju,“ odpověděl Kaladin. „Budu rád, když budeš sám chtít, ale nutit tě nebudu.“

„Nebudu chtít,“ odpověděl Skála. „Moje místo není v boji.“ Zvedl oči k váčku se sfery a potom se pousmál. „Ale střílet do mostu, to můžu.“

„Kde ses to naučil?“ zeptal se Kaladin.

„To je tajemství,“ odpověděl Skála pevně. „Vezmi si luk. A už mě nech na pokoji.“

„Dobře,“ řekl Kaladin a vzal luk. „Ale nevím, jestli ti můžu slíbit, že už tě nechám na pokoji. Třeba ještě budeme v budoucnu potřebovat pár takovýchhle střel.“ Podíval se na Lopena. „Fakt si myslíš, že bys dokázal sehnat provaz, aniž bys vzbudil podezření?“

Lopen se opřel o stěnu. „Na moje příbuzný je spoleh, na to vem jed, gančo.“

„Kolik těch příbuzných vůbec máš?“ zeptal se Bezucha Jaks.

„Příbuzných není nikdy dost,“ odpověděl Lopen.

„No, ten provaz budeme potřebovat,“ řekl Kaladin, protože se mu v tu chvíli v hlavě rodil plán. „Sežeň ho, Lopene. Já ty sfery nahoře rozměním a dám ti na něj.“

56

ZATRACENÁ KNIHA

„Světlo se příliš vzdaluje. Bouře je nekonečná. Jsem zlomený, všichni kolem mě jsou mrtví. Pláču, protože všechno končí. Zvítězil. Porazil nás.“

Datováno palahakev 1173, 16 vteřin před smrtí. Subjekt: thajlenský námořník.

Dalinar bojoval. Cítil Zápal pro boj hluboko ve svém nitru. Pevně seděl na Švihákově hřbetě a meč mu v ruce létal ze strany na stranu. Paršendi kolem něho jeden za druhým padali s vyhořelýma očima k zemi.

Vrhali se na něho ve dvojicích, každá dvojice z jiného úhlu, snažili se upoutat jeho pozornost z mnoha stran současně a dezorientovat ho. Kdyby se podařilo jedné dvojici dostat až k němu ve chvíli, kdy věnuje pozornost jiné dvojici, možná by se jim podařilo dostat ho ze sedla a rozbít mu sekerami a holemi Střeplát. Byla to ovšem drahá taktika. Země kolem Dalinara byla posetá mrtvolami. Ovšem proti Střeponoši byla každá taktika drahá.

Dalinar udržoval Šviháka v pohybu, tančil na něm ze strany na stranu a širokými tahy se rozháněl mečem. Držel se kousek před linií svých mužů. Střeponoš kolem sebe potřebuje prostor. Střepkordy jsou příliš dlouhé a mohly by reálně ohrozit jeho vlastní vojáky. Stráže by k němu přišly blíž jedině v případě, kdyby spadl z koně nebo měl viditelné potíže.

Bojový Zápal mu dával sílu. Už necítil tu slabost a závrať, která ho přepadla na bojišti tehdy před několika týdny. Možná ji jen zbytečně zveličoval.

Obrátil Šviháka přesně ve chvíli, kdy na něho chtěla zezadu zaútočit tiše prozpěvující dvojice Paršendů. Sevřel koně koleny a udělal excelentní otáčku, při níž oběma Paršendům prořízl hrdlo a ještě stačil zasáhnout třetího do ruky. Prvním dvěma vzplály oči a oba se zhroutili k zemi. Třetí upustil zbraň z náhle bezvládné ruky, která mu vypověděla službu.

Čtvrtý Paršend se na Dalinara podíval a plazil se pryč. Na rozdíl od ostatních Paršendů neměl bradku a měl trochu jiný obličej, jiné tváře…

To byla žena? pomyslel si Dalinar s údivem. Je to možné? To se mi nechce věřit.

Za ním mu začali jeho vojáci provolávat slávu a Paršendi se mezitím znovu seskupili do bojového útvaru. Dalinar sklopil Střepkord. Ostří se mu lesklo a kolem poletovali vzduchem spreni slávy. Měl další důvod držet se v předstihu před svým vojskem. Střeponoš není jen nositelem zkázy. Je také vzorem morálky a inspirací. Muži bojovali s větším nasazením, když viděli, že jejich Jasnopán kosí jednoho nepřítele za druhým. Střeponoši měnili průběh bitev.

Paršendi byli pro tento okamžik zahnáni a Dalinar sesedl ze Šviháka a skočil na skálu. Všude kolem ležela mrtvá těla beze stopy krve. Když se však přiblížil k místu, kde bojovali jeho muži, viděl na zemi směsici oranžové a červené krve. Po zemi pobíhali baheníci a živili se na ní a mezi nimi se plazili spreni bolesti. Zranění Paršendi leželi s tváří s výrazem bolesti otočenou k nebi a tiše zpívali popěvek, který naháněl hrůzu. Často už to nebyl zpěv, ale jen šepot. Nikdy nekřičeli, když umírali.

Když se Dalinar vrátil ke svým strážím, bojový Zápal ho pomalu opouštěl. „Jsou moc blízko kolem Šviháka,“ řekl Telebovi a podal mu otěže. Obrovskému ryšádijci se po těle leskly krůpěje zpěněného potu. „Nechci riskovat, že bych o něj přišel. Ať ho někdo odvede dozadu.“

Teleb přikývl a kývl na vojáka, aby to provedl. Dalinar zvedl meč a rozhlédl se po bojišti. Paršendi se stále ještě přeskupovali. Jako obvykle se zaměřovali na postup ve dvojicích. Každá dvojice měla jinou zbraň a často byl ve dvojici jeden jedinec hladce oholený a druhý měl bradku propletenou polodrahokamy. Dalinarovi badatelé se domnívali, že jsou tyto dvojice postaveny na primitivním vztahu učitel-žák.

Dalinar zkoumal oholené jedince a hledal na nich stopy růstu vousů. Žádné nenašel a spousta těchto jedinců měla ve tváři jakýsi náznak ženských rysů. Je možné, že by Paršendi bez vousů byly ženy? Neměli patrné poprsí a postavu měli stejnou jako muži, ale ty jejich zvláštní přirostlé krunýře mohly leccos skrývat. Paršendi bez vousů byli o několik prstů menší a ten tvar obličeje… když se na ně člověk zaměřil, musel tuto možnost připustit. Je možné, že by ty dvojice bojující společně byly dvojice manželů? Svým způsobem ho to fascinovalo. Je to vůbec možné, že přestože proti nim už šest let vedou válku, nezabýval se nikdo tím, jestli bojují proti mužům nebo proti ženám?

Ano. Planiny, na nichž se bojovalo, byly velmi vzdálené. Těla mrtvých Paršendů nikdy nikdo blíž neprohlížel. Jedině jim rozpletl z bradky drahokamy nebo vzal zbraně. Od Gavilarovy smrti Paršendy nikdo nezkoumal. Každý je raději viděl mrtvé a Aleti zabíjet uměli.

A ty je máš teď taky zabíjet, řekl si Dalinar, a ne studovat jejich styl života. Ale rozhodl se, že přikáže vojákům, aby několik těl sebrali a poskytli badatelům.

Vyrazil na jinou část bojiště, Střepkord před sebou v obou rukou, vojsko v bezpečné vzdálenosti za sebou. Jižním směrem zahlédl vlát Adolinův prapor. Tam vede svou jednotku proti Paršendům jeho syn. Je v poslední době neobvykle zdrženlivý. Možná proto, že se zmýlil v Sadeasovi, je uvážlivější.

Na druhé straně, západním směrem, se hrdě třepotala Sadeasova zástava. Sadeas se v těchto místech snažil zabránit Paršendům dostat se ke kukle. Jako minule dorazil Sadeas na bojiště první a zaujal pozornost Paršendů, aby se Dalinar mohl nerušeně přiblížit. Dalinar uvažoval o tom, že vysekají živokam, aby se jejich aletská vojska mohla vzdálit, ale nakonec přece jen nechtěli bitvu tak rychle ukončit. Oba se Sadeasem cítili, že skutečný smysl jejich spojenectví je v tom, zredukovat co nejvíce paršendské síly.

Čím více Paršendů zabijí, tím dřív tahle válka skončí. Dalinarův plán zatím vycházel. Dvě armády postupovaly společně a vzájemně se doplňovaly. Dalinar postupoval příliš pomalu, a než se dostal na planinu, Paršendi ji obsadili. Sadeas byl rychlý − teď ještě víc, když mohl nechat část vojska doma a soustředit se na rychlost postupu − a velmi efektivní v přesunu bojeschopných sil na planinu, ale neměl tak vycvičenou armádu jako Dalinar. Když se tedy Sadeas dostal na planinu jako první, držel ji tak dlouho, než přišel s vojskem Dalinar, který měl Střeponoše a vojáky s nejlepším výcvikem a dokázal s nimi uhodit na Paršendy jako kladivo a rozbít je o Sadeasovu kovadlinu.

Přesto to nebylo ani zdaleka jednoduché. Paršendi bojovali jako roklebloudi.

Dalinar vyrazil mezi ně, rozmáchl se Střepkordem a znovu je kosil ze všech stran. Nedokázal se ubránit respektu, který k nim proti vlastní vůli cítil. Jen málokdo se dokázal postavit Střeponoši, aniž by měl v zádech celou armádu, která by ho proti němu doslova dotlačila.

Tihle Paršendi útočili velmi statečně. Dalinar se otočil a znovu se ho zmocnil bojový Zápal. Voják s obyčejným mečem se soustředil na údery, výpady dělal s určitým cílem a musel počítat s odporem. Bylo potřeba dělat rychlé krátké údery v malých obloucích. Střepkord se ovšem choval jinak. Měl obrovské ostří, ale přitom byl velmi lehký. Žádný odpor nevyvolával. Zasadit úder nevyžadovalo o nic větší úsilí než projet ostřím vzduchem. Bylo tedy jenom potřeba hlídat rychlost a setrvačnost a neustále udržovat meč v pohybu.

Vrhli se na něho čtyři Paršendi. Věděli, že se k němu potřebují dostat co nejblíž, protože Střepkord má dlouhý jílec a Dalinarova výstroj není vhodná pro boj zblízka. Dalinar se otočil s mečem ve výši pasu, lehce bodl a cítil, jak Paršendům projel hrudí. Dostal všechny čtyři a měl pocit uspokojení.

Netrvalo však dlouho a uspokojení vystřídala závrať.

Zatraceně! pomyslel si. Zase! Otočil se proti další skupině Paršendů. První čtveřici ještě doutnaly oči.

Vrhl se do útoku, zvedl meč nad hlavu a prudce jím švihl k zemi. Šest Paršendů padlo. Najednou cítil lítost a Zápal, který ještě před chvílí tak prožíval, ho začal znechucovat. Ti padlí Paršendi si zaslouží úctu a ne samolibou radost.

Vzpomínal na doby, kdy v něm Zápal přehlušoval všechny ostatní emoce. Když s Gavilarem potlačili bouřící se velkoknížata, zahnali zpátky Vedeny, bojovali proti Herdazům a porazili Reše. Jednou ho touha po boji dohnala dokonce k útoku proti Gavilarovi. Pamatoval si ty dny před nějakými deseti lety, kdy ho sžírala žárlivost a touha postavit se proti Gavilarovi, jedinému vhodnému soupeři a muži, který získal Navaninu ruku.

Stráže se radovaly, když porážel nepřátele jednoho za druhým. Cítil se prázdný. Ale dokázal vzít Zápal pevně do ruky a opřít se o něj. Cítil, jak v něm pulsuje. Postupně nevolnost ustupovala. Bylo to dobře, protože se z druhé strany blížila další skupinka Paršendů. Zaujal bojovou pozici a vší silou se rozehnal mečem.

Jednou ranou srazil k zemi tři Paršendy. Čtvrtý se však protáhl kolem nich a dostal se Dalinarovi na dosah. Oči měl dokořán a v nich výraz hněvu a odhodlání. Žádný bojový pokřik, jenom dál zpíval.

Zasáhl Dalinara do helmy. Odhodilo mu to hlavu na stranu, ale většinu síly úderu absorboval Střeplát. Objevilo se v něm pár pavučinkových prasklin. Dalinar viděl, že z nich uniká Záře.

Paršend byl příliš blízko. Dalinar odhodil Střepkord. Zbraň se rozplynula, jako by byla z mlhy. Zvedl ruku a zablokoval ránu kladivem. Potom se rozmáchl druhou rukou a uhodil Paršenda pěstí do ramene. Rána ho srazila k zemi. Přestal zpívat. Dalinar zaťal zuby, došel k němu blíž a kopl ho do hrudi, až jeho tělo odletělo několik metrů daleko. Naučil se dávat si pozor na Paršendy, které omráčil, ale úplně nezabil.

Dalinar dal ruce dolů a začal zhmotňovat Střepkord. Cítil, jak se mu vrací síla a zaujetí pro boj. Nesmím mít ze zabíjení Paršendů špatný pocit, pomyslel si. Je to správné.

Potom si čehosi všiml a strnul. Co se to mihlo na sousední planině? Vypadalo to jako…

Jako další paršendské vojsko.

Běželo k němu několik členů jeho hlídky, ale Dalinar už věděl, jakou mu nesou zprávu. „Pro Bouřepána!“ zaklel a natáhl Střepkord. „Varujte všechny! Blíží se druhé vojsko!“ Několik mužů se na jeho povel rozběhlo do všech stran. To se dalo čekat, pomyslel si Dalinar. Když jsme začali chodit se dvěma vojsky my, udělali oni totéž.

Z toho ovšem vyplývá, že dřív nepoužívali všechny své síly. Dělali to proto, že si uvědomovali, že na planinách není dostatek prostoru na větší bitvu? Nebo to bylo kvůli rychlosti? Jenže nic z toho nedávalo smysl. Alety omezovaly mosty. Velmi je brzdily, když po nich mělo přejít početnější vojsko. Ale Paršendi přes rokle skákali. Tak proč posílali do boje jen část svých jednotek?

Hrom do toho všeho, pomyslel si zoufale. Víme o nich tak málo! 

Vrazil Střepkord do skály vedle sebe tak, aby nezmizel. Začal vydávat rozkazy. Jeho osobní stráž se seskupila těsně kolem něho a přijímala členy hlídky a vysílala posly. Na chvíli se změnil z válečníka na generála-taktika.

Chvíli trvalo, než změnili bojovou strategii. Vojsko někdy připomínalo obrovskou těžkopádnou čalu, která se vleče dopředu a reaguje s velkým zpožděním. Než se vojáci začali řídit jeho rozkazy, noví Paršendi už přeskakovali na severní straně rokli. V místech, kde bojoval Sadeas. Dalinar na ně sám dobře neviděl a zprávy od hlídek chodily se zpožděním.

Podíval se na stranu. Stála tam vysoká skála. Měla nerovné okraje a vypadala spíš jako hromada kostek naskládaných na sebe. Uprostřed jednoho z hlášení popadl Střepkord a rozběhl se po kamenném podloží. Nohama obutýma ve Střeplátu drtil skalní pupeny. Za ním okamžitě vyrazila Modrá garda.

Když se dostal téměř nahoru, odhodil Střepkord a nechal jej zmizet. Vyskočil, chytil se skály a šplhal na vršek. Netrvalo dlouho a byl nahoře.

Pod sebou měl celé bojiště. Hlavní paršendské vojsko vypadalo jako směsice červené a černé uprostřed planiny a teď se ocitlo rozdělené na dvě části aletskými jednotkami. Sadeasovy mostní jednotky čekaly na západní planině a nikdo jim nevěnoval pozornost. Čekaly, až Paršendi naskáčou na bojiště.

Pro Bouřepána, to je síla a rychlost, pomyslel si Dalinar, když sledoval Paršendy, jak velkými skoky překonávají rokli. Šestiletá zkušenost z boje Dalinara naučila, že obyčejní vojáci − zvláště, když mají lehkou výstroj − dokáží Paršendy předehnat, když musí uběhnout víc než jen několik desítek metrů. Ale ve skocích se silným paršendským nohám lidské nevyrovnají. Ani jediný Paršend neztratil nad roklí rovnováhu. K roklím dobíhali klusem, poslední tři metry nabrali rychlost a vrhli se dopředu. Nové paršendské vojsko se hnalo jižním směrem, přímo proti Sadeasovi. Dalinar zvedl ruku proti prudkému slunci a rozeznal Sadeasovu vlajku.

Byla přímo na cestě postupujícího paršendského vojska. Sadeas obvykle zůstával v bezpečí vzadu za vojskem. Najednou byl však vpředu a jeho jednotky byly příliš pomalé, aby na tom stihly něco změnit. Ocitl se v tu chvíli nechráněný.

Sadeas! blesklo mu hlavou a udělal krok až na okraj plošiny na vršku vysoké skály. Čepice mu vlála kolem hlavy. Musím mu poslat kopiníky ze zálohy − 

Ale ne, ti by byli moc pomalí.

Kopiníci se k němu nedostanou. Leda někdo na koni.

„Šviháku!“ zavelel Dalinar a vrhl se ze skály dolů. Dopadl na kameny, Střeplát ztlumil sílu jeho nárazu. Kolem něj se vznesl obláček Bouřné záře, která unikala ze Střeplátu, a na nohou mu zapraskaly holenice.

Švihák se vymanil z rukou štolbů a rozběhl se na povel k němu. Jakmile byl blíž, chytil se Dalinar sedla a vyšvihl se nahoru. „Jeďte za mnou, jestli mi stačíte,“ vykřikl směrem ke strážím. „A pošlete posla za synem, že přebírá velení!“

Dalinar obrátil Šviháka a vyrazil po obvodu planiny. Stráže se chopily koní, ale bylo pro ně obtížné ryšádijci stačit.

Budiž.

Po pravé straně se kolem něho míhaly nezřetelné skvrny místo bojujících vojáků. Předklonil se v sedle a nalehl Švihákovi na hřbet. V uších mu hvízdal vítr. Natáhl ruku a zhmotnil Střepkord. Sevřel ho v ruce, ještě ledový a mokrý, a vedl Šviháka podél západního okraje bojiště. Původní paršendské vojsko leželo v prostoru mezi ním a Sadeasem. Neměl čas je objet. Zhluboka se nadechl a vjel přímo do jeho středu. Paršendští vojáci netvořili těsné linie, protože jejich způsob boje byl jiný.

Švihák cválal mezi nimi a Paršendi obrovskému ryšádijci uhýbali z cesty a kleli ve svém melodickém jazyce. Kopyta duněla o skály jako hrom. Dalinar Šviháka pobízel koleny k vyšší rychlosti. Někteří Paršendi se otočili a vyrazili proti němu. Viděli v tom příležitost. Kdyby Dalinara shodili z koně, zůstal by sám, obklopen tisíci nepřátel.

Dalinar zvedl Střepkord a srdce se mu rozbušilo. Rozháněl se mečem proti Paršendům, kteří se odvážili přijít k němu blíž. Během pár minut se dostal k jejich severozápadní linii. Tady byli nepřátelé zformovaní a zvedali kopí.

Zatraceně! pomyslel si Dalinar. Paršendi zatím nikdy nepoužili kopí proti těžkému jezdectvu. Je vidět, že se rychle učí.

Dalinar zaútočil a v poslední chvíli Šviháka obrátil souběžně s linií paršendských kopiníků. Rozmáchl se Střepkordem do strany a uťal hlavice všech kopí a s nimi zasáhl i pár rukou. Skupina Paršendů těsně před ním zaváhala a Dalinar se zhluboka nadechl a pobídl Šviháka přímo proti nim. Opět ulámal hlavice několika kopím. Pár kopí se odrazilo od jeho nárameníků a Švihák dostal zásah do levého boku.

Setrvačnost je hnala dopředu. Paršendi zůstávali ležet mrtví pod kopyty. Švihák zaržál a vyběhl z nepřátelské linie ke straně, kde proti Paršendům bojoval se svou jednotkou Sadeas.

Dalinarovi bušilo srdce. Sadeasovu jednotku minul a cválal dál podél černé linie, u níž se aletští vojáci snažili chaoticky čelit tlaku nových paršendských posil. Muži křičeli a umírali a pod nohama se jim kupila směsice mrtvých těl v aletské zelené a paršendské červené a černé.

Tak! Dalinar zahlédl, jak se Sadeasova vlajka zatřepetala a upadla na zem. Seskočil Švihákovi ze sedla a dopadl na kámen. Kůň se otočil. Rozuměl. Má ošklivou ránu a Dalinar už ho nebude vystavovat dalšímu riziku.

Nastal čas na další vraždění.

Vrhl se z boku do paršendských řad. Někteří Paršendi se na něj otáčeli se zděšením v obvykle klidných černých očích. Vypadali jinak než lidé, ale emocemi lidi velmi připomínali. Dalinar znovu cítil bojový Zápal. Nesnažil se ho potlačit. Potřebuje ho. Jeho spojenec je v ohrožení.

Nastal čas, aby zasáhl Černý Osten.

Začal se prodírat řadami Paršendů. Srážel je jednoho za druhým, jako když smetá drobky ze stolu po jídle. Tady nepotřeboval žádnou přesnost, ani žádnou velkou pomoc. Za sebou měl Modrou gardu. Vyrazil do útoku a vrhl se do něj vší silou otrlého válečníka posíleného mocí Střeplátu. Byl jako bouře, jako blesk, který člověka udeří do nohou, do hrudi, do rukou nebo do krku − a zabíjel a zabíjel a zabíjel. Jako smršť, která se žene ve smrtelném víru. Od jeho Střeplátu se odrážely nepřátelské zbraně a nechávaly po sobě nepatrné praskliny. Zabil desítky Paršendů a stále postupoval dál k místu, kde upadl Sadeasův prapor. Oči doutnaly, meče se blýskaly a Paršendi zpívali. Těsné sevření jejich jednotek − které naráželo na Sadeasovu linii − je drželo na místě. Ovšem ne Dalinara. Ten se nemusel obávat, aby nezranil přátele, nemusel si dělat starosti, aby jeho zbraň nezasáhla sousední tělo nebo neuvázla v brnění. Pokud mu pod nohy popadala mrtvá těla, jeho meč jimi projel stejně snadno jako ocelí nebo dřevem.

Vzduch skrápěla paršendská krev. Dalinar kolem sebe sekal, zabíjel a razil si cestu sevřenou linií nepřátel. Meč mechanicky létal mezi jeho ramenem a bokem, stále stejně dopředu a dozadu, jen tu a tam zaletěl dál, když se ho někdo pokusil napadnout zezadu.

A pak doslova klopýtl o smotek zelené látky. Sadeasův prapor. Otočil se a pátral kolem sebe. Za sebou měl řadu mrtvých těl, po které šlapali další Paršendi soustředění na to, aby ho dostali. Jen po levé straně žádného z Paršendů neviděl.

Sadeas! pomyslel si, vyskočil a srazil nepřítele, který se k němu blížil zezadu. Útočník padl a odhalil kroužek Paršendů, kteří tloukli do čehosi na zemi u svých nohou. Unikala z toho Záře.

Po straně leželo obrovské střeponošské kladivo. Nejspíš tam Sadeasovi upadlo. Dalinar skočil dopředu, upustil Střepkord a popadl kladivo. Vykřikl a rozehnal se jím proti celému hloučku. Jednou ranou odhodil několik desítek Paršendů daleko od sebe a potom se otočil a rozmáchl se na druhou stranu. Těla se rozletěla do vzduchu a dopadla do širokého kruhu.

V takovýchto těsných podmínkách byla kladiva osvědčenou zbraní. Střepkord by je byl zabil a jejich těla by popadala na zem. Kladivo však těla rozhodilo pryč. Skočil do středu kruhu, který tak vyčistil, z každé strany jednou nohou nad ležícím Sadeasem. Znovu začal zhmotňovat Střepkord a zároveň kladivem rozháněl nepřátele.

Při devátém úderu srdce odhodil kladivo jednomu z Paršendů do obličeje a v ruce se mu objevil Střepkord. Okamžitě zaujal bojovou pozici a podíval se pod sebe. Ze Sadeasova Střeplátu unikala Bouřná záře z desítek malých prasklin. Krunýř na hrudníku byl úplně rozbitý − popraskaný, úlomky kovu vyražené − a prosvítala pod ním uniforma. Z děr se linuly pramínky světélkující páry.

Nebyl čas zjišťovat, jestli Sadeas žije. Paršendi teď měli na dosah ne jednoho, ale dva Střeponoše a vrhli se proti Dalinarovi. Ten je kosil rychlými tahy mečem, a tak chránil prostor kolem sebe.

Úplně zastavit je nedokázal. Na Střeplátu měl šrámy, nejvíc na rukou a na zádech. Pod příliš velkým tlakem Střeplát vrzal a praskal.

Dalinar vykřikl a srazil k zemi čtyři Paršendy. Mezitím ho další dva zasáhli do zad, až se mu rozechvěl Střeplát. Prudce se otočil a jednoho zabil. Druhému se podařilo uhnout. Dalinar těžce oddychoval, a když se pohyboval rychleji, zůstávaly za ním ve vzduchu obláčky modravé Záře. Připadal si jako krvavá kořist, která se snaží setřást tisíce pronásledujících predátorů.

Jenže není čala, která se neumí bránit jinak, než tím, že se schová. Začal znovu zabíjet a znovu cítil, jak v něm vzrůstá Zápal velikým burácejícím crescendem. Cítil skutečné nebezpečí, možnost, že bude poražen, a to v něm vzedmulo další vlnu bojového Zápalu. Byl jí plný a překypovala v něm jako radost a touha. Nebezpečí. Dostával další a další rány. Stále více Paršendů uhýbalo před jeho mečem a stále více mu jich unikalo.

Cítil štěrbinu vzadu ve Střeplátu. Táhl mu skrz ni na záda chladný vzduch a naháněl mu hrůzu. Prasklin ve Střeplátu měl čím dál víc a rozšiřovaly se. Kdyby praskl…

Vykřikl a probodl dalšího Paršenda a vypálil mu oči. Zvedl Střepkord, otočil se a dalšímu nepříteli podřízl nohy. V nitru mu řádila smršť emocí a čelo se mu pod helmou rosilo potem. Co by se stalo s aletskými vojsky, kdyby tu se Sadeasem oba padli? Dvě velkoknížata obětí jedné bitvy, dva ztracené Střepláty a jeden Střepkord?

To se stát nesmí. On tu nepadne. Sám ještě neví, jestli je blázen, nebo není. A nemůže umřít, dokud se to nedoví.

Najednou padla další skupinka Paršendů, na kterou on vůbec neútočil. Kolem se přehnala postava v jasně modrém Střeplátu. Adolin jednou rukou držel vztyčený Střepkord. Zářil v odpoledním slunci.

Adolin se znovu rozmáchl a to už se hnala dopředu Modrá garda a zaplnila prostor, který vytvořil. Paršendi změnili píseň. Jejich zpěv nabral zuřivé tempo. Jak se na bojiště prodíraly další a další jednotky − některé v zeleném, některé v modrém, začali se postupně stahovat.

Vyčerpaný Dalinar si klekl a nechal Střepkord zmizet. Kolem něho se seskupila jeho stráž. Adolinova armáda zatím zatlačovala Paršendy dál. Během pár minut bylo na tomto kousku území bezpečno. Nebezpečí bylo zažehnáno.

„Otče,“ řekl Adolin a klekl si vedle něho a sundal si helmu. Světlé vlasy s tmavými stopami měl rozcuchané a slepené potem. „U všech bouří! Ty jsi mě vyděsil. Jsi v pořádku?“

Dalinar také odložil helmu a vlhkou tvář mu ochladil svěží vzduch. Zhluboka se nadechl a potom přikývl. „Ty… si tedy umíš věci načasovat, Adoline.“

Adolin mu pomohl vstát. „Musel jsem si proklestit cestu celou paršendskou armádou. Při vší úctě, otče, co tě pobídlo k tomuhle akrobatickýmu výstupu?“

„Vědomí, že bys zvládl vojsko, kdybych padl,“ odpověděl Dalinar a poplácal syna po rameni. Střepláty jim cinkly o sebe.

Adolin si všiml Dalinarových zad a vytřeštil oči.

„Je to zlý?“ zeptal se Dalinar.

„Vypadá to, že drží na čestný slovo,“ odpověděl Adolin. „Utíká z tebe Záře jako z rozstřílenýho měchu.“

Dalinar pokýval hlavou a vzdychl. Střeplát pomalu přestával plnit funkci. Bude si ho muset svléknout ještě dřív, než dojedou do tábora, aby na něm nepřimrzl.

Kousek od nich pomáhalo několik mužů ze Střeplátu Sadeasovi. Měl ho natolik zničený, že veškerá Záře už byla pryč. Jen tu a tam se objevil malý obláček. Půjde to opravit, ale bude to nákladné − při obnově Střeplátu se obvykle zničily kameny, které mu dodávaly Bouřnou záři.

Vojáci Sadeasovi sundali helmu a Dalinara potěšilo, když viděl, jak jeho někdejší přítel zamžoural očima, a přestože byl dezorientovaný, bylo zřejmé, že nemá žádné vážné zranění. Na stehně měl ránu po paršendském meči a na hrudníku několik oděrek.

Zvedl hlavu k Dalinarovi a Adolinovi. Dalinar strnul a čekal výčitky − stalo se to vlastně proto, že trval na tom, aby proti Paršendům postupovali společně na jedné planině. To Paršendy vyprovokovalo k tomu, aby i oni přivedli druhé vojsko. Měl poslat dobré hlídky a zjistit to včas.

Sadeas se však usmál. „Pro Bouřepána, to bylo o prsa! Jak jde bitva?“

„Paršendi ustupují,“ řekl Adolin. „Poslední, kteří kladli odpor, byli ti kolem vás. Naši muži už vysekávají živokam.“

„Tak jsme zase vyhráli!“ řekl Sadeas vítězoslavně. „Dalinare, tak to zas jednou vypadá, že ten váš starej senilní mozek na něco přišel.“

„Je nám stejně, Sadeasi,“ poznamenal Dalinar. Přicházeli poslové se zprávami z bojiště.

„Rozhlaste, že dnes budou všichni mí vojáci hodovat jako plavooci!“ prohlásil Sadeas. Usmíval se, když mu vojáci pomáhali na nohy. Adolin převzal od poslů hlášení. Sadeas odehnal pomocníky a prohlásil, že i přes zranění dokáže stát sám, a začal se shánět po důstojnících.

Dalinar se šel podívat na Šviháka a zkontrolovat, že ho ošetřili. Cestou ho však Sadeas chytil za paži.

„Už bych byl mrtvý,“ řekl tiše.

„Možná.“

„Moc jsem toho neviděl. Ale zdálo se mi, že vás vidím samotnýho. Kde jste měl stráže?“

„Musel jsem je nechat vzadu,“ odpověděl Dalinar. „Jinak bych se k vám nedostal včas.“

Sadeas se zamračil. „To jste ale hrozně riskoval, Dalinare. Proč?“

„Člověk neopouští spojence na bojišti. Pokud není žádné jiné východisko. Tak to stojí v Kodexu.“

Sadeas zakroutil hlavou. „Vás ta vaše čest jednou zahubí, Dalinare.“ Vypadal zmateně. „Ale ne že bych si na ni dnes chtěl stěžovat!“

„Jestli mám umřít,“ řekl Dalinar, „tak bych to rád udělal po správně prožitém životě. Ono nezáleží tolik na cíli, ale spíš na tom, jakou cestou k němu člověk dojde.“

„Zase Kodex?“

„Ne. Cesta králů.“

„Ta zatracená kniha.“

„Ta zatracená kniha vám dnes zachránila život, Sadeasi,“ řekl Dalinar. „Myslím, že začínám chápat, co na ní Gavilar viděl.“

Sadeas se zamračil, ale neubránil se pohledu na svůj rozbitý Střeplát. Zakroutil hlavou. „Možná si o tom jednou nechám vyprávět. Rád bych svému starému příteli zase rozuměl. I když nevím, jestli jsem mu vůbec kdy rozuměl.“ Pustil Dalinarovu ruku. „Přiveďte mi někdo sakra koně. Kde mám důstojníky?“

Dalinar odešel a pospíchal za členy své stráže, kteří se mu starali o koně. Než k nim došel, překvapilo ho to množství mrtvol na zemi. V místech, kde se prodíral paršendskou frontou k Sadeasovi, ležely v řadě jako jakási stopa smrti, která po něm zbyla.

Ohlédl se na místo, kde útočil na Paršendy z bojové pozice. Desítky mrtvých. Možná stovky.

Pro svatou krev mých otců, pomyslel si Dalinar. To jsem udělal já? V takovémhle měřítku nezabíjel od dob, kdy bojoval po Gavilarově boku za sjednocení Aletkaru. A od mládí se mu neudělalo tak špatně z pohledu na mrtvé.

Najednou se mu zvedal žaludek a nedokázal to ovládnout. Přece nemůže na bojišti zvracet.

Klopýtal pryč. V jedné ruce držel helmu. Měl by se radovat. Jenže to nedokáže. Prostě… to nedokáže.

Budeš potřebovat hodně štěstí, Sadeasi, abys mi porozuměl, pomyslel si. Protože mně samotnému to zatraceně nejde.

57

BLUDNÝ KORÁB

Držím v náruči malé dítě, nůž pod jeho krkem, a vím, že všichni živí si přejí, abych ten nůž nechal volně sklouznout. A poskvrnil podlahu krví, i svoje ruce, a tím nám všem dal novou šanci se nadechnout. 

Datováno šašanan 1173, 23 vteřin před smrtí. Subjekt: tmavooký šestnáctiletý mladík. Velmi významný vzorek.

„Celý svět se otřásl!“ křičel Maps s prohnutými zády a vytřeštěnýma očima a skvrnami po rudých slinách na tvářích. „Skály se třásly pod jejich kroky a kameny sahaly až do nebe. Umíráme! Umíráme!“

Naposledy se zachvěl v křeči a v očích mu pohaslo světlo. Kaladin seděl u něho, ruce od krve. Upustil z nich dýku, kterou používal jako chirurgický nůž. Tiše cvakla o kámen. Jeho kolega ležel na kamenné planině a na levé straně hrudníku měl velkou otevřenou ránu po šípu. Roztrhla mu mateřské znaménko, o němž tvrdil, že vypadá jako mapa Aletkaru.

Zase si je bere, pomyslel si Kaladin. Jednoho po druhém. Otevřít a nechat vykrvácet. Nejsme nic víc než měchy krve. Když umřeme, vypustíme ji na kámen, jako vypustí velebouře vodu z mračen.

Jednou zůstanu jen já sám. Já pořád zůstávám.

Vrstva kůže, vrstva tuku, vrstva svalu, vrstva kosti. Nic víc člověk není.

Za roklí zuřila bitva. Jen mostařům nikdo nevěnoval nejmenší pozornost. Jejich údělem je umírat. Umírat, umírat, umírat. A potom se uklidit z cesty a nepřekážet.

Členové čtvrté mostní stáli kolem Kaladina. „Co to říkal na konci?“ zeptal se Skar. „Že se třesou skály?“

„To nic neznamenalo,“ odpověděl robustní Jak. „To už blouznil. To se před smrtí stává.“

„V poslední době ale častěji, mám ten pocit,“ namítl Teft. Držel si rukou paži, na které si provizorně ovázal ránu po šípu. Nebude moci hned tak zvednout most. Po Mapsově a Arikově smrti jich zůstalo v jednotce šestadvacet. V tomto počtu budou mít s mostem co dělat. Ztráta každého mostaře se na váze mostu velmi projevila a jednotka potom nestačila ostatním. Jestli ztratí ještě pár mužů, budou mít velké potíže.

Měl jsem být rychlejší, vyčítal si Kaladin, když se díval na Mapsovu otevřenou ránu a odhalené vysychající vnitřnosti. Šíp mu pronikl plící a zabodl se do páteře. Dokázal by ho Lirin zachránit? Kdyby byl Kaladin studoval v Kharbrantu, jak si otec přál, naučil by se tam dost na to, aby dokázal takovéhle smrti zabránit?

Kale, to se stává…

Kaladin se rozechvěle zvedl, zakrvácené ruce na obličeji, držel si hlavu a propadal vzpomínkám. Mladá dívka, rozbitá hlava, zlomená noha, rozzlobený otec.

Zoufalství, nenávist, ztráta, zklamání, hrůza. Takhle přece není možné žít. Jak může někdo žít smířený s tím, že nemá sílu na to, aby někoho zachránil? Když selhal farmář, zlikvidovali mu úrodu červi. Když selhal lékař, zemřel člověk.

Musíš se naučit, kdy si dělat starost…

Jako by měl na vybranou. A mohl to zrušit, jako když sfoukne lampu. Začínal se pod tou tíhou sklánět. Měl jsem ho zachránit. Měl jsem ho zachránit. Měl jsem ho zachránit.

Maps, Dany, Amark, Gošel, Dallet, Nalma. Tien.

„Kaladine,“ ozvala se Syl, „musíš být silný.“

„Kdybych byl silný,“ sykl, „tak by neumřeli.“

„Pořád tě ještě potřebujou ti ostatní. Slíbil jsi jim to, Kaladine. Dal jsi jim slovo.“

Kaladin zvedl hlavu. Mostaři vypadali neklidně a vystrašeně. Bylo jich tu jen osm − ostatní poslal hledat raněné z jiných jednotek. Nakonec našli tři s menšími zraněními, která dokázal ošetřit Skar. Nikdo ho nezavolal. Buď neměly mostní jednotky žádné jiné raněné, nebo už se jim nedalo pomoci.

Možná se měl jít sám přesvědčit. Jenže už by se nedokázal podívat do očí dalšímu umírajícímu, kterému nemůže pomoct. Vrávoravě vstal a odešel od Mapsova těla. Došel až k rokli a donutil se zaujmout starou bojovou pozici, kterou ho kdysi naučili.

Nohy od sebe, ruce za zády předloktí u sebe. Napřímená záda a pohled dopředu. Bylo to něco, co znal a co mu dodávalo sílu.

Mýlil ses, otče, pomyslel si. Říkal jsi, že se naučím vyrovnat se se smrtí. A vidíš, neumím to. Ani po těch letech.

Kolem se shlukli mostaři. Přišel Lopen s měchem vody. Kaladin zaváhal, ale potom si ji vzal a umyl si obličej a ruce. Vlažná voda ho ochladila. Vydechl a Lopenovi poděkoval.

Ten zvedl obočí a pokynul k váčku, který měl přivázaný k opasku. Podařilo se mu vzít měšec se sfery, který měli šípem zespoda uchycený k mostu. Udělali to už počtvrté a vždycky se jim to podařilo.

„Šlo to bez problému?“ zeptal se Kaladin.

„Jasně, gančo,“ odpověděl Lopen a zeširoka se usmál. „Bylo to snadný jako zakopnout o Roháče.“

„Já to slyším!“ ozval se Skála nasupeně. Stál kousek od nich.

„A co provaz?“ zeptal se Kaladin.

„Hodil jsem ho smotaný na stranu,“ odpověděl Lopen. „Nepřivazoval jsem ho. Jak jsi chtěl.“

„Výborně,“ řekl Kaladin. „Provaz, který visí z mostu, by byl podezřelý.“ Kdyby Hašál s Gazem zavětřili, co má v plánu…

A kde je vůbec Gaz? pomyslel si Kaladin. Proč nešel na výběh s námi? 

Lopen dal Kaladinovi měšec sferů, jako by se chtěl té odpovědnosti zbavit. Kaladin ho vzal a zastrčil do kapsy u kalhot.

Lopen odešel a Kaladin znovu zaujal bojovou pozici. Planina za roklí byla dlouhá a úzká a po stranách se příkře svažovala. Stejně jako v posledních několika bitvách přišel Sadeasovi na pomoc Dalinar Kholin. Vždycky přišel později. Možná za to mohly jeho pomalé mosty tažené čalami. Bylo to úžasné. Jeho civilisté měli ten přepych, že nemuseli čelit palbě lučištníků.

Sadeas s Dalinarem tak vyhráli víc bitev. Ne že by na tom mostařům nějak záleželo…

Na druhé straně planiny umírali lidé, ale Kaladin k nim nic necítil. Neměl nutkání je jít zachraňovat, ani potřebu pomoci. Vděčil za to Havovi, protože ten ho naučil myslet ve schématu „my“ versus „oni“. Tak se vlastně svým způsobem naučil to, o čem mluvíval jeho otec. Bylo to překroucené, ale bylo to aspoň něco. Chránit „nás“ a ničit „je“.

Vojáci takhle myslet museli. A tak Kaladin nenáviděl Paršendy. Byli to nepřátelé. Kdyby se byl nenaučil dívat se na to takhle, bylo by ho to zničilo. Možná ho to ničilo i tak.

Sledoval bitvu, a aby se od těchto myšlenek odreagoval, zaměřil se na jednu věc − jak se Paršendi chovají ke svým mrtvým. Na první pohled se zdálo, že jejich jednání je nahodilé. Jejich vojáci nehýbali s mrtvými těly a útoky přesouvali na jiná místa, než kde jejich mrtví leželi. Jakmile Aleti přešli mrtvé Paršendy, okamžitě to vyvolalo velký konflikt.

Všimli si toho Aleti? Nejspíš ne. Ale on ze svého místa viděl, že Paršendi své mrtvé uctívají − uctívají je až do té míry, že by raději ohrozili živé, než se dotkli mrtvých. To se mu bude hodit. To jednou využije. Nějak.

Aleti nakonec bitvu vyhráli. Zanedlouho se Kaladin a jeho jednotka vlekli přes planinu a na ramenou nesli most a na něm tři raněné. Našli jenom tři a Kaladin měl výčitky z toho, že byl ve skrytu duše rád. Zachránil už patnáct lidí z jiných mostních jednotek a zásoby se jim tenčily, i když měli peníze z roklí. Jejich kasárenský domek byl přeplněný raněnými.

Čtvrtá mostní došla k rokli a Kaladin se sehnul, aby položil most. Byla to pro něj už rutina. Položit most, rychle odvázat raněné a zavelet nasunout most přes rokli. Kaladin všechny raněné zkontroloval. Všechny, které takhle zachránil, to vyvedlo z míry, i když už to dělal celé týdny. Uspokojil se, že jsou všichni tři v pořádku, a postavil se do pozoru, dokud vojáci nepřejdou.

Čtvrtá mostní se shlukla kolem. Od vojáků, kteří procházeli po mostě, slyšeli stále víc nadávek a spílání. „Proč to dělají?“ zeptal se tiše Moraš, když po nich jeden z vojáků hodil shnilý hrozen. Setřel si páchnoucí stopu po ovoci z obličeje a postavil se do pozoru vedle Kaladina. Kaladin o to mostaře nikdy nežádal, ale přesto to vždycky dělali.

„Když jsem byl v Amaramově armádě, tak jsem toužil po tom, dostat se do jednotek na Roztříštěných planinách,“ řekl Kaladin. „Všichni jsme věděli, že vojáci, co zůstali v Aletkaru, jsou jen odpad. A představovali jsme si skutečný vojáky, jak bojujou ve slavný válce, aby pomstili vraždu našeho krále. Vojáky, co berou kolegy s respektem a spravedlivě. Vojáky s disciplínou. Odborníky s kopím v ruce, který na bojišti neopustí linii.“

Teft se vedle nich ušklíbl.

Kaladin se otočil k Morašovi. „Proč nám tohle dělají, Moraši? Protože vědí, že by měli být lepší, než jsou. Protože vidí tu disciplínu u mostařů a uvádí je to do rozpaků. A místo aby se sami polepšili, tak si z nás utahujou.“

„Vojáci Dalinara Kholina ale takoví nejsou,“ ozval se za Kaladinem Skar. „Ti pochodujou v řadách a v táboře je pořádek. Když mají službu, tak nechodí v rozepnutých kabátech a nezevlujou.“

Copak nepřestanu poslouchat pořád jen o Dalinaru Kholinovi? pomyslel si Kaladin. O Amaramovi taky takhle mluvili. Ono se snadno přehlédne vyprahlé srdce pod nablýskanou uniformou a řečmi o cti.

O několik hodin později dorazila jeho vyčerpaná skupina mostařů ke svahu u skladiště dřeva. Most odložili na místo. Bylo už pozdě, a jestli chtějí uspořádat obvyklé večerní vaření, musí Kaladin obstarat zásoby. Otřel si ruce do ručníku.

„Večer máte volno,“ řekl. „Zítra máme brzy ráno službu v rokli, takže musíme posunout dopolední výcvik na pozdě odpoledne.“

Mostaři přikyvovali a potom Moraš zvedl ruku. Na ten povel všichni najednou zvedli ruce a zkřížili je se zaťatými pěstmi. Zdálo se, jako by to měli nacvičené. Potom se rozešli.

Kaladin zvedl obočí a zastrčil si ručník za opasek. Teft se usmíval.

„Co to bylo?“ zeptal se Kaladin.

„Chlapi chtěli mít svůj pozdrav,“ odpověděl Teft. „Nesmíme se zdravit jako vojáci − už takhle připadáme kopiníkům namyšlený. Tak jsem je naučil pozdrav mýho bývalýho oddílu.“

„A kdy?“

„Dnes ráno. Když jsi šel pro denní plán k Hašál.“

Kaladin se usmál. Kupodivu to ještě dokázal. Kolem nich odkládaly mosty jedna po druhé další mostní jednotky. Vypadala čtvrtá mostní někdy taky takhle − jako banda vyděšených chlapíků s rozcuchanými vousy a hrůzou v očích? Nikdo z nich s nikým nepromluvil. Pár se jich podívalo na Kaladina, když šlo kolem, ale jakmile se s ním setkali pohledem, sklopili oči. Přestali čtvrtou mostní odsuzovat. Překvapivě se teď na Kaladinovu jednotku dívali jako na kohokoliv jiného v táboře − jako na lidi, kteří stojí někde nad nimi. Netroufli si podívat se jim do očí.

Chudáci, pomyslel si Kaladin. Že by zkusil přesvědčit Hašál, že jich k sobě pár přibere? Pár dalších mužů by se mu hodilo a pohled na ty ztroskotance mu lámal srdce.

„Tenhle pohled já už u tebe znám, mladej,“ nadhodil Teft. „Proč ty pořád musíš někomu pomáhat a někoho hlídat?“

„Hele,“ namítl Kaladin, „já neuhlídám ani čtvrtou mostní. A vůbec, ukaž mi tu ruku.“

„Nic to není.“

Kaladin ho stejně chytil a sundal mu obvaz ztvrdlý od zaschlé krve. Rána byla dlouhá, ale mělká.

„Na tohle potřebujeme dezinfekci,“ řekl, když si všiml několika malých červených sprenů hniloby. „A měl bych to asi sešít.“

„Říkám, že to nic není!“

„I tak,“ broukl Kaladin a kývl na Tefta, aby šel za ním k jednomu z velkých sudů na dešťovou vodu u skladiště dřeva. Rána byla skutečně mělká a Teft asi bude zítra schopný předvádět ostatním výpady a bloky s kopím, ale to neznamenalo, že by se měla nechat neošetřená.

Kaladin mu ji umyl u sudu a potom zavolal Lopena − který stál ve stínu před kasárnami, aby mu přinesl náčiní. Lopen ho opět pozdravil jejich novým pozdravem, i když to dělal jen jednou rukou, a odešel pro Kaladinovo lékařské náčiní.

„Tak co, mladej,“ poznamenal Teft, „jak se cítíš? Nějaké zvláštnůstky v poslední době by nebyly?“

Kaladin se zamračil a zvedl hlavu od Teftovy paže. „Aby tě bouře vzala, Tefte! Ptáš se mě na to už popátý za poslední dva dny. Co tím sleduješ?“

„Ale nic, nic!“

„No něco asi jo,“ utrousil Kaladin. „O co ti jde, Tefte? Já −“

„Tak gančo,“ pronesl Lopen, který právě přicházel s balíčkem lékařských potřeb, „tady to máš.“

Kaladin se na něho podíval a váhavě si balíček vzal. Rozvázal tkaničky.

Teft najednou udělal prudký pohyb. Jako když chce zasadit ránu.

Kaladin reflexivně uhnul, rychle se nadechl a zaujal obrannou pozici s rukama nahoře, jednou zaťatou v pěst a druhou připravenou blokovat úder.

Cosi začalo proudit jeho nitrem. Jako kdyby se hodně zhluboka nadechl, jako kdyby dostal do žíly injekci horkého alkoholu. Tělem mu projela mohutná vlna. Energie, síly, jistoty. Připomínala podvědomou reakci těla na ohrožení, ale byla mnohem silnější.

Kaladin chytil Tefta za pěst. Pohyboval se neuvěřitelně rychle. Teft strnul.

„Co to děláš?“ zeptal se ho Kaladin.

Teft se usmíval. Couvl a vyprostil pěst z Kaladinova sevření. „U Keleka,“ řekl a třásl rukou, „ty máš teda páru.“

„Proč jsi mě chtěl praštit?“

„Chtěl jsem si jen něco vyzkoušet,“ odpověděl Teft. „Máš u sebe ty sfery, co ti dal Lopen, a ještě ty svoje, co jsme sebrali předtím. Je v nich víc Záře, než jsi kdy u sebe měl. Aspoň v poslední době.“

„A co to má s tím co dělat?“ divil se Kaladin. Co to v sobě má, co mu to hoří v žilách?

„Gančo,“ vykřikl Lopen polekaně, „ty záříš!“

Kaladin se zamračil. Co to zase − 

A potom si toho všiml.

Byla to slabá záře, ale byla vidět. Z kůže mu vycházely pramínky světélkujícího kouře. Vypadal jako pára nad džbánem horké vody v zimní chladné noci.

Kaladin rozechvěle odložil balíček s náčiním na široký okraj sudu s vodou. Za okamžik ho zamrazilo. Co to bylo? V šoku zvedl druhou ruku a podíval se na ni. Vycházely z ní pramínky světélkující páry.

„Co jsi to se mnou udělal?“ zeptal se a podíval se na Tefta.

Ten jen stál a usmíval se.

„Odpověz mi!“ Kaladin udělal krok až k němu a chytil ho za košili. Pro Bouřepána, já mám sílu! 

„Já jsem s tebou nic neudělal, mladej,“ odpověděl Teft. „To děláš ty a děláš to už dlouho. Přistihl jsem tě, jak nasáváš Bouřnou záři, když jsi byl nemocnej.“

Bouřnou záři. Kaladin Tefta okamžitě pustil a zalovil v kapse. Vytáhl měšec sferů a otevřel ho.

Byl uvnitř tmavý. Všech pět drahých kamenů bylo prázdných. Vnitřek měšce osvětlovala jen tlumená Záře vycházející z Kaladina.

„Pánové, to je teda něco!“ prohlásil stranou Lopen. Kaladin se otočil. Lopen se skláněl nad balíčkem s lékařským náčiním. Proč je to tak důležité?

Potom to teprve Kaladin spatřil. Myslel si, že balíček položil na kraj sudu, ale ve spěchu ho jenom přitiskl na bok sudu a balíček tam držel. Jako by byl zavěšený na neviditelném háku. A vycházela z něj tlumená záře, stejná jako z Kaladina. Jak se Kaladin na balíček díval, záře pomalu slábla a balíček povolil a spadl na zem.

Kaladin zvedl ruku k čelu a obrátil pohled od překvapeného Lopena na zvědavého Tefta. Potom se horečně rozhlédl po skladišti dřeva. Nikdo se na ně nedíval. Svítilo slunce a záře byla příliš slabá na to, aby byla vidět z dálky.

Pro Bouřepána… co… jak…

Nad sebou zahlédl známou siluetu. Syl se pohybovala jako lístek ve větru, poletovala sem a tam, lehce a sotva viditelně.

To ona! napadlo Kaladina. To se mnou udělala ona! 

Nemotorně opustil Lopena a Tefta a běžel za Syl. Nohy ho hnaly dopředu nepřirozenou rychlostí. „Syl!“ volal a zastavil se až pod ní.

Sletěla dolů až k němu a změnila se z lístku na mladou ženu vznášející se ve vzduchu. „Ano?“

Rozhlédl se kolem sebe. „Pojď se mnou,“ řekl a pospíchal do jedné z uliček mezi kasárnami. Opřel se o stěnu jednoho z domků. Stál ve stínu a těžce oddechoval. Tady ho nikdo neuvidí.

Syl se vznášela ve vzduchu před ním, ruce za zády, a dívala se na něho. „Ty záříš.“

„Co jsi to se mnou udělala?“

Dala hlavu na stranu a pokrčila rameny.

„Syl…“ řekl výhrůžně, přestože neměl tušení, jak by mohl ublížit sprenu.

„Já nevím, Kaladine,“ odpověděla upřímně, sedla si a klátila nohama, jako by je měla spuštěné přes neviditelnou římsu. „Já… já si pamatuju jenom matně, co bylo dřív. V tomhle světě, mezi lidma.“

„Ale něco jsi udělala.“

„My jsme něco udělali. Ne já. Ani ty. Ale spolu…“ Opět pokrčila rameny.

„To jsi mi moc nepomohla.“

Zakabonila se. „Já vím. Je mi to líto.“

Kaladin zvedl ruku. V šeru byla záře, která z něj vycházela, patrnější. Kdyby šel někdo okolo… „Jak se toho zbavím?“

„Proč se toho chceš zbavovat?“

„No, protože… já… Proto.“

Neodpověděla.

Kaladina najednou něco napadlo. Něco, na co se měl zeptat už dávno. „Ty nejsi větrný spren, viď?“

Chvilku váhala a potom zakroutila hlavou. „Ne.“

„Co teda jsi?“

„Já nevím. Spojuju věci.“

Spojuje věci. Když mu dělala naschvály, tak skutečně dokázala, že věci držely u sebe. Bota držela na zemi a člověk upadl. Nebo si někdo chtěl vzít kabát pověšený na háčku a nemohl ho sundat. Kaladin se sehnul a sebral ze země kámen. Byl velký jako jeho dlaň, ohlazený větrem a deštěm. Přitiskl ho ke zdi a přál si, aby jeho Záře přešla do kamene.

Zamrazilo ho. Kámen začal také zářit a začala z něj vycházet pára. Kaladin dal ruce pryč a kámen zůstal na místě. Držel na zdi domu.

Kaladin se na něj podíval a zamžoural očima. Zdálo se mu, že v místě, kde kámen drží ke zdi, rozeznává maličké spreny, tmavě modré, vypadající jako kaňky inkoustu.

„Spojovací spreni,“ řekla Syl a přešla mu kolem hlavy. Stála pořád ve vzduchu.

„Drží ten kámen na místě.“

„Možná. Nebo je tam vylákalo něco, co jsi udělal, aby tam ten kámen držel.“

„Takhle to nefunguje. Ne?“

„Způsobujou hnilobní spreni nemoc,“ zeptala se Syl tiše, „nebo je ta nemoc přitahuje?“

„Každý ví, že ji způsobujou.“

„A způsobujou větrný spreni vítr? A deštní spreni déšť? A Ohniví oheň?“

Přemýšlel. Ne, tak to není. Nebo je? „Tohle nemá smysl. Já se teď potřebuju toho světla zbavit a ne ho studovat.“

„A proč se ho potřebuješ zbavit?“ opakovala Syl. „Kaladine, přece jsi slyšel, co se říká. O lidech, co chodili po zdech, co k sobě dokázali připoutat bouři. Větroborci. Proč by ses chtěl o něco takového připravit?“

Kaladin to nedokázal vyjádřit. Jak se vždycky zahojil, jak ho nikdy nepřátelé nezasáhli, i když běžel vpředu na kraji mostu… Ano, tušil, že se s ním něco děje. Proč ho to ale tolik děsí? Protože se bojí lišit od ostatních, jako se lišil jeho otec coby lékař v Kamenžáru? Nebo je v tom něco víc?

„Dělám to, co Paprsky,“ odpověděl.

„No o tom jsem právě mluvila.“

„Přemýšlel jsem, jestli mám prostě smůlu, nebo jestli jsem se zapletl do něčeho, co souvisí s Dávnou magií. Tohle to ale možná vysvětluje! Všemohoucí potrestal Ztracené Paprsky za to, že zradili lidstvo. Co když mě taky trestá za to, co dělám?“

„Kaladine, tohle není žádný trest.“

„Právě jsi říkala, že nevíš, co to je.“ Přecházel uličkou sem a tam. Kámen se po chvíli uvolnil od zdi a upadl na zem. „Můžeš s jistotou tvrdit, že to, co dělám, mi nemůže přinést smůlu? Máš něco, čím to vyvrátíš, Syl?“

Stála ve vzduchu na místě, ruce založené, a mlčela.

„Ta… věc,“ řekl Kaladin a ukázal ke kameni, „to přece není přirozený. Paprsky po jejich zradě taky opustily síly. Za trest. Každý ty legendy zná.“ Podíval se na ruce. Stále ještě zářily, i když už mnohem méně. „Ať je to cokoliv − to, co se stalo se mnou − tak je to taky za trest. Úplně stejně. To proto kolem mě všichni umírají, když se je snažím zachránit.“

„A já jsem podle tebe taky za trest?“ zeptala se.

„Já… No, ty jsi říkala, že do toho taky patříš, a…“

Udělala pár kroků dopředu a ukázala na něj. Malá rozzlobená dívka téměř splývající se vzduchem. „Takže ty si myslíš, že jsem tohle všechno způsobila já? Tvoje prohry? Smrt všech těch lidí?“

Kaladin neodpověděl. Téměř okamžitě si uvědomil, že mlčení by byla ta nejhorší odpověď. Syl zareagovala překvapivě lidsky − s dotčeným výrazem se ve vzduchu otočila a proměnila se ve světelnou stuhu.

Přeháním to, pomyslel si. Byl jen příliš vyvedený z míry. Opřel se o stěnu a hlavu si opřel o ruku. Než si stačil srovnat myšlenky v hlavě, vchod do uličky zahalil stín. Teft s Lopenem.

„U všech všudy!“ prohodil Lopen. „Ty ve stínu opravdu záříš, gančo!“

Teft popadl Lopena za rameno. „On to nikomu neřekne, mladej. Za to ručím osobně.“

„Jó, gančo,“ přisvědčil Lopen. „Přísahal jsem mu. Herdazovi můžeš věřit.“

Kaladin se na ně zmoženě podíval. Odstrčil je a vyběhl z uličky přes skladiště dřeva pryč všem z dohledu.

* * *

Než přišla noc, záře z Kaladina přestala vycházet. Pohasla jako skomírající oheň a během pár minut zmizela úplně.

Kaladin vyšel směrem na východ k okraji Roztříštěných planin, mezi vojenské tábory a samotné Planiny. Na některých místech − třeba na seřadišti poblíž Sadeasova skladiště dřeva − byl mezi nimi příkrý svah, jinde naopak krátký hřeben vysoký tak kolem dvou metrů. Po jednom takovém právě šel. Po pravé straně měl skály a po levé Planiny.

Skála byla plná děr, prasklin a prohlubní. Na některých stinných místech se držela jezírka s vodou z velebouře, která byla před několika dny. Kolem skal pobíhali živočichové. Chladný večerní vzduch je však brzy zažene do úkrytů. Prošel místem posetým malými dírami plnými vody. Na jejich okrajích se hemžili a živili baheníci − malí korýši s dlouhým tělem s krunýřem a mnoha nohami s malými drápky. V jedné z děr se najednou objevilo malé chapadlo, popadlo jednoho z nich a zmizelo s ním zpátky v díře. Nejspíš některý z chapačů.

Za ním rostla po obou stranách rokle tráva a její drobná stébla vyčnívala ze svých děr. V trávě zářily jako květiny trsy prstníku. Jeho výhonky, které připomínaly chapadla živočichů, na něj z trávy mávaly. Kudy prošel, tam se plachá tráva stáhla do děr, ale prstník byl odvážnější. Jenom když někdo zaklepal na kámen v jeho blízkosti, zavřely se jeho trsy do schránek.

Nad Kaladinem stály na převisu hlídky a sledovaly Roztříštěné planiny. Oblast pod převisem nikomu konkrétnímu nepatřila a hlídky si Kaladina nevšímaly. Zastavily by ho jenom v případě, kdyby se pokoušel ze severní nebo jižní strany odejít z Planin.

Žádný z mostařů za ním nepřišel. Neměl představu, co jim Teft řekl. Možná řekl, že Kaladina příliš vyvedla z míry Mapsova smrt.

Bylo to zvláštní, být sám. Od doby, kdy ho zradil Amaram a dal ho do otroctví, byl vždycky ve společnosti jiných lidí. Otroků, s nimiž se snažil zorganizovat vzpouru. Mostařů, s nimiž pracoval. Vojáků, kteří ho hlídali, otrokářů, kteří ho bili, přátel, kteří na něm záviseli. Sám byl naposledy tu noc, když ho přivázali ke střeše za velebouře, aby ho zabila.

Ne, pomyslel si. Tu noc jsem nebyl sám. Byla se mnou Syl. Sklonil hlavu a míjel po levé straně malé štěrbiny v zemi. Směrem na východ se budou zvětšovat a přecházet v rokle.

Co se to s ním děje? To přece nejsou halucinace. Teft s Lopenem to viděli taky. A Teft jako by to nakonec čekal.

Kaladin měl za té velebouře zemřít. A přesto se z toho vzpamatoval a za chvíli se postavil na nohy. Měl by ještě mít citlivá žebra, a přitom o nich už celé týdny nevěděl. Z jeho sferů a ze sferů všech, kdo byli v jeho blízkosti, neustále vyprchávala Bouřná záře.

Stalo se s ním něco za té velebouře? To přece ne, ty sfery měl prázdné ještě předtím, než ho pověsili. A Syl − ta jen připustila možnost, že by s tím částečně mohla mít nějakou souvislost. A dělo se to už dlouhou dobu.

Zastavil se u skalního výčnělku a opřel se o něj. Tráva se zasunula. Podíval se přes Roztříštěné planiny k východu. Ke svému domovu. Ke svému hrobu. Život tady na Planinách mu drásá srdce. Mostaři k němu vzhlížejí a vidí v něm svého vůdce, svého spasitele. Jenže on je samá prasklina. Jako ty skály.

A některé praskliny se zvětšují. Sám sobě dává sliby, jako běžec, který má před sebou ještě dlouhou trať, a přitom už mu docházejí síly. Doběhni ještě k tomu prvnímu kopci. Tam už to můžeš vzdát. Malé vlásečnicové prasklinky…

Je dobře, že jsem tady, pomyslel si. Já sem vlastně patřím. Jsem jako vy. Co vlastně Planiny rozbilo? Nějaký obrovský tlak?

Odkudsi z dálky se přes Planiny nesla melodie. Jakmile ji Kaladin zaslechl, nadskočil. Bylo to něco tak nečekaného a nepatřičného, že ho to přes veškerou něhu a jemnost tónů děsilo.

Vycházelo to z Planin. Váhavě, ale instinktivně se vydal za zvukem. Směrem na východ; k ploché, větrem ošlehané skále. Jak se blížil, zvuk sílil, ale stále ještě byl prchavý a přitom vtíravý. Byl to zvuk flétny, ale hlubší, než byl zvyklý slýchat.

Jak šel po zvuku, ucítil kouř. Potom zahlédl světlo. V dálce hořel malý ohýnek.

Kaladin došel až na okraj poloostrůvkovitého skalního výběžku − prasklina už tu nabývala velikosti rokle a její dno se ztrácelo ve tmě. Na samém okraji poloostrůvku − ze tří stran obklopeného roklemi − našel muže. Seděl na kameni a na sobě měl černý oblek, jaký nosí plavooci. Před sebou měl ve skořápce skalního pupenu rozdělaný oheň. U pasu mu visel tenký meč v černé pochvě.

Oči měl světle modré. Kaladin nikdy neslyšel o tom, že by nějaký plavook hrál na flétnu. Plavooci přece pokládají hudbu za ženskou záležitost. Muži zpívají, ale na žádné nástroje nehrají. Jedinou výjimkou jsou horlivci.

Muž byl evidentně velmi nadaný. Hrál zvláštní melodii, skoro až neskutečnou, jako by patřila do jiného světa a jiného času. Její ozvěna se nesla roklí a vracela se zpátky − skoro jako kdyby hrál duet sám se sebou.

Kaladin se zastavil kousek od něho. Uvědomil si, že to poslední, o co by v tuto chvíli stál, by bylo hovořit s Jasnopánem. Ještě k tomu tak výstředním, že se obléká do černého a chodí na Roztříštěné planiny cvičit na flétnu. Otočil se a chtěl odejít.

Hudba utichla. Kaladin strnul.

„Vždycky dostanu strach, že zapomenu, jak se na ni hraje,“ ozval se tichý hlas za jeho zády. „Vím, že je to hloupost, když uvážím, jak dlouho už na ni hraju. Ale v poslední době ji nějak zanedbávám.“

Kaladin se otočil. Muž měl obyčejnou flétnu z tmavého dřeva, skoro černého. Na nástroj plavooka vypadala až příliš obyčejně. Přesto ji držel v ruce s úctou.

„Co tu děláte?“ zeptal se Kaladin.

„Sedím. Chvílema hraju.“

„Já myslím to, proč tu jste?“

„Proč tu jsem?“ opakoval po něm muž, odložil flétnu a opřel se. „Proč je tu kdokoli z nás? To je dost hluboká otázka na první setkání, mostaři. Já obvykle dávám před teologií přednost obyčejnému představení. Nebo obědu, když je ta možnost. Ani šlofíček by nezaškodil. No, v podstatě vlastně skoro čemukoli před teologií. Ale tak nejvíc ze všeho přece jen to představení.“

„Dobře,“ poznamenal Kaladin. „Vy jste…?“

„Já jsem si jen tak trochu hrál… s mostařovou myslí.“

Kaladin zrudl a znovu se otočil a chtěl odejít. Ať si ten plavooký hlupák říká, co chce. A dělá, co chce. On má na práci důležitější věci.

„No, tak nejvyšší čas, abys šel,“ ozval se opět plavook za jeho zády. „Takhle na dosah tě tu mám nerad. Na dosah mám nejradši svou Bouřnou záři.“

Kaladin strnul. Potom se otočil. „Co?“

„Moje sfery,“ odpověděl muž a zvedl cosi, co vypadalo jako nabitý smaragdový brom. „Každý ví, že mostaři kradou. Nebo přinejmenším žebrají.“

Jistě. Mluvil o sferech. On o tom neví. O tom jeho… postižení. Nebo ví? V očích mu jiskří, jako by všechno, co říká, myslel tak nějak v legraci.

„No neuraz se, že jsem tě nazval zlodějem,“ poznamenal muž a zvedl prst.

Kaladin se zamračil. Kam zmizel ten sfer? Přece ho držel v ruce.

„Já to totiž beru jako kompliment.“

„Jako kompliment? Nazvat někoho zlodějem?“

„Jistě. Já jsem taky zloděj.“

„Jo? A co kradete?“

„Pýchu,“ odpověděl muž a naklonil se k němu. „A někdy taky nudu, pokud si můžu dovolit tu čest. Já jsem totiž Filuta. Králův šašek. Nebo jsem teda doteďka byl. Myslím, že o ten post brzy přijdu.“

„Cože, králův…?“

„Šašek. Dělám šaškárny. Vtipy. Jsem vtipný z povolání.“

„Mluvit nejasně a mást lidi není vtipný.“

„Á,“ spiklenecky mrkl okem, „prokázal jsi, že jsi moudřejší než většina těch, s nimiž jsem měl v poslední době tu čest. Co je teda vtipný?“

„Mluvit chytře.“

„A co je chytrý?“

„Já…“ Proč se pouští do takového hovoru? „Podle mě je to umět říkat správný věci ve správnou chvíli.“

Králův šašek dal hlavu na stranu a potom se usmál. Nakonec podal Kaladinovi ruku. „A jak se jmenuješ, můj hloubavý mostaři?“

Kaladin jeho ruku váhavě přijal. „Kaladin. A vy?“

„Já mám mnoho jmen.“ Potřásl Kaladinovi rukou. „Vstoupil jsem do života jako myšlenka, pojem, slovo na papíře. To byla další věc, kterou jsem ukradl. Sebe. Jindy jsem dostal jméno po skále.“

„Doufám, že hezký.“

„Krásný,“ odpověděl. „Až jsem ho znehodnotil.“

„No a jak vám teda říkají teď?“

„Různě. A zdaleka ne všichni slušně. A většinou mají pravdu, bohužel. Ty mi ale můžeš říkat Hoid.“

„Takže to je vaše jméno?“

„Ne. Je to jméno někoho, koho jsem měl mít rád. To je zase další věc, kterou jsem ukradl. Zloději už jsou prostě takoví.“ Otočil se směrem k východu přes rychle se šeřící Planiny. Ohýnek, který mu hořel vedle kamene, na kterém seděl, vydával mihotavé světlo, narůžovělé od červených jisker nad doutnajícími uhlíky.

„No, rád jsem vás poznal,“ řekl Kaladin. „Musím jít…“

„Ještě ti něco dám.“ Hoid zvedl flétnu. „Počkej.“

Kaladin vzdychl. Obával se, že ho tenhle člověk hned tak nepustí, dokud sám neuzná za vhodné.

„Tohle je Poutníkova flétna,“ řekl Hoid s zkoumavě si prohlížel tmavé dřevo nástroje. „Ta je určená pro vypravěče, aby na ni hrál, když vypráví své příběhy.“

„Myslíte, aby na ni někdo doprovázel vypravěče? Vypravěč bude vyprávět a někdo další mu k tomu bude hrát?“

„Ne, myslel jsem to tak, jak jsem řekl.“

„Jak může někdo vyprávět a přitom hrát na flétnu?“

Hoid zvedl obočí a dal si flétnu ke rtům. Hrál na ni jinak, než Kaladin kdy slyšel na flétnu hrát. Místo, aby ji držel kolmo před sebou, držel ji na stranu a foukal do ní shora. Zahrál pár tónů. Zněla stejně jako melodie, kterou Kaladin slyšel předtím.

„Tenhle příběh,“ řekl Hoid, „je o Derethilovi a Bludném korábu.“

Začal hrát. Teď byly jeho tóny rychlejší a ostřejší než předtím, jako by se honily a klopýtaly přes sebe a závodily, kdo koho předběhne. Byly krásné a křehké, stoupaly a klesaly ve škálách, propletené jako utkaná látka.

Kaladin zůstal jako přimražený. Ta melodie měla sílu. Naléhavost. Jako by každý tón měl háček hozený proti němu, aby ho chytil a přitáhl blíž.

Náhle Hoid přestal hrát, ale tóny ještě doznívaly roklí a vracely se k nim zpátky, když promluvil. „Derethil je v některých zemích známá postava, i když tady na východě jsem o něm moc neslyšel. Byl to král v dobách dávnověku, v dobách, které předcházejí paměti. Mocný muž. Velitel tisíců, vůdce desetitisíců. Vysoký, majestátný, obdařený světlou pletí a ještě světlejšíma očima. Záviděníhodná postava.“

Jakmile dozněla ozvěna tónů flétny, začal Hoid znovu hrát. Navázal na předchozí rytmus. Jako by se napojil přímo na poslední tóny ozvěny, jako by v jeho melodii nikde nebyla žádná pauza. Melodie plynula hladce a Kaladin přímo viděl před očima krále, jak prochází se svou družinou nádvořím. Hoid hrál se zavřenýma očima, nakloněný k ohni. Jak foukal vrchem do flétny, jeho dech vířil kouř z ohýnku.

Hudba se ztišila. Kouř nad ohýnkem vířil a Kaladin měl pocit, jako by v jeho obláčcích rozeznal obrysy lidské tváře se špičatou bradou a silnými lícními kostmi. Žádná taková tvář tam samozřejmě nebyla, byla to jen jeho představa. Ale ta vtíravá melodie a vířící kouř v něm podněcovaly představivost.

„Derethil za dob Heraldů a Paprsků bojoval proti Pustonošům,“ řekl Hoid, oči stále zavřené, flétnu těsně u rtů. Jeho píseň rezonovala roklí a jako kdyby doprovázela jeho slova. „Když konečně nastal mír, zjistil, že není spokojený. Pohled mu stále bloudil k západu, k velkému otevřenému moři. Najal si tu nejlepší loď, jakou lidé kdy viděli, obrovský koráb, a rozhodl se dokázat to, co ještě nikdy nikdo nedokázal. Plavit se po moři za velebouře.“

Ozvěna slábla a Hoid zase začal hrát, jako by se střídal s neviditelným partnerem. Kouř kroužil a vířil vzduchem a točil se v proudu Hoidova dechu. Kaladin téměř viděl před očima obrovskou loď v loděnici, s plachtou velkou jako dům, připevněnou na špičatém trupu. Melodie náhle začala být rychlá a úsečná, jako by napodobovala zvuky kladiv a pil.

„Derethil si předsevzal,“ řekl Hoid, když přestal hrát, „že objeví původ Pustonošů. Místo, odkud vzešli. Mnozí ho pokládali za blázna, ale on nedokázal odolat. Loď nazval Bludný koráb a posádku si vybral z nejstatečnějších námořníků. Potom jednoho dne, když se začínalo schylovat k velebouři, loď zvedla kotvy. Vyplula na oceán, plachtu vztyčenou jako ruce vztahující se k bouřnému větru…“

Ve vteřině měl Hoid opět u rtů flétnu a kopl do skořápky skalního pupenu, aby rozdmýchal oheň. Do vzduchu vylétly jiskry a bafl kouř. Hoid na něj namířil dírky flétny a vzduch se rozvířil. Začal hrát divokou bouřlivou melodii. Jeho tóny vyskakovaly nahoru a zase hned padaly dolů, vlnily se a trylkovaly. Po škálách stoupaly do výšky a tam bezstarostně pištěly.

A Kaladin opět v duchu všechno viděl. Obrovský koráb, který je najednou proti hrozivé síle bouře maličký. Zmítaný vlnami a unášený na nekonečné moře. Co chtěl Derethil najít? Velebouře je i na souši dost hrozná. Ale na moři?

Zvuk se odrážel od stěn rokle. Kaladin měl pocit, jako by se do ní propadal, sledoval kroužící kouř a šlehající plameny. Viděl v nich maličkou lodičku, která se zmítá uprostřed obrovské děsivé smršti.

Hoidovy tóny konečně ubraly ze závratného tempa a divoká ozvěna utichla. Zůstala jen klidná tichá melodie. Jako šplouchající vlnky.

„Bludný koráb ztroskotal a byl skoro celý zničen, ale Derethil s většinou námořníků přežil. Skončili na kruhu malých ostrůvků obklopujících veliký vír, kde údajně oceán odtéká. Setkali se tu se zvláštními lidmi s dlouhými pružnými těly, kteří nosili jednobarevné hávy a škeble ve vlasech. Nikomu z Rošáru se nepodobali.

Tihle lidé vzali trosečníky mezi sebe a živili je, až se zotavili. Derethil během týdnů, co se tu zotavoval, tyhle zvláštní lidi zkoumal. Říkali si Uvarové, Lidé Velké hlubiny. Vedli zvláštní život. Na rozdíl od lidí z Rošáru − kteří se neustále hádají − se Uvarové vždycky shodli. Od dětství o ničem nediskutovali. Každý šel jen za svou povinností.“

Hoid začal opět hrát a kouř tentokrát nechal nerušeně stoupat. Kaladin měl pocit, že v něm vidí lidi, pracovité a pilné. Za nimi byl vidět dům s postavou za oknem. Derethil. Hudba zněla tiše a zvídavě.

„Jednou,“ pokračoval Hoid, „když Derethilovi muži šermovali, aby se jim vrátila síla, přišla mladá dívka a přinesla jim občerstvení. Klopýtla však na nerovném kameni a upustila poháry na zem a rozbila je. V mžiku se na ni vrhli ostatní Uvarové a brutálně ji zabili. Derethil a námořníci z toho byli tak ohromeni, že než se stačili vzpamatovat, byla dívka mrtvá. Derethil se rozzlobil a požadoval vysvětlení té nepochopitelné vraždy. Jeden z domorodců mu odpověděl: ‚Náš pán nestrpí pochybení.‘“

Znovu se rozezněla flétna. Hrála smutně, až se Kaladin zachvěl. Viděl před sebou dívku, kterou tlučou kameny k smrti, a hrdého Derethila, sklánějícího se nad jejím mrtvým tělem.

Kaladin tuhle lítost znal. Byla to lítost nad tím, že člověk zklamal, že nechal druhého zemřít, i když tomu měl nějak zabránit. Zemřelo už tolik lidí, které miloval.

Teď pro to má vysvětlení. Rozhněval Heraldy a Všemohoucího. Přece to tak musí být, ne?

Věděl, že by se měl vrátit ke své mostní jednotce. Ale nemohl se odtrhnout. Visel vypravěči na rtech.

„Derethil se na to začal více soustředit,“ pokračoval Hoid za zvuku ozvěny, „a viděl další vraždy. Tihle Uvarové, Lidé Velké hlubiny, dokázali být velmi krutí. Jakmile se někomu z nich něco nepodařilo − i když to byla zcela bezvýznamná drobnost − ostatní ho zabili. Vždycky, když se na to Derethil zeptal, dostal stejnou odpověď: ‚Náš pán nestrpí pochybení.‘“

Ozvěna utichala a Hoid zvedl flétnu a navázal na její slábnoucí tóny. Najednou byla jeho melodie slavnostní. Tichá, mírná, jako nářek nad lidskou smrtí. Přesto však nářek opředený tajemstvím, s chvilkovými výbuchy, za nimiž se skrývá něco neznámého.

Kaladin se zamračil, když se kouř začal formovat do tvaru věže. Vysoké, štíhlé, s otevřeným prostorem nahoře.

„Panovník, jak zjistil Derethil, bydlel ve věži na východním pobřeží největšího ostrova Uvarů.“

Kaladina zamrazilo. Ty obrazy, které viděl v kouři, byly jenom výtvorem jeho fantazie, jak prožíval celý ten příběh. Ne? Copak mohl opravdu vidět věž ještě dřív, než se o ní Hoid zmínil?

„Derethil se rozhodl proti krutému panovníkovi vystoupit. Co to musí být za netvora, když žádá po tak evidentně mírumilovných lidech, aby se tak často a tak hrozně vzájemně zabíjeli? Derethil sebral své hrdiny námořníky a vyzbrojil je. Uvarové jim nebránili, i když sledovali s obavami, jak cizinci vyrážejí na panovníkovu věž.“

Hoid se odmlčel a tentokrát se k hraní na flétnu nevrátil. Nechal jenom doznít ozvěnu. Doznívala dlouho. Dlouhými, zlověstnými tóny.

„Po chvilce vyšel Derethil se svými muži z věže a nesli seschlé tělo zabalené v drahých látkách a ověnčené klenoty. ‚Je tohle váš panovník?‘ zeptal se Derethil. ‚Našli jsme ho nahoře. Byl tam sám.‘ Vypadá to, že už je mrtvý několik let. Že se nikdo neodvážil k němu vejít. Lidi se ho příliš báli.

Když ukázal Uvarům mrtvé tělo, dali se do pláče. Celý ostrov najednou ovládl chaos, lidé začali pálit domy, bouřili se, v mukách padali na kolena. Udivený a zmatený Derethil spěchal do loděnic, kde se opravoval jeho koráb. Přidala se k němu jeho služka a požádala, aby s nimi směla odplout z ostrova. A tak se posádka lodi rozšířila o Nafti.

Derethil a jeho námořníci napnuli plachty, a i když byl vítr jen mírný, vyrazili s Bludným korábem kolem mořského víru, aby je jeho síla odrazila od ostrovů. Ještě dlouho potom, co vypluli, viděli nad údajně klidnou a spořádanou zemí stoupat kouř. Shromáždili se na palubě a sledovali tu zkázu a Derethil požádal Nafti, aby mu ty hrozné nepokoje vysvětlila.“

Hoid zmlkl a nechal slova odnést tím zvláštním kouřem a rozplynout v temné noci.

„A dál?“ zeptal se Kaladin. „Co mu odpověděla?“

„Přitáhla si přikrývku, dívala se s vystrašeným pohledem na svou zem a řekla: ‚Ty to nevidíš, Poutníku? Jestli je panovník mrtev − už celé roky − tak vraždy, které jsme spáchali, nepadají na jeho hlavu. Ale na naši.‘“

Kaladin se zarazil. Veselá melodie, kterou předtím Hoid hrál, utichla. S veselím je konec. I s vtipkováním a dvojsmysly. Tenhle příběh mu vyvěral ze srdce a Kaladin viděl, že najednou nemůže mluvit. Jenom seděl a myslel na ten ostrov a na ty hrozné věci, které se tam staly.

„Já myslím…“ řekl nakonec a olízl si suché rty, „já myslím, že tohle je chytré.“

Hoid zvedl obočí a zvedl pohled od flétny.

„Pamatovat si takovýhle příběh a říct ho tak pečlivě.“

„Važ slova,“ odpověděl Hoid s úsměvem. „Jestli k chytrosti stačí dobrý příběh, tak budu bez práce.“

„Neříkal jste, že už bez ní stejně jste?“

„Pravda. Král skoncoval s důvtipem. Uvidíme, jaký teď bude.“

„Hmm… nedovtipný?“ poznamenal Kaladin.

„Já mu to na tebe řeknu,“ odpověděl Hoid a šibalsky mrkl. „Ale myslím, že to není přesné. Když člověk skoncuje s důvtipem, nemusí být nedovtipný. Co je vlastně důvtip?“

„Nevím. Nějaký spren v hlavě, co nutí člověka myslet?“

Hoid dal hlavu na stranu a rozesmál se. „No to je dobré vysvětlení.“ Vstal a oprášil si černé kalhoty.

„Je ten příběh pravdivý?“ zeptal se Kaladin a vstal také.

„Možná.“

„Ale jak bychom se to dověděli? Vrátil se Derethil?“

„Někteří tvrdí, že ano.“

„Ale jak by se mohli vrátit? Velebouře chodí jen jedním směrem.“

„Tak potom je ten příběh asi lživý.“

„To jsem neřekl.“

„Ne, to jsem řekl já. Naštěstí je to ta nejlepší lež.“

„Nejlepší lež? A to je jaká?“

„No taková, kterou řeknu já, samozřejmě.“ Hoid se smál a uhasil oheň. Rozdrtil patou poslední řeřavé uhlíky. Když se Kaladin podíval na ohniště, nebylo v něm dost dřeva na to, aby dalo takový kouř, jaký mu ukazoval vidiny.

„Co jste to přikládal na ten oheň?“ zeptal se. „Že z něj šel takový zvláštní kouř.“

„Nic. To byl obyčejný oheň.“

„Ale já jsem viděl −“

„Co jsi viděl, je tvoje. Příběh není živý, dokud si ho někdo nepředstaví.“

„Co teda ten příběh vlastně znamená?“

„Znamená to, co chceš, aby znamenal,“ odpověděl Hoid. „Práce vypravěče není říct ti, jak máš myslet, ale dát ti otázky, o kterých máš přemýšlet. Na to často zapomínáme.“

Kaladin se zamračil a podíval se k západu, zpátky k táborům. Svítily v nich sfery, lucerny a svíčky. „Je to příběh o odpovědnosti,“ řekl Kaladin. „Uvarové vesele zabíjeli a vraždili, dokud to mohli svádět na panovníka. Když pak najednou nebyl nikdo, na koho by tu odpovědnost shodili, začali toho litovat.“

„To je jeden výklad,“ řekl Hoid. „Dost dobrý výklad. Jaké odpovědnosti se vyhýbáš ty?“

Kaladin sebou trhl. „Co?“

„Lidi v historkách vidí to, co sami hledají, mladý příteli.“ Sáhl za balvan, na kterém prve seděl, a vytáhl vak a přehodil si ho přes rameno. „Já pro tebe odpověď nemám. Většinou mám pocit, že pro nikoho nemám žádnou odpověď. Přišel jsem do vaší země vyhledat jednoho starého známého, ale místo toho se před ním nakonec většinu času schovávám.“

„Vy jste říkal… o mně a o odpovědnosti…“

„To byla jen taková poznámka.“ Natáhl ruku a položil ji Kaladinovi na rameno. „Moje poznámky jsou většinou zbytečné. Nikdy z nich nevytluču žádný skutek. Kdybych tak uměl slovy přenášet kameny. To by bylo něco.“ Zvedl flétnu z tmavého dřeva. „Na. Už ji nosím dlouho. Déle, než si myslíš. Vezmi si ji.“

„Ale já na ni neumím hrát!“

„Tak se to nauč,“ řekl Hoid a vtiskl flétnu Kaladinovi do ruky. „Až se ti povede, že se k tobě bude hudba vracet, budeš to umět.“ Otočil se a odcházel. „A dej pozor na toho mýho zatracenýho učedníka. Měl mi dát vědět, že ještě žije. Jenže se třeba bál, že přijdu a zase ho zachráním.“

„Učedníka?“

„Řekni mu, že už mu dám výuční list,“ poznamenal Hoid cestou. „Už je to Světopravec se vším všudy. Tak ho nenech zabít. Dalo mi spoustu práce dostat do té jeho hlavy trochu rozumu.“

Sigzil, pomyslel si Kaladin. „Já mu dám tu flétnu,“ volal za Hoidem.

„Ne, tu mu nedávej,“ řekl Hoid. Otočil se a vrátil se. „To je dárek pro tebe, Kaladine Bouří požehnaný. Čekám, že na ni budeš umět hrát, až se příště setkáme!“

Po těch slovech se rozběhl pryč. Nešel však do tábora. Jeho silueta se stočila k jihu, jako by chtěl naopak od táborů odejít. Kam jde?

Kaladin se podíval na flétnu, kterou držel v ruce. Byla těžší, než čekal. Co je to za dřevo? Párkrát po ní přejel rukou a přemýšlel.

„Mně se nelíbí,“ ozvala se najednou zezadu Syl. „Je divnej.“

Kaladin se otočil a zjistil, že Syl sedí na kameni, na kterém ještě před chvílí seděl Hoid.

„Syl!“ podivil se. „Jak jsi tu dlouho?“

Pokrčila rameny. „Ty jsi poslouchal ten příběh, tak jsem tě nechtěla rušit.“ Seděla s rukama v klíně.

„Syl −“

„Za tím, co se s tebou děje, stojím já,“ řekla tiše. „To jsem udělala já.“

Kaladin se zamračil a udělal krok k ní.

„Nebo my oba,“ dodala. „Ale beze mě by se v tobě nic nezačalo měnit. Já… si od tebe něco beru. A zase ti naopak něco dávám. Tak to prostě začalo fungovat samo, i když už si nepamatuju, kdy a jak. Jenom vím, že se to stalo.“

„Já −“

„Mlč,“ přerušila ho, „neskákej mi do řeči.“

„Promiň.“

„Já bych to chtěla zastavit, jestli to tak chceš,“ pokračovala. „Ale vrátila bych se zpátky a byla bych zase tím, čím jsem byla tenkrát. A to mě děsí. Poletovat ve větru a nepamatovat si nic déle než pár minut. Za to, že zase můžu myslet a že vím, kdo jsem, vděčím tomu poutu, co vzniklo mezi náma. Když ho přetrhneme, ztratím to.“

Podívala se na Kaladina a v očích měla lítost.

Kaladin se do nich podíval a vzdychl. „Jdeme,“ řekl, otočil se a odcházel zpátky.

Letěla za ním a proměnila se ve světelnou stuhu a vznášela se ve vzduchu kolem jeho hlavy. Brzy došli k místu pod převisem těsně před tábory. Kaladin zabočil severním směrem k Sadeasovu táboru. Baheníci se mezitím schovali do svých děr a rýh, mnoho rostlin však ještě nechávalo výhonky venku. Pohrával si s nimi chladný vítr. Jakmile Kaladin přešel, tráva se znovu vysunula ven a vypadala v Salasově světle jako srst nějakého černého nočního zvířete.

Jaké odpovědnosti se to vyhýbáš ty…

Nevyhýbá se odpovědnosti. Bere jí na sebe až příliš! Stále to opakoval Lirin, když Kaladinovi vytýkal, že se nedokáže oprostit od pocitu viny za smrt, které nemohl zabránit.

I když jednu věc nemohl popřít. Hledá výmluvu. Takovou, jakou byl ten starý panovník. Jakou potřebuje duše nešťastníka. Apatii a lhostejnost. Přesvědčení, že on za nic nemůže a že nemůže nic změnit. Když je člověk prokletý, nebo když je někdo přesvědčený, že si s něčím nemá dělat starosti, potom ho netrápí, když se mu to nepodaří. Protože tomu neúspěchu nemohl zabránit. Prostě to bylo řízení vyšší moci.

„Jestli to teda není prokletí nebo trest,“ začal tiše, „tak proč žiju, když ostatní umírají?“

„To je právě to naše pouto,“ odpověděla Syl. „Dává ti sílu, Kaladine.“

„Tak proč mi teda nemůže dát tolik síly, abych mohl pomoct ostatním?“

„Já nevím,“ odpověděla Syl. „Třeba může.“

Když to zruším, tak zase budu normální. K čemu… abych mohl s ostatníma umřít?

Šel dál tmou, kolem světel, která vrhala neurčité stíny na kameny před ním. Úponky červeného prstníku v trsech vrhaly stín, jako by natahovaly ruce.

Často přemýšlel o tom, jak zachránit mostaře. A přesto, když o tom přemýšlel, si uvědomoval, že tím vlastně myslel především sebe. Sliboval si, že je nenechá zemřít, protože věděl, co by to znamenalo pro něj, kdyby zemřeli. Kdyby přišel o své muže, stal by se z něho znovu ztroskotanec, protože neumí prohrávat.

Je to tak? Je to pravý důvod, proč hledá důkazy, že je trestán? Aby tím vysvětlil svůj neúspěch? Přidal do kroku.

Tím, že pomáhá mostařům, dělá dobrý skutek. Ale zároveň je to sobectví. Vyvedlo ho to z míry, protože za tím byla opět schovaná zodpovědnost.

Běžel. Po chvíli přešel do sprintu.

Ale kdyby to nedělal kvůli sobě − kdyby nepomáhal mostařům proto, že neumí prohrávat a nedokáže se vyrovnat s neúspěchem, nebo proto, že neunese pohled na to, jak umírají − pak by to dělal kvůli nim. Kvůli Skálovým kousavým poznámkám, kvůli Morašově náruživosti, kvůli Teftově mrzutosti nebo Petově tiché spolehlivosti? Co může udělat, aby je skutečně chránil? Vzdát se iluzí? Výmluv?

Využít každou příležitost bez ohledu na to, jaký dopad to bude mít na něho? Jak ho to bude trápit, nebo jaké břemeno to na něj uvalí?

Řítil se do svahu na skladiště dřeva.

Čtvrtá mostní připravovala posezení u večeře. Mostaři si povídali a smáli se. Téměř dvacítka raněných z jiných jednotek seděla s nimi a vděčně jedla. Byla radost sledovat, jak rychle se jim vytratila z očí ta hrůza a jak se smějí s ostatními.

Vzduchem se linula ostrá vůně roháčského guláše. Kaladin zpomalil a zastavil se u mostařů. Někteří se na něj starostlivě dívali. Přišel celý zpocený a kulhal. Na rameno mu dosedla Syl.

Došel k Teftovi. Seděl vzadu pod okapem kasárenského domku a díval se na kámen před sebe. Kaladina si zatím nevšiml. Kaladin pokynul ostatním, ať pokračují v zábavě, a sedl si do dřepu vedle Tefta.

Teft překvapeně zvedl hlavu. „Kaladine?“

„Co všechno víš?“ zeptal se ho Kaladin tiše a naléhavě. „A jak to víš?“

„Já… Vyrostl jsem v rodině, která patřila do tajný sekty, která čekala na návrat Paprsků. Odešel jsem od nich ještě jako malý kluk. Připadalo mi to jako nesmysl.“

Něco mu tají. Kaladin to vycítil z toho, jak zdráhavě mluvil.

Odpovědnost. „Co všechno víš o tom, co dokážu?“

„Moc ne,“ řekl Teft. „Jsou to všechno jen legendy a historky. Nikdo ve skutečnosti neví, co Rytíři Paprsku dokázali.“

Kaladin se mu podíval do očí a usmál se. „No, tak to vyzkoušíme.“

58

CESTA

„Re-Sephir, Matka Půlnoci, ztělesněná vše pohlcující temnota a hrůza, která plodí děs. Je tady! Dívá se na mě, jak umírám!“

Datováno šašabev 1173, 8 vteřin před smrtí. Subjekt: asi čtyřicetiletý tmavooký dělník z doků, otec tří dětí.

„Já se hrozně nerad mýlím,“ řekl Adolin a pohodlně se rozložil na židli, jednu ruku na křišťálovém stolku, ve druhé pohár vína. Žlutého vína. Dnes nebyl ve službě, mohl si to tedy dopřát.

Vlasy mu pročesával vítr. Seděl uprostřed skupinky mladých plavooků v předzahrádce vinotéky vnějšího tržiště. Vnější tržiště byl shluk několika budov, které vyrostly poblíž králova paláce vně vojenských táborů. Po ulici pod jejich teráskou procházeli nejrůznější lidé.

„To nemá rád nikdo, Adoline,“ poznamenal Jakamav. Oběma lokty se opíral o stůl. Byl to robustní plavook třetího dánu z tábora velkoknížete Roiona. „Kdo by se rád mýlil?“

„Znám pár lidí, kterým to vyhovuje,“ odpověděl Adolin zamyšleně. „Samozřejmě to nepřiznají. Ale jak jinak si vykládat to kvantum omylů, co mají na triku?“

Inkima − Jakamavova družka − se rozesmála, jako když cinká zvonek. Byla to kyprá žena se světle žlutýma očima a vlasy obarvenými na černo. Na sobě měla červené šaty. Ta barva jí neslušela.

Byla tu samozřejmě i Danlán. Seděla v uctivé vzdálenosti vedle Adolina, ale tu a tam se dotkla volnou rukou jeho paže. Pila fialové víno. Měla víno ráda, ale vždycky si vybírala jeho barvu tak, aby se jí hodila k šatům. Byla to zvláštní záliba. Adolin se usmál. Byla v těch hladkých šatech okouzlující. Měla dlouhou šíji a půvabnou postavu. Vlasy si nebarvila, měla je přirozeně kaštanové. Bylo vlastně zvláštní, že všichni tak prahli po tmavých vlasech, když byly ideálem světlé oči.

Přestaň, poručil si Adolin. Nebo skončíš zamyšlený a duchem nepřítomný jako otec.

Další dva lidé v hloučku − Toral a jeho společnice Ešava − byli plavooci z tábora velkoknížete Aladara. Dům Kholinů momentálně nebyl příliš v oblibě, ale Adolin měl přátele a známé skoro ve všech vojenských táborech.

„Mýlit se je někdy zábavné,“ poznamenal Toral. „Kdybychom měli všichni pořád jen pravdu, byla by to nuda.“

„Můj milej,“ namítla jeho společnice, „neříkal jsi mi jednou, že máš vždycky pravdu?“

„Jo,“ připustil Toral. „Ale kdyby byli všichni jako já, tak by bylo po legraci. Děsí mě představa, že bych byl najednou tak obyčejnej, že by všichni kolem mě byli stejně schopní.“

Adolin se usmál a napil se vína. Měl před soubojem a pohár žlutého mu pomáhal se uvolnit. „No, o mně se v tomhle směru nemusíte bát, Torale. Já jsem si byl jistý, že Sadeas vyrukuje proti otci. Nechápu to. Proč to neudělal?“

„Strategie?“ namítl Toral. Byl to bystrý mladík proslulý svým vybroušeným vkusem. Adolin ho měl rád na blízku, když zkoušel nová vína. „Chce vypadat silně.“

„No,“ ozvala se tiše Danlán, „já jsem tady v táboře nová a soudím na základě neznalosti, ale −“

„Tohle ale říkáš vždycky, víš,“ namítl Adolin. Rád poslouchal její hlas.

„Co říkám vždycky?“

„To o té neznalosti,“ odpověděl. „Ve skutečnosti je to přesně naopak. Ty jsi jedna z nejchytřejších ženských, které jsem kdy potkal.“

Chvilku mlčela a zatvářila se rozzlobeně. Potom se usmála. „Takovéhle věci bys neměl říkat, Adoline. Když se ženy snaží o skromnost.“

„No jo, skromnost. Skoro jsem už zapomněl, že taky existuje.“

„Trávíš moc času se Sadeasovými plavooky, ne?“ poznamenal Jakamav. Inkima se znovu rozesmála.

„No jo,“ broukl Adolin. „Omlouvám se. Prosím, pokračuj.“

„Chtěla jsem jen říct,“ pokračovala Danlán, „že pochybuju o tom, že by chtěl Sadeas začínat další válku. Kdyby vystoupil proti tvému otci, tak by to přece válkou muselo skončit, ne?“

„To jistě,“ odpověděl Adolin.

„Možná se právě proto držel zkrátka.“

„Já nevím,“ řekl Toral. „Mohl vaši rodinu očernit, aniž by vás nějak přímo napadl. Mohl třeba naznačit, že jste krále chránili nedbale a nedostatečně, i když jste za tím pokusem o atentát nestáli.“

Adolin přikyvoval.

„To by pořád ale mohlo vyvolat válku,“ namítla Danlán.

„Možná,“ připustil Toral. „Ale musíš připustit, Adoline, že Černý Osten už nemá… takovou pověst jako dřív.“

„A co tím chceš říct?“ vyštěkl Adolin.

„No tak, Adoline,“ poznamenal Toral a kývl na znamení, že chce přinést další víno. „Nebuď morous. Ty víš, co tím chci říct, a taky víš, že to nemyslím ve zlém. Kde je sakra ta služka?“

„Člověk by řekl, že po šesti letech už bychom tady mohli mít pořádnou vinárnu.“

Inkima se opět dala do smíchu. Ostatním už tím začínala jít na nervy.

„Pověst mého otce je naprosto v pořádku,“ řekl Adolin. „Nebo jste snad nezaregistrovali naše vítězství v poslední době?“

„Vítězství se Sadeasovou pomocí,“ poznamenal Jakamav.

„Nicméně vítězství,“ trval na svém Adolin. „V posledních měsících můj otec zachránil život nejen Sadeasovi, ale taky králi. Bojuje statečně. Musíte přece vidět, že na tom, co se o něm v poslední době říkalo, není ani zbla pravdy.“

„Dobře, dobře,“ řekl Toral. „Nemusíš se hned rozčilovat, Adoline. Všichni se shodneme na tom, že tvůj otec je skvělej člověk. Ale první sis na něj stěžoval ty, že bys ho chtěl změnit.“

Adolin se díval do poháru vína. Oba jeho společníci na sobě měli oblečení, na které by se Adolinův otec mračil. Krátké vesty a pod nimi pestrobarevné hedvábné košile. Toral měl navíc úzkou žlutou hedvábnou šálu na krku a stejnou na pravém zápěstí. Bylo to moderní oblečení a vypadalo mnohem pohodlněji než Adolinovo. Dalinar by je ovšem nazval hloupým výstřelkem. Móda někdy skutečně hloupá byla. Nabubřelá a výstřední. Oblékat se tak, aby člověk zaujal pozornost ostatních, a plout na vlnách stylu, však bylo pro někoho neodolatelné. Dřív, než se Adolin připojil k otci v armádě, se také rád oblékal v určitém stylu a vždycky se snažil sladit oblečení se specifikem příslušného dne. Teď měl ale jen dvě možnosti. Letní uniformu, nebo zimní uniformu.

Služka přinesla dvě karafy s vínem − žluté a tmavě modré. Inkima se začala smát a Jakamav se k ní naklonil a cosi jí pošeptal do ucha.

Adolin zakryl rukou svůj pohár, aby mu služebná už nenalévala. „Nevím, jestli bych ještě chtěl na otci něco měnit. Už ne.“

Toral se zamračil. „Minulý týden −“

„Já vím,“ řekl Adolin. „Mezitím jsem ho ale viděl zachránit Sadease. Vždycky když začnu zapomínat, jak je otec dokonalý, tak něco udělá, aby mi otevřel oči. Totéž se stalo, když se ocitl v ohrožení Elhokar. Je to… otec se takhle chová, jen když o něco opravdu jde.“

„Tím ale naznačuješ, že o válku mu teda nejde, Adoline, drahoušku,“ poznamenala Danlán.

„Ne,“ namítl Adolin. „Tím naznačuju jen to, že Elhokarův a Sadeasův život pro něj byl v tu chvíli důležitější.“

Ostatní to přijali jako vysvětlení a změnili téma. Jenže Adolin na to musel stále myslet. V poslední době nějak nebyl ve své kůži. Jednak mu nešlo do hlavy, jak se mohl mýlit v Sadeasovi, a jednak musel myslet na to, že se jim nakonec snad podaří prokázat, zda jsou otcovy vidiny založené na skutečnosti, nebo jenom na fantazii.

Připadal si polapený v pasti. Dotlačil otce k tomu, aby zapochyboval o svém duševním zdraví, a jak vyplynulo z jejich posledního rozhovoru, souhlasil s jeho rozhodnutím, že se vzdá svého postu v případě, že se ukáže, že jeho vidiny jsou výplodem fantazie.

Každý se nerad mýlí, pomyslel si Adolin. Jen můj otec řekl, že by se radši mýlil, kdyby to mělo přinést prospěch Aletkaru. Adolin měl pocit, že mnoho plavooků by se spíš smířilo s důkazem, že je posedlo šílenství, než s důkazem, že neměli pravdu.

„To je možná pravda,“ říkala zrovna Ešava, „ale nic to nemění na tom, že si vymýšlí absurdní nařízení a omezení. Já bych si přála, aby odstoupil.“

Adolin sebou trhl. „Cože? Co jste to řekla?“

Ešava se na něj podívala. „Nic. Jenom jsem chtěla vědět, jestli nás posloucháte, Adoline.“

„Ne,“ odpověděl. „Opakujte mi, co jste říkala.“

Pokrčila rameny a podívala se na Torala.

Toral udělal krok dopředu. „Nemysli si, že v táborech lidi přehlížejí, co se tvýmu otci za velebouří děje, Adoline. Mluví se o tom, že by kvůli tomu měl abdikovat.“

„To by byla hloupost,“ odpověděl Adolin rezolutně. „Vzhledem k tomu, jak si vede v bitvách.“

„Odstoupit by byla přehnaná reakce,“ podpořila ho Danlán. „I když bych si, Adoline, přála, abys otce donutil trochu povolit ta hloupá omezení v našem táboře. Aby všichni Kholinové zase mohli normálně společensky žít.“

„To jsem zkoušel,“ odpověděl a podíval se na oblohu, jak vysoko je slunce. „Věř mi. Ale bohužel… Když mě omluvíte, musím se jít připravit na souboj.“

„Zase s nějakým Sadeasovým nohsledem?“ zeptal se Jakamav.

„Ne,“ odpověděla Danlán a usmála se. „S Jasnopánem Resim. Tanadal měl nějaké provokativní řeči a tohle by mu mohlo zavřít pusu.“ Podívala se láskyplně na Adolina. „Přijdu tam.“

„Děkuju,“ odpověděl, vstal a zapnul si kabát. Políbil Danlán volnou ruku, zamával ostatním a vyšel ven.

To jsem vzal ten odchod hodně zkrátka, pomyslel si. Bylo na mně vidět, jak je mi ta debata nepříjemná? Snad ne. Neznají ho tak dobře jako Renarin. Adolin měl rád hodně přátel, ale žádného z nich si příliš nepustil k tělu. Ani Danlán ještě neznal tak dobře. Ale bude se snažit, aby jejich vztah vydržel. Už ho unavovalo Renarinovo neustálé vtipkování na téma jeho milostných vztahů. Danlán je krásná a tenhle vztah by mohl vydržet.

Prošel vnějším tržištěm a stále přemýšlel o Toralových slovech. Nechce být velkokníže. Není na to ještě připravený. Má rád souboje a debaty s přáteli. Vést vojsko je jedna věc − ale jako velkokníže by musel myslet i na jiné věci. Na budoucnost války na Roztříštěných planinách, na podporu a rady králi.

To by vlastně vůbec neměl být náš problém, pomyslel si. Ale otec se k tomu stavěl jako vždycky. Kdyby to nedělali oni, tak kdo?

Vnější tržiště bylo mnohem chaotičtější než tržiště uvnitř Dalinarova tábora. Omšelé budovy − většinou postavené z kamenných kvádrů, které se tu poblíž daly těžit − tu vyrostly spontánně bez jakéhokoliv řádu. Většina obchodníků byli Thajleni v typických čepicích, vestách a s dlouhým vlajícím obočím.

Rušné tržiště bylo jedním z mála míst, kde bylo vidět vojáky ze všech deseti vojenských táborů. Postupně se to stalo jednou z hlavních funkcí tohoto místa. Byla to neutrální půda, kde se mohli scházet lidé z různých táborů. Navíc nebyl tento trh tak přísně regulován, i když Dalinar tu jistá pravidla zavedl, jakmile se zdálo, že by tržiště ovládla anarchie.

Adolin kývl na procházející skupinu kholinských vojáků v modrých uniformách, kteří mu salutovali. Měli hlídku. Na ramenou drželi halapartny a helmy na hlavách se jim leskly. Toto místo střežily Dalinarovy hlídky a k ruce měly písařky. To všechno na Dalinarovy vlastní náklady.

Adolinovu otci se nelíbilo rozvržení tohoto místa a ještě více mu vadilo, že nemá hradby. Tvrdil, že by padlo pod prvním nájezdem a že odporuje duchu Kodexu. Paršendi však na tuto část Planin takhle blízko aletské strany nezaútočili už několik let. A kdyby se to náhodou rozhodli udělat, stráže a hlídky by včas daly varování.

O co tedy jde v tom Kodexu? Adolinův otec dělal, jako by pro ně byl životně důležitý. Vždycky choď v uniformě, vždycky buď ozbrojen, vždycky buď střízlivý. Buď stále bdělý, zejména hrozí-li útok. Jenže teď žádný útok nehrozí.

Adolin procházel tržištěm a díval se − skutečně se díval − aby pochopil, co otec vlastně svými příkazy sleduje.

Dalinarovy důstojníky viděl hned. Měli na sobě uniformy podle Dalinarových příkazů. Modré kabáty a kalhoty se stříbrnými knoflíky, na ramenou uzly, které byly označením jejich hodnosti. Důstojníci, kteří do Dalinarova tábora nepatřili, měli na sobě všechno možné. Bylo těžké je rozeznat od obchodníků a jiných bohatých civilistů.

Na tomhle ale přece nezáleží, opakoval si Adolin. Nikdo na nás útočit nebude.

Zamračil se a minul další skupinku plavooků, která postávala před jinou vinárnou. Podobná jako ta, od které se sám před chvilkou odtrhl. Oblečením a postojem vypadali, že jim nejde o nic jiného, než o to, pořádně se odvázat. Adolin si najednou uvědomil, že mu to vadí. Je válka. Skoro denně umírají vojáci. A plavooci mezitím klidně pijí, povídají si a hýří.

Možná v Kodexu skutečně nejde zdaleka jen o ochranu proti Paršendům. Možná v něm šlo o něco úplně jiného. Dát lidem velitele, kterých by si mohli vážit a na které by se mohli spolehnout. Stavět se k válce s patřičnou vážností − možná právě k tomu patřilo nezměnit válečnou zónu na jarmark. Obyčejní lidé musejí být bdělí a vždy ve střehu. Proto dělali Adolin i Dalinar sami vždy totéž.

Adolin se zastavil. Nikdo mu to nevytkl a nikdo na něj nezavolal, aby uhnul − viděli jeho hodnost. Prostě ho zdvořile obešli.

Myslím, že už to chápu, pomyslel si. Jak mu to mohlo trvat tak dlouho?

Znepokojeně přidal do kroku, aby nezmeškal souboj.

* * *

„‚Šel jsem z Abamabaru do Urithiru,‘“ citoval Dalinar zapamatovanou větu. „‚Metafora a moje životní zkušenost zde splývají v jedno a v mé mysli je nelze oddělit. Jedno v sobě obsahuje druhé, i když dokážu vysvětlit jen jedno a to druhé zůstává ve mně, všem ostatním skryto.‘“

Sadeas − seděl vedle něho − zvedl obočí. Elhokar seděl vedle Dalinara z druhé strany. Na sobě měl Střeplát. Nosil ho stále častěji. Byl si jistý, že mu usilují o život vrahové. Všichni společně sledovali souboj dole na dně malého kráteru, který Elhokar povýšil na táborovou soubojovou arénu. Po obvodu kráteru se táhl plochý skalní výčnělek, který sloužil jako lavice pro přihlížející.

Adolinův zápas ještě nezačal. V aréně spolu právě bojovali dva plavooci bez Střeplátů. Soubojové meče s oblou špičkou měli pokryté bílou křídovitou hmotou. Když některý zasáhl soupeře do vatované výstroje, zůstala na ní viditelná značka.

„Tak moment,“ řekl Sadeas. „Ten člověk, co tu knihu napsal…“

„Nohadon. To je jeho svaté jméno. Jinak mu říkají Bajerden, ale nejsme si jisti, jestli je to jeho skutečné jméno nebo ne.“

„Kam že to šel?“

„Z Abamabaru do Urithiru,“ řekl Dalinar. „Podle toho, jak se ten příběh vyvíjí, to musela být velká dálka.“

„Nebyl to král?“¨

„Byl.“

„Tak proč −“

„To je trochu zmatený. Ale poslouchejte. Pochopíte to.“ Odkašlal si a pokračoval. „‚Šel jsem tu dalekou cestu sám, doprovod jsem odmítl. Neměl jsem než své obnošené sandále a jediným společníkem mi byla tlustá hůl, která se mnou hovořila svými údery do kamene. Jediným měšcem mi byla moje ústa. Neměl jsem v nich drahokamy, ale píseň. Když mi zpívání k obživě nestačilo, přiložil jsem ruku k dílu a drhl podlahu i chlév. Často jsem si tím vysloužil dostatečnou odměnu.

Mí drazí se obávali o mou bezpečnost a snad i o mou zdravou mysl. Králové, říkali, nechodí jako potulní žebráci celé stovky mil. Odpovídal jsem jim, že dokáže-li to žebrák, proč by to neměl dokázat král? Copak si vskutku myslí, že nejsem stejně schopný jako žebrák?

Někdy si však sám myslím, že skutečně nejsem. Žebrák ví mnohé, čeho se král může jenom domýšlet. A přesto, kdo dává pravidla žebrákům? A rozhoduje o nich? Často přemýšlím o tom, co mi daly mé životní zkušenosti − můj snadný život po Spoušti a mé pohodlí − pro to, abych mohl tvořit zákony lidem. Kdybychom se měli spolehnout na to, co skutečně víme, byli by králové užiteční snad leda na zákony o správné teplotě čaje a polstrování trůnů.‘“

Sadeas se zamračil. Soupeři před nimi stále ještě bojovali. Elhokar je se zaujetím pozoroval. Měl souboje rád. Vybudování této soubojové arény bylo jedno z jeho prvních rozhodnutí tady na Roztříštěných planinách.

„‚Nicméně,‘“ pokračoval Dalinar v citaci z Cesty králů, „‚jsem podstoupil tuto cestu a − jak prozíravý čtenář jistě už usoudil − dovedl jsem ji ke zdárnému konci. Příběhy plné rozruchu, který mou pouť provázel, zaplní jiné stránky tohoto vyprávění. Nejprve totiž musím vysvětlit důvod svého prapodivného putování. I když jsem s klidnou hlavou ponechal rodinu v přesvědčení, že jsem zešílel, nerad bych se takto zapsal do historie.

Má rodina podnikla pouť do Urithiru jiným způsobem a očekávala mě na místě již celé týdny. U vstupní brány jsem nebyl rozpoznán, protože jsem neměl břitvu, abych jí mohl zkrotit svou bujnou kštici. Jakmile jsem se prozradil, byl jsem odnesen, hýčkán, krmen, opatrován a plísněn − přesně v tomto pořadí. Až když jsem toto všechno měl za sebou, dostal jsem otázku na účel své pouti. Nemohl jsem cestovat do svatého města obvyklým a jednodušším způsobem?‘“

„To je ono,“ skočil mu do řeči Sadeas. „Mohl přece aspoň jet na koni!“

„‚Na odpověď jsem odložil sandále a ukázal puchýře na nohou. Měl jsem je pohodlně opřeny o stůl vedle podnosu s nedojedenými hrozny. Výraz mých společníků prozradil, že mě pokládají za pošetilce, a tak jsem začal na vysvětlenou vyprávět příhody, které mne potkaly po cestě. Jednu za druhou, jako plátky talvy uskladněné na zimu. Brzy jsem se z nich chystal vyrobit placky a nadít jimi tyto stránky.

Ano, mohl jsem cestovat jinak a rychleji. Jenže všichni lidé mají stejný konečný cíl. Ať nás náš konec čeká ve svěcené hrobce nebo v příkopě u cesty, stejně všichni − s výjimkou svatých Heraldů − jednou musíme povečeřet s Nocipaní.

A tudíž − záleží na cíli? Nebo na cestě, po níž k němu dojdeme? Já prohlašuji, že žádný úspěch není tak velký jako ona cesta, po které jsme k němu došli. Nejsme stvořeni pro cíle, ale pro cesty. Naše cena je právě v těch puchýřích na nohou, v zádech posílených těžkými břemeny, v očích otevřených dokořán z potěšení z toho, co jsme po cestě prožili.

Nakonec musím prohlásit, že falešnými prostředky člověk ničeho nedocílí. Protože podstatou našeho bytí není dosažení cíle, ale postup určitou cestou. Toto musí pochopit monarcha. Nesmí se natolik zaměřit na to, čeho chce dosáhnout, aby odvrátil pozornost od cesty, po níž k tomu dojde.‘“

Dalinar se opřel. Kámen, na kterém seděl, byl opatřený dřevěnými područkami, opěradlem a polštáři. Souboj skončil. Bojovník v zeleném − tedy příslušník Sadeasova tábora − zasáhl soupeře do krunýře a nechal na něm dlouhou bílou stopu. Elhokar nadšeně tleskal a na rukou mu cinkaly kovové rukavice. Oba soupeři se klaněli. Vítěze zapíší přihlížející písařky. Ty sledovaly souboj a měly při ruce soubojový kodex, kdyby došlo k nějakým neshodám nebo přestupkům.

„To je konec té historky, předpokládám,“ poznamenal Sadeas, když na písek arény vstoupila další dvojice soupeřů.

„Ano,“ odpověděl Dalinar.

„A vy jste se celou tu pasáž naučil zpaměti?“

„Nejspíš jsem to neřekl úplně přesně doslova.“

„Jak vás znám, tak jste možná zaměnil někde nějakou předložku nebo pád.“

Dalinar se zamračil.

„No tak, nebuďte tak upjatý, kamaráde,“ řekl Sadeas. „To byl kompliment. Svým způsobem.“

„Co si o tom příběhu myslíte?“ zeptal se Dalinar, když v aréně zase začal souboj.

„Bylo to absurdní,“ odpověděl Sadeas upřímně a kývl na služku, aby přinesla víno. Žluté, protože bylo teprve ráno. „On šel pěšky celou tu dálku jenom proto, aby vypíchl, že králové by měli uvažovat o důsledcích svých rozkazů?“

„To nebylo jenom proto,“ namítl Dalinar. „Já jsem si to taky nejdřív myslel, ale teď už do toho začínám vidět. On šel proto, aby si vyzkoušel to, co dělají obyčejní lidi. Řekl to potom jako metaforu, ale myslím, že si opravdu chtěl zkusit, jaké to je, jít takovou dálku pěšky.“

Sadeas upil vína a mžoural očima proti slunci. „Nedala by se tam natáhnout nějaká plachta nebo něco?“

„Já mám sluníčko rád,“ poznamenal Elhokar. „Trávím moc času zavřený v těch jeskyních, kterým honosně říkáme domy.“

Sadeas se podíval na Dalinara a zvedl oči v sloup.

„Většina té knihy má strukturu jako ten příběh, co jsem citoval,“ řekl Dalinar. „Metafora z Nohadonova života, skutečný příběh, který se potom použije jako metafora. On tomu říká čtyřicet podobenství.“

„A všechny jsou tak absurdní?“

„Zrovna tohle mi připadá krásné,“ řekl Dalinar tiše.

„No, od vás tomu věřím. Vy jste měl vždycky slabost pro sentimentální historky.“ Zvedl ruku. „To bylo taky míněno jako kompliment.“

„Svým způsobem?“

„Přesně tak. Dalinare, kamaráde, vy jste byl vždycky emocionální člověk. Tím jste unikátní. Já taky občas nepřemýšlím úplně racionálně − ale dokud vám to poskytuje motivaci zachraňovat mi život, tak se nad to povznesu. Ale vy vlastně podle Kodexu musíte, ne?“

„Dá se to tak říct.“

„Ostatní velkoknížata si myslí, že jste povýšený. Chápete proč?“

„Já…“ Co má na tohle říct? „Není to záměrné.“

„Nu ano, ale provokujete je. Vemte si, jak třeba nedokážete vyslechnout jejich argumenty nebo jak přehlížíte jejich kritiku.“

„Když člověk protestuje, jen na věc zbytečně upozorňuje,“ odpověděl Dalinar. „Nejlepší obrana je korektní jednání. Jednej podle cti a ostatní se k tobě budou chovat, jak se sluší a patří.“

„No vidíte, a to je ono,“ namítl Sadeas. „Copak takhle někdo mluví?“

„Mluví. Dalinar,“ řekl Elhokar a přitom nespustil oči z arény. „Otec tak taky mluvil.“

„Přesně,“ řekl Sadeas. „Dalinare, kamaráde, ono vaše okolí prostě nemůže vzít, že to myslíte vážně. Oni musí nutně předpokládat, že to jen tak hrajete.“

„A vy? Co si o mně myslíte vy?“

„Já do toho vidím.“

„Což znamená?“

„Že jste sebestřednej puritán,“ odpověděl Sadeas lehkovážně. „Ale dopracoval jste se k tomu se ctí.“

„Jsem ji si jistý, že to je další kompliment.“

„No, tentokrát se vás spíš snažím vyprovokovat.“ Sadeas pozdravně zvedl pohár.

Vedle se zasmál Elhokar. „Sadeasi, to bylo skoro vtipné. Že bych vás jmenoval svým novým šaškem?“

„A co se stalo se starým?“ zeptal se Sadeas zvědavě, skoro až dychtivě, jako by doufal, že Filuta tragicky zahynul.

Elhokar se zakabonil. „Zmizel.“

„Opravdu? Taková škoda!“

„No,“ mávl Elhokar rukou v kovové rukavici, „on to občas dělává. Zase se vrátí. Ale že je nespolehlivý jako samo Prokletí, chlap jeden. Kdyby mě tak dobře nebavil, tak už jsem si dávno našel jinýho.“

Ztichli a dívali se na souboj. Kolem přihlíželo z ochozu, který vypadal jako lavice v amfiteátru, ještě několik plavooků − mužů i žen.

Dalinar si se znepokojením všiml, že přišla Navani. Dala se do hovoru s několika dámami, včetně písařky s kaštanovými vlasy, Adolinova posledního objevu.

Dalinar zabrousil k Navani pohledem. Pila fialové víno a byla krásná. Byla to zralá krása. Zaznamenala Dalinarovy vidiny bez jediného pozastavení nebo námitky a zřejmě už mu prominula, že ji tak rychle vystrnadil z pokoje. Nikdy ho nezesměšňovala a nikdy s ním nemluvila skepticky. To na ní oceňoval. Měl by jí poděkovat. Nebo by to pochopila jako pozvání?

Odvrátil od ní pohled, ale zjistil, že se na souboj nedokáže soustředit, že ji koutkem oka stále sleduje. Zvedl tedy raději oči k obloze a mžoural do odpoledního slunce. Zdola se ozval úder kovu o kov. Za místem, kde seděl, se vynořilo několik hlemýžďů. Čekali na vláhu velebouře.

Má tolik otázek. Tolik nejistoty. Poslouchal předčítání Cesty králů a pracoval na rozluštění Gavilarových posledních slov. Jako by v nich měl najít klíč ke svému šílenství a k podstatě svých vidin. Jenže ve skutečnosti nic neví a nemůže se přece spoléhat na halucinace. To ho vyvádělo z míry. Pomalu, ale jistě.

Mraky tady v těchto větrem ošlehaných krajích nebyly příliš časté. Stále tu svítilo slunce a jen tu a tam ho zastřela velebouře. Bouře ovlivňovaly celý zbytek Rošáru, ale tady, v divoké panenské krajině, měly na všechno zcela rozhodující vliv. Mohl by si smrtelný král na tohle území dělat nárok? Kolovaly legendy o jejích obyvatelích, o tom, že to zdaleka nejsou jen panenské nedobyté kopce, opuštěné planiny a zarostlé lesy. Natanatan, Granitové království.

„Á,“ zašklebil se Sadeas, jako když ochutná něco hořkého. „Musel sem chodit zrovna on?“

Dalinar se přestal dívat na oblohu a následoval Sadeasův pohled. Na souboj se přišel podívat velkokníže Vamah a v závěsu za ním kráčela jeho družina. Většina jeho doprovodu byla oblečena v hnědé a šedé, jeho tradičních barvách, jen sám velkokníže měl na sobě dlouhý kabát s prostřihy, pod nimiž prosvítaly pestré barvy červeného a oranžového hedvábí. Ve stejných barvách měl i volány kolem manžet a výstřihu, které mu vyčnívaly z kabátu.

„Já jsem myslel, že máte Vamaha rád,“ řekl Elhokar.

„Snáším ho,“ odpověděl Sadeas. „Ale oblíká se naprosto nemožně. Červená a oranžová? Kdyby to byla aspoň tlumená hnědooranžová, ale tahle křiklavá barva, co z ní přecházejí oči? A ty díry, to už se sto let nenosí! No výborně, sedne si přímo proti nám. Takže se na něj budu muset do konce souboje koukat.“

„Neměl byste takhle šmahem odsuzovat lidi jen podle toho, co mají na sobě,“ namítl Dalinar.

„Dalinare,“ poznamenal Sadeas úsečně, „my jsme velkoknížata. Reprezentujeme Aletkar. Velká část světa nás pokládá za centrum kultury a moci. Tak snad bych měl mít právo chtít, abychom se tomu světu prezentovali nějak přiměřeně, ne?“

„Ano, prezentovat bychom se měli vhodně,“ poznamenal Dalinar. „Měli bychom chodit upravení a vhodně oblečení.“ Bylo by fajn, kdyby ti tví vojáci nosili čisté uniformy.

„Upravení a moderně oblečení,“ opravil ho Sadeas.

„A já?“ zeptal se Dalinar a podíval se na svou uniformu. „Taky byste mě oblékl do těch krejzlíků a křiklavých barev?“

„Vás?“ prohodil Sadeas. „Vy jste absolutně beznadějný.“ Zvedl ruku proti dalším námitkám. „Ne, to bych nebyl fér. Ta uniforma má něco do sebe… takovou tu nadčasovost. Vojenský oblečení nemůže vyjít z módy, protože je to oblečení funkční. To je bezpečná volba. Na jistotu. Vy se vlastně tímhle vyhýbáte módní kritice. Prostě to s náma nehrajete.“ Kývl směrem k Vamahovi. „Vamah hraje, ale mizerně. A to je neodpustitelné.“

„Ale i tak věnujete tomu hedvábí a šálám zbytečně velkou pozornost,“ řekl Dalinar. „Jsme vojáci ve válce, ne manekýni na bále.“

„Na Roztříštěných planinách se ale čím dál víc objevují významní cizinci. Před nima se musíme nějak prezentovat,“ namítl Sadeas a zvedl prst. „Pokud já mám akceptovat vaši morální nadřazenost nade mnou, kamaráde, tak byste vy měl zrovna tak akceptovat můj vkus. Takhle to vypadá, že vy soudíte lidi podle oblečení ještě víc než já.“

Dalinar se odmlčel. Ta poznámka byla bohužel trefná. Ovšem i přesto, kdyby se měli sejít významní návštěvníci Planin s velkoknížaty, je tak nemožné po nich žádat, aby vypadali jako generálové?

Dalinar se usadil na polstrované kamenné lavici a sledoval souboj. Podle jeho odhadů už by měl přijít na řadu Adolin. Dva plavooci, kteří právě dobojovali, se uklonili králi a odešli ke straně soubojové arény. Za okamžik vstoupil do pískem vysypaného ringu Adolin v tmavě modrém Střeplátu. Pod rukou nesl helmu a plavo-černé vlasy měl jako vždycky rozcuchané. Zvedl ruku v kovové rukavici k Dalinarovi a poklonil se králi a potom si nasadil helmu.

Za ním vešel muž ve žlutém Střeplátu. Jasnopán Resi byl jediný plný Střeponoš ve vojsku velkoknížete Tanadala. Jinak měl jeho tábor tři muže, kteří měli buď jenom Střepkord, nebo jenom Střeplát. Tanadal sám neměl nic. Nebylo nijak neobvyklé, když se velkokníže spolehl na své nejlepší válečníky a svěřil střeponošskou výzbroj a výstroj jim. Zvláště byl-li to typ velitele, který sám raději při bitvě zůstává za bojovou linií a věnuje se taktice. V Tanadalově knížectví bylo stoletou tradicí jmenovat nositele plné střeponošské výzbroje a výstroje vrchním velitelem obrany.

Tanadal se nedávno nechal slyšet, jak hodnotí Dalinarovy problémy poslední doby, a Adolin − velmi rafinovaným tahem − vyzval Tanadalova Střeponoše k přátelskému souboji. Málokdy se v soubojích bojovalo o Střepkordy nebo Střepláty. V dnešním souboji Adolina s Resim nešlo o nic víc než o pár bodů ve statistice, přesto to vyvolalo obrovský zájem a malá aréna se během patnácti minut, než se soupeři protáhli a připravili k boji, do posledního místa zaplnila. Několik žen vytáhlo písařské podložky, aby mohly zaznamenávat dojmy z průběhu souboje. Tanadal sám se souboje nezúčastnil.

Souboj začal okamžikem, kdy vrchní sudí Madam Istowová vyzvala soupeře, aby zhmotnili Střepkordy. Elhokar se znovu vyklonil dopředu a soustředěně sledoval dění v aréně. Resi s Adolinem kolem sebe kroužili po písku a Střepkordy se jim zhmotnily v ruce. Dalinar se vyklonil vedle Elhokara, i když mu za to byla trochu hanba. Podle Kodexu se souboje v době války neměly konat. Ovšem mezi šermováním jako součástí výcviku a soubojem z důvodu cti, na němž by si mohli zúčastnění důstojníci přivodit zranění, byla tenká dělící linie.

Resi zaujal bojovou pozici nazývanou Skála, Střepkord v obou rukou špičkou nahoru, paže protažené. Adolin zvolil pozici Vítr, pootočil se ke straně, ruce před sebou, lokty pokrčené, Střepkord otočený špičkou za sebe. Kroužili kolem sebe. Vítězem se stane ten, který poškodí soupeřův Střeplát. To nebylo příliš nebezpečné, protože i poškozený Střeplát dokázal odrazit ránu, i když se přitom třeba rozbil.

První zaútočil Resi. Poskočil k soupeři a rozmáchl se Střepkordem přes svou hlavu a potom po své pravé straně. Pozice Skála byla pro takovýto výpad nejvhodnější, protože dodala ráně velkou setrvačnost a sílu. Dalinarovi připadala nepraktická − se Střeplátem není na bojišti tak velká síla potřeba, pokud člověk nebojuje proti jinému Střeponoši.

Adolin mu uskočil z cesty − Střeplát mu dodával mrštnost, která vyrovnávala skutečnost, že má na sobě výstroj o váze několika set kamenů. Resiho útok, i když byl dobře provedený, ho příliš odhalil soupeři a Adolin opatrně zamířil na jeho levý náloketník a zasáhl chránič předloktí. Resi znovu zaútočil a Adolin znovu uhnul z jeho dosahu a zasáhl ho do levého stehna.

Někteří básníci popisují souboj jako tanec. Dalinarovi tak skutečný souboj nikdy nepřipadal. Dva soupeři s mečem a štítem se na sebe horečně vrhají a znovu a znovu mávají zbraněmi a zasazují údery, aby se dostali soupeři za štít. To je spíš zápas se zbraní v ruce než tanec.

Ovšem boj se Střepláty se jako tanec označit mohl. Velké zbraně vyžadovaly větší přesnost a pečlivost pohybů, Střeplát byl velmi odolný, a tak k přímému střetu docházelo podstatně méně. Pro takové souboje byly typické táhlé plynulé pohyby. Boj se Střeplátem vypadal elegantně.

„Není špatný,“ poznamenal Elhokar. Adolin zasáhl Resiho helmu a přihlížející ho odměnili potleskem. „Lepší, než byl můj otec. I než ty, strýčku.“

„On tvrdě trénuje,“ řekl Dalinar. „Opravdu ho to baví. Ne válka a boj s nepřítelem, ale souboje.“

„Mohl by být mistrem, kdyby chtěl.“

Adolin chtěl, to Dalinar věděl. Ale odmítal souboje, které by ho k tomuto titulu dovedly. Dalinar měl pocit, že to Adolin dělá proto, aby aspoň částečně ctil Kodex. Souboje a mistrovství v soubojích a turnaje patřily k radovánkám v době míru. Dalo se ovšem argumentovat i tím, že chránit rodinnou čest je potřeba vždy, i za války.

Nicméně Adolin se soutěží neúčastnil, a proto ho ostatní Střeponoši podceňovali. Snadno přijímali jeho výzvy k souboji, někdy dokonce, i pokud neměli Střeplát. Podle tradice byl těm, kteří požívali královy přízně a chtěli se utkat v souboji se Střeponošem, za velký obnos nabídnut k zapůjčení králův vlastní Střepkord a Střeplát.

Dalinar se zachvěl při představě, že by měl na sobě jeho Střeplát nebo jeho meč, Přísežný Meč, někdo jiný. Připadalo mu to proti přírodě. A přesto bylo půjčování králova Střepkordu a Střeplátu − nebo ještě před obnovením království Střepkordu a Střeplátu velkoknížete − velmi silně zakořeněnou tradicí. Neporušil ji ani Gavilar, i když si na ni v soukromí stěžoval.

Adolin uhnul před další ránou, ale musel zaujmout obranné postavení pozice Vítr. Na to ovšem Resi nebyl připravený. I když se mu podařilo Adolina zasáhnout do pravého nárameníku, byl to spíš jen náznak zásahu. Adolin postupoval dopředu a plynule mával mečem. Resi couval a přešel do úhybné polohy − pozice Kámen byla v těchto případech spolehlivá.

Adolin odrazil soupeřův meč a narušil mu rovnováhu. Resi ji znovu nabral, ale Adolin ho opět odrazil. Resi se stále hůř vracel do původního postavení a Adolin mu začal zasazovat údery − nejdřív z jedné strany, potom z druhé. Malé rychlé údery, které mají soupeře znervóznět.

Fungovalo to. Resi vykřikl a snažil se Adolinovi zasadit ránu vrchem, která byla pro pozici Vítr typická. Adolin ji perfektně zvládl odrazit, chytil meč jednou rukou, zvedl levou a dostal zásah do náloketníku. Praskl, ale Adolinovi tento pohyb umožnil dostat meč k Resiho prasklé levé nástehence.

Udeřil a nástehenka se s hlasitým prasknutím rozletěla na několik kusů a začala z ní unikat Záře, která svítila jako roztavená ocel. Resi se zapotácel a nechráněnou levou nohou už neunesl tíhu Střeplátu. Souboj skončil. U významnějších soubojů se mohlo pokračovat o další poškození Střeplátu, ale to už mohlo být nebezpečné.

Vrchní sudí vstala a ohlásila konec. Resi odvrávoral a strhl si helmu. Hlasitě klel. Adolin soupeři zasalutoval, poklepal si tupým koncem Střepkordu na čelo a nechal ho rozplynout. Potom se poklonil králi. Někteří vítězové se chodili vychloubat mezi publikum a přijímat blahopřání, ale Adolin odešel do přípravného stanu.

„Opravdu nadaný,“ poznamenal Elhokar.

„A takový… správný,“ utrousil Sadeas přes pohár vína.

„Ano,“ přisvědčil Dalinar. „Někdy si přeju, aby byl mír, aby se Adolin mohl soubojům věnovat.“

Sadeas vzdychl. „Další řeči o ukončení války, Dalinare?“

„To jsem tím nemyslel.“

„Ty si neustále stěžuješ a tvrdíš, že jsi od téhle myšlenky ustoupil, strýčku,“ poznamenal Elhokar a otočil se k němu. „Ale přitom na ni pořád narážíš a mluvíš o míru. Potom si lidi v táborech šuškají, že jsi zbabělec.“

Sadeas se ušklíbl. „Není zbabělec, Vaše Veličenstvo. To můžu potvrdit.“

„Tak proč se to potom říká?“ zeptal se Elhokar.

„Ty fámy už přerostly hranici únosnosti,“ odpověděl Dalinar.

„Ale to není odpověď na moji otázku,“ namítl Elhokar. „Kdybys mohl, donutil bys nás opustit Roztříštěné planiny? Jsi zbabělec?“

Dalinar zaváhal.

Spoj je. To mu neustále říkal ten hlas. To je tvůj úkol. Já ti ho dávám.

Jsem zbabělec? přemítal. Nohadon ho v knize vyzýval, aby o sobě pochyboval. Aby si nikdy nebyl sám sebou jistý natolik, že by přestal hledat pravdu.

Elhokar se na jeho vidiny neptal. Přesto měl ale Dalinar takový matný dojem, že přece jen zbabělec je. Přinejmenším ve svém odhodlání abdikovat. Kdyby odešel proto, co se s ním v poslední době děje, byl by to útěk.

Nemůžu odejít, uvědomil si. Ať se děje, co se děje. Musím to dotáhnout až do konce. I kdyby byl blázen. Nebo − což byla čím dál znepokojivější myšlenka − i kdyby ty vidiny byly skutečné, ale jejich původ podezřelý. Musím zůstat. Ale musím taky mít plán, abych nezpůsobil pád svého domu.

Musí jít opatrnou cestou. Ani jistou, ani mlhavou. Byl připravený běžet, protože rád dělal jednoznačná rozhodnutí. Ovšem kolem toho, co se s ním děje, nic jasného není. Zdálo se mu, že rozhodnutí zůstat velkoknížetem bude důležitým úhelným kamenem k přestavbě základů toho, kým vlastně je.

Nebude abdikovat. A je to.

„Dalinare?“ zeptal se Elhokar. „Je… ti dobře?“

Dalinar několikrát mrkl a uvědomil si, že přestal poslouchat a zamyslel se. Když se bude takhle dívat do prázdna, tak toho pro svou pověst zrovna moc neudělá. Otočil se ke králi. „Chcete znát pravdu?“ poznamenal. „Ano, kdybych měl tu moc, odvedl bych všech deset válečných táborů zpátky do Aletkaru.“

To samo o sobě nebylo zbabělé, ať si ostatní říkají, co chtějí. Právě si srovnal v hlavě, jak je to s jeho zbabělostí. Tohle je ale něco jiného.

Král se zatvářil zděšeně.

„Odešel bych ne proto,“ pokračoval Dalinar pevně, „že bych chtěl utéct nebo že se bojím bitvy. Odešel bych proto, že se bojím o stabilitu Aletkaru. Kdybychom ukončili tuhle válku, pomohlo by to zajistit klid naší vlasti a loajalitu velkoknížat. Zapojil bych víc badatelů, aby zjistili příčinu, proč Paršendi zabili Gavilara. Příliš rychle jsme to vzdali. Pořád ještě přemýšlím o tom, jestli za tím činem nestojí zločinci a rebelové a ne celý jejich národ.

Zjistil bych, jaká je jejich kultura − ano, kulturu mají. Pokud by za tou vraždou nestáli vyvrhelové, ptal bych se, proč to udělali − stále dokola, dokud bych se to nedověděl. Požadoval bych vyrovnání − třeba popravu jejich krále, vykonanou našimi lidmi. Za to bych jim nabídl mír. Pokud jde o ty živokamy, promluvil bych s našimi odborníky a hledal lepší způsob, jak udržet kontrolu nad tímhle územím. Možná tím, že bychom tu ve velkém začali hospodařit a zajistili bychom celé Nedobyté hory, rozšířili bychom naše území a získali nárok na Roztříštěné planiny. Ale ke všemu bych přistupoval rozvážněji, Vaše Veličenstvo. Takhle postupujeme příliš málo efektivně.“

Elhokar vypadal překvapeně. Přikyvoval. „Já… to, co říkáš, má hlavu a patu, strýčku. Proč jsi to takhle nevysvětlil dřív?“

Dalinar se na krále překvapeně podíval. Ještě před pár týdny byl Elhokar rozhořčen, jen když se Dalinar zmínil o možnosti, že by se vrátili domů. Co se změnilo?

Já toho kluka asi beru na lehkou váhu, uvědomil si. „V poslední době se mi nedařilo své myšlenky vysvětlit, Vaše Veličenstvo.“

„Vaše Veličenstvo!“ namítl Sadeas. „Přece byste neuvažoval −“

„Ten poslední pokus o atentát mě vyvedl z míry, Sadeasi. Řekněte mi, postoupilo nějak vyšetřování, kdo mi nastražil ty poškozené kameny do Střeplátu?“

„Zatím ne, Vaše Veličenstvo.“

„Oni se mě snaží zabít,“ řekl Elhokar tiše a přikrčil se ve Střeplátu. „Chtějí mě vidět mrtvého jako otce. Někdy mám pocit, jestli se tady nehoníme za přeludem. Ten vrah v bílém byl Šin.“

„Paršendi se ale přiznali k tomu, že ho najali,“ namítl Sadeas.

„Ano,“ odpověděl Elhokar. „Jenže to jsou divoši, a snadno zmanipulovatelní. To by krásně zahladilo stopy, svést vinu na bandu paršů. Už léta vedeme válku, ale nikdy se nerozhlížíme po tom, kdo na nás kde číhá ve vlastním táboře. Oni mě sledujou. Pořád. Vyčkávají. Vidím jejich tváře v zrcadlech. Jako symboly. Pokroucení. Nelidští…“

Dalinar se podíval na Sadease. Oba byli znepokojení. Byl Elhokar vždycky takhle paranoidní a skrýval to, nebo se jeho stav zhoršil? V každém koutě vidí spiklence − a teď má v ruce důkaz, že se ho někdo pokusil zabít.

„Odejít z Roztříštěných planin by mohl být dobrý nápad,“ řekl Dalinar opatrně „Ale ne tak, že bychom jen začali válku někde jinde. My musíme stabilizovat své lidi a sjednotit je.“

Elhokar vzdychl. „Honit se za tím vrahem by teď nebylo produktivní. Nakonec to třeba ani nebudeme potřebovat. Slyšel jsem, že se vám společný postup se Sadeasem osvědčil.“

„Osvědčil, Vaše Veličenstvo,“ řekl Sadeas hrdě − možná až trochu domýšlivě. „Škoda, že Dalinar pořád trvá na těch svých pomalých mostech. Někdy ztratím skoro všechny muže, než se k nám dostane. S moderní taktikou mostních jednotek by to bylo lepší.“

„Ale ty ztráty na životech…“ namítl Dalinar.

„Jsou přijatelné,“ řekl Sadeas. „Jsou to většinou otroci, Dalinare. Je to pro ně čest, přispět aspoň svým malým dílem.“

Pochybuju, že to oni vidí taky tak.

„Kdybyste to aspoň zkusil,“ pokračoval Sadeas. „Zatím nám to vycházelo, ale já se bojím, že na nás Paršendi začnou posílat taky dvě armády. Nebyl bych nadšený z představy, že budu bojovat proti dvěma armádám sám, než vy přijdete.“

Dalinar zaváhal. To by skutečně mohl být problém. Ale vzdát se svých mostů?

„No a proč neuděláte kompromis?“ zeptal se Elhokar. „Při příštím pochodu na planinu ti Sadeas pomůže, strýčku. Má spoustu mostních jednotek v rezervě a půjčí ti je. Sám stejně půjde napřed s menší armádou, ale ty za ním půjdeš s jeho mostaři rychleji.“

„To je ale totéž, jako bych šel se svými mosty,“ namítl Dalinar.

„Ne tak úplně,“ řekl Elhokar. „Říkal jsi, že na vás Paršendi hned neútočí, pokud věnují pozornost Sadeasovi. Sadeasovi vojáci začnou jako obvykle a ty se k Sadeasovi připojíš.“

„Ano…“ poznamenal Sadeas zamyšleně. „Vaši mostaři budou v bezpečí a žádný další životy vás to stát nebude. Ale dostanete se za mnou dvakrát tak rychle.“

„A co když se vám nepodaří Paršendy na dostatečně dlouhou dobu zaměstnat?“ zeptal se Dalinar. „Co když zaútočí na moje mostaře, až budeme přicházet?“

„Tak to budeme pokládat za experiment, který nevyšel, a už to nebudeme opakovat,“ povzdechl si Sadeas. „Ale za pokus by to stálo. Jinak se nehneme z místa. Člověk musí zkoušet nový věci.“

Dalinar se zamyšleně škrábal na bradě.

„Tak co, Dalinare?“ zeptal se Elhokar. „On přijal tvůj návrh spojit síly, tak zkus zase ty jeho návrh.“

„Dobře,“ přisvědčil Dalinar. „Uvidíme, jak to půjde.“

„Výborně,“ řekl Elhokar a vstal. „Tak teď půjdu poblahopřát vítězi. Byl to skvělý souboj!“

Dalinarovi zase tak skvělý nepřipadal. Adolinův soupeř nedokázal ani zvednout ruku. Ale takové souboje byly podle Dalinara lepší boj než ty vyrovnané. Vždy je lepší zvítězit rychle a využít všech výhod.

Dalinar a Sadeas uctivě vstali, když král vešel na schodové kameny a sestupoval po nich dolů do arény. Dalinar se otočil k Sadeasovi. „Musím jít. Pošlete mi úřednici s podrobnostmi o planinách, kde byste chtěl tenhle manévr zkusit. Jakmile se na některé z nich bude příště bojovat, přijdu s vojskem na vaše seřadiště a odejdeme společně. Vy s menší rychlejší jednotkou a já vás dohoním, jakmile si zajistíte pozice.“

Sadeas přikyvoval.

Dalinar se otočil ke schodům z arény.

„Dalinare,“ volal za ním Sadeas.

Dalinar se ohlédl. Sadeasovi vlála ve větru šála. Stál se založenýma rukama a na kabátě se mu třpytila zlatá výšivka. „Pošlete mi taky úřednici. S tou Gavilarovou knihou. Třeba se pobavím, až ji budu poslouchat.“

Dalinar se usmál. „Pošlu, Sadeasi.“

59

ČEST

Pod sebou mám tu konečnou prázdnotu, za sebou přátele, před sebou přátele. Pohár, který musím vypít, tkví v jejich tvářích, a slova, která musím vyslovit, jiskří v mé mysli. Staré sliby budou vysloveny nanovo.

Datováno betabanan 1173, 95 vteřin před smrtí. Subjekt: sedmileté světlooké dítě. Když pronášelo tato slova, výrazně se mu zlepšila dikce.

Kaladin se díval na tři zářící sfery s topazy na zemi před sebou. Kasárenský domek byl temný a prázdný. Byl tu jen Kaladin a Teft. Lopen se slunil ve dveřích. Venku dával Skála pokyny ostatním mostařům. Kaladin je nechával trénovat bitevní formace. Nic tím neprozrazovali. Dalo se to vysvětlit jako výcvik pro zvýšení efektivity manipulace s mostem. Ve skutečnosti však mostaře učil rychle a efektivně se přeskupovat do různých útvarů.

Kamennou podlahu osvětlovaly jen tři sfery − pouze čipy. Kaladin se na ně soustředil, zadržel dech a vůlí se snažil do sebe nasát Záři.

Nic se nestalo.

Soustředil se víc, díval se až do hloubi kamenů.

Nic se nestalo.

Sebral jeden sfer a sevřel ho do dlaně a zvedl tak, aby viděl jen jeho světlo a nic víc. Viděl, jak světlo uvnitř bouří, jak krouží a tvoří víry. Poroučel mu, žádal ho, prosil ho.

Nic se nestalo.

Zabručel a lehl si na kámen a díval se do stropu.

„Třeba to zrovna tak moc nepotřebuješ,“ řekl Teft.

„Potřebuju to, Tefte. A nevzdám to.“

Teft zabručel a sebral jeden ze sferů.

„Třeba ses spletl,“ řekl Kaladin. Připadalo mu jako zákon schválnosti, že ve chvíli, kdy přijme ty zvláštní děsivé vlastnosti, které se u něho začaly projevovat, to najednou přestane fungovat. „Mohl to být třeba jen nějaký optický klam.“

„Jo, optický klam,“ poznamenal Teft suše. „A ten optický klam přilepil vak k barelu.“

„No dobře. Tak to třeba byla nějaká zvláštní náhoda? Stalo se to přece jen jednou.“

„A taky když jsi byl zraněný,“ řekl Teft. „A taky kdykoliv jsi při výběhu s mostem potřeboval dodat sílu a vytrvalost.“

Kaladin zoufale vzdychl a několikrát klepl hlavou o kámen. „Tak když teda mám patřit k těm Paprskům, co o nich pořád mluvíš, tak proč nemůžu nic udělat?“

„Já bych řekl,“ Teft převaloval sfer mezi prsty, „že jsi prostě zatím teprve takový mimino a učíš se chodit. Prostě potřebuješ trénovat.“

„Už tejden civím do sferů, Tefte. Jak dlouho to má ještě trvat?“

„No, asi to je pořád málo. To je jasný.“

Kaladin zvedl oči v sloup a opřel se. „Proč já tě vůbec poslouchám? Sám jsi připustil, že o tom nevíš víc než já.“

„Nevím víc o používání Bouřný záře,“ opravil ho Teft zamračeně. „Ale vím, co by se mělo stát.“

„Na základě historek, který si vzájemně protiřečí. Ty jsi mi říkal, že ti z toho Paprsku uměli lítat a chodit po zdech.“

Teft přikývl. „To uměli. A taky roztavit kámen jenom pohledem. A překonat obrovskou vzdálenost za jeden úder srdce. A poručit slunečním paprskům. A −“

„A proč zrovna potřebovali chodit po zdech a ještě lítat? Když přece uměli lítat, tak už nepotřebovali chodit po zdech, ne?“

Teft mlčel.

„A proč se tím vůbec zatěžovali,“ dodal Kaladin, „když uměli překonat obrovskou vzdálenost za jeden úder srdce?“¨

„Já nevím,“ připustil Teft.

„Přece se nemůžeme spoléhat na legendy,“ namítl Kaladin. Podíval se na Syl, která slétla k jednomu ze sferů a s dětinským zájmem si ho prohlížela. „Kdo ví, co je na tom pravdy a co si lidi vymysleli? To je totiž jediný, co víme jistě.“ Vzal sfer do dvou prstů. „Paprsek tady v kasárnách už nemůže ani vidět temné barvy.“

Teft zabručel. „Ty nejsi žádný Paprsek, mladej.“

„Vždyť jsi před chvílí říkal, že −“

„Jo, že se dokážeš nabít. Dokážeš do sebe nasát Bouřnou záři a používat ji. Jenže být Paprsek bylo mnohem víc. Měli svůj styl života a dělali určitý věci. Věčná slova.“

„Cože?“

Teft znovu převaloval sfer mezi prsty, držel si ho před očima a díval se do něho. „Život před smrtí. Síla před slabostí. Cesta před cílem. To bylo jejich krédo. První ideál Věčných slov. Potom byly ještě čtyři.“

Kaladin zvedl obočí. „Jaký?“

„Já vlastně nevím,“ odpověděl Teft. „Ale ty Věčný slova − tyhle ideály − všechno řídily. Všechno, co dělali. Ty čtyři ideály prý měl každý řád Paprsků jiný. Jen ten první platil pro všechny. Život před smrtí. Síla před slabostí. Cesta před cílem.“ Zaváhal. „Nebo tak jsem to teda slyšel.“

„No, to mi připadá takový docela logický,“ namítl Kaladin. „Život předchází před smrtí. Prostě jako den před nocí nebo jednička před dvojkou. To je jasný.“

„Ty to bereš na lehkou váhu. Co ty víš, možná právě proto tě Bouřná záře odmítá.“

Kaladin vstal a protáhl se. „Nezlob se, Tefte. Jsem jenom unavenej.“

„Život před smrtí,“ začal Teft a kýval na Kaladina prstem. „Paprsek vždycky ctí a chrání život. Nikdy zbytečně nezabije, nikdy lehkomyslně neriskuje vlastní život. Žít je těžší než zemřít. Povinnost Paprsku je žít.

Síla před slabostí. Každý člověk je někdy slabý. Paprsek chrání slabé a svou sílu využívá ve prospěch ostatních. Síla člověku nedává schopnost vládnout. Dává mu schopnost sloužit.“

Teft zvedl sfery a vrátil je do měšce. Poslední z nich ještě chvíli držel v ruce a potom ho vsunul za ostatními. „Cesta před cílem. K jednomu cíli vždycky vede několik cest. Lepší je cíle nedosáhnout, než zvítězit nečestnými prostředky. Na konci všichni zemřeme. To, jak jsme žili, bude v očích Všemohoucího mnohem důležitější než to, čeho jsme dosáhli.“

„Všemohoucího? Takže ti rytíři měli nějakou spojitost s náboženstvím?“

„A co nemá? Tohle všechno nechal sepsat jeden starý král. Manželka mu to zapsala do nějaký knihy nebo co. Moje máma ji četla. Byla o tom, na čem Paprsky zakládají svoje ideály.“

Kaladin pokrčil rameny a začal rozebírat stoh mostařských vest. Byli tu s Teftem proto, aby zkontrolovali, jestli mají všichni v pořádku řemeny. Teft se k němu po chvilce přidal.

„Věříš tomu?“ zeptal se Kaladin, zvedl vestu a zatáhl za řemeny. „Že tohle všichni dodržovali? Zvlášť plavooci?“

„Oni nebyli jen plavooci. Byli Paprsky.“

„Byli to lidi,“ namítl Kaladin. „Vlivný lidi si vždycky hrajou na ctnosti. Nebo na boží vedení. Nebo prostě na nějakej mandát nás ostatní ‚chránit‘. Když uvěříme, že je na jejich místo dosadil Všemohoucí, tak spíš překousneme, co s náma dělají.“

Teft otočil vestu naruby. Pod levou ramenní vycpávkou se začínala trhat. „Já jsem tomu nikdy nevěřil. A potom… jsem viděl, jak nasáváš Záři, a začalo mě to zajímat.“

„To jsou jen historky a legendy, Tefte,“ namítl Kaladin. „Chceme věřit, že dřív byli lidi lepší. Dává nám to naději, že třeba zase jednou budou. Jenže lidi se moc nemění. Dnes jsou prodejní. A dřív byli prodejní taky.“

„Možná,“ připustil Teft. „Mí rodiče tomuhle věřili. Věčná slova, ideály, Rytíři Paprsku, Všemohoucí. I starej vorinismus to uznával. Vlastně především starej vorinismus.“

„A vedlo to k Hierokracii. Řehole a horlivci by neměli vlastnit majetek. Je to moc nebezpečný.“

Teft se ušklíbl. „Proč? Myslíš, že jsou horší než plavooci?“

„No, teď jsi to asi trefil.“ Kaladin se zamračil. Dlouho měl pocit, že ho Všemohoucí opustil, nebo dokonce proklel, a nedokázal přijmout možnost, že − jak říkala Syl − to možná není prokletí, ale požehnání. Ano, přežil a měl by za to asi být vděčný. Jenže co může být horší než dostat moc, a přesto nebýt schopen s ní zachránit ty, co má rád?

Jeho myšlenky přerušil Lopen. Stál ve dveřích a kýval na ně. Naštěstí už neměli co skrývat. Vlastně vůbec neměli co skrývat − snad jen to, že Kaladin sedí na zemi a dívá se do sferu jako blázen. Odložil vestu a šel ke dveřím.

Přímo k jejich kasárenskému domku se blížila nosítka s Hašál. Vedle nich šel její vysoký zamlklý manžel. Kolem krku měl fialovou šerpu a ve stejné barvě výšivky na manžetách krátkého kabátku. Gaz se stále neobjevil. Uplynul už týden a nebylo po něm ani stopy. Jeho práci teď dělala Hašál s manželem a jejich družina plavooků. Na otázky, kam se poděl seržant, neodpovídali.

„Aby to bouře vzala,“ řekl Teft a vyšel ven s Kaladinem. „Když vidím tyhle dva, tak se osypu. Připadám si, jako kdyby za mnou stál někdo s kudlou.“

Skála nechal mostaře nastoupit, jako by je čekala přehlídka. Kaladin se k nim připojil a za ním i Teft s Lopenem. Nosiči postavili nosítka na zem přímo před Kaladina. Měla otevřené boky a nahoře baldachýn. Nebyla větší než křeslo na podstavci. Ve válečných táborech je často používaly ženy plavooků.

Kaladin se náležitě uklonil − nerad − a vyzval k tomu i ostatní mostaře. Teď není vhodná chvíle dostat bití za neukázněnost.

„Máš velmi dobře vycvičenou jednotku, mostaři,“ poznamenala Hašál a škrábala se rudým nehtem na tváři. Ruku měla opřenou o područku. „Takovou… velice efektivní ve výbězích.“

„Děkuji, Jasnosti Hašál,“ odpověděl Kaladin a snažil se − neúspěšně − nemluvit škrobeně a nepřátelsky. „Smím mít dotaz? Už dlouho jsme neviděli Gaze. Je v pořádku?“

„Ne.“ Kaladin čekal na vysvětlení, ale nepřišlo. „Můj manžel se rozhodl, že vzhledem k tomu, že jste tak dobří ve výbězích, že jste dobrým příkladem pro ostatní jednotky, budete mít mostní pohotovost každý den.“

Kaladina zamrazilo. „A služba v rokli?“

„No, na to vám ještě zbyde čas. Dole stejně potřebujete pochodně a výběhy s mostem se nekonají v noci, takže budete ve dne spát − v pohotovosti − a v noci budete chodit do rokle. To je mnohem efektivnější způsob využití vašeho času.“

„Takže,“ poznamenal Kaladin, „vy nás budete posílat na všechny výběhy?“

„Ano,“ odpověděla a zaklepala na nosiče, aby ji zvedli. „Jste výborní, tak se toho musí využít. Platí to od zítřka. Pokládejte to za… poctu.“

Kaladin se zhluboka nadechl, aby se udržel a nevyjádřil se k tomu, co si o té ‚poctě‘ myslí. Nedonutil se k další pokloně, když Hašál odcházela, ale ani si toho nevšimla. Skála a ostatní si začali mezi sebou šuškat.

Každý výběh. Tím zdvojnásobila pravděpodobnost jejich smrti. Za pár týdnů bude Kaladinova jednotka mrtvá. Už takhle mají tak málo mužů, že když ztratí jednoho nebo dva, neunesou most. Paršendi se na ně zaměří a zabijí je.

„U Keleka!“ vykřikl Teft. „Ona nás chce vidět mrtvý!“

„To není fér,“ dodal Lopen.

„Jenže jsme mostaři,“ řekl Kaladin a podíval se na ně. „Jak jste přišli na to, že by k nám někdo měl být fér?“

„Nezbavila se nás tak rychle, jak by si Sadeas přál,“ poznamenal Moraš. „Víš, že vojáci dostávali bití, když se sem na tebe chodili dívat jako na člověka, co přežil velebouři? Ona na tebe nezapomněla, Kaladine.“

Teft mezitím nepřestal nadávat. Odtáhl Kaladina stranou, Lopen šel za nimi. Ostatní zůstali na místě a tiše hovořili mezi sebou. „Zatraceně!“ nadával Teft už tišeji. „A oni se ještě tváří, jako kdyby to dělali pro blaho mostařů. Jako kdyby k nám byli kdovíjak spravedliví. Svině.“

„Co budeme dělat, gančo?“ zeptal se Lopen.

„Půjdeme do rokle jako normálně,“ řekl Kaladin. „Dnes se musíme pořádně vyspat, protože zítra budeme celou noc vzhůru.“

„Chlapi ale v noci do rokle nebudou chtít,“ namítl Teft.

„Já vím.“

„Jenže nejsme připravení na… no, na to, co potřebujeme,“ pokračoval Teft tiše, aby ho nikdo neslyšel. Bylo to jenom mezi ním, Kaladinem a Lopenem. „Musíme to vydržet ještě pár týdnů.“

„Já vím.“

„Pár týdnů nevydržíme!“ namítl Teft. „Od té doby, co Sadeas bojuje společně s Kholinem, jsou výběhy skoro denně. Stačí, aby jeden nevyšel − aby jednou přišli Paršendi na planinu dřív − a bude po všem. I po nás.“

„Já vím,“ odpověděl Kaladin zoufale, zhluboka se nadechl a zaťal pěsti, aby nevybuchl.

„Gančo!“ vykřikl Lopen.

„Co je?“ odsekl Kaladin nevrle.

„Zase se to stalo.“

Kaladin strnul a podíval se na ruce. Ano. Všiml si světélkující páry, která z nich vycházela. Byla velmi slabá − neměl po ruce mnoho sferů − ale byla jasně patrná. Její pramínky se rychle rozplývaly. Ostatní mostaři si toho naštěstí nevšimli.

„Zatraceně! Co jsem udělal?“

„Já nevím,“ odpověděl Teft. „Třeba je to tím, že jsi měl vztek na Hašál.“

„Vztek jsem měl už mockrát.“

„Ty jsi to vdechl,“ řekla Syl dychtivě. Vznášela se kolem něho jako světelná stuha.

„Co?“

„Viděla jsem to. Měl jsi vztek, nadechl ses a… ta Záře šla s tím nádechem.“

Kaladin se podíval na Tefta, ten ovšem samozřejmě nic neslyšel.

„Shromáždi chlapy,“ řekl Kaladin. „Jdeme do rokle.“

„A co teda uděláme?“ naléhal Teft. „Kaladine, my nemůžeme jít na tolik výběhů. Rozsekají nás na kusy.“

„Já s tím něco udělám. Sežeň chlapy. Syl, od tebe něco potřebuju.“

„Co?“ Zastavila se před ním a proměnila se v dívku.

„Najdi nám místo, kde jsou nějaký mrtví Paršendi.“

„Já jsem myslela, že dnes budete trénovat.“

„Chlapi budou trénovat,“ řekl Kaladin. „Nechám je nastoupit a seřadit a já potom budu mít jinou práci.“

* * *

Kaladin vytleskal signál a mostaři se seřadili do tvaru hlavice šípu. V rukou měli kopí, které si schovávali v rokli ve velkém pytli zatíženém kameny a zastrčeném v úzké štěrbině. Kaladin znovu zatleskal a muži se přeskupili do dvou řad. Na třetí zatleskání se postavili do dvojitého kruhu − za každou dvojicí mužů vnitřního kruhu stál jeden jako rezerva.

Ze stěn rokle kapala voda a mostaři se brodili kalužemi. Byli dobří. Lepší, než se od nich mohlo čekat. Na to, kolik měli výcviku, byli nejlepší jednotka, s jakou kdy pracoval.

Ale Teft měl pravdu. V boji dlouho nevydrží. Ještě pár týdnů, aby si procvičili výpady a vzájemné krytí, a mohli by začít být nebezpeční. Do té doby jsou jenom mostaři, kteří se umí pohybovat zvláštním, organizovaným způsobem. Ještě potřebují čas.

Tak jim ho musí zajistit.

„Tefte,“ řekl Kaladin, „převezmi výcvik.“

Teft odpověděl mostařským pozdravem se zkříženými pažemi.

„Syl,“ obrátil se Kaladin na sprena, „pojď mi ukázat ta těla.“

„Jsou blízko. Tamhle.“ Třepotala se roklí jako světélkující stuha. Kaladin vyrazil za ní.

„Pane,“ volal za ním Teft.

Kaladin zaváhal. Odkdy mu Teft říká pane? Připadalo mu to ale podivně patřičné. „Ano?“

„Potřebujete doprovod?“ Teft stál v čele shromážděných mostařů, kteří se chovali čím dál víc jako vojáci. Stáli v pozoru v kožených vestách a kopí drželi jako zkušení kopiníci.

Kaladin zakroutil hlavou. „Zvládnu to.“

„Roklebloudi…“

„Všechny, co chodili takhle blízko, už plavooci vybili. A kromě toho, kdybych nějakýho opravdu potkal, co by mi byli platní další dva nebo tři muži?“

Teft se ušklíbl pod prošedivělé vousy, ale víc už neřekl. Kaladin pokračoval za Syl. V měšci měl zbytek sferů, které objevili u těl v jeskyni. Vždycky si část sferů, které našli, nechali a připevnili je šípem k mostu. S pomocí Syl dokázali najít mnohem víc než dřív. V měšci měl celé jmění. Věřil, že mu Bouřná záře bude dobře sloužit.

Vyndal safírový mark, aby měl světlo a mohl se vyhnout kalužím plným lidských kostí. Na jedné poskakovala lebka porostlá kudrnatým zeleným mechem místo vlasů. Kolem ní se hemžili spreni života. Možná by někomu jinému nahánělo hrůzu, prodírat se těmito potemnělými skulinami sám, ale Kaladinovi to nevadilo. Bylo to posvátné místo, sarkofág neurozených, hrobka kopiníků a mostařů, kteří zemřeli na příkaz plavooků a na rozeklaných stěnách této rokle nechali svou krev. To nebylo strašidelné místo. Bylo to posvátné místo.

Byl vlastně rád, že může být chvíli o samotě, jenom s těmi poskakujícími pozůstatky těch, kteří tu zemřeli. Tyhle muže nezajímaly rozmíšky mezi urozenými, kteří se narodili se světlejšíma očima než oni. Těm šlo o jejich rodiny, nebo − když nic jiného − o jejich měšce sferů. Kolik jich zůstalo v této cizí zemi uvězněných jako v pasti? Na těchhle nekonečných Planinách, protože byli příliš chudí na to, aby se mohli vrátit do Aletkaru? Každý týden umíraly stovky lidí, když získávaly drahokamy pro ty, kteří už tak byli dost bohatí, a mstily se za vraždu svého dávno mrtvého krále.

Prošel kolem další lebky, které chyběla dolní čelist a která byla rozpolcená sekerou. Kosti jako by ho pozorovaly, modré světlo, které držel v ruce, dodávalo strašidelnou podobu nerovnému kamennému podloží a stěnám rokle.

Horlivci učili, že po smrti se nejstatečnější muži − ti, kteří nejlépe uskutečnili své Povolání − povznesou k bitvě o znovudobytí nebes. Každý bude dělat to, co dělal za života. Kopiníci budou bojovat, zemědělci obdělávat duchovní pole a plavooci budou vůdci. Dávali si záležet na tom, aby lidem vštípili, že záleží na tom, jak budou ve svém Povolání dokonalí, ať je jakékoliv. Zemědělec potom mávnutím ruky vytvoří pole plné duchovní úrody. Kopiník se stane velkým válečníkem, jeho štít bude hromem a jeho kopí bleskem.

Ale co mostař? Bude Všemohoucí chtít, aby všichni, co zemřou, povstali a pokračovali v té otročině? Budou Dany a všichni ostatní na onom světě zase nosit mosty? Za nimi nechodili žádní horlivci, aby vyzkoušeli jejich schopnosti a dali jim Pozdvižení. Možná ve válce o nebesa mostaři nebudou potřeba. Stejně by se tam dostali jen ti nejschopnější. Ostatní prostě budou někde čekat, dokud nebude Síň Věčného Míru dobyta zpět.

Takže zase věřím? Vylezl na balvan zaklíněný uprostřed rokle. Jen tak? Nebyl si jistý. Ale nezáleželo na tom. Udělá pro své mostaře maximum. Jestli je tohle Povolání, tak budiž.

Samozřejmě, i když se jim podaří utéct, Sadeas na jejich místa postaví jiné a ti zemřou místo nich.

Musím se soustředit na to, čeho jsem schopen, opakoval si. Ti ostatní mostaři nejsou moje odpovědnost.

Teft mluvil o Paprscích, o ideálech a legendách. Proč by nakonec lidé takoví nemohli být? Proč by museli hledat inspiraci jen ve snech a fantaziích?

Když utečete, necháte zabít všechny ostatní mostaře, našeptával mu vnitřní hlas. Musí existovat způsob, jak pomoct i jim.

Ne! bránil se. Když si tohle budu připouštět, nezachráním čtvrtou mostní. Jestli najdu cestu, půjdeme.

A když odejdeš, ozýval se hlas neodbytně, kdo za ně bude bojovat? Nebudou zajímat nikoho. Nikdo nebude… 

Co to říkal před těmi dlouhými lety otec? Že dělá to, co pokládá za dobré, protože někdo s tím začít musí. Někdo musí udělat ten první krok.

Kaladin cítil teplo v ruce. Zastavil se uprostřed rokle a zavřel oči. Člověk obvykle teplo ze sferů necítí, ale ten, který měl v dlani, ho skutečně hřál. A potom − připadalo mu to naprosto přirozené − se zhluboka nadechl. Sfer najednou ochladl a Kaladinovi projela rukou vlna tepla.

Otevřel oči. Sfer v jeho dlani byl prázdný a prsty měl úplně zmrzlé. Kolem něho stoupala svítící pára jako kouř nad ohněm. Bílá a čistá.

Zvedl ruku a cítil příliv energie. Nepotřeboval dýchat − vlastně bezděky zadržoval dech a tím držel Bouřnou záři v sobě. Syl k němu přiletěla, létala dokola kolem něho a nakonec se zastavila a proměnila se v dívku. „Ty jsi to dokázal! Jak se to stalo?“

Kaladin zakroutil hlavou a nedýchal. Cosi v něm bouřilo jako…

Jako když přijde bouře. Cítil to v žilách i v hrudi. Chtělo se mu běžet, skákat, křičet. Skoro jako by ho to nutilo vybuchnout. Měl pocit, že by uměl chodit ve vzduchu. Nebo po zdi.

Ano! pomyslel si. Rozběhl se a vyskočil proti stěně rokle. Dopadl na ni nohama.

Odrazil se a dopadl na zem na záda. Byl tak vyděšený, že vykřikl, a jakmile s výkřikem vypustil část zadrženého dechu, bouře v něm zeslábla.

Ležel na zádech a dýchal a Bouřná záře z něj unikala rychleji. Zůstal tak, dokud nevyprchala celá.

Syl si mu stoupla na hrudník. „Kaladine? Co to bylo?“

„Předvedl jsem se jako idiot,“ odpověděl, sedl si a cítil, jak ho bolí záda a loket, kterým narazil o zem. „Teft říkal, že ti od Paprsků uměli chodit po zdech, a já v sobě měl najednou tolik energie…“

Syl šla ve vzduchu jakoby po schodech dolů. „Myslím, že na to ještě nejsi připravený. Neriskuj tolik. Víš, že když umřeš, tak já zase zhloupnu.“

„Budu na to myslet,“ odpověděl a vstal. „A to umírání ze seznamu úkolů na tenhle týden vyškrtnu.“

Ušklíbla se a zase vzlétla a proměnila se ve světelnou stuhu. „Tak pojď, rychle.“ Vyrazila roklí. Kaladin sebral prázdný sfer a vyměnil si ho v měšci za jiný, aby měl světlo. Snad je všechny nevyprázdnil? Ne. Ostatní ještě svítily. Vybral si rubínový mark a utíkal za Syl.

Zavedla ho na zúžené místo, kde leželo pár paršendských těl. „To je morbidní, Kaladine,“ poznamenala, když se u nich zastavili.

„Já vím. Víš, kam šel Lopen?“

„Poslala jsem ho tady kousek dál pro ty věci, co jsi chtěl.“

„Tak ho sem přiveď.“

Syl vzdychla a vznesla se do vzduchu. Vždycky byla nedůtklivá, když po ní chtěl, aby byla viditelná pro jiné lidi. Kaladin si klekl. Všichni Paršendi mu připadali stejní. Stejný hranatý obličej a hranaté rysy − skoro jako by byli z kamene. Někteří měli vousy a v nich zapletené drahé kameny. Ty zářily, i když už jen mdle. Broušené drahokamy držely Bouřnou záři lépe. Proč?

V táborech se tradovalo, že Paršendi odnášejí raněné lidi a jedí je. Ovšem také se tradovalo, že nechávají mrtvé ležet a nepohřbívají je. A to nebyla pravda. O své mrtvé se velmi starali. Všichni vůči nim byli stejně citliví jako Šen. Ten dostával záchvat, kdykoliv se některý z mostařů jenom dotkl mrtvého Paršenda.

Kéž by to bylo tak, jak si myslím, pomyslel si Kaladin pochmurně a vzal jednomu z mrtvých Paršendů nůž. Byl krásně zdobený a vypracovaný, s vyrytými glyfy, které Kaladin neznal. Začal řezat zvláštní krunýř, který Paršendům vyrůstal z těla.

Rychle přišel na to, že paršendská fyziologie se značně liší od lidské. Krunýř drželo na kůži po celé ploše drobné modravé vazivo. Kaladin pokračoval. Moc krve z těla neteklo. Buď se hromadila pod tělem, nebo se někam vsakovala. Nůž sice nebyl chirurgický nástroj, ale službu udělal. Než se vrátila Syl s Lopenem, Kaladin měl krunýř oddělený od těla a pracoval na helmě. To bylo složitější. Místy byla přirostlá k lebce a celou tu část musel odřezávat pilkou.

„Hele, gančo,“ poznamenal Lopen a shodil z ramene pytel, „ty je moc rád nemáš, co?“

Kaladin vstal a otřel si ruce do Paršendovy zástěrky. „Našel jsi, co jsem chtěl?“

„Jasně, že našel,“ odpověděl Lopen a sáhl do pytle. Vytáhl z něho koženou vestu a čepici, jaké používali kopiníci. Potom vytáhl kožené řemeny a středně veliký dřevěný kopinický štít. A nakonec sbírku tmavě červených kostí. Paršendských kostí. Na dně pytle byl provaz, který Lopen tehdy přinesl a hodil do rokle a později schoval.

„Nezcvoknul jsi, že ne?“ zeptal se Lopen a podíval na kosti. „Protože jestli jo, tak já mám bratrance a ten vaří pro cvoky lektvar. Ono se po něm udělá líp. No jo.“

„Kdybych zcvoknul,“ poznamenal Kaladin, došel ke kaluži vody a omyl v ní krunýř a helmu, „tak myslíš, že bych ti to řekl?“

„To já nevím,“ odpověděl Lopen. „Třeba jo. Ale ono na tom stejně nezáleží, jestli jsi cvok, nebo nejsi.“

„Vy byste šli za cvokem do bitvy?“

„No jasně,“ odpověděl Lopen. „Jestli jsi cvok, tak jsi takovej ten dobrej typ, ty já mám rád. Nezabíjíš na potkání jako jiný cvoci.“ Usmál se. „Kromě toho stejně každej den jdeme za cvokama. Každej den nám přeci poroučejí plavooci.“

Kaladin se rozesmál.

„Tak k čemu teda je všechno tohle dobrý?“

Kaladin neodpověděl. Přehodil si krunýř přes koženou vestu a přitáhl ho koženými řemeny. Totéž udělal s čepicí a helmou, ale musel do ní nožem vydlabat pár rýh, aby nepadala.

Potom posledními řemeny svázal kosti k sobě a připevnil je na přední stranu oblého dřevěného štítu. Když štít zvedl, kosti chrastily, ale byl s tím spokojený.

Vzal štít, čepici a krunýř a vsunul je do Lopenova pytle. Málem se tam nevešly. „Dobře,“ řekl a vstal. „Syl, odveď nás k té úzké rokli.“ Chvíli hledali vhodné místo, odkud nastřílet šípy pod permanentní most. Jeden byl zvlášť blízko Sadeasova tábora a často po něm přecházeli při výběhu. Navíc byl velmi nízko, protože rokle pod ním byla mělká, hluboká sotva deset metrů. Obvyklá hloubka roklí byla víc než dvojnásobná.

Přikývla a odletěla. Kaladin s Lopenem ji následovali. Teft měl příkaz odvést ostatní zpátky a sejít se s Kaladinem dole u žebříku. Kaladin s Lopenem byli daleko před nimi. Kaladin na půl ucha poslouchal, jak Lopen vypráví o svých příbuzných.

Čím víc Kaladin přemýšlel o svých plánech, tím mu připadaly troufalejší. Možná byla ta Lopenova otázka, jestli se nezbláznil, oprávněná. Jenže on se snažil uvažovat racionálně. Snažil se být opatrný. A nikdy to nevyšlo. Teď už na logiku a opatrnost není čas. Hašál se evidentně snaží čtvrtou mostní jednotku zlikvidovat.

Když racionální a opatrné plány selhaly, je čas na zoufalý pokus.

Lopen se najednou odmlčel. Kaladin se zarazil. Lopen byl bledý a stál na místě. Co se to…

Zaslechl škrábání. Také se zastavil a cítil, jak se ho zmocňuje panika. Z druhé strany rokle se ozýval hluboký skřípavý zvuk. Kaladin se pomalu otočil a zahlédl na druhé straně rokle cosi velkého − cosi obrovského. Obrovský stín v tlumeném světle a skřípot chitinových nohou po kameni. Zatajil dech a zpotil se, ale neviděl, že by se k nim roklebloud blížil.

Skřípot pomalu ustával, až utichl úplně. Kaladin s Lopenem ještě dlouho nehnutě stáli.

Nakonec Lopen řekl: „Takže je tady zas až tak úplně nevybili, co, gančo?“

„Jo,“ odpověděl Kaladin. Nadskočil, když k němu zezadu přiletěla Syl. Bezděky nasál Bouřnou záři a Syl viděla, jak najednou svítí.

„Co se děje?“ zeptala se a dala si ruce v bok.

„Roklebloud,“ odpověděl Kaladin.

„Fakt?“ zeptala se vzrušeně. „To bychom ho měli pronásledovat!“

„Cože?“

„No jo!“ podotkla. „Ty bys ho dokázal ulovit. To se vsadím.“

„Syl…“

Spiklenecky na něho mrkla. Byl to vtip. „Pojď.“ Rozletěla se dopředu. Teď s Lopenem našlapovali opatrněji. Nakonec Syl dosedla na kraj rokle a stála tam, jako by si dělala legraci z toho, jak Kaladin zkoušel chodit po stěně.

Kaladin se podíval na stín dřevěného mostu deset metrů nad nimi. Tohle byla nejmělčí rokle, kterou našli. Čím dál postupovali k východu, tím klesali hlouběji a hlouběji. Kaladin se stále víc ubezpečoval v tom, že uprchnout na východ je nemožné. Bylo to příliš daleko a pokusit se přežít velebouři bylo příliš riskantní. Nejlepší tedy stále zůstával původní plán − porazit nebo podplatit hlídky.

Jenže nejdřív se toho musejí dožít. K tomu jim dával naději most, který měli právě nad hlavou, pokud se k němu Kaladin dostane. Přehodil si svůj malý měšec se sfery a pytel s výstrojí přes rameno. Původně počítal s tím, že Skála zase vystřelí šíp s přivázaným provazem přes most dolů do rokle. Kdyby pár mužů drželo jeden konec provazu, další by po něm mohl vyšplhat nahoru a přivázat pytel pod most. Jenže by se mohlo stát, že by šíp vyletěl příliš vysoko a všimly si ho hlídky. Prý mají oči všude, protože vojsko na ně spoléhá, že včas objeví roklebloudy, kteří se chystají zakuklit.

Kaladina napadlo ještě lepší řešení než šíp. Možná. „Potřebujeme kameny,“ řekl. „Velký asi jako pěst. Hodně kamenů.“

Lopen pokrčil rameny a začal hledat. Kaladin se k němu přidal, lovil kameny z kaluží a vytahoval je ze štěrbin. Během chvilky měl pytel kamenů přivázaný k pasu.

Vzal do ruky měšec sferů a snažil se myslet na totéž, na co myslel předtím, když se mu podařilo nasát bouřnou záři. Tohle je naše poslední šance.

„Život před smrtí,“ řekl šeptem. „Síla před slabostí. Cesta před cílem.“

První ideál Rytířů Paprsku. Zhluboka se nadechl a cítil, jak mu do rukou vjela síla. Svaly mu hořely energií a cítil jejich potřebu hýbat se a pracovat. Jako by mu v těle zuřila bouře, bušila mu do kůže a rozpumpovala krev v pravidelném rytmu. Otevřel oči. Kolem něho se vznášela zářící pára. Dokázal ji v sobě udržet tím, že zadržoval dech.

Je to, jako bych měl v sobě bouři, pomyslel si. Měl pocit, že ho roztrhá na kusy.

Odložil pytel s výstrojí na zem, ale obtočil si kolem ruky provaz a pytel s kameny si připevnil k pasu. Vzal jeden kámen a potěžkal ho v ruce. Cítil, jak je ohlazený od bouří. Tak koukej fungovat… 

Nabil kámen Bouřnou září a na ruce mu začal krystalizovat led. Nevěděl, jak to vlastně dělá, ale připadalo mu to přirozené, jako když se nalévá tekutina do hrnku. Pod rukou se mu začala kumulovat Záře a postupně přecházela do kamene. Připadalo mu, jako by kámen natíral zářící tekutou barvou.

Přitlačil kámen ke skalní stěně. Kámen držel na místě a pomalu z něj unikala Bouřná záře. Držel tak pevně, že se mu nepodařilo ho uvolnit. Zkoušel na něj šlapat plnou vahou, ale nepovolil. Vzal další kámen a umístil ho pod něj. Potom vzal třetí a ten přilepil výš. Začal lézt po kamenech nahoru − a v tu chvíli si přál mít někoho, kdo by za něj spálil modlitbu.

Snažil se nemyslet na to, co dělá. Leze po skále po něčem, co pod ním drží… Co? Světlo? Spren? Šplhal dál. Bylo to podobné, jako když lezl po skalách doma v Kamenžáru s Tienem, jenže tady si mohl vyrábět záchytná místa pro ruce, kde chtěl.

Měl jsem si dát na ruce prach, pomyslel si, když se přitahoval a zároveň bral další kámen z pytle a uchycoval ho na místo.

Syl chodila kolem něho s elegancí a lehkostí, které jako by se vysmívaly jeho potížím. Když se přitáhl k dalšímu kameni, zaslechl zdola ránu. Risknul to a ohlédl se. První kámen, který dole přichytil ke skále, spadl. Ostatním docházela Záře pomaleji.

Kameny za ním zůstávaly jako doutnající stopy. Bouře v jeho nitru se uklidňovala, ale stále ji ještě cítil divoce tepat v žilách. Co by se stalo, kdyby mu Záře došla ještě dřív, než se dostane nahoru?

Dole spadl další kámen a za pár vteřin sousední. Lopen stál na protější straně na dně rokle a opíral se o skalní stěnu. Kaladina se zájmem sledoval, ale byl klidný.

Lez! pomyslel si Kaladin, vzteklý sám na sebe, že se nechává rozptylovat. Znovu se soustředil.

K mostu se dostal přesně v okamžiku, kdy ho od lezení začaly bolet ruce. Chytil se ho. Mezitím spadly další dva kameny. Vydávaly čím dál větší hluk, protože padaly z větší výšky.

Kaladin se jednou rukou držel spodní strany mostu a nohama se stále opíral o nejvyšší kameny. Provaz přehodil přes dřevěnou vzpěru mostu a udělal provizorní uzel. Na kratší straně nechal dlouhý kus provazu jako rezervu. Zbytek provazu si nechal viset přes rameno dolů. „Lopene,“ volal dolů a vypouštěl z úst Bouřnou záři. „Zatáhni za to.“ Držel svou stranu uzlu a Lopen zatáhl za druhou, až uzel utáhli. Kaladin se chytil za volný provaz visící dolů a pověsil se na něj. Uzel držel.

Kaladin se uklidnil. Stále ještě v sobě měl Bouřnou záři. Kromě okamžiku, kdy volal Lopena, držel dech deset minut. To by se mohlo hodit, pomyslel si. Už ho ale začínaly bolet plíce, začal tedy dýchat. Záře z něho hned nevyprchala, ale unikala rychleji.

„Dobře,“ řekl Lopenovi. „Přivaž k provazu druhej pytel.“

Provaz se zachvěl a po chvíli Lopen volal nahoru, že je hotov. Kaladin se pevně chytil provazu nohama, aby se udržel na místě, a rukama si přitahoval provaz zdola a na něm pytel s výstrojí. Měšec se sfery vsunul do pytle a ten přivázal pod most, tam − doufal − pro něj Lopen s Dabbidem dojdou a z vrchu mostu ho vyndají.

Podíval se dolů. Odtud vypadalo dno rokle mnohem vzdálenější než z mostu. Z téhle trochu jiné perspektivy se všechno jevilo jinak.

Neměl závrať. Naopak, cítil příliv energie. Vždycky měl výšky rád. Připadaly mu takové přirozené. Naopak pro něj bylo deprimující být někde dole − uvězněný v díře bez možnosti vidět svět.

Zvažoval, co udělá dál.

„Co je?“ zeptala se Syl. Přišla k němu a stála ve vzduchu.

„Když tu ten provaz nechám, tak by si ho někdo mohl všimnout, až půjde přes most.“

„Tak ho uřízni.“

Podíval se na ni a zvedl obočí. „Když na něm visím?“

„To zvládneš.“

„To je pád z deseti metrů! Když nic jinýho, tak si polámu kosti.“

„Nepolámeš,“ namítla Syl. „Já mám pocit, že je to dobrý, Kaladine. Zvládneš to. Věř mi.“

„Věřit ti? Syl, ty jsi sama říkala, že máš paměť děravou!“

„Ty jsi mě tuhle urazil,“ řekla a založila ruce. „Myslím, že mi dlužíš omluvu.“

„To se jako mám omluvit tím, že nad sebou uříznu provaz a spadnu z deseti metrů?“

„Ne, tím, že mi budeš věřit. Říkám ti to. Mám pocit, že je to dobrý.“

Vzdychl a znovu se ohlédl dolů. Záře mu docházela. Co mu zbývá jiného? Nechat provaz tady by byla hloupost. Mohl by ho přivázat na druhý uzel a ten potom rozvázat zdola.

Jenže takový uzel nezná, i kdyby existoval. Zaťal zuby. Když potom spadl poslední z jeho kamenů, zhluboka se nadechl a vytáhl paršendský nůž, který předtím vzal. Pohyboval se rychle, aby si to nestihl rozmyslet, a provaz uřízl.

Padal rychle, jednou rukou se stále držel uříznutého provazu a prudkým pádem se mu zvedal žaludek. Most se od něho vzdaloval, jako by nad něj stoupal, a Kaladin se zděšeně podíval dolů. Nebylo to hezké. Šla z toho hrůza. Bylo to děsivé. Umře. Zabije se.

Je to dobrý.

Během jediného úderu srdce se jeho emoce změnily. Najednou si věděl rady. Otočil se ve vzduchu, pustil provaz a dopadl na zem oběma nohama. Dopadl do podřepu a jednou rukou se dotkl země. Najednou jím projela vlna chladu. Zbývající Záře mu unikla všechna najednou jako kruh světélkujícího kouře, který třeskl o zem a rozplynul se.

Vstal. Lopen zalapal po dechu. Kaladin cítil, jak ho bolí nohy z nárazu, ale ne víc, než kdyby skočil z metru nebo ze dvou.

„Hrom do toho, gančo!“ vykřikl Lopen. „To bylo něco!“

„Děkuju,“ řekl Kaladin. Zvedl ruku k hlavě a rozhlédl se po kamenech poházených na dně rokle. Potom zvedl hlavu k mostu a pytli s výstrojí připevněnému pod ním.

„Já ti to říkala,“ ozvala se Syl na jeho rameně. Pronesla to vítězoslavně.

„Lopene,“ řekl Kaladin, „myslíš, že zvládneš ten pytel při příštím výběhu odvázat a přinýst?“

„Jasně,“ poznamenal Lopen. „Nikdo nic neuvidí. Na nás Herdáče nikdo nekouká. A na kripla tím míň. Pro ně jsem tak neviditelnej, že bych mohl procházet zdí.“

Kaladin přikývl. „Tak ho seber. A schovej. A dej mi ho před posledním přechodem.“

„Ono se jim ale nebude líbit, když půjdeš na výběh v brnění, gančo,“ poznamenal Lopen. „Myslím, že to dopadne úplně stejně, jako když jsi to zkusil minule.“

„Uvidíme,“ odpověděl Kaladin. „Prostě to přines.“

60

TO, CO NEMŮŽEME MÍT

„Smrt je můj život, síla je moje slabost a cesta skončila.“

Datováno betabanes 1173, 95 vteřin před smrtí. Subjekt: méně známý badatel. Vzorek z druhé ruky. Pochybný.

„Tudíž, otče,“ řekl Adolin, „nepřichází v úvahu, abys abdikoval v můj prospěch. Bez ohledu na to, co v těch vidinách objevíme.“

„Ano?“ podivil se Dalinar s úsměvem.

„Ano.“

„No dobře, přesvědčil jsi mě.“

Adolin se zastavil uprostřed chodby. Společně byli na cestě do Dalinarových pokojů. Dalinar se otočil a podíval se na něho.

„Fakt?“ zeptal se Adolin. „Opravdu jsem tě přemluvil?“

„Ano,“ odpověděl Dalinar. „Tvoje argumenty mají hlavu a patu.“ Už nedodával, že k tomu rozhodnutí dospěl už dříve sám. „Prostě zůstávám. Bez výhrad. Nemůžu utéct z boje.“

Adolin se usmál.

„Ale,“ poznamenal Dalinar se vztyčeným prstem, „mám jeden požadavek. Vydám výnos − zaznamená ho nejvyšší písařka a stvrdí Elhokar − který ti dá právo mě kdykoliv sesadit, kdybych nebyl duševně v pořádku. Ostatní tábory o tom nemusejí vědět, ale já nebudu riskovat, že mě necháte vládnout, když se zblázním.“

„Dobře,“ řekl Adolin a došel k Dalinarovi. Byli v hale sami. „To můžu akceptovat. Za předpokladu, že to neřekneš Sadeasovi. Pořád mu nevěřím.“¨

„Já od tebe nežádám, abys mu důvěřoval,“ řekl Dalinar a otevřel dveře do pokojů. „Musíš jen věřit tomu, že se může změnit. Sadeas býval můj přítel a já věřím, že zase může být.“

Studené zdi místnosti, která byla vytvořena proměněním, držely chlad, který s sebou neslo jarní počasí. Léto stále nechtělo přijít, ale aspoň už se nevracela zima. Ethelbar sliboval, že už se zima nevrátí, ale jeho sliby byly vždycky plné varování a výstrah. Vůle Všemohoucího je nevyzpytatelná a příznakům nelze vždycky věřit.

Dalinar už přijal bouřezpytce, i když je zprvu, když začínali být v oblibě, odmítal. Člověk by se neměl pokoušet nahlížet do budoucnosti, ani si na ni dělat nárok, protože budoucnost patří výhradně Všemohoucímu. Navíc Dalinar pochyboval, jak mohou bouřezpytci něco zkoumat, aniž by četli. Oni tvrdí, že nečtou, ale Dalinar viděl jejich knihy plné glyfů. Glyfů. Těmi se knihy nepíší. To jsou obrázky. Člověk, který glyf nikdy neviděl, přesto dokázal pochopit jeho obsah. Interpretovat glyfy bylo jiné než číst.

Spousta věcí, které bouřezpytci dělali, lidi zneklidňovala. Jenže byli bohužel velmi potřební. Vědět, kdy může uhodit velebouře, to bylo příliš velké pokušení. I když se bouřezpytci někdy mýlili, častěji se jejich předpovědi skutečně vyplnily.

Renarin klečel u krbu a zkoumal fabriál, který ohříval místnost. Mezitím přišla i Navani. Seděla u Dalinarova psacího stolu a psala dopis. Nepřítomně mávla perem na pozdrav, když Dalinar přišel. Na sobě měla fabriál, který u ní viděl před pár týdny − vynález s mnoha úchyty. Měla ho připevněný přes fialové šaty na rameně.

„Nevím, otče,“ řekl Adolin a zavřel dveře. Bylo zřejmé, že stále ještě přemýšlí o Sadeasovi. „Je mi jedno, že poslouchá Cestu králů. Dělá to jen proto, aby si tě k sobě přitáhl v bitvě na Planinách, aby získal víc živokamů. On s tebou manipuluje.“

Dalinar pokrčil rameny. „Živokamy jsou druhořadá záležitost, Adoline. Pokud se mi podaří upevnit naše spojenectví, stojí to za jakoukoliv cenu. Dá se říct, že s ním vlastně manipuluju já.“

Adolin vzdychl. „Dobře. Ale stejně si radši přidržím měšec, až ho potkám.“

„Jen se ho nesnaž urazit,“ řekl Dalinar. „A ještě něco. Prověř královu stráž. Jestli tam jsou vojáci, o kterých víme jistě, že jsou spolehliví, ať hlídají Elhokarovy pokoje. Mluví o konspiraci a to mi dělá starosti.“

„Snad bys tomu nevěřil?“ namítl Adolin.

„S tím jeho řemenem se ale opravdu něco stalo. Z toho čiší nekalost. Třeba se nakonec ukáže, že to byl jenom planý poplach. Ale pro jistotu mě poslechni.“

„Musím říct,“ ozvala se Navani, „že i když jste tehdy byli s Gavilarem a Sadeasem velký kamarádi, ten Sadeas se mi nikdy nezdál.“ Ukončila dopis kudrlinkou.

„Za těmi útoky na krále ale Sadeas není,“ namítl Dalinar.

„Kde bereš tu jistotu?“ zeptala se Navani.

„Protože to není jeho styl,“ odpověděl Dalinar. „Sadeas nikdy o královský titul nestál. Jako velkokníže má slušnou moc a přitom má na koho svádět chyby.“ Zakroutil hlavou. „Nikdy se nepokoušel připravit Gavilara o trůn a k Elhokarovi má ještě lepší vztah.“

„Protože můj syn je slaboch,“ poznamenala Navani. Neznělo to urážlivě, ale věcně.

„On není slabý,“ namítl Dalinar. „On je jenom nezkušený. Ale je pravda, že to je pro Sadease ideální situace. Mluví pravdu − požádal o post velkoknížete pro informace, protože nutně potřebuje odhalit, kdo Elhokarovi usiluje o život.“

„Mašala,“ oslovil Renarin Navani formálním oslovením pro tetu, „ten fabriál, co máš na rameni − co to je?“

Navani se podívala na fabriál a šibalsky se usmála. Dalinar na ní viděl, že tajně doufala, že se na to někdo z nich zeptá.

„Tohle? No, to je na tišení bolesti. Na, podívej se.“ Volnou rukou rozepnula sponu, která držela úchyty. Zvedla fabriál. „Nebolí tě něco? Třeba ukopnutý palec nebo nějaká oděrka?“

Renarin zakroutil hlavou.

„Natáhl jsem si sval na ruce dnes při souboji,“ řekl Adolin. „Není to nic závažnýho, ale bolí to.“

„Tak pojď sem,“ řekla Navani. Dalinar se usmíval. Navani byla vždycky ve svém živlu, když šlo o fabriály. V tu chvíli šly všechny přetvářky stranou. V tu chvíli to nebyla Navani-králova matka, ani Navani-politická intrikánka. Byla to Navani-inženýrka.

„Fabriálisté dokážou úžasné věci,“ řekla, když k ní Adolin natáhl ruku. „Na tohle zařízení jsem obzvlášť pyšná, protože jsem se podílela na jeho návrhu.“ Připnula fabriál Adolinovi na ruku.

Adolin zvedl ruku a otáčel jí. „Ono to nebolí.“

„Ale cit v ní máš normální, co?“ poznamenala Navani uspokojeně.

Adolin si přejel po dlani prsty druhé ruky. „No jo. Není ztuhlá ani necitlivá.“

Renarin je sledoval s upřímným zájmem. Kdyby se tak nechal přesvědčit, aby šel k horlivcům! Mohl by být konstruktér, kdyby chtěl. Jenže on odmítal. Dalinarovi jeho důvody vždycky připadaly jako jalové výmluvy.

„Je to trochu velké,“ poznamenal Dalinar.

„Protože to je první model,“ odpověděla Navani. „Vycházela jsem z jednoho strašlivého Dlouhostínova výtvoru a už jsem si nemohla dovolit ten přepych upravovat tvar. Myslím, že to má hodně do sebe. Představ si tohle na bojišti na utlumení bolesti raněných vojáků. Představ si to v rukou lékaře, který operuje a nemusí si dělat starosti s bolestí.“

Adolin přikyvoval. Dalinar musel připustit, že to vypadá jako užitečná věc.

Navani se usmála. „Žijeme v úžasné době. Člověk se učí tolik zajímavých věcí o fabriálech. Tohle je třeba zeslabující fabriál − něco zmenšuje, v tomto případě bolest. Ránu nevyléčí, ale uleví. Nicméně je to úplně jiný typ fabriálu než párové fabriály jako třeba spřež. Kdybys viděl ty naše plány, co máme do budoucnosti…“

„Co třeba?“ zeptal se Adolin.

„No, to jednou uvidíš,“ odpověděla Navani a zatvářila se tajemně. Vzala fabriál z Adolinovy ruky.

„Střepkordy?“ zeptal se Adolin vzrušeně.

„No to ne,“ odpověděla Navani. „Střepkordy a Střepláty jsou úplně něco jiného, než všechno, co jsme doteď objevili. Nejblíž k nim zatím mají ty krunýře, co dělají v Jah Kevedu. Ale pokud vím, tak je to na úplně jiném principu než normální Střeplát. Naši předci asi měli neuvěřitelné technické schopnosti.“

„Ne,“ namítl Dalinar. „Já jsem je viděl, Navani. Jsou… jsou staré. Jsou vyrobené primitivními prostředky.“

„A co Jitroměsta?“ namítla Navani skepticky. „A fabriály?“

Dalinar zakroutil hlavou. „Ty jsem neviděl. Ve vidinách se mi občas mihnou Střepkordy, ale jsou takové… jako by patřily jinam. Třeba je lidi opravdu dostali přímo od Heraldů, jak se traduje v legendách.“

„Třeba,“ odpověděla Navani. „Proč −“

Zmlkla. Dalinar mžoural očima. Nevšiml si, že se blíží velebouře.

Byl najednou na velkém otevřeném prostranství se sloupy po stranách. Sloupy vypadaly jako ručně vytesané z měkkého pískovce a byly hrubě zrnité a bez ozdob. Místnost měla vysoký strop zdobený geometrickými obrazci, které mu byly něčím povědomé. Byly to kruhy spojené linkami rozbíhajícími se paprskovitě od sebe…

„Nevím, co dělat, kamaráde,“ ozval se hlas vedle něho. Dalinar se otočil. Vedle sebe měl mladého muže v majestátním bílo-zlatém oblečení. Přecházel se sepjatýma rukama schovanýma v obrovských rukávech. Měl tmavé vlasy stažené do copu a krátkou špičatou bradku. Ve vlasech měl zapletené zlaté prameny, které se mu sbíhaly na čele a tvořily zlatý symbol. Symbol Rytířů Paprsku.

„Prý je to vždycky stejné,“ pokračoval. „Nikdy nejsme připraveni na Spoušť. Měli bychom se naučit odolávat, jenže místo toho pokaždé uděláme krok blíž k tomu, abychom se zničili.“ Otočil se k Dalinarovi, jako by od něho čekal odpověď.

Dalinar sklopil oči. I on měl na sobě zdobené oblečení, jen ne tak bohaté. Kde je? V jaké době? Potřebuje získat co nejvíc informací, aby je mohla Navani zaznamenat a Jasna ověřit.

„Já taky nevím, co na to říct,“ odpověděl. Jestli chce získat informace, musí jednat přirozeněji než v předchozích vidinách.

Muž v honosném oblečení vzdychl. „Doufal jsem, že mě obohatíš svou moudrostí, Karme.“ Šli podél místnosti až k místu, kde ze stěny vybíhal masivní balkon s kamenným ochozem a výhledem na noční oblohu. Zapadající slunce barvilo vzduch matnou smyslnou červení.

„Naše vlastní přirozenost nás zničí,“ poznamenal muž v honosném oblečení tichým hlasem, i když měl ve tváři hněv. „Alakaviš byl Silovaz. Mohl to tušit. Ale ani spojením s Nahel nezískal víc moudrosti než obyčejný člověk. No, ne všichni spreni jsou tak soudní jako spreni cti.“

„Souhlasím,“ poznamenal Dalinar.

Muže to evidentně uklidnilo. „Měl jsem strach, že vám moje názory budou připadat moc odvážné. Vaši Silovazi byli… Ale ne, neměli bychom se ohlížet do minulosti.“

Co je to Silovaz? Dalinarovi by se bývalo chtělo vychrlit tu otázku, ale nemohl. To by bylo příliš nápadné.

Snad…

„Co myslíte, že by se mělo s těmi Silovazy udělat?“ zeptal se opatrně.

„Já nevím, jestli je můžeme k něčemu přinutit.“ Jejich kroky se rozléhaly prázdnou místností. Copak tu nejsou žádné stráže? Žádné služebnictvo? „Jejich moc… no, Alaviš je dokladem toho, jakou přitažlivost mají pro obyčejné lidi. Kdybychom je jen mohli nějak ovlivnit…“ Muž se zastavil a podíval se na Dalinara. „Oni se musejí polepšit, příteli. Všichni se musíme polepšit. Ta odpovědnost, kterou jsme dostali − ať už je to koruna nebo Nahel − už ta nás musí sama zdokonalit.“

Jako by od Dalinara něco čekal. Ale co?

„Vidím vám ve tváři, že nesouhlasíte,“ odpověděl muž v honosném oblečení. „To je v pořádku, Karme. Uvědomuju si, že mám v téhle věci poněkud nekonvenční názory. Možná se to vás ostatních netýká, nebo jsou možná naše schopnosti důkazem našeho božského břemena. Ale pokud je to tak, měli bychom přece tím spíš být opatrní na každém svém kroku, ne?“

Dalinar se zamračil. Ta slova mu připadala povědomá. Muž v honosném oblečení vzdychl a došel ke kraji balkonu. Dalinar šel za ním. Konečně viděl před sebe do krajiny.

Viděl však tisíce mrtvých těl.

Zalapal po dechu. Smrt zaplnila ulice města pod ním, které vágně poznával. Kholinar, uvědomil si. Můj domov. Stál s mužem v honosném oblečení nahoře v nízké věži ve výšce tří pater. Byla to jakási kamenná pevnost. Zdálo se, že je na místě budoucího paláce.

Město bylo nezaměnitelné − se špičatými skalními útvary, které se vzpínaly jako obrovské ploutve k nebi. Říkalo se jim Větrné čepele. Jak je teď měl před sebou, nebyly tak zvětralé jako ty, na které byl zvyklý. A město kolem nich vypadalo jinak. Domy byly hranaté, kamenné a mnoho jich bylo zbořených. Široko daleko bylo vidět následky zkázy. Že by město postihlo zemětřesení?

Ne, ty mrtvoly, to byly oběti války. Dalinar cítil pach krve, lidských útrob a kouře. Těla ležela rozházená po zemi, mnoho jich bylo u zdi, která vedla kolem věže. Ta byla místy popraskaná a rozbitá. Kameny vypadaly jako…

Pro svatou krev mých předků, pomyslel si Dalinar a chytil se kamenného hrazení. To nejsou kameny. To nejsou kameny. To jsou tvorové. Monstra. Byla to masivní stvoření, asi pětkrát nebo šestkrát větší než člověk, šedá jako granit. Měla dlouhé končetiny a kostnatá těla. Přední nohy − nebo to byly ruce? − byly posazené v širokých ramenou. Obličej měly úzký, protáhlý. Jako šíp.

„Co se tu stalo?“ zeptal se Dalinar. Už se nedokázal dál ovládat. „To je hrozné!“

„Sám si kladu stejnou otázku. Jak jsme tohle mohli dopustit? Spoušť nemá svoje jméno nadarmo. Dostal jsem první výpočty. Jedenáct let válek a devět lidí z deseti, kterým jsem kdysi vládl, je mrtvých. Máme vůbec ještě nějaká království? Určitě už neexistuje Sur. Nepřežije Tarma, Eilitz. Příliš mnoho jejich obyvatel zemřelo.“

Dalinar o těch místech nikdy v životě neslyšel.

Muž zaťal pěst a poklepával s ní na hrazení balkonu. V dálce bylo vidět ohně. Lidé pálili mrtvé. „Ostatní obviňují Alakaviše. Ale ano, kdyby nás nevedl do války před Spouští, nemusela nás tak snadno zlomit. Jenže Alakaviš byl jenom symptomem větší nemoci. Až se příště vrátí Heraldi, co tu najdou? Lidstvo, které je opět zapomnělo? Svět znesvářený válkami a handrkováním? Jestli budeme takhle pokračovat dál, tak si tu porážku zasloužíme.“

Dalinara zamrazilo. Měl pocit, že tahle vidina je z doby po té předchozí, ale jeho vidiny neměly chronologické pořadí. Zatím nikde neviděl Paprsky, ale to nemuselo být kvůli tomu, že se v té době už rozpadli. Třeba ještě neexistovali. Možná také není náhoda, že mu slova tohoto muže znějí tak povědomě.

Je to možné? Je možné, že by stál vedle muže, jehož slova už tolikrát slyšel? „Prohrát je čestné,“ řekl po úvaze slova, která se několikrát opakovala v Cestě králů.

„Pokud tato čest přinese poznání,“ pousmál se muž. „Používáte proti mně moje vlastní slova, Karme?“

V Dalinarovi se zatajil dech. On sám. Nohadon. Velký král. Byl tedy skutečný. Byl mladší, než si ho Dalinar představoval, ale ta pokora, to královské vystupování… ano, to odpovídalo.

„Přemýšlím o tom, že se vzdám trůnu.“ řekl Nohadon tiše.

„Ne!“ Dalinar udělal krok k němu. „To nesmíte!“

„Nedokážu je vést,“ namítl. „Nedokážu, když je moje vedení dostalo až sem.“

„Nohadone.“

Muž se k němu otočil a zamračil se. „Cože?“

Dalinar strnul. Že by se pletl? Ale ne. Nohadon může být něco jako titul. Mnoho slavných historických osobností překřtila církev, než ji rozpustili. Mnoho pravých jmen hrdinů bylo ztraceno v čase.

„To nic,“ řekl Dalinar. „Nesmíte se vzdát trůnu. Lidi potřebují vůdce.“

„Oni vůdce mají,“ namítl Nohadon. „Knížata, krále, proměňovače, Silovazy. Mužů a žen, kteří touží být vůdci, je vždycky dost.“

„To je pravda,“ poznamenal Dalinar. „Jenže těch, kteří to umí, dost není.“

Nohadon se naklonil přes hrazení. Díval se na padlé a ve tváři měl hluboký smutek. Bylo to zvláštní vidět takovou osobnost vedle sebe. Byl tak mladý. Dalinar si ho nikdy nepředstavoval s takovou nejistotou a utrpením.

„Já ten pocit znám,“ poznamenal Dalinar tiše. „Tu nejistotu, stud, zmatek.“

„Vidíte mi dobře do duše, příteli.“

„Já ty pocity znám, protože jsem je zažil. Jen… jen mě nikdy nenapadlo, že je zažíváte i vy.“

„Tak v tom případě se opravím. Asi mě dost dobře neznáte.“

Dalinar mlčel.

„Tak co mám udělat?“ zeptal se Nohadon.

„Vy se ptáte mě?“

„No jste můj poradce, nebo ne? Tak vás žádám o radu.“

„Já… Nemůžete se vzdát trůnu.“

„A co s ním mám tedy udělat?“ Nohadon se otočil a přecházel po balkoně. Balkon zřejmě vedl podél celé budovy. Dalinar se k němu připojil. Přešel místo, kde byl kámen popraskaný a hrazení rozbité.

„Já už nevěřím svým lidem, příteli,“ řekl Nohadon. „Dejte dva lidi dohromady a oni si najdou něco, kvůli čemu se začnou přít. Dejte jich dohromady skupinu a oni se rozdělí a půjdou proti sobě. Jedna polovina bude druhou utiskovat, nebo na ni začne útočit. A teď tohle. Jak je mám chránit? Jak mám zabránit, aby se tohle už víckrát nestalo?“

„Nadiktujte knihu,“ řekl Dalinar dychtivě. „Velkou knihu, která dá lidem naději, vysvětlí jim vaši filozofii vedení a vaše představy, jak by lidi měli žít.“

„Knihu? Já a napsat knihu?“

„A proč ne?“

„Protože to je naprostá hloupost!“

Dalinar vytřeštil oči.

„Svět, jak ho známe, byl málem zničen,“ řekl Nohadon. „Málem nenajdete rodinu, která by neztratila aspoň polovinu svých členů! Z našich nejlepších mužů jsou mrtvoly na bojišti a nemáme potraviny na víc než dva nebo tři měsíce. A já mám začít diktovat knihu? Vy mi ji napíšete? Všichni moji písaři byli zabiti, když Jelignar vyplenil kancléřství. Vy jste jediný gramotný člověk, kterého znám a který je ještě naživu.“

Gramotný člověk? To je zvláštní doba. „Tak bych ji mohl napsat já.“

„Jednou rukou? A naučil jste se už tedy psát levou?“

Dalinar se na sebe podíval. Měl obě ruce, ale muž, kterého viděl Nohadon, patrně pravou ruku neměl.

„Ne, my musíme začít znova,“ řekl Nohadon. „Jen bych si přál, aby bylo možné přesvědčit krále − ty, kteří zůstali naživu − aby si nešli po krku.“ Nohadon klepal rukou do balkonu „Takže moje rozhodnutí je odstoupit a udělat, co je potřeba. Na psaní není čas. Teď je čas na činy. A potom, bohužel, čas na meče.“

Meč? pomyslel si Dalinar. A to říkáte vy, Nohadone? 

To se nestane. Tenhle člověk se stane velkým filozofem. Bude učit svět o míru a vzájemné úctě a nebude lidi k ničemu nutit. On je povede k tomu, aby žili v pokoře a úctě.

Nohadon se otočil k Dalinarovi. „Omlouvám se vám, Karme. Neměl jsem vaše návrhy tak šmahem zavrhnout. Jsem na pokraji sil, to jsme asi všichni. Někdy si myslím, že být člověkem znamená chtít to, co nemůžeme mít. Pro některé je to moc. Pro mě je to mír.“

Nohadon se otočil a přecházel po balkoně zpátky. I když byly jeho kroky pomalé, z jeho postoje vyplývalo, že chce být sám. Dalinar ho nechal jít.

„Jednou bude jedním z nejvlivnějších spisovatelů, které kdy Rošár měl,“ poznamenal Dalinar.

Nastalo ticho. Ozýval se jen křik lidí, kteří dole sbírali mrtvé.

„Já vím, že tu jste,“ řekl Dalinar.

Ticho.

„Jak se rozhodne?“ zeptal se. „Sjednotil je, jak chtěl?“

Hlas, který tak často ve svých vidinách slýchal, nepřicházel. Nikdo mu na otázku neodpověděl. Vzdychl a znovu se rozhlédl po obrovské ploše mrtvých těl.

„Máte pravdu přinejmenším v jedné věci, Nohadone. Být člověkem znamená chtít to, co nemůžeme mít.“

Obzor potemněl. Slunce zapadalo. Zahalila ho tma. Zavřel oči. Když je otevřel, byl ve svých pokojích, stál a rukama se opíral o opěradlo židle. Otočil se k Adolinovi a Renarinovi, kteří stáli neklidně poblíž, připraveni chytit ho, kdyby začal být příliš neklidný.

„No,“ poznamenal Dalinar, „nemělo to cenu. Nic jsem se nedověděl. Zatraceně! Nejde mi −“

„Dalinare,“ řekla Navani úsečně a stále ještě zapisovala perem na papír. „Tvoje poslední slova, než ty vidiny skončily − co to bylo?“

Zamračil se. „Poslední…“

„Ano,“ přikývla Navani naléhavě. „Úplně poslední věc, co jsi řekl.“

„Citoval jsem toho člověka, co jsem s ním mluvil. ‚Být člověkem znamená chtít to, co nemůžeme mít.‘ Proč?“

Nevšímala si ho a horečně psala. Když byla hotová, posunula židli na vysokých nohách a pospíchala do police. „Máš… Ano, myslela jsem si, že by to tu mohlo být. To jsou Jasniny knihy, ne?“

„Ano,“ odpověděl Dalinar. „Chtěla, abych jí je tu pohlídal, než se vrátí.“

Navani vyndala svazek z police. Corvanina Analetika. Položila knihu na psací stůl a začala v ní listovat.

Dalinar došel k ní, i když − samozřejmě − na stránkách nedokázal nic přečíst.

„Co tam je?“

„Tady,“ řekla Navani. Podívala se na Dalinara. „Až zase budeš mít ty vidiny, tak už budeš vědět, jak mluvíš.“

„Hatmatilkou. Já vím, synové mi to říkali.“

„Anak malah kaf, del makian habin jah,“ řekla Navani. „Připomíná ti to něco?“

Dalinar zmateně kroutil hlavou.

„Je to hodně podobný tomu, jak otec mluví, když má vidiny,“ poznamenal Renarin.

„Není to ‚hodně podobný‘ Renarine,“ poznamenala Navani samolibě. „Je to přesně stejný. Tohle je ta poslední věta, kterou jsi řekl, než ses probral z transu. Zapsala jsem si všechno, co jsi dnes blábolil.“

„Proč?“ zeptal se Dalinar.

„Proto,“ řekla Navani. „Myslela jsem si, že se to třeba bude hodit. Že to k něčemu bude. A je. Přesně stejná věta je tady v Analektice.“

„Cože?“ podivil se Dalinar nevěřícně. „Jak to?“

„To je totiž verš z písně,“ řekla Navani. „Z písně Vanrialů. To byl řád umělců, kteří žili na úbočí Tiché hory v Jah Kevedu. Tuhle píseň zpívali rok co rok století za stoletím. Tvrdili, že to zapsali do Jitropěvu sami Heraldi. Mají ta slova napsaná starodávným písmem. Jenže už ztratili překlad, co to znamená. Teď už to jsou jenom zvuky. Někteří badatelé ale tvrdí, že je to opravdu jazyk Jitropěvu.“

„A já…“ Dalinar se odmlčel.

„Ty jsi v tom jazyce řekl jeden verš,“ poznamenala Navani. „A navíc, jestli je správná ta věta, co jsi mi teď řekl, tak jsi to i přeložil. Tím by se dala prokázat Vanrialská hypotéza. Jedna věta není moc, ale byl by to možná klíč k celému textu. Já už jsem měla nějakou dobu nutkání si tě při těch vidinách poslechnout. Zdálo se mi, že v tom je moc velký řád na to, aby to byla jen tak nějaká hatmatilka.“ Podívala se na Dalinara a usmála se. „Dalinare, možná jsi právě rozluštil jednu z největších − a nejstarších − záhad všech dob.“

„Moment,“ vložil se do hovoru Adolin. „Co jsi to říkala?“

„Říkala jsem, Adoline,“ odpověděla Navani, „že máš ten důkaz, co jsi chtěl.“

„Ale,“ namítl Adolin, „ten jeden verš třeba mohl někde slyšet…“

„A zapamatovat si ho a vyvodit z něj cizí jazyk?“ namítla Navani se stohem papírů v ruce. „Tohleto není žádná hatmatilka, je to jazyk, kterým se už dnes nemluví. Já mám pocit, že to opravdu vypadá jako Jitropěv. Takže pokud tě nenapadá nějaký způsob, jak se otec mohl naučit mrtvý jazyk, Adoline, tak jsou ty vidiny skoro jistě reálné.“

V místnosti se rozhostilo ticho. Samotnou Navani její vlastní slova ohromila. Rychle se však vzpamatovala. „Tak Dalinare,“ řekla, „teď bych chtěla, abys mi obsah těch dnešních vidin podrobně popsal. Doslova všechno, co jsi řekl, jestli si vzpomeneš. Každý drobný detail nám pomůže tomu přijít na kloub…“

61

PRÁVO NA ŠPATNOST

„V bouři se probudím, padám, kroužím, cítím zármutek.“

Datováno kakanev 1173, 13 vteřin před smrtí. Subjekt byl člen městské stráže.

„Jak si můžeš být tak jistý, že to byl on, Dalinare?“ zeptala se Navani tiše.

Dalinar zakroutil hlavou. „Prostě jsem. Byl to Nohadon.“

Od okamžiku, kdy se probral z halucinací, uplynulo několik hodin. Navani odešla od psacího stolu a sedla si na pohodlnější židli blíž k němu. Renarin seděl naproti a dělal jim společnost, aby bylo všechno podle protokolu. Adolin odešel pro hlášení o škodách po velebouři. Vypadal potom, co se zjistilo, že otcovy vidiny mají reálné jádro, velmi znepokojeně.

„Ale ten muž svoje jméno nevyslovil,“ namítla Navani.

„Byl to on, Navani,“ trval na svém Dalinar. Díval se na stěnu za Renarinovou hlavou, na hladký, proměněním vytvořený kámen. „Měl auru vůdce. Byla na něm vidět tíha odpovědnosti. Byl prostě královský.“

„To mohl být nějaký jiný král,“ namítla. „Nakonec přece ten tvůj návrh, aby napsal knihu, zavrhl.“

„Ještě k tomu nebyla vhodná doba. Všude samá smrt… Byl zdeptaný nějakou velkou ztrátou. Pro Bouřepána! Devět z deseti lidí padlo ve válce. Dovedete si to představit?“

„Období Spouští,“ poznamenala Navani.

Spoj lidi… Blíží se Pravá Spoušť…

„Víš o nějakých informacích o těch Spouštích?“ zeptal se Dalinar. „Nemyslím to, co hlásají horlivci. Ale historické záznamy.“

Navani držela v ruce pohár teplého fialového vína a na okraji sklenice se kondenzovaly drobné kapičky. „Vím, ale já nejsem ta pravá, které by ses měl zeptat. Historička je Jasna.“

„Myslím, že jsem viděl následky Spouště. Možná… možná, že jsem viděl mrtvoly Pustonošů. Mohlo by nám to pomoct něco dokázat?“

„Nejlepší důkaz je ten jazyk.“ Navani se napila vína. „Spouště patří k dávné minulosti a k lidové slovesnosti. Je dost možné, že jsi viděl prostě to, co jsi očekával, že uvidíš. Ale ta řeč − jestli se nám to podaří přeložit − tak nemůže nikdo zpochybnit, že jsi viděl něco skutečného.“

Psací podložku měla položenou na nízkém stolku mezi nimi a přes papír pečlivě položené pero a inkoust.

„Ty o tom chceš říct ostatním?“ zeptal se Dalinar. „O těch mých vidinách?“

„Jak jinak jim vysvětlíme, co se s tebou děje?“

Dalinar zaváhal. Jak to vysvětlit? Na jednu stranu bylo úleva vědět, že není blázen. Ale co když se nějaká síla snaží ho zmást a používá představy Nohadona a Paprsků, protože ví, že jim Dalinar věří?

Rytíři Paprsku padli, připomněl si. Opustili nás. Možná se proti nám obrátily i jiné řády, jak se někdy říká v legendách. Na tom všem byla jedna velmi znepokojivá věc. Měl sice další kámen do mozaiky své měnící se osobnosti, ale ta nejdůležitější věc stále zůstávala nevyřešená. Má těm vidinám důvěřovat, nebo ne? Nemůže se vrátit k tomu, že jim bude věřit absolutně a nezapochybuje, ale Adolinova nedůvěra v něm vzbudila skutečné obavy.

Dokud nezná jejich podstatu, nemůže o nich přece veřejně mluvit.

„Dalinare,“ řekla Navani a naklonila se k němu. „V táborech se mluví o tvých záchvatech. Vědí to i manželky tvých důstojníků a jsou z toho nesvé. Všichni si myslí, že se bojíš velebouří, nebo že máš nějakou duševní nemoc. Tohle tě očistí.“

„Čím? Tím, že to ze mě udělá nějakého okultistu? Všem to bude až příliš zavánět věštectvím.“

„Ale ty vidíš do minulosti, otče,“ namítl Renarin. „To není nic zakázaného. Ale jestli ti ty vidiny sesílá Všemohoucí, co proti tomu kdo může říct?“

„Adolin i já jsme mluvili s horlivci,“ odpověděl Dalinar. „Nezdá se jim pravděpodobné, že by byly od Všemohoucího. I když my třeba dospějeme k závěru, že se jim dá věřit, spousta lidí s námi nebude souhlasit.“

Navani se opřela a upíjela víno. Volnou ruku měla položenou v klíně. „Dalinare, dověděla jsem se od tvých synů, že jsi kdysi vyhledal Dávnou magii. Proč? Co jsi chtěl od Nocipaní a jakou kletbu jsi od ní za to dostal?“

„Říkal jsem jim, že to je moje hanba,“ odpověděl. „Jenom moje a s nikým se o ni nemůžu dělit.“

V místnosti se rozhostilo ticho. Na střechu postupně přestaly padat proudy vody po bouři. „To by ale mohlo být důležité,“ poznamenala nakonec Navani.

„To už je dávno. Dávno před tím, než jsem ty vidiny začal mít. Myslím, že to spolu nesouvisí.“

„Ale mohlo by.“

„Vyloučit to nejde,“ připustil. Copak ho ten den nikdy nepřestane pronásledovat? Copak nestačí, že ztratil vzpomínky na svou ženu?

Co si Renarin myslí? Odsuzuje vlastního otce za jeho odporný čin? Zvedl oči a podíval se na Renarina. Renarin kupodivu nevypadal nijak ustaraně. Jenom zamyšleně.

„Mrzí mě, že jste se o té mé hanbě museli dovědět,“ řekl Dalinar a díval se na Navani.

Lhostejně mávla rukou. „Vyhledat pomoc Dávné magie uráží jedině řehole, ale ani ty za to nemají přísné tresty. Předpokládám, že od tebe nechtěli moc za to, že tě očistí.“

„Horlivci chtěli sfery pro chudé,“ odpověděl Dalinar. „A dostal jsem jako rozhřešení několik modliteb. Jenže pocitu viny mě nic z toho nezbavilo.“

„Myslím, že by ses divil, kolik víře oddaných plavooků se jednou v životě obrátí o pomoc na Dávnou magii. Přinejmenším všichni ti, kteří můžou podniknout cestu do Údolí. Ale mě by opravdu zajímalo, jestli to má nějakou souvislost.“

„Teto,“ řekl Renarin a podíval se na ni, „já jsem si nedávno nechal číst spoustu dokumentů o Dávné magii a souhlasím s jeho názorem. Nevypadá to jako dílo Nocipaní. Ona rozdává kletby jako výkupné za splnění drobných přání. Vždycky za jedno splněné přání jednu kletbu. Otče, ty přece víš, co obě ty věci znamenají.“

„Ano,“ přisvědčil. „Přesně vím, jakou kletbu jsem dostal já, a ta s tímhle nesouvisí.“

„V tom případě za tvůj stav Dávná magie nemůže.“

„Ano,“ odpověděl Dalinar, „ale tvoje teta má právo to prověřit. Nemáme žádný důkaz, že ty vidiny jsou od Všemohoucího. Někdo chce, abych věděl o Spouštích a o Rytířích Paprsku. Možná bychom měli sami začít pátrat, proč.“

„Co byly Spouště, teto?“ zeptal se Renarin. „Horlivci mluví o Pustonoších. O lidech a Paprscích a o válce. Ale jak to vlastně ve skutečnosti bylo? Víme o tom něco bližšího?“

„Otec má v úřednictvu folkloristy, ti by o tom věděli víc.“

„Možná,“ odpověděl Dalinar. „Jenže si nejsem jistý, kterému z nich se dá věřit.“

Navani se zarazila. „To je pravda. No, pokud vím, přímá svědectví o nich nejsou. Je to hrozně dávno. Vzpomínám si na mýtus o Parasafi a Nadrisovi, tam je o tom zmínka.“

„Parasafi,“ poznamenal Renarin, „ta vypátrala semenné kameny, ne?“

„Ano,“ odpověděla Navani. „Aby obnovila populaci svého poraženého národa, tak vylezla na pohoří Dara − různá podání se liší v tom, jaké dnešní hory by to měly být − a vypátrala tam kameny, kterých se dotýkali přímo Heraldi. Přinesla je Nadrisovi, když ležel na smrtelné posteli, a oplodnila je jeho semenem, aby jim dalo život. Vylíhlo se z nich deset dětí a na nich založila nový národ. Myslím, že si říkali Marna.“

„Předchůdci Makabaků,“ poznamenal Renarin. „Maminka mi ten příběh vyprávěla jako malýmu klukovi.“

Dalinar zakroutil hlavou. „Člověk se vylíhl z kamene?“ Staré příběhy málokdy dávaly smysl, i když je horlivci často kanonizovali.

„V tom příběhu je na začátku zmínka o Spouštích,“ řekla Navani. „Že to byla příčina, která vyhladila Parasafin národ.“

„Ale co to bylo?“

„Války.“ Navani se napila vína. „Pořád znova se vraceli Pustonoši a snažili se zahnat obyvatele Rošáru do Prokletí. Stejně, jako kdysi vyhnali lidi − a Heraldy − ze Síně Věčného Míru.“

„A kdy založili Rytíře Paprsku?“ zeptal se Dalinar.

Navani pokrčila rameny. „Nevím. Mohla to být nějaká vojenská skupina z nějakého království, nebo možná jenom obyčejní žoldáci. Tím by se dost snadno vysvětlilo, proč se z nich nakonec stali tyrani.“

„Podle mých vidin ale tyrani nebyli,“ namítl. „Třeba je důvodem těch vidin právě tohle. Abych věřil lžím o Paprscích. Abych jim důvěřoval, třeba abych sám zopakoval jejich pád a zradu.“

„Já nevím,“ řekla Navani poněkud skepticky. „Myslím si, že to, co jsi o Paprscích viděl, nebyla lež. Legendy se shodujou v tom, že nebyli vždycky tak špatní. A je to jedna z mála věcí, na kterých se legendy shodujou.“

Dalinar vstal, vzal její skoro prázdný pohár a šel ho dolít. Když se prokázalo, že není blázen, mohla se tím spousta věcí vyjasnit, ale místo toho si připadal ještě zmatenější. Co když za těmi vidinami skutečně stojí Pustonoši? Kolovaly o nich historky, že dokázali posednout tělo člověka a nutit ho ke zlu. Nebo na druhou stranu, kdyby ty vidiny byly od Všemohoucího, co by mohly mít za smysl?

„Musím to všechno důkladně promyslet,“ řekl. „Dnes byl dlouhý den. Poprosím vás, abyste mě tu nechali o samotě.“

Renarin vstal, uctivě kývl hlavou a odcházel ke dveřím. Navani vstala pomaleji. Hladké šaty jí zašustily. Položila pohár na stůl a vrátila se pro fabriál tišící bolest. Renarin odešel a Dalinar šel ke dveřím a tam čekal, až odejde Navani. Nechtěl jí znovu dát příležitost být s ním o samotě. Za dveřmi stáli vojáci. Viděl je. To je dobře.

„Ty nejsi ani trochu rád?“ zeptala se Navani a zastavila se u dveří vedle něho. Rukou se opřela o zárubeň.

„Rád?“

„Že nejsi blázen. Není to šílenství, ani k němu nesměřuješ.“

„Jenže nevíme, jestli se mnou někdo nemanipuluje,“ namítl. „Vlastně teď máme víc pochybností a nejasností než na začátku.“

„Ty vidiny jsou požehnání,“ odpověděla Navani a položila na něj ruku. „Já to cítím, Dalinare. Copak nevidíš, jak je to úžasné?“

Dalinar se jí podíval do očí, světle fialových, krásných. Byla tak pozorná, tak přemýšlivá. Kéž by jí mohl bezvýhradně důvěřovat.

Vždycky mi ale prokazovala jedině čest, pomyslel si. Nikomu se nikdy ani slůvkem nezmínila o tom, že uvažuju o abdikaci. Nikdy se ani náznakem nepokusila zneužít ty moje vidiny proti mně. Bylo mu hanba, že ji kdysi podezíral, že by to mohla udělat.

Navani Kholinová byla skvělá žena. Úžasná, okouzlující, nebezpečná žena.

„Já v nich spíš vidím další starosti,“ odpověděl. „A další nebezpečí.“¨

„Ale Dalinare, vždyť máš zkušenosti a máš odborníky, historiky a folkloristy, o kterých se může jiným jenom zdát. Závidím ti, přestože tvrdíš, že jsi nikdy neviděl pořádný fabriál.“

„Za starých časů fabriály neměli, Navani. Tím jsem si jist.“

„Čímž se mění všechno, co jsme si mysleli, že o nich víme.“

„Asi ano.“

„U všech Heraldů, Dalinare,“ povzdechla si. „Copak už v tobě nic nevyvolá žádný cit?“

Dalinar se zhluboka nadechl. „Vyvolá ho ve mně až příliš moc věcí, Navani. Připadá mi, jako bych v sobě měl tisíc úhořů, emoce se ve mně perou jedna s druhou. Ty vidiny mi nahánějí strach. Té jejich podstaty se bojím.“

„Ale je to vzrušující,“ namítla. „Myslel jsi to vážně? To, co jsi říkal o té důvěře ke mně?“

„Já jsem něco říkal?“

„Říkal jsi, že nemáš důvěru ke svým úřednicím, a požádal jsi o to, abych zaznamenávala tvé vidiny, mně. To přece o něčem svědčí.“

Ruku měla stále na jeho rameni. Krytou rukou zavřela dveře na chodbu. Chtěl ji zastavit, ale potom zaváhal. Proč?

Dveře se zavřely. Ocitli se spolu o samotě. Navani byla krásná. Bystré, vzrušivé oči měla plné vášně.

„Navani,“ řekl a snažil se v sobě potlačit touhu. „Už zase začínáš.“ Proč jí v tom nezabrání?

„Jo, začínám,“ řekla. „Já jsem tvrdohlavá ženská, Dalinare.“ Tón jejího hlasu nebyl ani trochu hravý.

„Tohle ale není správný. Můj bratr…“ Natáhl ruku ke dveřím, aby je znovu otevřel.

„Tvůj bratr,“ odsekla Navani vztekle. „Proč se musí vždycky všechno točit jenom kolem něj? Každej si vždycky dělá nejvíc starostí s tím, kdo umřel. On tu není, Dalinare! Je pryč. Chybí mi. Ale zdaleka ne tolik jako tobě, jak vidím.“

„Ctím jeho památku,“ namítl škrobeně. Stál a váhal s rukou na západce dveří.

„To je dobře. Jsem ráda, že ctíš jeho památku. Ale je to už šest let a na mě se nikdo nedokáže podívat jinak než jako na vdovu. Ženské se mi posmívají a klepou, ale mezi sebe mě nepustí. Protože jsem pro ně relikvie. Zajímá tě, proč jsem se tak rychle vrátila?“

„Já −“

„Vrátila jsem se,“ pokračovala, „protože nemám domov. Nemám právo účastnit se důležitých událostí, protože můj manžel je po smrti! Poflakuju se, jsem opečovávaná, ale taky ignorovaná. Jsou ze mě nesví. Královna, ostatní ženy u dvora.“

„To mě mrzí,“ řekl Dalinar. „Ale já −“

Zvedla volnou ruku a poplácala ho po hrudi. „Já ti úctu k bratrovi neberu, Dalinare. Byli jsme přátelé ještě dávno předtím, než jsem Gavilara poznala. Ty mě pořád znáš jako mě a ne jako stín dynastie, která před lety vzala za své. Není to tak?“ Podívala se na něho. V očích měla prosebný výraz.

Pro svatou krev mých předků, pomyslel si Dalinar v šoku. Ona pláče! Dvě malé slzičky.

Nikdy ji nezažil takhle upřímnou.

A tak ji políbil.

Byla to chyba. Věděl, že je to chyba. Ale stejně ji popadl do náruče, pevně ji sevřel v objetí a přitiskl rty na její. Nedokázal se ovládat. Roztála v jeho náruči. Cítil slanou chuť jejích slz. Stékaly jí po tvářích až na jeho rty.

Zůstali tak dlouho. Příliš dlouho. Nádherně dlouho. Svědomí na něj křičelo jako vězeň z cely, zavřený za mřížemi a nucený dívat se na něco hrozného. Jenže na druhé straně po tomhle toužil desítky let − desítky let, kdy sledoval svého bratra, jak si namlouvá, bere za manželku a navždy přivlastňuje jedinou ženu, kterou mladý Dalinar kdy chtěl.

Zařekl se, že mu nebude bránit. Zapřel v sobě city k Navani ve chvíli, kdy Gavilar získal její ruku. Dalinar ustoupil.

Jenže její chuť − její vůně a její teplo, když se k němu přitiskla − byla příliš omamná. Jako květinový parfém, který smývá jeho vinu. A s ní i všechno ostatní. V tu chvíli zapomněl na strach z původu svých vidin, zapomněl na Sadease a na své předchozí omyly, které ho zahanbovaly.

Zaplnila mu celou mysl. Krásná, bystrá, něžná a přitom silná. Tiskl se k ní jako k jediné jistotě, u níž může hledat útočiště před běsnícím světem.

Konečně se od ní odtrhl. Dívala se na něj, omámená. Ve vzduchu se vznášeli spreni vášně jako malé bílé sněhové vločky. Znovu ho zaplavil pocit viny. Jemně se ji snažil odstrčit, ale tiskla se k němu a pevně ho držela.

„Navani,“ řekl.

„Pssst.“ Přitiskla mu hlavu na hrudník.

„Nemůžeme −“

„Pssst,“ opakovala naléhavěji.

Vzdychl, ale nechal se od ní držet.

„S tímhle světem se děje něco zlýho, Dalinare,“ řekla tiše. „Zavraždili krále Jah Kevedu. Dnes jsem se o tom dověděla. Zabil ho šinský Střeponoš v bílém oblečení.“

„Pro Bouřepána!“ vykřikl Dalinar.

„Něco se děje,“ pokračovala. „Něco většího, než je tady ta naše válka. Většího než Gavilar. Slyšel jsi o těch divných věcech, co lidi říkají před smrtí? Většinou se to přehlíží, ale lékaři o tom mluví. Bouřezpytci si mezi sebou šeptají o tom, že jsou bouře čím dál silnější.“

„Slyšel jsem o tom,“ řekl. Byl jí tak omámený, že těžko hledal slova.

„Moje dcera něco hledá,“ pokračovala Navani. „Někdy mě děsí. Je taková cílevědomá. Jsem upřímně přesvědčená, že je to nejinteligentnější osoba, co znám. A ta věc, co hledá… Dalinare, ona je přesvědčená, že se blíží něco moc nebezpečného.“

Slunce se sklání k obzoru. Blíží se Věčná Bouře. Pravá Spoušť. Noc Nářků…

„Já tě potřebuju,“ řekla Navani. „Vím to už moc dlouho, jen jsem se bála, že by tě ten pocit viny zničil. Tak jsem radši utekla. Ale nedokázala jsem být jinde. Nejde to, když vidím, jak se ke mně chovají. A kam spěje svět. Bojím se, Dalinare, a potřebuju tě. Gavilar byl jiný, než za jakého ho všichni pokládali. Měla jsem ho ráda, ale on −“

„Prosím,“ řekl Dalinar, „nebudeme o něm mluvit.“

„Dobře.“

Pro svatou krev mých předků! Nedokázal vypudit z mysli tu její vůni. Cítil se paralyzován, držel se jí, jako když se za velebouře drží kamene, a nedokázal se pustit.

Podívala se na něj. „No dobře. Řekněme jen, že jsem měla Gavilara ráda. Tebe mám víc než ráda. A to čekání už mě vyčerpává.“

Zavřel oči. „Tohle nemůže fungovat.“

„Najdeme nějaký způsob.“

„Budou nás za to odsuzovat.“

„Mě už v táborech stejně ignorují,“ řekla Navani, „a o tobě se šíří pomluvy a lži. Tak co nám víc můžou udělat?“

„Něco si najdou. Zatím mě ještě neodsuzují horlivci.“

„Gavilar je mrtvý,“ řekla Navani a položila mu ruku na hrudník. „Nikdy jsem mu nebyla nevěrná za jeho života, i když Bouřepán ví, že jsem měla spoustu příležitostí. Ať si řehole říkají, co chtějí, ale jejich regulím náš vztah neodporuje. Tradice není totéž, co doktrína. A já se nebudu držet zpátky, abych nikoho neurazila.“ Dalinar se zhluboka nadechl a potom se donutil povolit náruč a ustoupit dozadu. „Jestli sis myslela, že mi dnes pomůžeš od starostí, tak to nevyšlo.“

Založila ruce. Stále ještě cítil místo, kde se ho dotýkala krytou rukou. Byl to jemný dotek, takový, jakým se dotýká člověk z nejbližší rodiny. „Já jsem tě nepřišla uklidnit, Dalinare. Spíš naopak.“

„Prosím. Já potřebuju čas na přemýšlení.“

„Já se od tebe nenechám odstrčit. Nemůžeme smazat, co se dnes stalo. Nedovolím −“

„Navani,“ přerušil ji jemně. „Já tě neopustím. Slibuju.“

Podívala se na něho a ve tváři se jí objevil pokřivený úsměv. „Dobře. Ale dnes jsi něco začal.“

„Já jsem to začal?“ namítl − pobavený, šťastný, zmatený, ustaraný a zahanbený zároveň.

„Ten polibek byl tvůj, Dalinare,“ řekla pomalu a otevřela dveře a vyšla do předpokoje.

„Ty jsi mě k němu ale svedla.“

„Cože? Svedla?“ Ohlédla se na něho. „Dalinare, já jsem nikdy v životě nebyla takhle otevřená a upřímná.“

„Já vím,“ usmál se. „To mě na tom právě svedlo.“ Podíval se ke dveřím a povzdechl sil.

Pro svatou krev mých předků, pomyslel si, proč musí být vždycky všechno tak složitý? 

A přesto, v příkrém rozporu se svými myšlenkami, měl pocit, že svět má najednou větší právo na to, být špatný.

62

TŘI GLYFY

„Temnota se stává palácem. Nechte ji vládnout! Nechte ji vládnout!“

Kakevah 1173, 22 vteřin před smrtí. Tmavooký Selaj neznámé profese.

„Ty myslíš, že nás tohle zachrání?“ zeptal se Moraš zamračeně při pohledu na modlitbu přivázanou ke Kaladinově pravé paži.

Kaladin se podíval na stranu. Stál v pozoru a kolem procházeli po mostě Sadeasovi vojáci. Jarní vzduch byl příjemně chladný, obloha jasná, bez mráčku, a bouřezpytci předpovídali pro nejbližší dobu klid.

Modlitba, kterou měl přivázanou na paži, byla prostá. Tři glyfy: vítr, ochrana, láska. Modlitba k Jezrezášovi − Bouřepánu − aby chránil jeho blízké a přátele. Byla to přímá prosba a jeho matka ji vždycky upřednostňovala. I když jednala vždycky promyšleně a rafinovaně, kdykoliv napsala nebo upletla modlitbu, byla jednoduchá a od srdce. Vzpomněl si na ni, jakmile si přivázal modlitbu na ruku.

„Neříkej mi, že jsi za tohle zaplatil,“ namítl Moraš. „I kdyby se Heraldi koukali shora na svět, tak na mostaře koukat nebudou.“

„Já jsem v poslední době nějakej nostalgickej.“ Ta modlitba nejspíš neměla nejmenší cenu, ale v poslední době více přemýšlel o víře. Otroctví mnohé lidi od víry odvedlo. Nedokázali uvěřit představě, že nad nimi někdo nebo něco nahoře drží ochrannou ruku. Mostaři však naopak během své služby často našli k víře cestu. Dvě skupiny lidí a dvě naprosto protichůdné reakce. Znamenalo to, že jedna je naivní a druhá bezcitná, nebo to svědčilo o něčem úplně jiném?

„Nejradši by nás všechny viděli mrtvý,“ ozval se vzadu Drehy. „Brzy budeme. Uvidíš.“ Mostaři byli vyčerpaní. Kaladinova jednotka byla nucená pracovat v rokli celé noci. Hašál jim dala přísné pokyny a požadovala od nich větší výtěžky. Aby je splnili, museli se vzdát výcviku.

Dnes ráno je povolali na výběh po třech hodinách spánku. Stáli sklesle v řadě a k cílové planině měli ještě daleko.

„Jo, uvidím,“ řekl Skar tiše na druhé straně řady. „Klidně nás můžou chtít vidět mrtvý. Já jim teda tu radost jen tak neudělám. Ukážeme jim, co je to odvaha. Ať se klidně schovají za našima mostama a útočit budeme my.“

„A co je na tom jako za vítězství?“ namítl Moraš. „Já bych zaútočil na vojáky. A hned.“

„Zaútočit proti našim?“ zarazil se Sigzil a otočil snědou hlavu k řadě nastoupené vojenské jednotky.

„Jasně,“ odpověděl Moraš a upřeně se díval před sebe. „Stejně nás zabijou, tak jich aspoň vezmem pár sebou. Sakra, proč se rovnou nevrhnout na Sadease? Jeho stráže to nečekají, vsadím se, že bychom jich pár dostali. Sebereme jim kopí, a než nás zabijou, tak ještě stačíme pobít pár plavooků.“

Několik mostařů souhlasně pobrukovalo. Vojsko mezitím stále ještě přecházelo přes most.

„Ne,“ nesouhlasil Kaladin. „Tím nic nedokážeme. Než se dostaneme na Sadease, tak budeme všichni dávno mrtví.“

„A tímhle něco dokážeme?“ vyštěkl Moraš. „Sakra, Kaladine, já už si připadám, jako když na tý oprátce visím teď!“

„Mám plán,“ odpověděl Kaladin.

Čekal na námitky. Jeho předchozí plány nevyšly.

Nikdo se však neozval.

„No tak říkej,“ broukl Moraš. „Jakej?“

„To dnes uvidíte,“ řekl Kaladin. „Jestli to vyjde, tak nám to získá čas. A jestli to nevyjde, tak budu mrtvej.“ Otočil se a podíval se na řadu tváří. „V tom případě má Teft instrukce, jak dál, a ještě dnes pod jeho vedením utečete. Nejste na to ještě připraveni, ale za pokus to stojí.“ To bylo mnohem lepší než zaútočit na Sadease, až bude přecházet most.

Kaladinovi muži přikyvovali a Moraš se tvářil spokojeně. Jeho postoj se od začátku velmi změnil. Postupně se stal stejně loajálním jako ostatní. Měl sice horkou hlavu, ale nejlépe ze všech uměl zacházet s kopím.

Přiblížil se Sadeas v červeném Střeplátu a helmě se zvednutým hledím, na bílém hřebci. Náhodou přecházel zrovna Kaladinův most, i když jich měl − jako vždycky − na výběr dvacet. Na čtvrtou mostní se ani nepodíval.

„Rozchod a přejít,“ zavelel Kaladin, když byl Sadeas za roklí. Mostaři přešli po mostě a Kaladin jim dal rozkaz most přetáhnout k sobě a zvednout.

Připadal jim najednou těžší než kdykoliv předtím. Mostaři se dali do klusu k další rokli. Daleko za nimi se blížilo další vojsko − v modrých uniformách − a přecházelo také po některých Sadeasových mostech. Zdálo se, že armáda Dalinara Kholina ustoupila od svých masivních mechanických mostů a využívá Sadeasovy mostní jednotky. Takže tak je to s tou ctí a ochranou mostařských životů?

Kaladin nesl v měšci spoustu nabitých sferů. Získal je od penězoměnců za větší částku prázdných. Samozřejmě takový obchod dělal velmi nerad, ale potřeboval Bouřnou záři. K další rokli se dostali rychle. Podle toho, co říkal Matal, manžel Hašál, měla být předposlední. Vojáci kontrolovali zbraně a protahovali se a vzduchem létali jako malé stužky spreni očekávání.

Natáhli most přes rokli a ustoupili stranou. Kaladin si všiml přicházejícího Lopena s Dabbidem. Nesli nosítka s měchy na vodu a obvazy. Lopen si nosítka zahákl za opasek a tím si nahrazoval druhou ruku. Procházeli mezi mostaři a nabízeli jim vodu.

Když došli ke Kaladinovi, Lopen kývl směrem k velkému hrbolu uprostřed nosítek. Zbraně. „Kdy to chceš?“ zeptal se tiše, nosítka položil na zem a podal Kaladinovi vodu.

„Těsně předtím, než vběhneme na bojiště,“ odpověděl Kaladin. „Dobrá práce, Lopene.“

Lopen spiklenecky mrkl. „Herdaz s jednou rukou je pořád víc platnej než Alet bez mozku. Kromě toho to zvládnu právě proto, že mám jednu ruku,“ dodal a nenápadně pokynul směrem k pochodujícím vojákům.

Kaladin se usmál, ale byl příliš nervózní na to, aby z toho měl skutečnou radost. Už dlouho nešel do bitvy se strachem. Měl pocit, že to z něj Tukks už dávno vybil.

„Hele,“ ozvalo se najednou za ním, „já si dám taky.“

Kaladin se otočil. Přicházel k němu voják. Přesně ten typ, kterým se vyhýbal už v Amaramově armádě. Temnook, ale slušného postavení, tak vysoký a robustní, že zřejmě jenom díky tomu dostal povýšení. Výstroj měl dobře udržovanou, ale uniformu měl zmačkanou a špinavou a z vyhrnutých rukávů mu vyčnívaly chlupaté ruce.

Nejdřív si Kaladin myslel, že si voják všiml Lopenova gesta. Ten však odstrčil Kaladina stranou a vytrhl Lopenovi měch s vodou. Zpovzdálí to sledovali vojáci, kteří čekali, až se dostanou na most. Jejich zásobovači byli pomalí a nejeden si všiml Lopena s měchy.

Kdyby nechal vojáky pít jejich donesenou vodu, vznikl by osudný precedens − jenže to byl ten menší problém. Velký problém by nastal, kdyby se vojáci shlukli okolo nosítek a našli na nich pytel zbraní. Kaladin rychlým pohybem vojákovi vytrhl měch z ruky. „Vy máte svoji.“

Voják se na Kaladina podíval, jako by nemohl uvěřit, že se mu mostař chce postavit. Zamračil se a postavil kopí tupou stranou na zem. „Já nechci čekat.“

„To je smůla,“ odpověděl Kaladin a postavil se přímo proti němu, takže se vzájemně dívali do očí. Kaladin ho v duchu proklínal… Kdyby se poprali…

Voják zaváhal. Agresivní odpor mostaře ho vyvedl z míry. Kaladin nebyl tak robustní jako jeho protivník, ale byl o prst nebo o dva vyšší. Na vojákově tváři bylo znát nejistotu.

Tak koukej couvnout, pomyslel si Kaladin.

Ale ne. Couvnout před mostařem před očima celé jednotky? Voják zaťal pěst, až mu zapraskalo v kloubech.

Během vteřiny byla na místě celá mostní jednotka. Voják vytřeštil oči, když se seskupila kolem Kaladina do útočného klínovitého útvaru − s přirozeností a elegancí, které je Kaladin naučil. Každý zaťal pěsti, aby voják viděl, že manipulace s těžkým mostem dostala tyhle muže do fyzické kondice daleko přesahující kondici průměrného vojáka.

Voják se ohlédl na svou jednotku, jako by hledal oporu.

„Chceš si to rozdat, kamaráde?“ zeptal se Kaladin tiše. „Jestli ublížíš mostařům, tak nevím, koho nechá Sadeas ten most nosit.“

Voják se na Kaladina chvilku beze slova díval a potom se zamračil, zaklel a odcházel. „Stejně to máte určitě s bahnem,“ mumlal a vrátil se ke své jednotce.

Čtvrté mostní se ulevilo, i když si vysloužila nejeden uznalý pohled od vojáků čekajících za mostem. Poprvé něco jiného než zamračené pohledy. Snad si nevšimli, že jednotka mostařů zaujala rychle a přesně bojovou pozici běžně používanou v boji s kopím.

Kaladin kývl na mostaře, aby se rozešli, a děkovně jim pokynul. Zachráněný měch s vodou hodil Lopenovi.

Ten se na něj spiklenecky zašklebil. „Radši si to budu odteďka líp hlídat, gančo.“ Podíval se na vojáka, který se mu pokusil měch vzít.

„Co je?“ zeptal se Kaladin.

„No, mám příbuznýho u vojenských zásobovačů, víš,“ poznamenal Lopen. „A mám takovej pocit, že by pro mě rád něco udělal, protože jsem jednou pomohl jeho sestře od takovýho týpka, co ji uháněl…“

„Ty teda máš opravdu hodně příbuzných.“

„Příbuznejch není nikdy dost. Stačí jednoho z nás naštvat a máš nás v patách všechny. To vy balíci nikdy nedokážete. Teda bez urážky, gančo.“

Kaladin zvedl obočí. „Nedělej kvůli tomu vojákovi žádný rozruch. Aspoň ne dnes.“ Já udělám rozruchu víc než dost.

Lopen si povzdechl, ale přikývl. „Jak myslíš. Že jsi to ty.“ Zvedl měch s vodou. „Určitě se nechceš napít?“

Kaladin nechtěl. Zvedal se mu žaludek. Ale donutil se vzít měch a vypít aspoň pár doušků.

Mezitím se přiblížila poslední rokle. Za ní bude bitva. Sadeasovi vojáci se řadili do útvarů, jednotky objížděli plavooci a křičeli rozkazy. Matal kývl na Kaladinovu jednotku, aby vyrazila dopředu. Za nimi se blížila armáda Dalinara Kholina. Šla pomaleji, protože byla početnější.

Kaladin zaujal místo v přední linii. Proti nim stáli na druhé straně rokle Paršendi s luky, dívali se před sebe a chystali se na bitvu. Zpívají už? Kaladin měl pocit, že je slyší.

Po pravici měl Moraše, po levici Skálu. V linii smrti byli jenom tři, protože měli nedostatek lidí. Šena postavil Kaladin až úplně dozadu, aby neviděl, co se chystá udělat.

„Jakmile se rozběhneme, vystoupím dopředu,“ řekl Kaladin. „Skálo, ty půjdeš na moje místo. Musíte běžet dál.“

„Dobře,“ odpověděl Skála. „Bude to těžký. Máme moc málo lidí.“

„To zvládnete. Musíte.“

Kaladin ze svého místa neviděl Skálovi do tváře, ale cítil v jeho hlase obavy. „Je to, o co se chceš pokusit, nebezpečný?“

„Možná.“

„Můžu ti pomoct?“

„Obávám se, že ne, kamaráde. Ale ta nabídka mi dodává sílu.“

Skála neměl možnost odpovědět. Matal zavelel mostní jednotce nástup. Přes hlavu se jim rozletěly spršky šípů, které měly odvést pozornost Paršendů. Čtvrtá mostní se rozběhla.

Kaladin se skrčil a vyběhl zpod mostu napřed. Po straně čekal Lopen a hodil po něm pytel s výstrojí.

Matal na Kaladina zmateně křičel, ale mostní jednotky už byly v pohybu. Kaladin se plně soustředil na svůj cíl − zachránit čtvrtou mostní. Ze všech sil se nadechl a z měšce za opaskem nasál Bouřnou záři. Nasál jen tolik, aby mu dodala energii.

Před ním poletovala Syl v podobě světelné stuhy, skoro neviditelná. Kaladin uvolnil provaz na vaku, vytáhl vestu a přehodil si ji nemotorně přes hlavu. Řemínky po stranách nechal být a za poklusu si nasadil helmu. Jako poslední na sebe navlékl krunýř, na němž chrastily červené paršendské kosti připevněné křížem přes sebe na přední části.

I když se za běhu oblékal do výstroje, snadno si udržel předstih před mostařskými jednotkami s masivními mosty na ramenou. Nohy nabité Bouřnou září měl rychlé a jisté.

Paršendští lučištníci, které měl přímo před sebou, přestali zpívat. Několik jich složilo luky, a i když byl ještě daleko na to, aby jim viděl do tváří, cítil jejich zlobu. S tím Kaladin počítal. V to doufal.

Paršendi nehýbali se svými mrtvými. Ne proto, že jim nechtěli naposledy posloužit, ale proto, že to u nich bylo velmi neuctivé. Jen dotknout se mrtvého byl hřích. A v tom případě je chování člověka, který znesvěcuje těla mrtvých a provokuje zneuctěním jejich pozůstatků v bitvě, velmi pobuřovalo.

Jak se Kaladin přiblížil, Paršendi začali zpívat jinou melodii. Byla rychlá a divoká. Byl to spíš jen popěvek než skutečná melodie. Ti, kteří odložili zbraně, je zase zvedli.

A zkusili všechno možné, jen aby ho zabili.

Létaly na něj šípy. Desítky šípů. Nestříleli je v koordinovaných vlnách. Stříleli je jednotlivě, chaoticky, vztekle a co nejrychleji. Nalétávaly na něj jako roj.

Kaladinovi divoce bušilo srdce. Uhýbal na všechny strany. Seskočil z malého skalního převisu. Šípy mu svištěly kolem hlavy, nebezpečně blízko. Dokud však měl v sobě Bouřnou záři, svaly mu reagovaly velmi rychle. Krčil se a uhýbal, měnil směr a dělal nepředvídatelné pohyby.

Mezitím se za ním seskupila čtvrtá mostní a nezamířil na ni ani jediný výstřel. Lučištníci si nevšímali ani jiných mostních jednotek, mířili stále jenom na Kaladina. Stříleli stále rychleji. Jeden šíp mu rozřízl ruku, jiný ho zasáhl do helmy a málem mu ji srazil z hlavy.

Ze zraněné paže mu neunikala krev, ale Záře. K jeho obrovskému údivu se rána sama začala zacelovat a na kůži se mu objevovaly krystalky ledu. Nadechl se a nasál ještě víc Bouřné záře, až postupně začal zářit celý. Stále uhýbal, vyskakoval, krčil se a popobíhal. Pohyboval se bezděky na základě reflexů vycvičených ve vojsku a radoval se z rychlosti, kterou nikdy nezažil. Štítem odrážel ve vzduchu šípy. Měl pocit, jako by jeho tělo po těchto schopnostech odmalička toužilo, jako by se narodil připravený nasávat a využívat Bouřnou záři. Celý předchozí život mu najednou připadal, jako by jen neschopně přešlapoval v blátě. A teď najednou jako by se teprve uzdravil a rozhýbal. To nebylo překračování možností. To bylo jenom jejich plné využití.

Hejna šípů lačnila po jeho krvi a on mezi nimi kličkoval. Dostal další zásah do ruky, ostatní ale odrazil štítem nebo krunýřem. Vždycky, když letěl šíp, namířil štít a měl strach, že bude příliš pomalý. Šípy však měnily směr letu a otáčely se za jeho štítem a narážely do něho. Jako by je nějak přitahoval.

Já je přitahuju ke štítu! Vzpomněl si na desítky výběhů s mostem, na to, jak se šípy zavrtávaly do dřeva poblíž jeho rukou. Ale jeho vždycky minuly.

Jak dlouho už tohle ve mně je? pomyslel si. Kolik šípů už jsem takhle přitáhl k mostu tím, že jsem je odpuzoval od sebe? 

Neměl čas o tom přemýšlet. Dál kličkoval a uhýbal. Slyšel, jak šípy sviští vzduchem, a slyšel úlomky třísek, když narazily do kamene nebo štítu a zlomily se. Doufal, že odvede pozornost Paršendů od svých lidí, ale netušil, jak obrovskou odezvu vyvolá. Na jednu stranu se radoval z toho, jak dokáže uhýbat před ranami a blokovat je. Začal však zpomalovat. Snažil se nasát další Bouřnou záři, ale už mu to nešlo. Sfery už dávno vyprázdnil. Začal zmatkovat, stále ještě uhýbal, ale střelba najednou začala polevovat.

S úlekem si uvědomil, že se mostní jednotky rozestoupily kolem něho a nechaly mu prostor na manévrování mezi letícími střelami, samotné ho mezitím přešly a postavily mosty. Čtvrtý most ležel na svém místě a přecházelo po něm jezdectvo, aby zahájilo útok na lučištníky. Vojáci tyto Paršendy snadno zneškodnili, zaujali jejich území a udělali místo pro Sadeasovu pěchotu.

Kaladin odložil štít. Čněla z něho spousta šípů. Nestačil se ani nadechnout a mostaři byli u něho, provolávali mu slávu a skoro ho objímali.

„Ty blázne!“ řekl Moraš. „Ty zatracenej blázne! Co to bylo? Co sis myslel?“

„To bylo neuvěřitelný,“ řekl Skála.

„Normálně bys byl už dávno po smrti,“ poznamenal Sigzil a jeho obvykle vážná tvář se roztáhla do úsměvu.

„Pro Bouřepána!“ Moraš vytáhl Kaladinovi z vesty šíp. „Koukej.“

Kaladin se podíval a strnul nad desítkami děr po šípech po stranách vesty a na košili na místech, kde se těsně vyhnul zásahu. Tři šípy zůstaly zapíchnuté ve vestě.

„Bouří požehnaný,“ poznamenal Skar. „Víc se k tomu říct nedá.“

Kaladin krčil rameny, ale srdce mu ještě divoce tlouklo. Byl otupělý. Užaslý, že přežil, podchlazený od Bouřné záře, kterou spotřeboval, a vyčerpaný, jako kdyby běžel překážkový závod. Podíval se na Tefta, zvedl obočí a kývl k měšci za opaskem.

Teft zakroutil hlavou. Sledoval ho. Bouřná záře, která z něj proudila, nebyla za denního světla vidět. Přesto však způsob, jak uhýbal střelám, rozhodně nebyl přirozený, i když záři přihlížející lidé neviděli. Jestli se o něm už dříve šuškaly historky, bude jich po dnešku mnohem víc. Ještě ho čeká konfrontace s Matalem. „Do řady, mostaři,“ zavelel.

Váhavě ho poslechli a seřadili se kolem něho do dvojřadu. Před ním stál vedle jejich mostu Matal. Vypadal starostlivě a měl k tomu důvod. Blížil se k nim Sadeas. Kaladin se zatvrdil, uvědomil si, v co se zvrhlo jeho předcházející vítězství s mostem neseným na bok. Chvilku váhal a potom se rozběhl k mostu, po němž přejde Sadeas kolem Matala. Jeho jednotka ho následovala.

Kaladin dorazil ve chvíli, kdy se Matal Sadeasovi v zářivě červeném Střeplátu poklonil. Kaladin a jeho mostaři se poklonili také.

„Avaraku Matale,“ poznamenal Sadeas a podíval se na Kaladina. „Ten člověk je mi povědomý.“

„To je ten z dřívějška, pane,“ odpověděl Matal nervózně. „Ten, co…“

„Aha,“ řekl Sadeas. „Ten ‚zázrak‘. A vy jste ho poslal jako návnadu. Člověk by čekal, že si na takové novinky netroufnete.“

„Beru na sebe plnou odpovědnost, Jasnopane,“ řekl Matal a nasadil ten nejlepší obličej, kterého byl schopen.

Sadeas se rozhlédl po bojišti. „No, máte štěstí, fungovalo to. To abych vás nakonec ještě povýšil.“ Zakroutil hlavou. „Ti barbaři prakticky ignorovali naše vojáky. Postavilo se všech dvacet mostů, většinou bez jediné ztráty. To je skoro až plýtvání. No, berte to jako pochvalu. Jak ten kluk kličkoval…“ Pobídl koně a nechal Matala a mostaře daleko za sebou.

Takovouhle formu povýšení Kaladin ještě nikdy neviděl. Usmál se, když na něj Matal otočil rozlícený pohled.

„Ty!“ vyštěkl. „Mohl jsi mě dostat na oprátku!“

„Místo toho jsem vám ale vysloužil povýšení!“ namítl Kaladin. Čtvrtá mostní se semkla kolem něho.

„Stejně bych tě ale měl nechat popravit.“

„To už se zkoušelo,“ namítl Kaladin. „Ale nefungovalo to. Kromě toho jste viděl, že odteď bude Sadeas počítat s tím, že budu vždycky před bitvou rozptylovat Paršendy. Tak hodně štěstí ve shánění náhrady.“

Matal zrudl. Otočil se a vzpřímeně odcházel zkontrolovat ostatní mostní jednotky. Dvě nejbližší − sedmá a osmnáctá − stály a dívaly se na Kaladina. Všech dvacet mostů na místě? A skoro žádné oběti?

Pro Bouřepána… pomyslel si. Kolik lučištníků to na mě vůbec pálilo? 

„Dokázal jsi to, Kaladine,“ vykřikl Moraš. „Přišel jsi na to tajemství. Teď na tom musíme pracovat. Rozšířit to. A využít.“

„Vsadím se, že bych těm šípům dokázal uhýbat, kdybych nic jinýho dělat nemusel,“ řekl Skar. „Kdybych měl pořádný vybavení…“

„Mělo by vás být víc než jeden,“ přisvědčil Moraš. „Aspoň pět, abychom se kolem nich rozptýlili.“

„To ty kosti,“ poznamenal Skála a založil ruce. „Ty je tak rozčílily, že přestali věnovat pozornost mostařům. Kdyby všech pět mělo paršendský kosti…“

Kaladin se zamyslel. Potom se otočil a rozhlédl se po mostařích. Kde je Šen?

Byl tam. Seděl na kameni a nepřítomně se díval před sebe. Kaladin s ostatními šli za ním. Zvedl k nim hlavu. V očích měl bolestný výraz a po tvářích mu stékaly slzy. Podíval se na Kaladina a roztřásl se.

„Takhle tu sedí od chvíle, kdy viděl, co děláš,“ řekl Teft a třel si bradu. „Budou s ním problémy, když ho budeme brát na výběhy.“

Kaladin si sundal helmu z hlavy a projel prsty skrz vlasy. Helma z paršendského přirostlého krunýře se mu lepila na šaty a byla cítit, i když ji dole umyl. „Uvidíme,“ řekl a nedokázal v sobě potlačit pocit viny. Nebyla tak velká, aby zastínila radost z toho, že ochránil své lidi, ale stačila mu ji přinejmenším znepříjemnit. „Zatím je pořád ještě dost jednotek, na který Paršendi stříleli. Víte, co máte dělat.“

Muži přikyvovali a vyrazili hledat raněné. Jednoho z jednotky Kaladin nechal hlídat Šena − nevěděl, co s ním má udělat. Když odkládal propocenou čepici pod helmou do Lopenových nosítek, snažil se nedat na sobě znát únavu. Klekl si a zkontroloval lékárničku pro případ potřeby. Přitom zjistil, že se mu třese ruka. Přitiskl ji k zemi a snažil se ji uklidnit. Pravidelně dýchal.

Chladná zpocená kůže, pomyslel si. Závrať. Slabost. Šok.

„Jsi v pořádku, mladej?“ zeptal se Teft a klekl si vedle něho. Ještě měl ovázanou ruku po zranění, které utrpěl před několika výběhy, ale už mu to nebránilo ve službě. Musel nastoupit už proto, že jich bylo v jednotce velmi málo.

„To bude dobrý,“ odpověděl Kaladin a vzal si třesoucí se rukou měch s vodou. Měl co dělat, aby ho odzátkoval.

„Ale nevypadáš −“

„Bude to dobrý,“ opakoval, napil se a odložil měch. „Hlavně že jsou chlapi v pořádku.“

„Ty to chceš dělat vždycky? V každý bitvě?“

„Vždycky, když to bude potřeba, aby je to ochránilo.“

„Ale ty nejsi nesmrtelnej, Kaladine,“ řekl Teft tiše. „Paprsky mohl kdokoli zabít. Jako obyčejný lidi. Dřív nebo později si tyhle šípy najdou místo tvýho ramene třeba krk.“

„Bouřná záře uzdravuje.“

„Bouřná záře pomáhá tvýmu tělu, aby se uzdravilo samo. To je něco jinýho.“ Položil ruku Kaladinovi na rameno. „My tě nemůžeme ztratit, kamaráde. Chlapi tě potřebujou.“

„Já se ale nemůžu šetřit, Tefte. Přece je nenechám ostřelovat od lučištníků, když proti tomu můžu něco udělat.“

„No,“ pokračoval Teft, „tak nás pár necháš jít s tebou. V pětadvaceti most zvládnou, když se budou snažit. Musejí. A nás pár zbyde. Jak to navrhoval Skála. Kromě toho se vsadím, že by nám už mohli pomoct i některý raněný, co jsme zachránili z jiných jednotek. Některý už jsou na tom docela dobře. Oni si nedovolí poslat je zpátky k jejich původním jednotkám. Zvlášť potom, co bude čtvrtá mostní dělat to, co jsi dnes udělal ty. Aby usnadnila naší straně celou bitvu.“

„Já…“ Kaladin se odmlčel. Dovedl si představit, že by tohle řekl Dallet. Ten to říkával jako seržant, k jehož práci patřilo chránit Kaladinův život. „Dobře.“

Teft přikývl a vstal.

„Ty jsi byl kopiník, Tefte,“ řekl Kaladin, „to nepopřeš. Jak to, že jsi skončil tady, u mostu?“

„Sem patřím.“ Teft se otočil k raněným.

Kaladin si sedl a potom si lehl a čekal, až odezní známky šoku. Z jihu mezitím přišla další armáda − s praporem Dalinara Kholina. Přešli na sousední planinu.

Kaladin zavřel oči a snažil se vzpamatovat. Potom cosi zaslechl a otevřel je. Na hrudi mu seděla se zkříženýma nohama Syl. Za nimi mezitím vojsko Dalinara Kholina zahajovalo útok na planinu. Nikdo na ně nestřílel. Sadeas od nich Paršendy odřízl.

„To bylo úžasný, co jsem provedl,“ řekl Kaladin Syl. „S těma šípama.“

„Pořád si ještě myslíš, že je to trest?“

„Ne. Už ne.“ Zvedl hlavu a podíval se na zataženou oblohu. „Ale znamená to, že všechny ty neúspěchy byly jenom moje. Nechal jsem umřít Tiena, ztratil jsem kopiníky, otroky, co jsem chtěl zachránit, Tarah…“ A ji, Syl, podceňoval. Nebo úplně vynechával. Jako by nebyla. To je sice jiná chyba než ty předchozí, ale chyba to je. „Jestli to není ani trest, ani smůla, ani dílo boha, který se na mě rozzlobil, tak ovšem nemám jinou možnost než se smířit s tím, že kdybych se víc snažil a byl připravenější, mohl jsem je všechny zachránit.“

Syl se zamračila. „Kaladine, nad tohle se musíš už jednou povznést. To nebyla tvoje vina.“

„Takhle to vždycky říkával můj táta.“ Pousmál se. „‚Musíš překonat pocit viny, Kaladine. Dělej si s věcma starosti, ale jen po určitou mez. Ber na sebe odpovědnost, ale nedělej si výčitky. Ochraňuj, pomáhej − ale musíš vědět, kdy už to nejde.‘ Je to jako chůze po provaze. Jak to mám dokázat?“

„Nevím. Já tomuhle nerozumím, Kaladine. Ale takhle by ses zničil.“

Kaladin se stále díval na oblohu. „Bylo to úžasný, Syl. Jako bych já sám byl bouře. Paršendi na mě nemohli. Jejich šípy mi nemohly nic udělat.“

„Je to pro tebe ještě příliš nové. Moc se tomu poddáváš a necháváš se tím vyčerpávat.“

„‚Chraň je,‘“ šeptal Kaladin. „Udělej nemožný, Kaladine. Ale nesmíš se nechat vyčerpat. A nesmíš si připouštět pocit viny, když se ti něco nepovede. To je horší než ta chůze po provaze, Syl. Je to užší než ten provaz…“

Mostaři přivedli jednoho raněného − robustního Thajlena s hranatým obličejem a šípem v rameni. Kaladin se dal do práce. Ruce se mu ještě trochu třásly, ale už ne tolik. Mostaři se shlukli kolem něho a pozorovali ho. Začal učit Skálu, Drehyho a Skara, ale když ho sledovali všichni, vysvětloval všem. „Když tady zatlačíte, tak tam zpomalíte přívod krve. Není to moc nebezpečná rána, i když asi bolí.“ Na pacientovi bylo vidět, že má Kaladin pravdu. „Problém by ovšem znamenala infekce. Rána se musí umýt a musí se dobře prohlídnout, aby v ní nebyly třísky nebo kousky kovu. Až potom se zašije. Ta kůže tady na rameně pracuje a ty svaly taky, takže musíte vzít silnou nit, aby to drželo pohromadě. Teď…“

„Kaladine,“ ozval se Lopen znepokojeně.

„Co?“ Zeptal se Kaladin, ale nezvedl hlavu od práce.

„Kaladine!“

Lopen ho volal jménem, ani mu neřekl gančo. Kaladin vstal a otočil se k němu. Lopen stál zády k mostařům a ukazoval k rokli. Bojiště se přesunulo kousek dál na sever, ale skupina Paršendů prorazila Sadeasovu linii. Měli luky. Kaladin strnul a sledoval, jak Paršendi zaujali bojovou pozici a natáhli. Padesát šípů, a všechny mířily na Kaladinovy muže. Jako by Paršendům nevadilo, že se vystavují útoku zezadu. Jako by jim šlo jen o jediné.

Zničit Kaladina a jeho lidi.

Kaladin vykřikl, ale cítil se příliš vyčerpaný a slabý. Mostaři se otočili právě ve chvíli, kdy se Paršendi chystali vystřelit. Sadeasovi vojáci normálně střežili planinu, aby se Paršendi nedostali k mostům a neodřízli jim cestu zpátky. Jenže tentokrát, když viděli, že Paršendům o mosty nejde, nijak nespěchali. Nehnali Paršendy od mostu a mostaře nechali vlastnímu osudu.

Kaladin se svou jednotkou byli přímo na ráně. Dokonalý cíl. Ne, křičel v duchu Kaladin. Ne! Takhle přece ne! Potom, co − 

V poslední chvíli seskupení paršendských lučištníků cosi prorazilo. Jediná postava v tmavém, kovově šedém brnění s mečem dlouhým jako ležící člověk. Prohnal se mezi Paršendy a rozptýlil jejich bojové seskupení i pozornost. Proti Kaladinově jednotce sice vyletěly šípy, ale byly vystřeleny předčasně, a tudíž špatně namířeny. Několik jich těsně minulo cíl, ale nezasáhl ani jediný.

Paršendi padali pod Střeponošovým mečem, někteří do rokle, jiní balancovali na jejím okraji a snažili se stáhnout zpátky ke středu planiny. Ostatní skončili s doutnajícíma očima. Během několika vteřin zůstala z oddílu lučištníků jenom hromada mrtvol.

Střeponoše během okamžiku dohnala jeho stráž. Otočil se. Zdálo se, že jeho tmavě šedé brnění září. Zvedl meč, jako by mostaře zdravil. Potom se otočil a ujížděl na druhou stranu.

„To byl on,“ řekl Drehy a vstal. „Dalinar Kholin. Králův strýc!“

„On nás zachránil,“ poznamenal Lopen, jako by tomu ještě nevěřil.

„Pche,“ vyprskl Moraš, vstal a oprášil se. „Ten akorát viděl skupinku nechráněnejch lučištníků, tak je sejmul. Že jo, Kaladine?“

Kaladin oněměle zíral na místo, kde ještě před chvílí stáli Paršendi. Během okamžiku mohl ztratit úplně všechno.

„Kaladine?“ podíval se na něj Moraš.

„Jo, máš pravdu,“ odpověděl Kaladin bezděky. „Prostě využil příležitosti.“

Jenže proč by potom zvedal ten meč? Proč by nás zdravil?

„Od příště,“ dodal, „se stáhneme dál, až vojáci přejdou. Vždycky si nás přestali všímat, jakmile začala bitva, ale to už dělat nebudou. Dnes jsem je naštval. A příště nebudu sám, udělá nás to víc. Na chvilku je to sice zmátlo, ale udělají všechno proto, aby nás viděli mrtvý. Odteďka si vždycky Lejten s Narmem najdou pozorovatelnu a budou sledovat bojiště. Chci upozornit, jakmile se Paršendi pohnou směrem k rokli. Tohohle chlapíka ošetřím a půjdeme.“

Lejten s Narmem odešli hlídat a Kaladin se vrátil k mostaři s poraněným ramenem.

Moraš si k němu klekl. „Teda, dokážeme výběh bez jediný ztráty, zachrání nás Střeponoš a dostaneme pochvalu od Sadease. To musíme nějak oslavit.“

Kaladin se podíval na modlitbu, kterou měl stále ještě přivázanou na rukávu. Byla zakrvácená od rány, kterou v boji utržil a kterou mu Záře nedokázala zahojit hned.

„Ještě počkej, jestli se nám podaří utéct.“ Mezitím dokončil šití. „To teprv bude opravdová zkouška.“

63

STRACH

„Chci spát. Teď už vím, proč děláš to, co děláš, a nenávidím tě za to. Nepromluvím o pravdě, kterou vidím.“

Kakašah 1173, 142 vteřin před smrtí. Šinský námořník, kterého odvrhla jeho posádka údajně proto, že jí nosí smůlu. Vzorek bez valné ceny.

„Vidíš?“ Lejten obracel kus krunýře v rukou. „Když to na koncích nařežeme, tak to bude odrážet meče − teda v našem případě spíš šípy − aby člověka netrefily do ksichtu. Toho tvýho ciferníku by byla škoda.“ Lejten dokázal s nožem divy. Dělal do krunýřů výřezy na kožené řemeny, kterými se připevňovaly k vestě. Rokle byla v noci studená a temná. Proužek oblohy nad hlavou jim zmizel a připadali si jako v jeskyni. Jen hvězda, která se tu a tam zableskla na obloze, jim dokazovala, že to tak není.

„Za jak dlouho je můžeš stihnout udělat?“ zeptal se Lejtena.

„Všech pět? Možná do rána. Ono totiž stačí přijít na to, jak to udělat. A pak už to půjde samo.“ Zaklepal na krunýř klouby na prstech. „To je úžasnej materiál. Tvrdej skoro jako ocel, ale o polovinu lehčí. Těžko se řeže nebo láme, ale krásně se vrtá.“

„Dobře,“ odpověděl Kaladin. „Protože já jich nechci jenom pět. Já je chci pro celou jednotku.“

Lejten zvedl obočí.

„Jestli nás nechají nosit brnění,“ poznamenal Kaladin, „tak ho dostane každý. Kromě Šena, samozřejmě.“ Matal jim dovolil nechávat ho v táboře, když měla jednotka výběh. Na Kaladina se teď Šen ani nepodíval.

Lejten přikývl. „No tak jo. Ale bylo by lepší, kdybych měl někoho k ruce.“

„Vezmi si raněný. Pokusíme se nasbírat co nejvíc krunýřů.“

Jeho úspěch znamenal naději na lepší časy pro čtvrtou mostní. Kaladin požadoval čas na to, aby si mohli obstarat výstroj a Hašál − lepší řešení ji nenapadlo − jim snížila minimální povinné výtěžky z roklí. Postupně si myšlenku na vybavení čtvrté mostní výstrojí přisvojila. Zcela hladce, jako by to byl odjakživa její nápad. Když se jí však Kaladin podíval do očí, viděl v nich neklid. Co by na ni ještě zkusil? Zatím si netroufala Kaladina odstranit. Přinejmenším potom, co jí vynesl tolik chvály od Sadease.

„Jak vůbec skončí zbrojířský učeň u mostařů?“ zeptal se Kaladin Lejtena, když se vrátil k práci. Lejten byl robustní chlapík s oválnou tváří a světlými vlasy. „Řemeslníky si přece každej drží, ne?“

Lejten pokrčil rameny. „Jenže když se ulomí kus brnění a plavook koupí šíp do ramene, tak se musí najít viník. Jsem přesvědčenej, že si můj mistr drží jednoho učně přesně pro tyhle případy.“

„No, nám se jeho ztráta vyplatila. Zachráníš nám život.“

„Budu se snažit, pane.“ Usmál se. „O moc horší, než jste si udělal to první brnění, to nebude. Divím se, že se to na vás nerozpadlo!“

Kaladin ho poplácal po rameni a nechal ho pracovat ve světle malého kroužku topazových čipů. Vymohl si povolení čipy nosit do rokle. Zdůvodnil ho tím, že mostaři potřebují světlo, aby si mohli vyrobit brnění. Kousek od něj se vraceli Lopen, Skála a Dabbid s dalším úlovkem. Před nimi poletovala Syl.

Kaladin procházel roklí s granátovým sferem připoutaným na opasku místo lucerny. Rokle se tu dělila velkým trojúhelníkovitým rozcestím, které vytvářelo perfektní prostor pro výcvik. Bylo dost široké, takže měli na výcvik dostatečný prostor, a bylo dost daleko od permanentních mostů, aby hlídky neslyšely řinčení zbraní.

Kaladin dal každý den k výcviku pokyny a potom už nechal Tefta, aby ho vedl sám. Svítili si sfery − malými hromádkami diamantových čipů v rozích trojúhelníkovitého prostranství. Moc dobře od nich vidět nebylo. Nikdy by mě nenapadlo, že se mi bude stýskat po době, kdy jsem cvičil s Amaramovou armádou na parném slunci, pomyslel si.

Došel k Hobberovi, který se na něho zazubil, i když už skoro neměl čím, a opravil jeho postoj. Mostaři se učili rychle, základy už ovládali celkem obstojně. Někteří trénovali s kopím a štítem a cvičili pozice, v nichž drželi lehká kopí ve výšce hlavy se zvednutým štítem.

Nejobratnější byli Skar a Moraš. Moraš byl až překvapivě dobrý. Kaladin se postavil stranou a chvíli ho sledoval. Byl soustředěný, pěsti zaťaté, ve tváři napjatý výraz. Trénoval útoky a ve světle dvanácti sferů vrhal dvanáct stínů.

Kaladin vzpomínal na dobu, kdy byl on takhle soustředěný a zaujatý. Strávil tak celý rok po Tienově smrti. Přepínal se až na pokraj svých sil, odhodlaný pracovat na sobě a zdokonalit se. Aby už nikdy nemusel nikdo druhý zemřít proto, že on není schopný ho zachránit. Stal se nejlepším ve svém oddíle a potom v celé jednotce. Říkalo se o něm, že je nejlepší v celé Amaramově armádě.

Co by s ním bylo, kdyby ho Tarah nevytáhla z toho zaslepeného sebeobětování? Byl by vyhořel, jak tehdy tvrdila?

„Moraši,“ vykřikl Kaladin.

Moraš strnul a otočil se k němu. Přitom ovšem zůstal v bojové pozici.

Kaladin na něj kývl a vytáhl ho z řady. Lopen jim nechal několik měchů s vodou − zavěsil je za provaz na trs háčkovců. Kaladin měch odvázal a hodil ho Morašovi. Ten se napil a otřel si ústa.

„Jde ti to,“ poznamenal Kaladin. „Asi jsi tady ze všech nejlepší.“

„Děkuju,“ odpověděl Moraš.

„Všiml jsem si, že trénuješ, i když dá Teft přestávku. Odhodlání je dobrá věc, ale nesmíš to přehnat. Chtěl bych, abys s náma dělal návnadu.“

Moraš se usmál. Každý z mostařů se chtěl stát jedním z té čtyřky, která bude společně s Kaladinem rozptylovat Paršendy. Bylo to obdivuhodné. Ještě před pár měsíci Moraš s ostatními s chutí stavěli nováčky do přední řady pod mostem, aby schytali všechny šípy. Teď se najednou dobrovolně pouštěli do nebezpečných úkolů sami.

Uvědomuješ si, co jsi v těchhle lidech mohl mít, Sadeasi? pomyslel si Kaladin. Kdyby ses nezabýval jen myšlenkou, jak je co nejrychleji nechat zabít? 

„Tak co to s tebou je?“ zeptal se Moraše a kývl směrem k ponurému cvičišti. „Proč se tak přepínáš? Za čím se to ženeš?“

„Za pomstou,“ odpověděl Moraš s vážnou tváří.

Kaladin přikývl. „Já jsem kdysi někoho ztratil. Protože jsem nebyl dost dobrej. Tak jsem začal zuřivě cvičit a málem jsem se zničil.“

„Kdo to byl?“

„Můj bratr.“

Moraš přikývl. Ostatní mostaři, včetně Moraše, pohlíželi na Kaladinovu tajemnou minulost s posvátnou úctou.

„Jsem rád, že jsem trénoval,“ pokračoval Kaladin. „A jsem rád, že jsi taky tak oddaný. Ale musíš být opatrný. Kdybych býval umřel vyčerpáním, k ničemu by to nevedlo.“

„To jo. Ale mezi náma je rozdíl, Kaladine.“

Kaladin zvedl obočí.

„Ty jsi chtěl někoho zachránit. Ale já − já chci někoho zabít.“

„Koho?“

Moraš zaváhal, ale potom zakroutil hlavou. „Možná ti to jednou řeknu, ale až jindy.“ Natáhl ruku a poplácal Kaladina po rameni. „Už jsem to vzdal, ale ty jsi mi to zase vrátil. Budu tě chránit vlastním tělem, Kaladine. Přísahám při krvi svých otců.“

Kaladin se podíval Morašovi do očí. Měl v nich soustředěný upřený pohled. Přikývl. „Tak dobře. Tak jdi za Jakem a Hobberem.“

Moraš odběhl. Neříkal Kaladinovi „pane“ a nejednal s ním s tou tichou uctivostí, s kterou s ním jednali ostatní. Kaladin se v jeho společnosti cítil volněji.

Příštích několik hodin Kaladin pomáhal mužům s výcvikem − jednomu po druhém. Většinou cvičili dychtivě a náruživě, někdy až příliš. Kaladin jim vysvětloval, jak je důležité sebeovládání a přesnost a jak je dovedou k vítězství mnohem snáz než zbrklé nadšení. Poslouchali ho a vnímali. Čím dál víc si mezi nimi připadal jako ve svém starém oddíle kopiníků.

Nutilo ho to přemýšlet. Vzpomínal, jak mu bylo, když poprvé svým lidem navrhl plán útěku. Hledal jakékoliv východisko − jakoukoliv obranu, jakkoliv riskantní. Šanci. Od té doby se však mnoho změnilo. Teď měl svůj tým, na který mohl být hrdý, přátele, které si oblíbil, a − možná − i jistou naději na stabilitu.

Pokud se naučí kličkovat mezi zbraněmi, budou v relativním bezpečí. Možná ve stejném jako jeho bývalý oddíl kopiníků. Je vůbec ještě útěk tím nejlepším řešením?

„To jsou mi nějaký vrásky,“ ozvalo se mu za zády. Otočil se. Přišel k němu Skála, opřel se o stěnu a založil hubené, ale silné ruce. „Tomu říkám obličej vůdce. To patří k věci. Pořád ustaranej.“ Zvedl huňaté obočí.

„Sadeas nás nikdy nepustí. Zvlášť teď, když jsme dostali takovou prominentní funkci.“ Aletští plavooci pokládali za největší potupu nechat utéct otroky. Byla to pro ně známka neschopnosti. Aby si zachovali tvář, bylo nutné všechny uprchlé otroky pochytat.

„O tomhle už jsme mluvili,“ namítl Skála. „Porazíme vojáky, co za náma pošle, dojdeme do Kharbrantu a tam žádný otroci nejsou. A z Kharbrantu odejdeme k nám na Štíty a naši lidi z nás udělají hrdiny!“

„Třeba i porazíme první skupinu, pokud bude natolik naivní, že za náma pošle jen pár desítek vojáků. Jenže on potom pošle další. A co naši raněný? To je máme nechat umřít? Nebo je vezmeme s sebou a půjdeme všichni tak pomalu, aby nám stačili?“

Skála přikyvoval. „Čímž chceš říct, že potřebujeme plán.“

„Jo,“ přisvědčil Kaladin. „Přesně to tím chci říct. Buď budeme mít plán, nebo tu zůstaneme… jako mostaři.“

„Cha!“ Skála to vzal jako vtip. „Stejně bychom brzy umřeli, i když máme nový brnění. Vždyť ze sebe dobrovolně děláme terče!“

Kaladin zaváhal. Skála má pravdu. Budou mít denně službu, až z nich sedřou kůži. I když Kaladin sníží ztráty na dva nebo tři lidi za měsíc − kdysi by se tomu býval smál, ale teď to vypadalo reálně − tak bude do roka čtvrtá mostní zlikvidovaná.

„Promluvím o tom se Sigzilem,“ řekl Skála a škrábal se na bradě mezi vousy. „Popřemejšlíme o tom. Přece musí existovat cesta z tohohle ven. Co třeba falešná stopa? Odvést pozornost jinam? Třeba Sadease přesvědčíme o tom, že jsme na výběhu všichni padli.“

„A jak bychom to udělali?“

„Nevím,“ připustil Skála. „Třeba na něco přijdeme.“ Kývl na Kaladina a odšoural se za Sigzilem. Ten mezitím cvičil s ostatními. Kaladin s ním zkoušel zavést hovor na Hoida, ale Sigzil − jako vždycky málomluvný − o tom mluvit nechtěl.

„Hej, Kaladine!“ volal Skar. Byl v pokročilejší skupině, kterou cvičil a velmi přísně kontroloval Teft. „Pojď si to s náma rozdat. Pojď těm pitomcům ukázat, jak se to dělá.“ Postupně na něj začali pokřikovat i ostatní.

Kaladin mávl rukou a zakroutil hlavou.

Přiběhl Teft s těžkým kopím na rameně. „Mladej,“ řekl tiše, „myslím, že jim to pozvedne morálku, když jim něco předvedeš.“

„Já už jsem jim to ukazoval.“

„No, to byla taková bleskovka. To musíš pomalu a komentovat to. Oni to potřebujou vidět a zažít, chlape. Tak jdem.“

„Tohle už jsem jednou udělal, Tefte.“

„No, tak to uděláš znova.“

Kaladin se usmál. Teft si dával záležet, aby nevypadal rozčileně nebo nepřátelsky − tvářil se, jako by s Kaladinem normálně konverzoval. „Ale seržant jsi býval ty, ne?“

„To je jedno. Prostě pojď a něco jim předveď.“

„Ne, Tefte,“ řekl Kaladin vážně.

Teft se na něj podíval. „Ty budeš taky odmítat bojovat? Jako ten Roháč?“

„Ne. Tohle je něco jinýho.“

„No a co teda?“

Kaladin se nadechl. „Budu bojovat, až přijde čas. Ale teď se do toho ještě nechci vracet. Propadl bych tomu a hnal bych vás do útoku předčasně. Dám si na čas, až budou všichni připravený. Věř mi, Tefte.“

Teft si ho zkoumavě prohlížel. „Ty z toho máš strach, mladej.“

„Co? Ne. Já −“

„Já to vidím. Všiml jsem si toho už dřív. Ty jsi posledně za někoho bojoval a prohrál jsi, že jo? Tak do toho nechceš jít znova.“

Kaladin mlčel. „Jo,“ přiznal. Ale bylo to složitější. Kdyby znovu bojoval, musel by se zase stát tím člověkem, kterým tehdy býval. Kterému říkali Bouří požehnaný. Sebejistým a silným. Nevěděl, jestli to ještě dokáže. A to ho děsilo nejvíc.

Jakmile bude znova držet v ruce kopí, už pro něj nebude cesta zpátky.

„No dobře.“ Teft se poškrábal na bradě. „Až přijde čas, tak doufám, že budeš připravenej. Protože všichni tihle tě potřebujou.“

Kaladin přikývl a Teft utíkal zpátky za ostatními a něco jim říkal, aby je uchlácholil.

64

ROZPORUPLNÁ OSOBNOST

„Jdou z propasti, dva mrtví, srdce v dlaních, a já vím, že jsem viděl pravou slávu.“

Kakašah 1137, 13 vteřin před smrtí. Tahač rikši.

„Nedokázala jsem se rozhodnout, jestli máš zájem, nebo ne,“ řekla Navani tiše Dalinarovi, když pomalu procházeli přízemím Elhokarova vyvýšeného provizorního paláce. „Vždycky jsi tak napůl naznačil, jako bys chtěl flirtovat − narážky a tak − a potom jsi zase couvl. Polovinu času jsem si myslela, že z toho něco bude, a druhou polovinu, že jsem si to špatně vykládala. A Gavilar byl takový vstřícný. A když si něco vzal do hlavy, tak za tím šel.“

Dalinar zamyšleně přikyvoval. Byl oblečený v modré uniformě. Navani měla šaty v tlumeně vínové barvě se širokým lemem. Elhokarovi zahradníci se vzorně starali o rostliny. Po jejich pravici rostl až do výše pasu žlutý břidličník, který vytvářel jakési hrazení a připomínal kámen. Byl celý pokrytý malými trsy háčkovců s perleťovými lasturami, které se pomalu rytmicky otevíraly a zavíraly, jak živočichové dýchali. Vypadaly jako malá ústa, která na sebe navzájem tiše rytmicky mluví.

Dalinar s Navani se vydali pohodlnou cestou nahoru do kopce. Dalinar šel s rukama sepjatýma za zády. Za nimi šel průvod Dalinarových stráží a Navaniných úřednic. Několik z nich evidentně vyvádělo z míry, že Dalinar s Navani tráví tolik času společně. Kolik jich tušilo pravou podstatu věci? Všichni? Část? Nikdo? A záleželo na tom?

„Já jsem tě tenkrát nechtěl mást,“ řekl Dalinar tiše, aby ho neslyšelo tolik párů nastražených uší. „Chtěl jsem se ti dvořit, ale Gavilar mě předešel. Tak jsem nakonec ustoupil.“

„Tak snadno?“ zeptala se Navani skoro uraženě.

„On si neuvědomoval, že o tebe stojím. Vzal to tak, že když jsem mu tě představil, naznačil jsem tím, že by se ti měl dvořit. Často to takhle chodilo. Vytipoval jsem lidi, které by měl Gavilar znát, a prostě jsem mu je přivedl. Uvědomil jsem si, co jsem udělal, že jsem mu tě nechal, až když už bylo pozdě.“

„Mě že jsi mu nechal? To mám na čele nějaký cejch otroka, kterého jsem si nevšimla?“

„Já jsem to tak nemyslel −“

„Ale jdi,“ utrousila Navani přátelsky. Dalinar si povzdechl. I když Navani od dob jejich mládí zmoudřela, nálady se jí stále měnily jako aprílové počasí. Ale svým způsobem to patřilo k jejímu kouzlu.

„Ustupoval jsi mu často?“ zeptala se.

„Vždycky.“

„A neštvalo tě to?“

„Já jsem o tom moc nepřemýšlel,“ odpověděl. „Když jsem na to myslel, tak… ano, tak mě to štvalo. Ale byl to Gavilar. Víš, jaký byl. Jakou měl vůli a pocit, na co všechno má od přírody nárok. Vždycky ho vyvedlo z míry, když mu někdo něco odmítl, nebo když se svět zrovna netočil tak, jak by on chtěl. On mě nenutil ustupovat − to prostě tak nějak vždycky přišlo samo.“

Navani chápavě přikyvovala.

„Když už jsme u toho,“ poznamenal Dalinar, „tak se omlouvám, že jsem tě mystifikoval. Já… no, těžko se mi to říkalo. Vždycky se bojím, že − když přijde příležitost − pustím moc uzdu emocím.“

„No, to bych ti prominula,“ odpověděla. „I když ses další dvě desetiletí usilovně snažil, abych si myslela, že mě nesnášíš.“

„To jsem nedělal! Nic takovýho!“

„Ne? A jak jsem si tedy měla vykládat tu tvoji chladnost? Jak jsi vždycky odešel, jen jsem se přiblížila?“

„Jako sebeovládání,“ odpověděl. „Jednou jsem se k něčemu rozhodl.“

„No jo, jenže ono to vypadalo spíš jako nenávist,“ namítla. „I když mě už několikrát napadlo, co za tím ledovým pohledem schováváš. Samozřejmě, potom přišla Šššš.“

Jako vždycky, když někdo vyslovil jméno jeho ženy, slyšel ho jako tiché zasyčení páry. Jednou provždy opustilo jeho mysl. Neslyšel ho, nezapamatoval si ho.

„Tím se všechno změnilo,“ pokračovala Navani. „Vypadalo to, že ji máš upřímně rád.“

„Měl jsem,“ odpověděl. Určitě ji měl rád. Musel ji přece mít rád. Ne? Na nic si nevzpomínal. „Jaká byla?“ Vzápětí rychle dodal: „Tedy myslím, jak se ti jevila?“

„Každý ji měl rád,“ odpověděla Navani. „Ze všech sil jsem se snažila ji nenávidět, ale nedopracovala jsem se dál než k obyčejné žárlivosti.“

„Ty? Ty jsi na ni žárlila? A proč?“

„Proto,“ odpověděla Navani. „Ona se k tobě tak hodila. Nikdy nic nekomentovala, nikdy nikoho netyranizovala, vždycky byla taková klidná.“ Navani se usmála. „Když na to tak vzpomínám, tak bych byla opravdu měla důvod ji nenávidět. Kdyby nebyla tak hodná. Jenom nebyla moc… ehm…“

„Co?“ zeptal se.

„No, chytrá,“ odpověděla Navani a začervenala se. „Bohužel, Dalinare, nerada to říkám, ale nebyla. Ona nebyla vysloveně hloupá, ale… no… ne každý se zrovna narodí jako učenec. Ono to vlastně tak trochu patřilo k tomu jejímu půvabu.“

Zřejmě se obávala, že se to Dalinara dotkne. „Jistě, nic se neděje,“ řekl. „Překvapilo tě, že jsem si ji vzal?“

„Koho by to překvapilo? Jak jsem říkala, byla to ideální manželka.“

„Aha. To jako že jsme se k sobě hodili intelektuálně,“ poznamenal Dalinar suše.

„To sotva. Ale hodili jste se k sobě temperamentem. Jednu dobu, když jsem překonala tu snahu si ji zošklivit, jsem si myslela, že bychom my čtyři mohli držet pohromadě. Jenže ty jsi byl ke mně takový upjatý.“

„Nemohl jsem si nic víc dovolit… to byly úhybné manévry, abych ti nedával důvod si myslet, že o tebe ještě stojím.“ Poslední slova napůl spolkl. Nedělá vlastně další úhybné manévry?

Navani se na něj podívala. „Už zase?“

„Co, zase?“

„Už zase si dáváš vinu, Dalinare. Ty jsi skvělý člověk, čestný, ale v tomhle už se opravdu vyžíváš trochu přehnaně.“

Vinu? Vyžívá se v ní? „Tohle by mě nikdy v životě nenapadlo.“

Usmála se.

„Jak to myslíš?“ zeptal se.

„Ty jsi fakt upřímnost sama, viď, Dalinare?“

„Snažím se o to,“ řekl. Ohlédl se přes rameno. „I když ten náš vztah tak trochu zavání lží.“

„My jsme nikomu nelhali. Ať si všichni myslí, co chtějí.“

„Asi máš pravdu.“

„Tu většinou mám.“ Na chvíli se odmlčela. „Lituješ, že jsme −“

„Ne,“ odpověděl rychle, až ho samotného překvapila ta rezolutnost. Navani se jenom usmála. „Ne,“ opakoval mírněji. „Nelituju toho, Navani. Nevím, jak dál, ale už to nevzdám.“

Navani se zastavila před porostem drobných skalních pupenů, velkých asi jako lidská pěst. Rostly z nich šlahouny jako dlouhé zelené jazyky. Byly uspořádané skoro do kytice na velkém oválném kameni uprostřed pěšiny.

„Asi je to příliš, chtít od tebe, abys neměl výčitky,“ poznamenala. „Copak nemůžeš aspoň někdy udělat výjimku?“

„Nevím, jestli můžu. Teď určitě ne. Bylo by to na složité vysvětlování.“

„A nemohl bys to zkusit? Kvůli mně?“

„Já… já jsem rozporuplná osoba, Navani. Přišel jsem na to už v mládí. A naučil jsem se, že jediný způsob, jak v sobě ty rozpory potlačit, je něčemu se oddat. Tak jsem se nejdřív oddal Gavilarovi. A teď Kodexu a Nohadonovu učení. To ve mně ty rozpory stmeluje. Jako krb stmeluje oheň tím, že ho obklopuje a omezuje.“

Zhluboka se nadechl. „Jsem slaboch, Navani. Opravdu. Jakmile si malinko popustím uzdu, tak okamžitě propadnu všem zákazům, které si dávám. Když před těmi lety zemřel Gavilar, upnul jsem se na Kodex a to mi dává sílu. To je moje brnění. Když do něj udělám díry, tak se třeba jednou zase stanu tím člověkem, kterým jsem kdysi býval. A kterým už nikdy nechci být.“

Člověkem, který zvažoval možnost zavraždit vlastního bratra kvůli trůnu − a kvůli ženě, se kterou se ten bratr oženil. Jenže to nedokázal vysvětlit a nemohl Navani říct, kam až ho jeho touha po ní málem dohnala.

Ten den si slíbil, že nikdy nebude o trůn usilovat. To bylo první omezení, které si dal. Copak by jí tohle mohl vysvětlit? Mohl by jí říct, jak těžké je srovnat v sobě lásku, která v něm tak dlouho vřela, s výčitkami, že si nakonec přece přisvojil to, co tak dávno odevzdal bratrovi?

„Ty nejsi slaboch, Dalinare,“ řekla Navani.

„Jsem. Ale slabost dokáže imitovat sílu, když je pod kontrolou. Stejně jako zbabělci dokážou napodobovat hrdiny, když nemají kam utéct.“

„Jenže vzhledem ke Gavilarovi našemu vztahu nic nebrání. Jenom tradice, která −“

„Výčitek se člověk tak snadno nezbaví,“ namítl Dalinar. „Ale nedělej si s tím starosti, prosím. Stačí, když si je dělám za oba já. Najdu způsob, jak to všechno udělat schůdným. Ale potřebuju od tebe pochopení. A čas. Když na mě budeš vidět úzkost, její příčinou nejsi ty, ale situace.“

„Takhle to snad dokážu pochopit. Za předpokladu, že se dokážeš smířit s řečmi, které už se začínají šířit.“

„Nebudou to první řeči na můj vrub,“ poznamenal. „Ty jsou pro mě menší starost než pro Elhokara. Jak to vysvětlíme jemu?“

„Pochybuju, že si toho všimne,“ řekla Navani uštěpačně a znovu vyrazila po cestě. Dalinar šel za ní. „Je zaujatý Paršendy a občas představou, že mu někdo v táboře usiluje o život.“

„Tohle by ji v něm mohlo utvrdit,“ poznamenal. „Mohl by v tom vidět spiknutí.“

„Když on −“

Dole pod nimi se ozvalo troubení. Dalinar s Navani se zastavili a poslouchali, aby identifikovali signál.

„Pro Bouřepána,“ vyhrkl Dalinar. „Oni viděli rokleblouda přímo u Věže. Tuhle planinu sleduje Sadeas.“ Cítil vlnu vzrušení. „Zatím se tam nikdy nikomu nepodařilo získat živokam. Jestli ho společně získáme, tak to bude velké vítězství.“

Navani se zatvářila starostlivě. „Odhaduješ ho dobře, Dalinare. Potřebujeme ho pro naši věc, ale drž si od něj odstup.“

„Tak mi přej dobrý vítr.“ Naklonil se k ní, ale potom se zastavil. Co to dělá? Copak ji může obejmout tady na veřejnosti? To by podnítilo řeči jako olej oheň. Na to ještě není připravený. Jenom se jí tedy uklonil a utíkal pro Střeplát.

Až na polovině cesty si uvědomil, co mu to vlastně Navani říkala. Říkala: „Potřebujeme ho pro naši věc.“

Co je vlastně ta jejich věc? Pochyboval, že by to Navani věděla. Ale začala o nich najednou mluvit jako o páru, který jde společně za svým cílem.

Uvědomil si, že tak uvažuje i on.

* * *

Trouby zněly jasným zvukem, který ohlašoval nadcházející bitvu. Na skladišti dřeva nastal chaos. Bude se bojovat u Věže − přímo na tom místě, kde Kaladin posledně způsobil katastrofu a zmařil bitvu.

Největší z planin. Každý toužil ji ovládnout.

Mostaři pobíhali sem a tam a sháněli vesty. Tesaři a jejich učňové se jim raději klidili z cesty. Matal křičel rozkazy. Byl to první výběh, kterému velel bez Hašál. Velitelé mostních jednotek vykřikovali rozkazy k seřazení.

Foukal čerstvý vítr a honil vzduchem třísky a kousky suché trávy. Muži křičeli, zvony zvonily. A do tohoto chaosu vstoupila čtvrtá mostní v čele s Kaladinem. Navzdory vypjaté situaci se vojáci zastavili a mostaři zůstali stát s otevřenou pusou. Ztišili se i tesaři a jejich učni.

Pětatřicet mužů vešlo na skladiště dřeva v oranžových krunýřích, které odborně upravil Lejten, aby dobře seděly na kožených vestách a čepicích. Vyrobil k nim chrániče rukou a lýtek. Helmy byly složené z několika různých částí a na Lejtenovo naléhání byly vyzdobeny figurálními zářezy a reliéfy v podobě růžků a ostrých okrajů krabích krunýřů. Stejně byly vyzdobeny i prsní krunýře a chrániče nohou a rukou. Okraje měly zubaté jako pila. Bezucha Jaks koupil modrou a bílou barvu a na oranžové krunýře namaloval vzory.

Každý člen čtvrté mostní dostal velký štít s připevněnými paršendskými kostmi − většinou žebry sestavenými do spirál. Někteří mostaři si doprostřed přivázali kosti prstů, aby chrastily, jiní si nechali vyčnívat po stranách helmy ostrá žebra, takže helmy připomínaly hlavy ještěrů s tesáky.

Všichni je pozorovali s úžasem. Tuto výstroj neviděli poprvé, ale poprvé ji budou mít na tomto výběhu všichni členové čtvrté mostní. Vypadali skutečně impozantně.

Šest výběhů během deseti dní umožnilo Kaladinovi a jeho týmu svoji metodu zdokonalit. Pět lidí dělalo návnadu, pět dalších vpředu drželo štíty a most neslo jen jednou rukou. S mostem teď pomáhali i ranění z jiných jednotek, které mostaři ze čtvrté zachránili.

Zatím žádný ze šesti výběhů nepřinesl jedinou ztrátu. Ostatní mostaři si mezi sebou šeptali o zázraku. O tom Kaladin nic nevěděl. Jenom si hlídal, aby s sebou vždycky měl měšec nabitých sferů. Většina paršendských lučištníků mířila vždycky na něho. Nějak vytušili, že v tom všem hraje klíčovou roli.

Došli k mostu a seřadili se, štíty přivázané u boku a připravené k použití. Jakmile zvedli most, ozval se ze všech stran povzbudivý křik ostatních mostních jednotek.

„Tak to je mi novinka,“ poznamenal Teft po Kaladinově levici.

„No, snad si konečně uvědomili, kdo jsme.“

„A kdo jsme?“

Kaladin si posadil most na ramena. „Jejich šampióni. Čtvrtá mostní, vpřed!“

Za hlasitého povzbuzování se rozběhli ze skladiště dřeva.

* * *

Otec nezešílel, pomyslel si Adolin s novým přílivem energie a vzrušení, když mu zbrojíři připevňovali Střeplát.

Navanino odhalení mu dlouho nešlo z hlavy. Šeredně se zmýlil. Dalinar Kholin neztrácí zdravou mysl, neslábne, nesenilní a není zbabělec. Dalinar měl pravdu a Adolin se mýlil. Po dlouhém zpytování vlastní duše dospěl Adolin k závěru.

Mýlil se, ale nebude si z toho nic dělat.

Usmál se a sevřel prsty v kovové rukavici Střeplátu. Zbrojíři přešli na druhou stranu. Nevěděl, co ty vidiny mají znamenat a co z nich vyplývá. Jeho otec je asi nějakým prorokem a on z toho má obavy.

Prozatím ovšem stačí, že Dalinar není šílený. Může mu důvěřovat. Jak je Bouřepán nad ním, Dalinarovi synové otci důvěřovali vždycky.

Zbrojíři byli hotoví. Ustoupili stranou a Adolin vyběhl ven na světlo a postupně si zvykal na sílu, rychlost a váhu Střeplátu. Přiběhl k němu Niter a dalších pět členů Modré gardy, jeden přivedl Jistokrevníka. Adolin si vzal otěže, ale nejdřív ryšádijce vedl, aby měl ještě čas zvyknout si na Střeplát.

Za okamžik byli na seřadišti. Dalinarův otec stál ve Střeplátu a mluvil s Telebem a Ilamarem. Byl o mnoho vyšší než oni. Tyčil se nad nimi a ukazoval k východu. Vojenské jednotky se zatím postupně přesouvaly k okraji Planin.

Adolin došel k otci, nedočkavý. V dálce na východním okraji vojenských táborů zahlédl postavu na koni. Byla v červeném Střeplátu.

„Otče?“ řekl a ukázal na ni. „Co tady dělá? Neměl by na nás čekat, až přijdeme do jeho tábora?“

Dalinar zvedl hlavu. Kývl na štolbu, aby přivedl Šviháka, a oba nasedli. Jeli za Sadeasem a za nimi desítka členů Modré gardy. Že by chtěl Sadeas útok odvolat? Bojí se, že by u Věže znovu utrpěl porážku?

Jakmile byli blíž, Dalinar zpomalil. „Měli byste už pochodovat na bojiště, Sadeasi. Bude záležet na rychlosti, jestli se tam máme dostat před Paršendy, dobýt živokam a odejít.“

Velkokníže přikývl. „Souhlasím. Částečně. Ale nejdřív se musíme poradit. Útočíme na Věž, Dalinare!“ Vypadal nedočkavě.

„No, a co má být?“

„Sakra, chlape!“ zabručel Sadeas. „To jste si vymyslel vy, že potřebujeme nastražit na Planinách na Paršendy past a chytit jich do ní co nejvíc. Ta Věž je na to perfektní. Vždycky si berou velké vojsko a dvě strany jsou nepřístupné.“

Adolin bezděky přikyvoval. „Ano,“ řekl. „On má pravdu, otče. Kdybychom je tam mohli zahnat a potom na ně uhodit…“ Paršendi obvykle utekli, jakmile utrpěli větší ztráty. To byl jeden z důvodů, proč se válka táhla tak dlouho.

„To by mohlo znamenat předěl ve válce,“ dodal Sadeas a oči mu zářily. „Mí písaři odhadujou, že už nemají víc než dvacet nebo třicet tisíc vojáků. Sem by mohli přivést deset tisíc − tak nějak jako vždycky. Kdybychom je dokázali zahnat do kouta a pobít − to by jim značně podkopalo schopnost vést na Planinách válku.“

„To zabere, otče,“ souhlasil Adolin horlivě. „Na tohle celou dobu čekáme. Ty na to celou dobu čekáš. Je to cesta, jak zvrátit válku, jak způsobit Paršendům dostatečně velkou škodu, aby si nemohli dovolit ve válce pokračovat!“

„Potřebujeme vojáky, Dalinare,“ řekl Sadeas. „Spoustu vojáků. Kolik jich nejvíc můžete poslat na pole?“

„Narychlo?“ zeptal se Dalinar. „Osm tisíc, možná.“

„To bude muset stačit,“ řekl Sadeas. „Já jsem jich zmobilizoval asi sedm tisíc. Přivedu je všechny. Odveďte svých osm tisíc ke mně do tábora, vezmeme všechny moje mostní jednotky a vyrazíme společně. Paršendi dorazí dřív − samozřejmě, když to mají tak blízko − ale když budeme dost rychlí, zaženeme je na planině do kouta. A pak jim ukážeme, co dokáže pravá aletská armáda!“

„Já nebudu mrhat životy na vašich mostech, Sadeasi,“ řekl Dalinar. „Nevím, jestli můžu souhlasit s takovýmhle společným tažením.“

„Pcha!“ vyprskl Sadeas. „Já mám novou metodu využití mostařů. Mají podstatně nižší ztráty. Skoro nulové.“

„Opravdu?“ podivil se Dalinar. „To způsobili ti mostaři v brnění? Změnili jste taktiku?“

Sadeas pokrčil rameny. „Třeba jsem si vzal k srdci vaše slova. No, ale musíme vyrazit. Společně. Vyšlou tam tolik vojáků, že si nemůžu dovolit vyrazit proti nim sám a čekat, až vy přijdete za náma. Chci postupovat společně a zaútočit z maximální blízkosti, jak jen to půjde. Jestli se pořád bojíte o ty mostaře, tak zaútočím první, zajistím přístup a vy přejdete potom, aniž byste svý mostaře ohrozil.“

Dalinar vypadal zamyšleně.

Tak na co čekáme, tati, pomyslel si Adolin. Přál sis možnost uhodit tvrdě na Paršendy. Tak ji využij, tady je! 

„Dobře,“ poznamenal Dalinar. „Adoline, vyšli posly s rozkazem k mobilizaci od čtvrté do osmé divize. Připravte muže k pochodu. Ať už tu válku ukončíme.“

65

VĚŽ

„Vidím je. Jsou to ty kameny. Mstiví duchové. S rudýma očima.“

Kakakes 1173, 8 vteřin před smrtí. Patnáctiletá temnooká žena. Údajně od dětství duševně labilní.

O několik hodin později stál Dalinar se Sadeasem na skalním útvaru, z něhož byl dobrý výhled na Věž. Měli za sebou dlouhý náročný pochod. Cílová planina byla od jejich táborů velmi daleko − nejdál, kde zatím útočili. Planiny, které byly ještě za ní, už pro ně byly nedostupné. Paršendi se sem mohli dostat rychle a mohli získat živokam ještě dřív, než by sem Sadeas s Dalinarem došli. Tady u Věže se to také stávalo.

Dalinar se upřeně podíval před sebe. „Vidím to,“ řekl a ukazoval. „Ještě nemají živokam!“ Kroužek Paršendů se snažil živokam vytesat z kukly, kukla však zatím ještě držela pohromadě.

„Tak můžete být rád, že jsme použili naše mosty, příteli,“ poznamenal Sadeas a zastínil si oči rukou v kovové rukavici. „Ty rokle jsou moc široké i na Střeponoše.“

Dalinar přikyvoval. Věž byla obrovská. Větší, než ji zakreslovali na mapách, a to na nich byla nápadně veliká. Na rozdíl od ostatních planin nebyla plochá. Měla tvar obrovského klínu směřujícího velikým útesem k nábouřné straně. Byla velmi strmá a rokle kolem měla velmi široké. Z jižní a východní strany k ní tudíž nebyl přístup. Útočit se na ni dalo jen ze tří sousedních planin po západní a severozápadní straně.

Rokle byly mezi planinami v těchto místech neobvykle široké, mosty přes ně sotva dosáhly. Na sousedních planinách se řadily tisíce a tisíce vojáků v modrém a v červeném, vždycky jedna barva na jedné planině. Společně vytvořily jednotku mnohem početnější, než s jakou kdy Dalinar proti Paršendům bojoval.

Paršendské vojsko bylo velmi početné, jak se dalo čekat. Na planině se řadilo přinejmenším deset tisíc jejich vojáků. Bude to velká bitva. Taková, po jaké Dalinar toužil, spojené aletské síly proti velkému vojsku Paršendů.

Mohlo by to být ono. Mezník. Zvrat ve válce. Když dnes zvítězí, všechno by se mohlo změnit.

Dalinar si také zastínil oči. Helmu držel pod paží. S uspokojením zaregistroval, že Sadeasovy průzkumné hlídky přecházejí na sousední planiny, odkud mohou sledovat paršendské obranné pozice. To, že Paršendi přivedli rovnou tak velké vojsko, neznamená, že nemají zálohu, která by mohla nečekaně zaútočit zezadu nebo z boku. Dalinara ani Sadease by to nijak nepřekvapilo.

„Pojďte na ně zaútočit zároveň,“ řekl Sadeas. „V jedný obrovský vlně ze čtyřiceti mostů!“

Dalinar se podíval na mostní jednotky. Mnoho jejich členů vyčerpaně leželo na zemi. Čekali − nejspíš s hrůzou − na další úkol. Brnění, o kterém mluvil Sadeas, jich mělo jen velmi málo. Kdyby zaútočili současně, stovky jich přijdou o život. Jenže co jiného dělá Dalinar, když žádá po svých mužích, aby šli do bitvy o planinu? Copak nejsou všichni součástí jedné armády?

Nebude zvyšovat ztráty. Jestli chce zůstat s Navani, musí ukázat, že dokáže být v ostatních oblastech pevný. „Ne,“ odpověděl. „Já zaútočím, až zajistíte bezpečný prostor pro moje mostní jednotky. I to je víc, než bych měl dovolit. Neměl byste nutit své lidi dělat to, co byste sám nedělal.“

„Vždyť ale vy sám taky útočíte na Paršendy!“

„Ale s mostem bych to nikdy nedělal,“ odpověděl Dalinar. „Je mi líto, příteli. Já vás neodsuzuju, ale mám své zásady.“

Sadeas zakroutil hlavou a nasadil si helmu. „No, bude to teda muset stačit tak, jak říkáte. Takže asi padne ta dnešní večeře, na který jsme měli probrat strategii, co?“

„Předpokládám, že asi padne. Pokud nebude Elhokar moc zuřit, že nebudeme ani jeden na hostině.“

Sadeas se ušklíbl. „Na to si bude muset zvyknout. Když šest let pořádá hostiny každý den, tak se nemůže divit, že to omrzí. Kromě toho si myslím, že mu dost zvedne náladu, když dnes vyhrajeme a zdecimujeme Paršendy o třetinu.“

Dalinar přikývl a Sadeas seskočil ze skály a dopadl dolů mezi důstojníky. Dalinar ještě chvíli zůstal a díval se dolů na Věž. Byla nejen větší než většina ostatních planin, ale byla i hrubší, pokrytá hrubými kameny a ztvrdlým bahnem. Vytvářely se na ní nepravidelné obrazce. Jako pole plné brázd pod sněhovou pokrývkou.

Její jihovýchodní okraj se zvedal tak vysoko, že z něj bylo vidět přes celé Planiny. Dvě planiny, ze kterých chtěli útočit, byly proti středu západního okraje. Sadeas půjde z té severnější a Dalinar z té těsně pod ní, jakmile mu Sadeas zajistí přístup.

Musíme Paršendy zatlačit na jihovýchod, pomyslel si Dalinar a škrábal se na bradě. Tam je pak musíme zahnat do kouta. Na tom bude všechno záviset. Kukla byla skoro až nahoře, a tak bylo rozestavení Paršendů pro Dalinara se Sadeasem výhodné, aby je mohli zatlačit až k útesu. Paršendi tam nejspíš skutečně budou ustupovat, protože se dostanou na výhodně vyvýšené místo.

Jakmile přijde druhé paršendské vojsko, bude od nich oddělené. Potom se Aleti zaměří na Paršendy uvězněné nahoře a proti novým paršendským posilám zaujmou obranné postavení. Mělo by to fungovat.

Cítil stále větší vzrušení. Seskočil na kratší skalní výčnělek a sešel po kamenech až dolů, kde už stáli jeho důstojníci. Obešel skalní útvar a díval se, jak postupuje Adolin. Ten stál ve Střeplátu a navigoval jednotky, které přecházely po Sadeasových mobilních mostech na jižní planinu a tam se řadily. Nedaleko se řadila i Sadeasova armáda a chystala se k útoku.

Před ni předstoupila skupina mostařů v brněních. Proč jim Sadeas povoluje brnění a ostatním ne? Jejich krunýře vypadaly jako paršendské. Dalinar zakroutil hlavou. Bitva začala. Mostaři vyběhli před vojskem a blížili se k planině jako první.

„Odkud chceš zaútočit, otče?“ zeptal se Adolin a zhmotnil Střepkord a opřel si ho o nárameník ostrou stranou nahoru.

„Tamhle,“ odpověděl Dalinar a ukázal na místo na seřadišti. „Připrav jednotky.“

Adolin přikývl a začal křičet rozkazy.

V dálce začali umírat mostaři. Heraldi ať vedou vaše kroky, ubožáci, pomyslel si Dalinar. A moje taky.

* * *

Kaladin tančil ve větru.

Kolem něj svištěly šípy a těsně ho míjely, leckdy se ho dotkly pery, jako by mu chtěly dát letmý polibek. Musel je nechat proletět těsně blízko sebe, aby Paršendi měli pocit, že už ho málem dostali.

Přestože se Paršendy snažili rozptýlit ještě čtyři další mostaři, přestože výstroj z paršendských krunýřů a koster měli všichni mostaři z jednotky, Paršendi mířili z velké většiny na Kaladina. Byl pro ně symbolem. Živoucím transparentem, který měli za cíl zničit.

Kaladin kličkoval mezi šípy a odrážel je štítem. V jeho nitru zuřila bouře, jako by mu cosi nahradilo krev bouřným vichrem. Prsty ho pálily energií. Před ním zpívali Paršendi své agresivní popěvky. Bojový popěvek proti tomu, kdo hanobí jejich mrtvé.

Kaladin stál před ostatními, kteří společně s ním dělali návnady, a nechával šípy dopadat těsně vedle sebe. Dráždil je. Provokoval je. Vyzýval je, aby ho zabili, až dokud šípy nepřestaly létat vzduchem.

Kaladin se zastavil a stále zadržoval dech, aby v sobě udržel bouři. Paršendi váhavě ustupovali před Sadeasovou armádou. Proti běžným bitvám na planinách to byla obrovská vojenská síla. Tisíce mužů a dvaatřicet mostů. Přestože Kaladin odvedl pozornost Paršendů od mostních jednotek, pět mostů padlo a jejich jednotky nepřežily.

Žádný z vojáků se nijak nesnažil zaútočit na Paršendy, kteří stříleli na Kaladina. Pod tlakem obrovské armády však museli i přesto ustoupit. Několik jich vrhlo na Kaladina nenávistný pohled a udělalo zvláštní gesto − napůl zavřenou dlaní k pravému uchu. Potom se teprve stáhli.

Kaladin začal dýchat a vypustil zbytek Bouřné záře. Musel být opatrný a nasávat jen tolik Záře, aby se dokázal Paršendům ubránit, ale aby se přitom neprozradil přihlížejícím vojákům.

Před ním se tyčila Věž, obrovská kamenná deska svažující se směrem k východu dolů. Rokle k ní byla tak široká, že měl strach, aby do ní most nespadl, než se ho mostařům podaří nasunout na druhou stranu. Na druhé straně řadil Sadeas své síly do tvaru podkovy a snažil se umožnit průchod Dalinarovi.

Možná útok tímto způsobem Dalinarovi pomáhal zachovat čistou tvář. Neposílá mostaře na smrt. Aspoň ne přímo. Ovšem už nepřihlíží k tomu, že stojí na mrtvolách těch, kteří padli, aby se sem mohl dostat Sadeas. Jeho skutečným mostem byly právě tyto mrtvoly.

„Kaladine!“ ozvalo se zezadu.

Otočil se. Jeden z jeho mužů byl zraněný. Aby to bouře vzala! pomyslel si a utíkal ke čtvrté mostní. Stále měl ještě v žilách dost Bouřné záře, na to, aby necítil únavu. Nechal se samolibě uchlácholit šesti výběhy bez jediné oběti. Mohl vědět, že to nemůže trvat dlouho. Protlačil se mezi shromážděnými mostaři a našel na zemi Skara, jak si drží chodidlo a mezi prsty mu teče krev.

„Mám šíp v noze,“ procedil zaťatými zuby. „Sakra, proč zrovna v noze! Nikoho nikdy do nohy nestřelí!“

„Kaladine!“ volal za ním naléhavě Moraš. Mostaři se rozestoupili a Moraš vedl Tefta. Z ramene mu čněl šíp. Zasáhl ho mezerou mezi krunýřem a rukou.

„Zatraceně!“ klel Kaladin a pomohl Morašovi Tefta posadit. Vypadal omámeně. Šíp pronikl hluboko do svalu. „Někdo udělejte Skarovi na nohu tlakový obvaz a držte ho, než se tam budu moct přijít podívat. Tefte, slyšíš mě?“

„Nezlob se, mladej,“ mumlal Teft se skelným pohledem. „Já…“

„Budeš v pořádku,“ řekl Kaladin a rychle vzal pár obvazů od Lopena. Potom vážně pokýval hlavou. Lopen začal nahřívat nůž, aby Kaladin mohl ránu vypálit. „Kdo ještě?“

„Ostatní jsou ošetřený,“ odpověděl Drehy. „Teft chtěl to zranění před náma zatlouct. Musel to dostat, když jsme táhli most přes rokli.“

Kaladin přitiskl na ránu obvaz a kývl na Lopena, aby si pospíšil. „Ať hlídka zaujme místo. Sledujte, aby Paršendi neudělali to, co před pár týdny. Kdyby přeskočili sem a vrhli se na čtvrtou mostní, je po nás.“

„Všechno v pořádku,“ hlásil Skála. „Zatím tam má svý lidi Sadeas. Paršendi se přes ně nedostanou.“

Lopen přišel s nožem a Kaladin ho váhavě vzal do ruky. Z celého ostří se kouřilo. Teft ztratil hodně krve. Nemohl riskovat šití. Jenže tím, že v ráně otočí nůž, riskuje poranění a ošklivou jizvu. Ruka by mu mohla ztuhnout a nevládl by kopím.

Váhavě přiložil nůž k ráně. Tkáň zasyčela a krev se srazila na černý strup. Na zemi se začali hemžit spreni bolesti, šlachovití, oranžoví. V ordinaci mohl šít. Ale na bojišti byl tohle jediný způsob.

„Je mi to líto, Tefte.“ Zakroutil hlavou a pokračoval v práci.

* * *

Muži křičeli. Šípy se zavrtávaly do dřeva i do těl a jejich zvuk připomínal sekery vzdálených dřevorubců.

Dalinar čekal vedle svých vojáků a sledoval, jak bojují Sadeasovy jednotky. Měl by nám udělat místo, pomyslel si. Už se tam začínám těšit.

Sadeas naštěstí velmi rychle upevnil své pozice a vytvořil Dalinarovi prostor. Dalinar se dal do pohybu.

„Jeden most se mnou!“ křičel a hnal se dopředu. Za ním se vydala jedna z osmi mostních jednotek, které mu Sadeas přenechal.

Potřebovali se dostat na planinu. Paršendi zaregistrovali, co se děje, a začali se tlačit na malou skupinku v zeleném a bílém, kterou nechal Sadeas bránit vstup na planinu. „Mostaři, na místo!“ zavelel Dalinar a ukázal.

Mostaři utíkali, kam jim ukázal, s úlevou, že nemusí pokládat most pod přímou palbou. Jakmile byl most na místě, Dalinar po něm přešel s Modrou gardou v těsném závěsu. Těsně před nimi se Sadeasovo vojsko rozestoupilo.

Dalinar vykřikl a pevně sevřel kovovou rukavicí meč, který sotva zhmotnil z mlhy. Vyrazil proti Paršendům, vzal Střepkord do obou rukou a jedním máchnutím srazil čtyři muže. Paršendi začali zpívat válečný popěvek ve svém zvláštním jazyce. Dalinar odkopl z cesty mrtvolu a začal útočit teď už s plným nasazením. Horečně bránil prostor, který mu Sadeas poskytl. Během pár vteřin se kolem něho začali kupit jeho vojáci.

S Modrou gardou v zádech se probíjel řadami nepřátel rychlostí, jíž byl schopen jenom Střeponoš. Mečem si vysekával prostor v předních liniích nepřátel jako ryba, když vyskočí z potoka, zaútočí na kořist a zase se stáhne do vody. Za sebou nechával stopu v podobě řady mrtvých těl s doutnajícíma očima a rozsekanou výstrojí. Prázdná místa, která tak vytvořil, okamžitě zabírali aletští vojáci. Adolin zaútočil na skupinu Paršendů o kus dál. Svou jednotku Modré gardy měl v bezpečné vzdálenosti za sebou. Přivedl s sebou celé své vojsko. Potřeboval se dostat co nejrychleji dopředu a zatlačit Paršendy dozadu, aby neměli kam utíkat. Sadeas měl hlídat severní a východní okraj Věže.

Rytmus bitvy zněl Dalinarovi v uších jako píseň. Paršendi prozpěvovali, vojáci křičeli, Střepkord svištěl vzduchem. Cítil, jak v něm sílí Zápal. Znovu se stal Černým Ostnem, radoval se ze své převahy na bitevním poli a zároveň litoval, že nemá přiměřeného protivníka.

Jsou Paršendi Střeponoši? Jednoho viděl v bitvě před několika týdny. Proč se znovu neobjeví? Jak je možné, že pošlou na Věž tolik vojáků bez jediného Střeponoše?

Na jeho brnění dopadlo cosi těžkého. Odrazilo se to a mezi klouby horní části brnění vyletěl obláček Záře. Dalinar zaklel a rukou si chránil obličej a přitom se díval před sebe do dálky. Tamhle, pomyslel si, když si všiml nedaleko skalního útvaru, z něhož házeli Paršendi holýma rukama i pomocí praků obrovské kusy kamene. Balvany velikosti lidské hlavy padaly mezi Alety a Paršendy stejným dílem, i když terčem byl nepochybně on.

Dostal další zásah, tentokrát do předloktí, a Střeplát se na něm zachvěl. Na pravé náloketnici se objevilo několik drobných prasklin.

Dalinar zabručel a dal se do běhu. Ještě silněji ho ovládl Zápal. Běžel rychlostí a silou umocněnou Střeplátem a vrazil ramenem do skupiny Paršendů. Skupinu rozptýlil. Potom se rozehnal mečem a srazil k zemi všechny, kteří nebyli dost rychlí a nestačili mu utéct z dosahu. Přikrčil se před sprškou letících kamenů. Dopadly na místo, kde předtím stál. Vyskočil na nízký kámen. Udělal dva kroky a skočil na převis, z něhož Paršendi házeli kameny.

Jednou rukou se ho chytil a druhou držel meč. Muži, kteří tam stáli, začali couvat, ale Dalinar se přitáhl tak vysoko, aby se dokázal rozmáchnout mečem. Několika z nich zasáhl nohy a čtyři se svalili na zem, protože v nohou ztratili cit. Dalinar upustil meč − ten zmizel − a oběma rukama se přitáhl až nahoru na převis.

Přitáhl se do dřepu. Střeplát zacinkal. Několik zbylých Paršendů se snažilo vrátit k prakům, ale Dalinar sebral pár balvanů z hromady − v kovových rukavicích Střeplátu lehce sebral balvan velký jako lidská hlava − a hodil je po nich. Kameny je odhodily od praků a rozdrtily jim hrudník.

Dalinar se usmál a začal házet další. Když spadl z převisu poslední z Paršendů, otočil se, zhmotnil Střepkord a rozhlédl se po bojišti. Linie modrých kopiníků bojovala proti černo-červeným Paršendům. Jeho muži si vedli dobře a vytlačovali Paršendy jihovýchodním směrem, kde se ocitnou v pasti. V čele Aletů stál Adolin. Střeplát se mu leskl.

Dalinar zhluboka dýchal a čerpal energii, kterou mu dodával Zápal. Zvedl meč vysoko nad hlavu. Střepkord odrážel sluneční paprsky. Zdola ho zdravili jeho vojáci a provolávali slávu, až přehlušili paršendský zpěv. Kolem sebe měl spreny slávy.

Pro Bouřepána, to je nádhera, zase vyhrávat. Seskočil ze skály. Tentokrát se nerozhodl pro bezpečnou a pomalou cestu dolů. Dopadl mezi skupinu Paršendů, až mu pod nohama zaskřípěl kámen a ze Střeplátu vyletěl obláček modravé Záře. Otočil se a vzpomněl si na léta, která strávil v boji po Gavilarově boku. Léta vítězství a dobývání.

Za ta léta s Gavilarem něco dokázali. Z roztříštěných pozůstatků čehosi vytvořili pevný a soudržný národ. Jako když hrnčířský mistr opraví jemnou keramickou práci, která upadla a rozbila se. S pokřikem se vrhl proti paršendské linii a obrátil se na Modrou gardu, která se probojovávala za ním. „Musíme je zatlačit dozadu!“ křičel. „Pošlete to dál! Všechny jednotky na tuto stranu Věže!“

Vojáci zvedali kopí a poslové běželi se vzkazem. Dalinar se otočil a zaútočil na Paršendy. Vší silou se s vojskem dral dopředu. Na severu se Sadeasovo vojsko zastavilo a dál nepostupovalo. Pomůže mu. Jestli se mu podaří se tam rychle dostat, rozdělí Paršendy na dvě poloviny a potom zaútočí z obou stran, zažene severní stranu proti Sadeasovi a jižní zatlačí ke skalám.

Jeho vojsko mu pochodovalo v patách. Znovu cítil Zápal. Byla to síla větší než síla Střeplátu. Jako by bublal v jeho nitru a dodával mu vitalitu, jaké nebyl schopen ani mladík, a zručnost, kterou nezíská ani celoživotním výcvikem. Bylo to jako horečka. Pod jeho mečem padal jeden Paršend za druhým. Meč nedokázal rozříznout jejich tělo, přesto se však probojovával jejich liniemi. Kolem něho padala mrtvá těla s doutnajícíma očima. Paršendi začínali ustupovat. Utíkali do stran nebo couvali dozadu. Usmál se přes téměř průsvitné hledí.

To byl život. To byla moc. Vůdčí a hybnou silou jejich boje byl vždycky Gavilar. Nepřátelé se vzdávali Gavilarovi, ale jejich jednotky rozprášil Černý Osten. A Černý Osten porazil v souboji jejich vůdce a zavraždil jejich nejlepší Střeponoše.

Dalinar křičel na Paršendy a jejich linie se prohnula a postupně se rozpadla. Aleti se s vítězným pokřikem vrhli dopředu. Dalinar se připojil ke svému vojsku a v jeho čele se vrhl za prchajícími Paršendy, kteří se snažili dostat ke svým jednotkám na severu a na jihu, kde zatím odolávaly.

Dostihl paršendský pár. Jeden ze dvojice se k němu otočil s kladivem, Dalinar ho však cestou srazil k zemi a chvilku po něm i jeho kolegu. Usmíval se a s mečem zvednutým nad hlavu se tyčil nad Paršendy.

Sražený Paršend se svíjel na zemi a držel si ruku, kterou si prudkým pádem nepochybně poranil. Zvedl oči k Dalinarovi. Měl v nich vyděšený pohled. Kolem se začali hemžit spreni strachu.

Byl velmi mladý. Dalinar strnul, meč nad hlavou, svaly napjaté. Ty oči… ta tvář… Paršendi třeba nejsou lidi, ale rysy − a výraz − mají stejné. Kdyby tenhle chlapec neměl mramorovanou kůži a ten zvláštní přirostlý krunýř, mohl by být klidně štolba v Dalinarových stájích. Co nad sebou vidí? Netvora bez tváře v odolném brnění? Co je vlastně tenhle chlapec zač? Když Gavilara zavraždili, byl nejspíš malý kluk.

Dalinar klopýtal pryč a Zápal ho opouštěl. Kolem se kmitl jeden z členů Modré gardy a prořízl paršendskému chlapci hrdlo mečem. Dalinar zvedl ruku, ale bylo to všechno příliš rychlé, než aby stačil zasáhnout. Voják si jeho gesta nevšiml.

Dalinar dal ruku dolů. Kolem něho se hemžili jeho vojáci a řítili se přes poražené Paršendy. Většina Paršendů ještě bojovala, z jedné strany se bránili proti Sadeasovi a z druhé proti Dalinarovi. Východní okraj planiny byl těsně po Dalinarově pravici. Dalinar vyrazil proti Paršendům jako vržené kopí, rozetnul jejich vojsko uprostřed a rozdělil je na severní a jižní část.

Všude kolem něj leželi mrtví. Mnozí upadli tváří na zem a ze zad jim trčely aletské šípy nebo kopí. Někteří byli ještě naživu a pomalu umírali. Přitom si broukali nebo šeptali jakousi melodii, z které mrazilo.

Tyto tiché melodie stoupaly k nebi jako kletby Pochodu duší. Dalinarovi vždycky připadaly písně umírajících Paršendů nejkrásnější ze všeho, co je slyšel zpívat. Jako by přehlušily nářky, řinčení zbraní a bojové pokřiky, které se nesly všude okolo. Jako vždycky byly zpěvy jednotlivých Paršendů vzájemně velmi přesně synchronizovány. Jako by všichni odkudsi zdálky slyšeli stejnou melodii a přidali se k ní zakrvácenými rty a sípavým dechem.

Kodex, pomyslel si Dalinar a otočil se k bojujícím vojákům. Nikdy nepožaduj od svých mužů oběť, které bys sám nebyl schopen. Nikdy je nenuť bojovat v podmínkách, ve kterých bys ty nebojoval. Nikdy od žádného nežádej čin, který bys sám neudělal.

Udělalo se mu špatně. Tady není žádná krása. A není tu žádná sláva. To není síla, ani moc, ani život. To je hnus, hrůza a smrt.

Ale oni zabili Gavilara! pomyslel si v zoufalé snaze překonat slabost, která ho v tu chvíli přepadla.

Spoj je…

Rošár býval kdysi jednotný. To znamená, že sem patřili i Paršendi?

Nevíš, jestli těm vidinám můžeš věřit, nebo ne, opakoval si. Mezitím se za ním seskupila Modrá garda. Třeba je na tebe seslala Nocipaní nebo Pustonoši. Nebo ještě něco úplně jiného.

V tu chvíli mu však ty námitky připadaly slabé. K čemu ho ty vidiny chtějí vyprovokovat? K tomu, aby přinesl Aletkaru mír, sjednotil jeho obyvatele a jednal čestně a spravedlivě. Copak nedokáže posoudit vidiny, které ho vedou k tomuhle?

Zvedl Střepkord na rameno a tiše procházel mezi padlými k severní frontě, kde byli Paršendi obklíčeni mezi jeho a Sadeasovou armádou. Bylo mu čím dál hůř.

Co se to s ním děje?

„Otče!“ volal za ním Adolin zoufale.

Dalinar se otočil. Adolin k němu běžel, Střeplát měl potřísněný paršendskou krví, ale Střepkord mu jako vždycky zářil.

„Co budeme dělat?“ zeptal se a těžce oddechoval.

„Jak? S čím?“

Adolin se otočil a ukázal směrem na západ − směrem, z něhož před hodinou zaútočila na planinu jejich armáda.

Přes širokou rokli k nim z té strany přeskakovala obrovská spousta Paršendů. Dalinar zvedl hledí. Čerstvý vzduch mu ochladil zpocenou tvář. Udělal pár kroků dopředu. Tohle čekal, ale přesto ho měl někdo včas upozornit. Kde jsou hlídky? Co je to −

Zamrazilo ho.

Rozechvěle postoupil až na úplný kraj skalního útvaru.

„Otče?“ běžel za ním Adolin.

Dalinar vylezl až na nejvyšší místo a upustil Střepkord. Rozhlížel se shora po svých jednotkách a díval se přes své jednotky a přes Paršendy směrem na sever na Sadeasovo vojsko. Adolin vylezl za ním a rukou v kovové rukavici si zastínil oči.

„To ne…“ řekl šeptem.

Sadeasovo vojsko se stahovalo přes rokli směrem na sever; na seřadiště, odkud vyšlo. Polovina Sadeasovy armády už byla pryč. Osm mostních jednotek, které Dalinarovi půjčil, se sbalilo a odešlo.

Sadeas Dalinara opustil a nechal ho ze tří stran obklíčeného Paršendy, samotného na Roztříštěných planinách. A všechny mosty vzal s sebou.

66

KODEX

„Ty popěvky, ten zpěv, ty chraplavé hlasy.“

Kaktač 1173, 16 vteřin před smrtí. Hrnčíř středního věku. Údajně trpěl poslední dva roky za velebouří divokými sny.

Kaladin unaveně rozvázal Skarovu ránu, aby zkontroloval stehy a vyměnil obvaz. Šíp mu zasáhl pravou stranu kotníku, vychýlil konec lýtkové kosti a sedřel svaly na pravé straně nohy.

„Měl jsi obrovskou kliku, Skare,“ poznamenal Kaladin, když mu nohu znovu ovazoval. „Budeš zase chodit, ale teď na to nesmíš stoupnout, dokud to nebude úplně zahojený. Někdo tě odnese zpátky do tábora.“

Za nimi zuřila bitva. Ozýval se divoký křik a rány. Fronta se posunula dál od nich, na východní okraj planiny. Po Kaladinově pravici seděl Teft a Lopen se ho snažil napájet vodou z měchu. Teft se zamračil a vzal zdravou rukou od Lopena měch. „Nejsem invalida,“ vyštěkl na něj. Už se dostal z počátečního omámení, ale stále ještě byl slabý.

Kaladin si sedl. Cítil se vyčerpaný. Vždycky se tak cítil, když mu došly poslední zbytky Záře. Brzy to přejde. Od začátku bitvy uplynula už skoro hodina. Ve vaku měl několik dalších nabitých sferů, ale nutil se odolat a další Bouřnou záři už zatím nenasávat.

Vstal a chtěl dojít pro mostaře, aby odnesli Moraše a Tefta na druhý konec planiny pro případ, že by se bitva zvrhla a museli by se stáhnout. Nebylo to však pravděpodobné. Aletská armáda si vedla dobře. Přinejmenším před chvílí, když se byl podívat.

Znovu se rozhlédl po bojišti. Z toho, co viděl, ho však zamrazilo.

Sadeas ustupoval.

Nejdřív mu to připadalo nemožné a nechápal to. Že by Sadeas chtěl vojsko odvést a zaútočit z jiné strany? Ale to ne, zadní hlídka už byla na mostě a Sadeasův prapor se blížil směrem k nim, tedy pryč z bojiště. Že by byl velkokníže zraněný?

„Drehy, Lejtene, vezměte Skara, a Skálo s Petem, vy Tefta. Odneste je na západní stranu planiny. Budeme připravení k ústupu. Vy ostatní na místa k mostu!“

Mostaři si už postupně všichni všimli, co se děje, a reagovali rozrušeně.

„Moraši, ty budeš se mnou,“ řekl Kaladin a pospíchal k mostu.

Moraš doběhl ke Kaladinovi. „Co se děje?“

„Sadeas se stahuje,“ odpověděl Kaladin a díval se, jak se Sadeasovo vojsko v zeleném táhne pryč od linie Paršendů, jako když odtéká roztavený vosk. „Ale nemá důvod. Bitva sotva začala a on vyhrával. Nenapadá mě nic jinýho, než že je zraněný.“

„Proč by se ale kvůli tomu stahovalo celý vojsko?“ namítl Moraš. „Myslíš, že by…“

„Mrtvej není,“ řekl Kaladin. „Jeho prapor pořád vlaje. Jedině že by ho nechali nahoře, aby lidi nezačali panikařit.“

Došli s Morašem k mostu. Za nimi se zatím zformoval zbytek jednotky. Na druhé straně zatím mluvil Matal s velitelem zadní hlídky. Po krátkém rozhovoru doběhl dopředu k mostařům a zavelel přípravu k odchodu. Podíval se na Kaladinovu jednotku, ale viděl, že už je nastoupená, a tak odběhl k dalším.

Ze sousední planiny napravo − z té, z níž Dalinar nastupoval do útoku − k nim přecházelo přes most osm zapůjčených mostních jednotek. Velel jim plavooký důstojník, kterého Kaladin neznal. Za nimi, dál k jihozápadu, se blížila další paršendská armáda a mířila na Věž.

Sadeas došel k rokli. Ve světle slunečních paprsků se mu leskl Střeplát. Byl neporušený, beze stop po nějakých prasklinách. I celá jeho osobní stráž byla v pořádku. I když tedy dorazili na Věž, stáhli se a vracejí se domů. Proč?

Potom to Kaladin uviděl. Vojsko Dalinara Kholina nahoře na středním svahu klínovité planiny se ocitlo v obklíčení. Pozice, které uvolnil Sadeas, přestože je měl držet pro případný Dalinarův ústup, zaplnila nová paršendská armáda.

„Oni utíkají a nechali ho v tom!“ vykřikl Kaladin. „To byla léčka. Past. Sadeas tu nechává velkoknížete Kholina a celou jeho armádu umřít.“ Kaladin doběhl na konec mostu a prodíral se mezi vojáky, kteří po něm přicházeli. Moraš zaklel a rozběhl se za ním.

Kaladin vlastně ani sám nevěděl, proč se dere na sousední most − desítku − po které přecházelo Sadeasovo vojsko. Snad chtěl vidět na vlastní oči, že Sadeas není zraněný. Nebo tomu jen stále ještě nemohl uvěřit.

Sadeas cválal s koněm přes most. Kopyta klapala o dřevo. Doprovázeli ho dva plavooci v obyčejném brnění a všichni tři nesli helmu pod paží, jako by byli na přehlídce.

Jeden z členů hlídky s nepřátelským pohledem v očích Kaladina zastavil. I tak však byl Kaladin dost blízko na to, aby viděl, že je Sadeas naprosto v pořádku. A že otáčí koně a s pyšným pohledem se ohlíží k Věži. Kholinovu armádu obklopilo nové paršendské vojsko. Kholin byl v pasti. A i kdyby nebyl, neměl mosty. Nemohl se vrátit.

„Já jsem ti říkal, kamaráde,“ utrousil Sadeas tiše, ale srozumitelně, takže ho bylo slyšet i přes křik z bitvy, „že tě ta tvoje čest jednou přivede do hrobu.“ Zakroutil hlavou.

Otočil koně a cválal pryč z bojiště.

* * *

Dalinar zneškodnil dvojici Paršendů. Vždycky se však za ní hned našla jiná. Zaťal zuby, zaujal pozici Vítr a začal se bránit. Hájil si své vyvýšené místo a fungoval jako skála, kterou budou muset Paršendi nějak překonat.

Sadeas si ústup dobře naplánoval. Jeho muži neměli nejmenší potíže, měli rozkaz bojovat tak, aby se dokázali snadno stáhnout. Měl čtyřicet mostů, po nichž mohl odejít. Dalinara tak dokázal opustit rychle. I když Dalinar okamžitě poslal část vojska za ním v naději, že ho dohoní ještě dřív, než s sebou vezme mosty. Nebyl však dost rychlý. Sadeas stačil mosty stáhnout a celou armádu už měl za roklí.

O kus dál bojoval Adolin. Dva unavení muži ve Střeplátu bojovali jako celé vojsko. Střepláty měli nebezpečně popraskané. Praskliny zatím ještě nebyly kritické, ale unikala jimi cenná Bouřná záře. Její pramínky se tiše vznášely nad bojištěm jako zpěv umírajících Paršendů.

„Já jsem tě varoval, že mu nemáš věřit!“ křičel Adolin a přitom bojoval s dvojicí Paršendů a čelil vlně šípů od jednotky lučištníků, která se usadila nedaleko nich. Jeden zasáhl prasklinu v jeho Střeplátu a zvětšil ji.

„Říkal jsem ti to,“ křičel dál a dal ruku dolů od obličeje a vrazil ji do další dvojice Paršendů, ještě než ho stačila napadnout kladivy. „Je to had, já to věděl!“

„Já vím,“ volal Dalinar zpátky.

„Zavinili jsme si to sami,“ pokračoval Adolin, jako by Dalinara neslyšel. „Nechali jsme ho odložit naše mosty. Nechali jsme ho vmanévrovat nás na planinu ještě dřív, než přijde druhá vlna Paršendů. Nechali jsme ho velet hlídkám. My jsme dokonce sami navrhli strategii, která nás nechá v obklíčení, pokud nás Sadeas přestane podporovat!“

„Já vím!“ Dalinarovi se svíralo srdce.

Sadeas se dopustil předem připravené, pečlivě naplánované a velmi důkladné zrady. Nebyl vyčerpán a nestáhl se z bezpečnostních důvodů − i když to bude rozhodně tvrdit, až se vrátí do tábora. Bude mluvit o katastrofě. Všude samí Paršendi. Společný útok narušil rovnováhu a − bohužel − on byl donucen ustoupit a Dalinar zůstal uvězněn uprostřed nepřátel. No, možná promluví někdo ze Sadeasovy armády. Řekne pravdu a ostatní velkoknížata nepochybně pochopí, jak to bylo. Jenže nikdo Sadease neobviní přímo. Po takhle přesvědčivém a promyšleném manévru si to nikdo netroufne.

Lidé v táborech se s tím smíří. Ostatní velkoknížata Dalinara nemají v oblibě. Rozhodně ne natolik, aby chtěla nějak zakročit. Jediný, kdo by mohl chtít promluvit, byl Elhokar. Ale ten má Sadease v oblibě. Dalinarovi to trhalo srdce. Že by to celé bylo zinscenované. Je možné, že se v Sadeasovi opravdu tak krutě mýlil? A co to vyšetřování, v němž Sadeas potvrdil Dalinarovu nevinu? A co jejich společné plány a vzpomínky? To všechno byla jenom jedna velká lež?

Já jsem ti zachránil život, Sadeasi. Dalinar se díval, jak Sadeasův prapor mizí v dálce za seřadištěm. V ustupující armádě se jeden jezdec v tmavě červeném Střeplátu otočil a díval se, jak Dalinar bojuje o život. Chvíli tak stál a potom se otočil zpátky a odcházel.

Paršendi začínali obkličovat Dalinarovu pozici na vyvýšeném skalisku. Postupně získávali převahu nad jeho strážemi. Seskočil dolů a zabil další nepřátelskou dvojici a přitom utržil další ránu do předloktí. Paršendi se kolem něho shlukli a Dalinarovy stráže začínaly ztrácet pozice.

„Stáhněte se!“ křičel Dalinar na Adolina, aby s vojskem zahájil ústup.

Adolin zaklel, ale poslechl. Dalinar s Adolinem zatlačili přední obrannou linii dozadu. Dalinar odložil popraskanou helmu a těžce oddechoval. Bojoval bez přestávky už velmi dlouho a i ve Střeplátu už sotva popadal dech. Vzal si od jednoho ze strážců měch s vodou. Adolin udělal totéž. Dalinar se napil a omyl si obličej. Voda měla kovovou příchuť po velebouři.

Adolin odložil měch a s plnou pusou vody se podíval na Dalinara. V očích měl úzkost. Věděl. Stejně jako Dalinar. A stejně jako asi celé vojsko. Tuhle bitvu nebude možné přežít. Paršendi své oběti ve vítězné bitvě vždycky vybijí do posledního muže. Dalinar se obrnil a čekal od Adolina další výčitky. Adolin měl celou dobu pravdu. A vidiny, ať bylo jejich podstatou cokoliv, Dalinara zavedly na scestí. Přinejmenším v tomto ohledu. Důvěra v Sadease je odsoudila k smrti.

Nedaleko od nich umírali za hlasitého křiku vojáci. Dalinar chtěl bojovat, ale potřeboval si odpočinout. Jeho vojsku nepomůže, když ztratí Střeponoše kvůli vyčerpání.

„No?“ podíval se vyzývavě na Adolina. „Tak to řekni. Že jsem nás všechny nahnal do záhuby.“

„Já −“

„Je to moje chyba,“ pokračoval Dalinar. „Nikdy jsem neměl vystavit náš dům riziku jenom kvůli těm hloupým snům.“

„Ne,“ odpověděl Adolin a sám sebe tím překvapil. „Ne, otče. To není tvoje vina.“

Dalinar se na něho podíval s vytřeštěnýma očima. Tohle nečekal.

„Co bys byl udělal jinak? Byl by ses přestal snažit o to, aby v Aletkaru bylo líp? Nebo bys byl takový jako Sadeas a ostatní? Ne, já bych to nepřipustil. Bez ohledu na to, co to způsobí. Přál bych si, jak jsou Heraldi nad náma, abychom byli Sadeasovi nenaletěli, ale nedávám ti to za vinu.“

Adolin natáhl ruku a dal ji Dalinarovi na rameno. „Děláš dobře, že se řídíš Kodexem. Děláš dobře, že se snažíš sjednotit Aletkar. A já jsem byl hlupák, že jsem ti házel klacky pod nohy. Možná kdybych se na to tak usilovně nesoustředil, tak jsme tohle mohli předpokládat.“

Dalinar párkrát překvapeně mrkl. Neměl slov. Je to možné, že tohle říká Adolin? Co se to v něm najednou změnilo? A proč to říká teď, na prahu Dalinarovy životní porážky?

A přesto ta slova visela ve vzduchu a zbavovala Dalinara pocitu viny. Jako by jej odnášel křik umírajících. Byl to sobecký pocit.

Měl se snažit být jiný? Ano, měl být opatrnější. Měl si dávat na Sadease větší pozor. Ale že by měl zavrhnout Kodex? A stát se tím nemilosrdným zabijákem, kterým byl zamlada?

Ne.

Záleží na tom, že vidiny mu o Sadeasovi lhaly? Stydí se za to, čím se stal díky těm vidinám a té knize? Ta myšlenka zapadla jako poslední kámen, jako poslední díl skládačky jeho duše. Postupně ztrácel obavy. Postupně se zbavoval zmatku. A věděl, co má udělat. Konečně. Už žádné otázky. A žádnou nejistotu.

Zvedl ruku a chytil Adolina. „Děkuju ti.“

Adolin krátce přikývl. Dalinar viděl, že se ještě zlobí, ale rozhodl se Dalinara podepřít a následovat. Následovat vůdce znamenalo podporovat ho i ve chvíli, kdy se bitva zvrtla proti němu.

Pustili se a Dalinar se otočil k vojákům, kteří se shromáždili kolem nich. „Přišel čas bojovat. Nebudeme to dělat pro slávu, ale protože nemáme na vybranou. Budeme dodržovat zásady Kodexu ne proto, že je to výhodné, ale proto, že se nám protiví, kým bychom se stali, kdybychom je nedodržovali. Stojíme tady na bojišti osamoceni, protože jsme tím, kým jsme.“

Členové Modré gardy, kteří stáli do kruhu, se začali jeden po druhém otáčet. Dívali se na něho. Za nimi se shromáždili rezervisté − se světlýma i tmavýma očima. V očích měli strach, ale tváře měli odhodlané.

„Smrt je stejná pro všechny lidi!“ křičel Dalinar. „Podle čeho budou každého soudit, až tu nebude? Podle bohatství, které nahromadil pro dědice, aby se měli o co přít? Podle vysokého postavení, k němuž se náhodou dopracoval?

Ne. My tu bojujeme proto, že jsme pochopili. Konec je pro všechny stejný. Ovšem cestu k němu zvolí každý jinou. Až se k tomu konci přiblížíme, uděláme to s hlavou vztyčenou a očima upřenýma ke slunci.“

Natáhl ruku a začal přivolávat Střepkord. „Nestydím se za to, kým jsem se stal,“ vykřikl a cítil, že skutečně mluví z duše. Bylo to zvláštní, zprostit se najednou pocitu viny. „Druzí se můžou snížit k tomu, aby mě zničili. Ať si užijí té své slávy! Já zůstanu až do konce sám sebou!“

Střepkord se mu objevil v ruce.

Muži neprovolávali slávu, ale stáli hrdě a zpříma. Zbavili se aspoň kousku toho strachu. Adolin si nasadil helmu a také zhmotnil Střepkord. Kývl hlavou.

Společně vyrazili zpátky do bitvy.

Jdu na smrt, pomyslel si Dalinar a vrazil mezi Paršendy. Nacházel v tom klid. Byl to na bojišti zvláštní pocit, ale byl rád.

Jednoho však litoval. Nechává chudáka Renarina kholinským velkoknížetem obklopeným nepřáteli, kteří se budou pást na oběti jeho otce a bratra.

Neobstaral jsem mu ten Střeplát, co jsem mu sliboval, pomyslel si. Bude se muset obejít bez něj. Čest našich předků ať tě ochraňuje, synu.

Buď silný − a snaž se zmoudřet rychleji než tvůj otec.

Sbohem.

67

SLOVA

„Zbavte mě už bolesti! Zbavte mě už slz! Daigonarthis! Mou lítost drží Černý rybář a živí se na ní.“

Tanatesach 1173, 28 vteřin před smrtí. Temnooká pouliční umělkyně. Vzorek je podobný číslu 1172−89.

Čtvrtá mostní se zdržela za zbytkem armády. Měla dva raněné, čtyři je nesli a pro zbytek jednotky byl most těžký. Naštěstí na tento výběh bral Sadeas všech čtyřicet mostů včetně osmi, které půjčil Dalinarovi. Vojsko tedy na Kaladinovu jednotku nemuselo čekat.

Kaladina přemohla únava a most na ramenou mu připadal jako z kamene. Od svého prvního výběhu nebyl takhle unavený. Syl se třepotala ve vzduchu před ním a starostlivě sledovala, jak pochoduje v čele své jednotky po nerovném kameni a po spáncích mu stéká pot.

Před nimi přecházela Sadeasova armáda další rokli. Seřadiště už bylo skoro prázdné. Představa, co Sadeas udělal, zvedala Kaladinovi žaludek. Měl pocit, že to, co se stalo jemu, bylo hrozné. Ale tady Sadeas evidentně odsoudil k smrti tisíce lidí, plavooků i temnooků. Svých spojenců. Ta zrada mu připadala těžší než most, který sotva nesl na ramenou. Tížila ho a nutila ho lapat po dechu.

Copak je člověk už opravdu úplně beznadějný? Zabíjejí ty, které by měli milovat. K čemu je bojovat a k čemu je vítězit, když už není rozdíl mezi nepřítelem a spojencem? Jakou cenu má vítězství? Žádnou. Co znamená smrt tolika Kaladinových přátel a kolegů? Nic. Celý svět je jedna velká bradavice, ohavně zelená a zhnisaná korupcí.

Kaladin otupěle došel až k rokli. Přišli však už příliš pozdě na to, aby pomohli vojsku s přesunem. Mostaři, které poslal dopředu jako předvoj, tu čekali. Teft se tvářil zasmušile a Skar se opíral o kopí jako o berli. Poblíž leželo několik mrtvých kopiníků. Sadeasovi vojáci své raněné brali s sebou, někteří však při přesunu zemřeli. Ty nechávali na cestě. Bylo zřejmé, že má Sadeas naspěch.

Mrtvé vojáky tu nechali ležet i s výstrojí a se zbraněmi. Bylo vidět, že si Skar našel berli právě mezi nimi. Později pošlou nějakou mostní jednotku, aby sem došla a sebrala výstroj a výzbroj od všech padlých včetně těch, kteří tu zůstanou z Dalinarova vojska.

Položili most a Kaladin si otřel čelo. „Nedávejte ten most přes rokli,“ řekl mužům. „Počkáme, až přejdou poslední vojáci, a potom ho přeneseme po některým jiným mostě.“ Matal Kaladina a jeho jednotku sledoval, ale nedal jim rozkaz, aby přemostili rokli. Uvědomil si, že by most museli hned zase zvednout.

„To je teda pohled, co?“ utrousil Moraš, postavil se vedle Kaladina a ohlédl se.

Kaladin se otočil. Za nimi se tyčila Věž a její strmý svah se skláněl směrem k nim. Kholinova armáda vypadala už jenom jako modrý kruh uvězněný uprostřed svahu potom, co jim nevyšel pokus probojovat se za Sadeasem, než se stáhne s celým vojskem z bojiště. Paršendi vypadali jako temné hejno s červenými skvrnami. Tlačili modrý aletský kruh ze všech stran do středu.

„To je hnus,“ poznamenal Drehy, který stál na okraji mostu. „Je mi z toho na blití.“

Ostatní mostaři přikyvovali a Kaladina překvapily jejich starostlivé tváře. Ke Kaladinovi a Morašovi se přidal Skála s Teftem, všichni ještě v paršendských krunýřích. Byli rádi, že nechali Šena v táboře. Ten pohled by neunesl.

Teft si držel zraněnou paži. Skála zvedl ruku a stínil si oči. Díval se na bojiště a kroutil hlavou. „Je to hanba. Sadeasova, ale taky naše.“

„Čtvrtá mostní,“ volal Matal, „jdeme!“

Matal na ně mával, aby přešli po šestém mostě a opustili planinu, která sloužila v bitvě jako seřadiště. Najednou Kaladin dostal nápad. Fantastický nápad. Vykvetl mu v hlavě, jako když se otevře skalní pupen.

„Dojdeme za váma po svým mostě, Matale,“ volal. „Sotva jsme došli k rokli, potřebujeme si na chvilku odpočinout.“

„Přejděte teď!“ křičel Matal.

„Doženeme vás,“ odpověděl Kaladin. „Nebo chcete Sadeasovi vysvětlovat, proč se celý vojsko zdrželo kvůli jedný mostní jednotce? Máme svůj most. Tak nás nechte odpočinout. Za chvíli vás dojdeme.“

„A když na vás támhlety bestie zaútočí?“ namítl Matal.

Kaladin pokrčil rameny.

Matal zamžoural očima a potom si uvědomil, jak moc by byl rád, kdyby se zrovna tohle stalo.

„Dělejte si, co chcete,“ mávl rukou a rozběhl se po šestém mostě, protože ostatní mosty už mezitím jednotky zvedly. Během okamžiku se Kaladin ocitl u rokle se svou jednotkou sám. Armáda postupovala směrem na západ.

Kaladin si zeširoka usmál. „Já tomu nemůžu uvěřit, po tom všem… Chlapi, jsme volný!“

Ostatní se k němu zmateně otočili.

„Za chvíli vyrazíme,“ řekl Kaladin nadšeně. „Matal si bude myslet, že jdeme za ním. Budeme zůstávat pořád dál za vojskem, až dokud nám nezmizí z dohledu. Potom to otočíme na sever a přes most přejdeme Planiny. Utečeme severní stranou a v táboře si všichni budou myslet, že nás zabili Paršendi!“

Mostaři se na něj dívali s očima dokořán.

„A co zásoby?“ namítl Teft.

„Máme ty sfery,“ odpověděl Kaladin a vytáhl měšec. „Celý jmění. Vezmeme si zbraně a brnění od mrtvých, co tu zůstali, a budeme se bránit, kdybychom potkali bandity. Bude to těžký, ale nikdo nás nebude pronásledovat!“

Mostařů se začínalo zmocňovat vzrušení. Jenže Kaladin se najednou zarazil. Co ti zranění, kteří zůstali v táboře? 

„Já se musím vrátit,“ řekl najednou.

„Cože?“ vyjekl Moraš.

„Někdo musí,“ odpověděl Kaladin. „Kvůli těm raněným, co jsme nechali v táboře. Přece je v tom nemůžeme nechat. Aspoň potvrdím to vysvětlení, když zůstanu. Musíte mě nějak zranit a nechat tady. Sadeas určitě pošle mostaře pro kořist. Řeknu jim, že nás honili Paršendi a mstili se, že jsme hanobili jejich padlý vojáky, a že jste s mostem spadli do rokle. Budou tomu věřit. Viděli, jak nás Paršendi nenávidí.“

Všichni mostaři stáli a vzájemně se na sebe dívali. Velmi znepokojeně.

„My bez tebe nejdeme,“ řekl Sigzil. Ostatní přikyvovali.

„Já přijdu za váma,“ odpověděl Kaladin. „Ale ty lidi tam nemůžeme nechat.“

„Kaladine, chlape −“ začal Teft.

„O mně se můžeme pobavit až později,“ přerušil ho Kaladin. „Třeba odejdu s váma a potom se nějak tajně proplížím do tábora, abych zachránil ty raněný. Teď si jděte pro výstroj a pro zbraně.“

Otáleli.

„To je rozkaz, chlapi!“

Bez dalších námitek se dali do pohybu a rozběhli se k mrtvým vojákům, které tu Sadeas nechal. Kaladin zůstal sám u mostu.

Byl nesvůj. Nešlo jen o ty raněné v táboře. Proč se neraduje z té fantastické příležitosti, která se jim naskytla? Když byl otrok, byl za takovouhle příležitost ochotný vraždit. Jsou volní. Tak proč z toho má těžkou hlavu?

Otočil se, aby zkontroloval mostaře, a lekl se, když vedle nich zahlédl postavu. Ženu celou z průsvitného bílého světla.

Byla to Syl. Takhle ji nikdy neviděl. Měla lidskou podobu i výšku, stála s rukama sepjatýma před tělem, vlasy i šaty jí vlály ve větru. Netušil, že na sebe dokáže vzít skutečnou lidskou podobu a že dokáže být tak velká. Dívala se směrem na východ a v očích měla hrůzu. Byly veliké a plné lítosti. Byly to oči dítěte přihlížejícího brutální vraždě, která ho zbavuje jeho nevinnosti a čistoty.

Kaladin se otočil a pomalu se podíval směrem, kam se dívala ona. K Věži.

Směrem k zoufalému vojsku Dalinara Kholina.

Ten pohled mu svíral srdce. Jejich boj byl naprosto beznadějný. Byli opuštěni a obklíčeni. Ponecháni napospas smrti.

Máme most, uvědomil si Kaladin. Kdyby se nám ho podařilo natáhnout přes rokli… Většina Paršendů se soustředila na aletské vojáky, na kraji rokle zůstávala jen malá rezerva. Možná by ji mostaři dokázali porazit sami.

Ale ne. Je to blbost. Kholinovi blokují přístup k rokli tisícovky Paršendů. Jak by mohli mostaři postavit most, když nemají podporu lučištníků?

Několik mostařů se vrátilo se zbraněmi. Skála se postavil ke Kaladinovi a díval se směrem na západ. Výraz měl čím dál zasmušilejší. „Tohle je hrozná věc,“ poznamenal. „Nemůžeme jim nějak pomoct?“

Kaladin zakroutil hlavou. „To by byla sebevražda, Skálo. Museli bychom za sebou mít vojáky.“

„A nemůžeme se aspoň kousek vrátit?“ zeptal se Skar. „Počkat, jestli by se k nám Kholin třeba probil. Kdyby se mu to povedlo, tak mu natáhneme most.“

„Ne,“ řekl Kaladin. „Když to uděláme, bude nás Kholin pokládat za Sadeasovu hlídku. Museli bychom k nim přes rokli. Jinak se k nám nikdy nedostane.“

Mostaři zbledli.

„A navíc,“ dodal Kaladin, „kdybychom někoho z nich přece jen zachránili, tak bude mluvit a Sadeas bude vědět, že jsme naživu. Dostane nás a zabije. Když se vrátíme, ztratíme naději na svobodu.“

Mostaři přikyvovali. Mezitím se k nim přidali i ostatní. Nesli zbraně. Bylo načase odejít. Kaladin se snažil sám v sobě zapudit to zoufalství. Tenhle Dalinar Kholin je nejspíš stejný jako ostatní. Jako Rošon, jako Sadeas. Jako všichni ostatní plavooci. Tváří se ctnostně, ale uvnitř jsou zkažení.

Ale má s sebou tisíce vojáků temnooků, pomyslel si. A ti si takovýhle osud nezaslouží. Jsou to stejní vojáci, jako byli v mé jednotce kopiníků.

„Nic jim nedlužíme,“ šeptal. Zdálo se mu, že vpředu vidí vlát Kholinův modrý prapor. „Ty jsi je do tohohle zatáhl sám, Kholine. Já nenechám své lidi kvůli tobě umírat.“ Otočil se k Věži zády.

Vedle něho stále ještě stála Syl a dívala se směrem na východ. Ten její zoufalý pohled mu trhal srdce. „Přitahuje větrné spreny vítr,“ řekla tiše, „nebo ten vítr sami dělají?“

„Nevím,“ odpověděl Kaladin. „Záleží na tom?“

„Možná ne. Víš, já jsem si vzpomněla, jaký spren jsem.“

„Je na tohle teď vhodná chvíle, Syl?“

„Já spojuju věci, Kaladine,“ řekla, otočila se a podívala se mu do očí. „Jsem spren cti. Duch slibů a přísah. A ušlechtilosti.“

Kaladin vnímal jakoby z dálky zvuky bitvy. Nebo to byla jen ozvěna jeho vlastní mysli?

Opravdu slyší umírající?

Opravdu vidí utíkat vojáky z boje? Vidí, jak opouštějí svého velitele?

Všichni utíkají. Kaladin klečí nad Dalletovým tělem.

Žluto-zelený prapor na prázdném bojišti.

„Já už jsem tu byl!“ křičel Kaladin a otočil se zády k tomu modrému praporu.

Dalinar bojoval jako vždy vpředu.

„Co se tenkrát stalo?“ křičel ještě hlasitěji. „Poučil jsem se! Už nebudu hlupák!“

Měl pocit, že ho to rozdrtí. Sadeasova zrada, jeho vlastní vyčerpání, smrt tolika lidí. Znovu se na okamžik ocitl v Amaramově provizorním velitelském stanu a přihlížel popravě svých posledních přátel, zraněný a příliš slabý na to, aby jim pomohl.

Zvedl třesoucí se ruku k hlavě a nahmatal na čele cejch, zmáčený potem. „Nic ti nedlužím, Kholine.“

Jako by slyšel otcův hlas jako odpověď: Někdo musí začít u sebe. Někdo musí vystoupit dopředu a říct a udělat, co je správný, protože je to správný. Když nikdo nezačne, tak lidi nemají koho následovat.

Dalinar tehdy přišel na pomoc Kaladinovým mužům, napadl lučištníky a zachránil čtvrtou mostní.

Plavookům nejde o život, říkával Lirin. Tak o něj musí jít mně. Nám.

Tobě…

Život před smrtí.

Příliš mnohokrát jsem neuspěl. Srazili mě k zemi a pošlapali mě.

Síla před slabostí.

Povedu své přátele vstříc smrti…

Cesta před cílem.

… smrti a tomu, co je správné.

„Musíme se vrátit,“ řekl tiše. „Aby to bouře vzala, musíme se vrátit.“¨

Otočil se ke čtvrté mostní. Mostaři jeden po druhém souhlasně přikyvovali. Muži, kteří byli ještě před pár měsíci odpadem armády. Kterým nešlo o nic než o vlastní kůži. Zhluboka se nadechli, odhodili představu vlastní svobody a přikývli. Půjdou s ním.

Kaladin zvedl hlavu a hluboce nasál. Do žil mu vjela Bouřná záře, jako by políbil bouři a plnými rty ji do sebe vdechl.

„Most nahoru!“ zavelel.

Mostaři několikrát souhlasně zakřičeli a potom zvedli most vysoko nahoru. Kaladin si vzal štít a popadl do ruky řemeny.

Otočil se a štít zvedl do výšky. S bojovým pokřikem vyrazil před svou jednotkou k opuštěnému modrému praporu.

* * *

Z Dalinarova Střeplátu unikala desítkami drobných skulinek Bouřná záře. Naštěstí pomalu. Kolem něho se vznášel obláček páry jako nad kotlem, svítila a pomalu se rozplývala.

Slunce mu pražilo na hlavu. Byl vyčerpaný. Od Sadeasovy zrady neuplynula dlouhá doba. Čas plyne v bitvě jinou rychlostí. Dalinar však do boje dával úplně všechno. Držel se stále vpředu a bojoval vedle Adolina. Ztratil spoustu Bouřné záře. Střeplát byl čím dál těžší a každé máchnutí mečem ho stálo víc úsilí. Brzy už Střeplát neunese. Podlehne jeho tíze a ztratí rychlost a Paršendi ho dostanou na lopatky.

Zabil jich už mnoho. Velmi mnoho. Z toho počtu šla hrůza. Postupoval mechanicky. Bez Zápalu.

Ještě jich však nezabil dost. Soustředili se na něho a na Adolina. Dokud nedostanou oba Střeponoše v přední linii, nedostanou se dál. Paršendi musejí nejdřív zneškodnit Dalinara a Adolina. Věděli to. Věděl to Dalinar. A věděl to Adolin.

Vyprávěly se historky o bojištích, kde byli Střeponoši poslední živí bojovníci a po dlouhém hrdinském boji zvítězili. To ovšem nebylo ze života. Vždycky bylo nutné nejdřív zabít Střeponoše, vzít jim Střepkordy a s nimi potom vyrazit proti jejich vojsku.

Znovu se rozmáchl. Svaly měl pomalé a zmáhala ho únava. Zemře první. Bude to čestné místo. Nikdy od žádného nežádej čin, který bys sám neudělal… Dalinar klopýtal po skalách a Střeplát měl na těle těžký jako obyčejné brnění.

Může být se svým životem spokojený. Ale jeho lidé… zklamal je. Naivně je zavlekl do pasti. Byl z toho znechucený.

A potom Navani.

Začít se o ni ucházet zrovna teď, pomyslel si. Šest promarněných let. Celý život ztracený. A teď bude mít znovu smutek.

Při této myšlence zvedl ruce a pevně se postavil na kámen. Setřásl útočící Paršendy. A bojoval dál. Pro ni. Nenechá se zdolat, dokud má ještě aspoň trochu síly.

Adolinovi vedle něho Střeplát propouštěl Záři také. Adolin se přepínal, jen aby chránil otce. Nepřicházelo ani v úvahu pomyslet na to, že by se pokusili přeskočit rokle a utéct. Rokle tu byly příliš široké a naděje mizivá. Kromě toho nemůžou opustit své muže a nechat je tu zemřít.

Znovu se rozmáchl mečem. Držel se v blízkosti Adolina, bojovali jako tandem Střeponošů. Uvnitř helmy mu po obličeji stékal pot. Naposledy se podíval za odcházející armádou. Byla už sotva vidět na obzoru. Ze svého místa měl dobrý rozhled.

Ať ho bouře vezme za to, že…

Za to, že…

Pro svatou krev mých předků, co je támhleto?

Přes západní planinu se přesouvala malá jednotka. Běžela směrem k Věži. Osamocená jednotka mostařů s mostem nad hlavou.

„To není možné,“ hlesl Dalinar a na chvilku se zastavil a nechal za sebe bojovat Modrou gardu − to, co z ní zbylo. Nevěřil svým očím. Zvedl hledí. Zbytek Sadeasovy armády byl pryč, ale tahle jediná osamocená mostní jednotka zůstala. Proč?

„Adoline!“ křičel a ukazoval Střepkordem s novou nadějí.

Adolin se otočil a zahlédl Dalinarovo gesto. Strnul. „To není možný!“ volal na něj. „Co je zase tohle za léčku?“

„Dost hloupá, jestli je to léčka. Stejně už jsme předem mrtví.“

„Ale proč by posílal jeden most zpátky? K čemu?“

„A záleží na tom?“

Chvilku váhali uprostřed zuřící bitvy. Odpověď oba znali.

„Připravit k útoku!“ volal na své vojáky.

Pro Bouřepána, už jich bylo málo. Méně než polovina z původních osmi tisíc.

„Seřadit a připravit,“ volal Adolin. „Prorazíme jejich linie. Seberte všechnu sílu, kterou máte. Máme jedinou šanci! Vpřed!“

Mizivou, pomyslel si Dalinar a sklopil hledí. Musíme si proklestit cestu celým zbytkem paršendské armády. I když se mostaři dostanou až na kraj planiny, nejspíš skončí mrtví i s mostem na dně rokle. Paršendští lučištníci už se připravovali. Byly jich stovky. Nastane masakr.

Jenže jim zároveň svitla naděje. Mizivá a drahocenná. Jestli mají být poraženi, tak budou poraženi při snaze tuto naději uchopit a využít.

Dalinar zvedl meč vysoko nad hlavu a cítil nový příliv síly a odhodlání. Vyrazil dopředu v čele mužstva.

* * *

Už podruhé ten den běžel Kaladin mezi po zuby ozbrojené Paršendy, před sebou štít, na sobě krunýř uřezaný z mrtvých těl padlých nepřátel. Asi by se mu mělo příčit, co udělal, když si tuhle výstroj vyráběl. Jenže to nebylo o nic horší, než co udělali Paršendi, když zabili Danyho, Mapse a toho bezejmenného mostaře, který prokázal Kaladinovi laskavost ten první den, co se stal mostařem. Kaladin ještě nosil jeho sandále.

My a oni, pomyslel si. Jinak se na to voják nemůže dívat. Pro dnešek byl Dalinar Kholin a jeho vojáci součástí ‚my‘.

Skupina Paršendů zaregistrovala, že se blíží mostaři, a připravila si šípy. Naštěstí se zdálo, že si Kaladina všiml i Dalinar, protože se vojáci v modrém začali probíjet směrem k nim, k jediné cestě k záchraně.

Nevyjde to. Paršendů je příliš mnoho a Dalinarovi muži už jsou určitě vyčerpaní. Bude to další v řadě katastrof. Jenže tentokrát se do ní Kaladin vrhal dobrovolně.

Je to moje rozhodnutí, pomyslel asi, když paršendští lučištníci zaujali pozice. Není to vůle nějakého rozhněvaného boha, který stojí někde nade mnou, není to šprým sprenů, není to ani zvrat osudu.

Je to moje vůle. Já jsem se dobrovolně rozhodl odejít s Tienem. Dobrovolně jsem se rozhodl bojovat se Střeponošem a zachránit Amarama. Dobrovolně jsem se rozhodl uprchnout z otroctví. A teď se dobrovolně rozhoduju zkusit zachránit tyhle muže, i když vím, že se mi to nejspíš nepodaří.

Paršendi vystřelili první dávku šípů a Kaladin se zvolna dostával do extáze. Vyčerpání polevilo, únava byla ta tam. Nebojuje za Sadease. Nebojuje za to, aby si někdo nacpal kapsy. Bojuje za to, aby zachránil lidi.

Šípy mu opět svištěly kolem hlavy. Nakláněl štít na všechny strany a odrážel je. Během okamžiku však přiletěly jiné, hledaly si k němu volnou skulinku, kudy by se mu zavrtaly do těla. Vyskakoval před těmi, které mu mířily na stehna, otáčel se, když mu letěly na ramena, a zvedal štít, když mu mířily do obličeje. Nebylo to snadné a spousta šípů se k němu dostala velmi blízko a odřela mu krunýř nebo chrániče lýtek. Nezasáhl však ani jediný. Zvládal to. Umí −

Něco se děje.

Zmateně se otočil uprostřed spršky šípů.

„Kaladine!“ volala na něho Syl a vznášela se poblíž, zase malá. „Támhle!“

Ukazovala na druhé seřadiště, ze kterého na začátku bitvy zaútočil Dalinar. Skákala na ně další armáda Paršendů. Někteří už klečeli a zvedali luky. Nemířili na něho, ale na nechráněnou čtvrtou mostní.

„Ne!“ křičel Kaladin a z úst mu obláčky unikala Bouřná záře. Otočil se a utíkal po kamenné planině ke svým mostařům. Zezadu ho pronásledovaly šípy. Jeden zasáhl záda jeho krunýře, ale odrazil se. Další ho zasáhl do helmy. Přeskočil skalní výčnělek a letěl největší rychlostí, jaké byl s Bouřnou září schopen.

Paršendi na boční planině natahovali luky. Bylo jich aspoň padesát. Nedoběhne tam. Nestihne to.

„Čtvrtá mostní!“ křičel ze všech sil. „Boční úchop vpravo!“

Celé měsíce boční úchop netrénovali, ale byli vycvičení a disciplinovaní a bez námitek vzali most na stranu právě ve chvíli, kdy Paršendi vystřelili. Sprška šípů zasáhla plochu mostu a zavrtala se do ní. Kaladin si oddychl a doběhl k jednotce.

„Kaladine!“ volal Skála a ukazoval.

Kaladin se otočil. Lučištníci za nimi na Věži znovu natahovali luky.

Čtvrtá mostní proti nim nebyla nijak chráněná. Šípy vyletěly do vzduchu.

Kaladin znovu vykřikl a vypustil oblak Bouřné záře. Všechnu Záři, kterou v sobě měl, soustředil do štítu. Výkřik mu zaburácel v uších, Bouřná záře z něj vytryskla a oblečení na něm praskalo mrazem.

Obloha zčernala šípy. Cosi ho zasáhlo. Byla to obrovská síla. Odhodila ho dozadu mezi mostaře. Dopadl tvrdě a vykřikl, jak ho ta síla tlačila stále dál.

Most zapraskal a zůstal stát, když se mostaři zastavili.

Najednou bylo ticho.

Kaladin zamžoural očima, naprosto vyčerpaný. Celé tělo ho bolelo, ruce ho brněly, záda měl rozlámaná. Uvědomil si prudkou bolest v zápěstí. Zavrávoral. Zezadu ho chytil a podepřel Skála.

Ozvala se tlumená rána. Oni položili most. Pitomci! pomyslel si Kaladin. Nepokládejte ho… Ustupujeme… 

Mostaři se shlukli kolem něho. Svezl se na zem. Vydal obrovské množství Záře a připravilo ho to o všechny síly. Zamžoural očima. Zakrvácenou rukou držel štít pokrytý desítkami šípů. Kosti, které měl k štítu připevněné, byly ulámané, ze dřeva čněly třísky. Některé šípy pronikly skrz a zasáhly ho do předloktí. Proto ta bolest.

Bylo tam přes sto šípů. V jediném štítu.

„U všech paprsků Denice,“ šeptal Drehy, „co… co to bylo?“

„To bylo jako fontána. Gejzír světla,“ poznamenal Moraš. Klekl si vedle Kaladina. „Jako kdyby z tebe vycházely paprsky slunce, Kaladine.“

„Paršendi…“ zasípal Kaladin a pustil štít. Řemeny byly přetrhané a štít celý popraskaný a pod tíhou šípů se rozpadal. Několik šípů mu zůstalo zabodnutých v ruce, ale ignoroval bolest, soustředěný na Paršendy.

Skupiny jejich lučištníků na obou planinách strnule stály, ohromené. Lučištníci v předních řadách na sebe začali cosi pokřikovat jazykem, kterému nerozuměl. „Nešua Kadal!“ Vstávali.

A utíkali pryč.

„Co se stalo?“ zeptal se udiveně.

„Já nevím,“ odpověděl Teft a držel si v klíně poraněnou paži. „Ale musíme tě odvést do bezpečí. Sakra, ta ruka. Lopene!“

Lopen přivedl Dabbida a společně odvedli Kaladina na bezpečnější místo uprostřed planiny. Držel si ruku a byl otupělý a vyčerpaný natolik, že nedokázal myslet.

„Most nahoru,“ zavelel Moraš. „Máme ještě práci!“

Zbytek jednotky se zachmuřeně vrátil k mostu a zvedl jej. Na Věži si Dalinar probojovával cestu skrz Paršendy k naději na bezpečí, kterou pro něho představovala mostní jednotka. Musejí mít hrozné ztráty… pomyslel si Kaladin otupěle.

Zavrávoral a upadl. Teft s Lopenem ho odvedli pod skalní převis ke Skarovi a Dabbidovi. Skar měl obvaz na noze celý od krve a kopí, které používal jako berli, leželo vedle něho. Snad jsem mu přece říkal… aby na tu nohu nestoupal… 

„Potřebujeme sfery,“ řekl Teft. „Skare?“

„Řekl si o ně už ráno,“ odpověděl Skar. „Dal jsem mu všechno, co jsem měl. Myslím, že to už udělali skoro všichni.“

Teft tiše zaklel a vytáhl šípy Kaladinovi z předloktí a rány mu ovázal.

„Bude v pořádku?“ zeptal se Skar.

„Já nevím,“ odpověděl Teft. „Já nevím vůbec nic. U Keleka! Já jsem idiot. Kaladine, chlape, slyšíš mě?“

„To je… jenom šok…“ odpověděl Kaladin.

„Vypadáš divně, gančo,“ poznamenal Lopen nervózně. „Jsi celej bílej.“

„Máš takovou popelavou kůži,“ řekl Teft. „Něco sis tam při tom musel udělat. Já nevím… Já…“ Znovu zaklel a uhodil rukou do kamene. „Kdybych byl poslouchal! Idiot!“

Položili ho na stranu. Na Věž odtud skoro neviděl. K rokli se blížila nová ozbrojená skupina Paršendů − která Kaladinův výkon neviděla. Čtvrtá mostní dorazila k rokli a položila most. Odložili štíty a rychle vytáhli kopí z pytlů s poklady, které nasbírali za služby v rokli. Potom se rozestavili kolem mostu a chystali se ho natáhnout přes rokli.

Paršendi neměli luky. Stáli seřazení a čekali, zbraně připravené. Bylo jich nejméně třikrát tolik co mostařů, a přicházeli stále další a další.

„Musíme jim jít pomoct,“ řekl Skar Lopenovi a Teftovi.

Oba přikývli a všichni tři − dva ranění a jeden bez ruky − vstali. Pokusil se o to i Kaladin, ale upadl. Nohy ho neudržely.

„Zůstaň tady, mladej,“ řekl Teft a usmál se. „My to zvládnem.“ Vzali si kopí ze zásoby, kterou měl Lopen stále naloženou v nosítkách, a vydali se za mostaři. Přidal se k nim i Dabbid. Od doby, kdy ho tenkrát zranili, nepromluvil. Bylo to už velmi dávno.

Kaladin se doplazil k okraji skalní prohlubně a díval se za nimi. „Blázni blázniví,“ mumlal. „Neměli za mnou jít. Ale jsem na ně stejně hrdej.“

„Kaladine…“ ozvala se Syl.

„Nemůžeš něco udělat?“ Byl k smrti unavený. „Aby se mi vrátila síla?“

Zakroutila hlavou.

O kus dál mostaři začali tlačit most přes rokli. Dřevo skřípělo po kameni a sunulo se přes rokli, kde už čekali Paršendi. Začali zpívat energickou bojovnou píseň. Tu, kterou zpívali vždycky, když viděli Kaladina a jeho výstroj.

Vypadali dychtivě, nenávistně, vražedně. Krvelačně. Roztrhají mostaře na kusy a potom je i s mostem hodí do toho černého prázdna tam dole.

Už je to tu zase, pomyslel si Kaladin omámeně. Bezděky se schoulil do klubíčka, rozechvělý a vyčerpaný. Nedostanu se k nim. A oni umřou. Přímo mně před očima. Tukks. Mrtvý. Nelda. Mrtvý. Gošel. Mrtvá. Dallet. Mrtvý. Cenn. Maps. Dany. Mrtví. Mrtví. Mrtví… 

Tien.

Mrtvý.

Ležel schoulený ve skalní prohlubni. V dálce zuřila bitva. Ze všech stran ho obklopovala smrt.

Najednou tam byl. Byl zpátky. Znovu se ocitl v nejhorším dni svého života.

* * *

Vrávoral uprostřed válečné vřavy, uprostřed klení, křiku, řinčení zbraní. V ruce svíral kopí. Ztratil štít. Musí někde nějaký najít. Štít přece potřebuje, ne?

Byla to jeho třetí opravdová bitva. Byl v Amaramově vojsku teprve několik měsíců, ale už teď mu připadal Kamenžár jako z jiného světa. Našel si dutou skálu a skrčil se v ní. Přitiskl se ke kameni a zhluboka dýchal. Mokré prsty mu klouzaly po kopí. Třásl se.

Nikdy si neuvědomil, jak idylický měl dřív život. Daleko od války. Daleko od smrti. Daleko od toho křiku, od té kakofonie řinčení kovu o kov, kovu o dřevu, kovu o lidské tělo. Zavřel oči a snažil se to všechno vytěsnit z mysli.

Ne, pomyslel si. Otevři oči. Nedopřej jim, aby tě tu našli a zabili.

Přinutil se otevřít oči. Potom se otočil a podíval se ven na bojiště. Bojovali na velkém svahu, po tisícovkách mužů na každé straně. Občas se vzájemně mísili a zabíjeli se hlava nehlava. Jak by bylo možné se v tomhle blázinci vyznat?

Amaramova armáda − Kaladinova armáda − se snažila udržet svah. Nepřátelská armáda, také aletská, se snažila svah naopak ukořistit. Víc Kaladin nevěděl. Zdálo se mu, že nepřátel je víc než jich.

Bude v pořádku, pomyslel si Kaladin. Bude! 

Jenže mu dělalo potíže sama sebe o tom přesvědčit. Tienovo přidělení k poslíčkům nemělo dlouhé trvání. Rekrutů prý je málo a je potřeba každá ruka, která udrží kopí. Tiena a další poslíčky zařadili do oddílu záloh.

Dalar řekl, že je nikdy nenasadí. Pravděpodobně. Pokud se armáda nedostane do velmi nebezpečné situace. Je obklíčení na strmém svahu a zmatek velmi nebezpečná situace?

Musíš nahoru, pomyslel si a díval se na svah. Ještě tam vlaje Amaramův prapor. To znamená, že vojáci to místo stále ještě drží. Neviděl však nic jiného než shluky vojáků v oranžovém a mezi nimi tu a tam ostrůvek v zeleném.

Rozběhl se nahoru na kopec. Neotočil se, když na něj křičeli, nepodíval se, ke které patří straně. Před jeho nohama se stahovaly trsy trávy. Klopýtal přes mrtvoly, proletěl mezi prořídlými pařezy a vyhýbal se místům, kde se bojovalo.

Tamhle, pomyslel si a podíval se na skupinu kopiníků stojících v řadě a přihlížejících s hrůzou v očích. Zelení. Amaramovo vojsko. Snažil se k nim dostat. Vojáci ho nechali projít.

„Z jakého jsi oddílu, vojáku?“ zeptal se podsaditý plavook s uzly nižšího kapitána.

„Všichni mrtví, pane,“ odpověděl. „Všichni. Byli jsme v jednotce Jasnopána Tašlina a −“

„Pch,“ ušklíbl se voják a otočil se k poslovi. „To už je třetí hláška, že sundali Tašlina. Upozorněte někdo Amarama. Východní sekce je oslabená.“ Podíval se na Kaladina. „Ty se padej hlásit o přeložení.“

„Ano, pane,“ řekl Kaladin otupěle. Ohlédl se na cestu, kudy přišel. Svah byl posetý mrtvolami. Mnoho jich bylo v zeleném. Za tu chvilku, co se díval, padli tři opozdilci, co se snažili dostat nahoru.

Žádný z mužů, kteří stáli nahoře, se ani nepohnul, aby jim pomohl. Kaladin mohl zemřít zrovna jako oni, pár metrů od bezpečí. Věděl, že je asi ze strategického hlediska důležité, aby tito vojáci zůstali na svých místech. Ale připadalo mu to kruté.

Najít Tiena, blesklo mu hlavou a rozběhl se k oblasti vyčleněné pro rezervisty na severní straně širokého hřebenu kopce. Tady ovšem neobjevil nic víc než další chaos. Skupiny omámených mužů, zakrvácených a zmatených, tu čekaly na přeložení do nových oddílů, s nimiž se vrátí na pole. Kaladin procházel mezi nimi a hledal oddíl složený z poslíčků.

Nejdřív našel Dalara. Hubený seržant se třemi prsty stál u vysokého sloupu se dvěma trojúhelníkovými praporky a přiděloval nové oddíly, aby zaplnily prázdná místa v jednotkách, které utrpěly ztráty. Kaladin slyšel, jak křičí.

„Ty,“ řekl Dalar a ukázal na Kaladina. „K přeložení támhletím směrem. Hni se!“

„Potřebuju najít ten oddíl z poslíčků,“ řekl Kaladin.

„K čemu ti to zatraceně bude?“

„Jak to mám vědět?“ namítl Kaladin a snažil se ze všech sil zachovat klid. „Je to rozkaz.“

Dalar zabručel. „Jednotka Jasnopána Šelera. Jihovýchodní sekce. Můžeš −“

Kaladin už běžel dál. S tímhle nepočítal. Tien musí zůstat v bezpečí. Pro Bouřepána! Ještě to nejsou ani čtyři měsíce, co narukovali!

Utíkal na jihovýchodní stranu svahu a objevil asi ve čtvrtině cesty dolů prapor. Černý párový glyf − dvojice glyfů šeš a lerel − Šelerova jednotka. Kaladin, překvapen vlastním odhodláním, proběhl kolem vojáků střežících hřeben kopce, a ocitl se znovu na bojišti.

Tady vypadala situace o něco lépe. Šelerova jednotka si držela své území, i když na ni útočila vlna nepřátel. Kaladin utíkal ze svahu dolů, klopýtal, klouzal, brodil se krví. Strach vůbec nevnímal. Místo strachu cítil jen starost o bratra. Dorazil k linii jednotky ve chvíli, kdy nepřátelské oddíly zahájily útok. Snažil se prodrat dál mezi vojsko, aby se dostal až k Tienovi, ale uvízl uprostřed bitvy. Uhýbal před útočníky a přidal se ke skupince kopiníků.

Nepřítel byl během okamžiku až u nich. Kaladin držel kopí oběma rukama, stál na kraji formace a snažil se neplést kopiníkům do cesty. Pořádně nevěděl, co má dělat. Nevěděl o moc víc, než že se má schovat za nejbližším štítem. Střetnutí s nepřítelem však nebylo dlouhé. Nepřátelé byli rychle poraženi a Kaladinovi se podařilo vyváznout bez zranění.

Stál, sotva popadal dech a držel se kopí.

„Ty,“ ozval se za ním autoritativní hlas. Ukazoval na něj jakýsi muž s uzly na ramenou. Velitel oddílu. „Už bylo na čase, aby nám poslali posily. Už jsem si myslel, že všechny sebere jen Vart. Kde máš štít?“

Kaladin pohotově popadl ze země štít mrtvého vojáka. Velitel oddílu vedle něho zaklel. „Zatraceně! Vracejí se. Dvě křídla! Takhle to neudržíme.“

Za skalním převisem kousek od nich se objevil posel v zelené vestě. „Držte východní frontu, Meši!“

„A co jižní?“ křičel velitel oddílu, Meš.

„Zatím je zajištěná! Vy jistíte východ! To je rozkaz!“ Posel se vyšplhal nahoru na kopec a nesl další zprávu sousednímu oddílu. „Varte! Váš oddíl má západní frontu!“

Kaladin zvedl štít. Musí najít Tiena. Nemůže…

Zastavil se. Dole v sousedním oddílu stály tři postavy. Malí chlapci, v brnění vypadali jako děti a sotva drželi kopí. Jeden z nich byl Tien. Rezervní oddíl byl evidentně rozdělen, aby zaplnil mezery v dalších jednotkách.

„Tiene!“ vykřikl Kaladin a vyběhl z řady právě ve chvíli, kdy zaútočily nepřátelské jednotky. Proč postavili Tiena a ty další dva malé kluky doprostřed formace? Vždyť ani pořádně neumějí vzít kopí do ruky!

Meš křičel za Kaladinem, ale Kaladin ho ignoroval. Nepřítel byl v mžiku u nich, Mešův oddíl se rozpadl, ztratil disciplínu a změnil se v hlouček horečného, neorganizovaného odporu.

Kaladin cosi ucítil. Jako náraz na nohu. Zavrávoral a upadl na zem a s hrůzou zjistil, že dostal zásah kopím. Necítil žádnou bolest. Bylo to zvláštní.

Tiene! Na nic jiného nedokázal myslet. Nad sebou zahlédl postavu a podvědomě se skulil a uhnul kopí, které mu mířilo na srdce. Popadl kopí a bodl jím nahoru.

Potom strnul. Jeho kopí projelo krkem nepřítele. Právě zabil člověka.

Skulil se ještě dál a nechal nepřítele upadnout na kolena a vytrhl mu kopí z těla. Vartův oddíl byl ještě dál. Nepřátelé jej napadli chvilku po Kaladinově jednotce. Tien a oba chlapci byli stále vpředu.

„Tiene!“ křičel Kaladin.

Tien se na něho podíval, oči dokořán. Vlastně se usmál. Oddíl za ním začal ustupovat dozadu a všechny tři chlapce nechal nechráněné před sebou.

Nepřátelé vycítili, že jsou bezbranní, a vrhli se na ně. Vedl je po zuby ozbrojený plavook v lesklém ocelovém brnění. Rozmáchl se mečem.

Ve zlomku vteřiny Kaladinův bratr upadl. Stál tam s hrůzou v očích a potom byl najednou na zemi.

„Ne!“ křičel Kaladin. Snažil se dostat na nohy, ale uklouzl na kolena. Pravou nohu nedokázal ovládat.

Vartův oddíl se vrhl dopředu a útočil na nepřátele, kteří se soustředili na Tiena a chlapce a ztratili pozornost. Oni postavili ty malé nezkušené kluky dopředu jako návnadu!

„Ne, ne, ne!“ křičel Kaladin. Pomocí kopí se vyškrábal na nohy a vrávoral dopředu. Musel se zmýlit. To nemůže být pravda. Tak rychle to přece ani nejde.

Zázrakem ho nikdo nesrazil k zemi. Ani si tu možnost nepřipustil. Nevnímal nic než místo, kde Tien upadl. Ozval se hlasitý dusot. Ne. Koně. Přicválal Amaram s jezdectvem. Vrhli se do nepřátelských linií.

Kaladinovi to bylo jedno. Konečně se dostal na to místo. Ležela na něm tři mrtvá těla. Mladá a malá. Ležela v prohlubni ve skále. Vyděšeně a otupěle natáhl ruku a převalil jedno z nich, které leželo tváří dolů.

Tienovy mrtvé oči byly upřené k obloze.

Kaladin zůstal klečet vedle něho. Měl si ovázat ránu a odplazit se do bezpečí, ale byl příliš otupělý. Stále klečel.

„Bylo na čase, aby zasáhl,“ říkal čísi hlas.

Kaladin zvedl hlavu a zahlédl skupinu kopiníků, kteří sledovali jezdectvo.

„On je chtěl nechat, aby se na nás vrhli,“ odpovídal jiný kopiník. Vart, velitel oddílu. Měl takové upřímné oči. Nebyl na pohled krutý. Působil zamyšleně.

Měl bych cítit vztek, pomyslel si Kaladin. Měl bych cítit… aspoň něco.

Vart se na něho podíval a potom se podíval na tři mrtvé chlapce.

„Ty parchante,“ vyštěkl na něj Kaladin, „ty jsi je postavil dopředu.“

„Člověk musí pracovat s tím, co má,“ odpověděl Vart a kývl ke své jednotce a potom ukázal k opevnění. „Když mi dají chlapy, co neumějí bojovat, tak je musím použít jinak.“ Odmlčel se. Jeho jednotka odcházela. Ve tváři měl lítostný výraz. „Nedá se svítit, člověk se musí snažit, aby nepřišel o kejhák, synku. A z nevýhody udělat výhodu, když to jde. Pamatuj si to, jestli to přežiješ.“

Po těchto slovech odběhl.

Kaladin sklopil hlavu. Proč jsem ho nemohl chránit? pomyslel si a podíval se na Tiena. Vybavil se mu jeho smích. Jeho nevinnost, jeho úsměv, jeho nadšení, když zkoumal kopce v okolí Kamenžáru.

Prosím. Prosím, nech mě ho chránit. Dej mi sílu.

Byl unavený. Ztratil hodně krve. Vyčerpaně klesl na zem a ovázal si ránu. Cítil se uvnitř prázdný. Lehl si vedle Tiena a přitiskl se k jeho tělu.

„Neboj se,“ šeptal. Kdy začal plakat? „Já tě odvezu zpátky domů. Já tě ochráním, Tiene. Vrátíme se domů…“

Držel Tienovo tělo až do večera, když už bylo dávno po bitvě, a tiskl se k němu, i když už pomalu chladlo.

* * *

Kaladin zamžoural očima. Není v tom výmolu s Tienem. Je na planině.

Slyší v dálce umírat lidi.

Nenáviděl tu vzpomínku. Skoro si přál, aby se nebyl nikdy vydal Tiena hledat. Býval by se na to nemusel dívat. Nemusel by tam klečet, bezmocný, když bratra zabili.

A teď se to děje znovu. Skála, Moraš, Teft. Ty všechny taky zabijou. A on tu leží. Zase bezmocný. Nemůže se skoro ani pohnout. Cítil se tak vyčerpaný.

„Kaladine,“ ozval se tichý hlas. Otevřel oči. Před ním se ve vzduchu vznášela Syl. „Znáš Slova?“

„Nechtěl jsem nic víc, než je ochránit,“ šeptal.

„Proto jsme přišli. Ta Slova, Kaladine.“

„Oni umřou. Nedokážu je zachránit. Já −“

Amaram zabil jeho lidi před jeho očima.

Neznámý Střeponoš zabil Dalleta.

Plavook zabil Tiena.

Ne.

Převalil se a nutil se vstát. Balancoval na slabých nohou.

Ne!

Čtvrtá mostní ještě nepřešla most. To ho překvapilo. Ještě tlačili most přes rokli a Paršendi se mezitím řadili na protější straně, nedočkaví, a zpívali stále horečněji. Připadalo mu, že blouznil hodiny, ale přitom zatím uplynulo jen několik úderů srdce.

NE!

Před ním stála Lopenova nosítka. Mezi prázdnými měchy od vody a rozházenými obvazy leželo kopí. Jeho ocelová hlavice se leskla na slunci. Jako by k němu mluvilo. Děsilo ho. A vábilo ho.

Až přijde čas, tak doufám, že budeš připravenej. Protože tihle všichni tě potřebujou.

Popadl kopí, první skutečnou zbraň, kterou držel v ruce od té své produkce v rokli před několika měsíci. Rozběhl se. Nejdřív pomalu. Postupně přidával. Riskoval. Přepínal vyčerpané tělo. Ale nezastavil se. Snažil se běžet ještě rychleji. Ještě rychleji na most. Byl natažený zatím jen napůl přes rokli. Syl vyrazila před ním. „Ta Slova, Kaladine!“

Skála vykřikl. Kaladin vletěl na most. Dřevo se pod ním zakymácelo. Most ležel napůl nad roklí, ale nedosahoval ještě na druhou stranu.

„Kaladine!“ křičel Teft. „Co to děláš?“

Kaladin vykřikl. Byl na konci mostu. Sebral poslední jiskřičku síly, která se v něm kdesi našla, zvedl kopí a vrhl se z konce mostu nad černou prázdnotu. Paršendi užasle sledovali, jak osamělý mostař letí vzduchem k nim.

Ve vyčerpaném opotřebovaném těle už mu nezbývala skoro žádná síla. Podíval se na své nepřátele. Na Paršendy s červeno-černou mramorovanou kůží. Na vojáky, jak zvedají dokonale řemeslně zpracované zbraně, jako by ho chtěli sestřelit z oblohy. Byli zvláštně cizí. Exotické bytosti v přirostlých krunýřích a helmách. Mnoho jich mělo bradku.

Propletenou zářícími kameny.

Kaladin se nadechl.

Jako spásná síla − jako paprsky slunce z očí Všemohoucího − v něm vzplanul divoký vír Bouřné záře z těchto kamenů. Proudila vzduchem viditelnými proudy, které vypadaly jako zářící sloupce světélkujícího kouře. Točily se a kroužily a stoupaly ve spirálách jako obláčky dýmu, až narazily na Kaladina.

A bouře znovu ožila.

Kaladin dopadl na skalní převis a nohy měl najednou silné a mysl, krev i tělo mu ožily novým přívalem energie. Dopadl do podřepu, kopí pod paží, vypustil malý kroužek Bouřné záře, jak narazil nohama na kámen. Ohromení Paršendi se začali krýt, oči dokořán, a jejich píseň utichala.

Pramínek Bouřné záře mu zavřel rány na předloktí. Usmál se. Kopí držel před sebou. Bylo pro něj stejně známé jako tělo dávno ztracené lásky.

SLOVA, říkal mu hlas, naléhavě, jako by mluvil přímo z jeho mysli. V tu chvíli užasl nad tím, že je zná, i když je nikdy od nikoho neslyšel.

„Budu bránit ty, kteří se sami bránit nemohou,“ šeptal.

Druhý ideál Rytířů Paprsku.

* * *

Vzduch rozťala obrovská rána, jako když oblohu rozpoltí hrom. Obloha však byla jasná, bez mráčku. Teft zavrávoral − právě usadili most na místo − a bezděky zíral s otevřenou pusou stejně jako celá čtvrtá mostní. Kaladin vybuchl energií jako blesk.

Vytryskl z něho gejzír světla, vlna bílého kouře. Bouřná záře. Její síla uhodila do předních řad Paršendů a odmrštila je dozadu. Teft si držel ruku nahoře proti síle toho světla.

„Něco se stalo,“ šeptal Moraš s rukama nahoře. „Něco důležitýho.“

Kaladin zvedl kopí. Silné světlo začalo pohasínat a pomalu mizelo. Tělo mu místo toho začalo vydávat tlumenou záři. Paprskovitou, jako kouř nad věčným ohněm.

Někteří Paršendi utekli, ale jiní naopak přistoupili blíž a vyzývavě zvedli zbraně. Kaladin se k nim otočil. Jako živoucí bouře vyzbrojená ocelí, dřevem a odhodláním.

68

EŠONAI

„Nazvali to Poslední Spouští, ale byla to lež. Naši bozi nám lhali. A jak nám lhali! Blíží se Věčná Bouře. Slyším její šepot, vidím její předzvěst, cítím její srdce.“

Tanatanes 1173, 8 vteřin před smrtí. Azišský dělník. Velmi významný vzorek.

Vojáci v modrém křičeli a bojovými pokřiky si dodávali odvahu. Za Adolinem, který se divoce rozháněl mečem na všechny strany, to znělo jako burácející lavina. Nebyl čas hlídat si bojové pozice. Musel se hýbat, tlačit se mezi Paršendy a snažit se udělat cestu svým mužům k západní rokli.

Otcův i jeho kůň byli stále v pořádku a odváželi raněné ze zadních linií. Střeponoši si netroufali bojovat na koni. V boji takhle na těsno by ryšádijce snadno porazili a jezdce shodili ze sedla.

Takováto bitva by bez Střeponošů nepřicházela v úvahu. Vyrazit proti přesile? Zranění a vyčerpaní vojáci? To by znamenalo rychlou porážku. Ovšem Střeponoše tak snadno porazit nejde. Adolin a Dalinar ve Střeplátech, z nichž vycházela Bouřná záře, a s bezmála dvoumetrovými meči, které se na dálku blýskaly, oslabili paršendskou obranu a vytvořili v ní úzkou skulinu. Jejich vojáci − z nejlépe vycvičeného aletského vojenského tábora − věděli, jak ji využít. Vytvořili za Střeponoši klín a pomalu roztínali paršendské vojsko na dvě poloviny.

Adolin postupoval téměř poklusem. Pozice na svahu pro ně byla výhodou. Postupovali dolů, řítili se z kopce jako valící se čaly. Šance na přežití ve chvíli, kdy se zdálo všechno ztracené, dodávala vojákům novou energii k poslednímu úprku za svobodou.

Měli obrovské ztráty. Dalinarovo vojsko přišlo o dalších tisíc vojáků ze čtyř tisícovek mužů a možná i o víc. Nedalo se nic dělat. Paršendi bojovali o to, aby mohli zabíjet, a Aleti tentokrát hájili holé životy.

* * *

Heraldi tam nahoře nad námi, pomyslel si Teft, když pozoroval Kaladina, jak bojuje. Ještě před chvilkou vypadal, že už má smrt na jazyku, kůži měl sinalou a ruce se mu třásly. A pak najednou vyrazí jako světelné tornádo, jako větrná smršť s kopím v ruce. Teft poznal nejedno bitevní pole, ale něco takového ještě nikdy neviděl. Kaladin držel území před mostem sám. Bílá Bouřná záře se kolem něj vznášela jako plamenný oblak. Pohyboval se s neuvěřitelnou, téměř nelidskou rychlostí a přesností − každým výpadem s kopím zasáhl krk, bok nebo jinou nechráněnou partii paršendského těla.

Bylo v tom víc než jenom Bouřná záře. Teft už si vzpomínal jen velmi útržkovitě na to, co ho doma učili, ale všechny jeho vzpomínky souhlasily. Bouřná záře člověku nedodá zručnost. Nedokáže z něho udělat něco, čím není. Dokáže jenom posílit, zdůraznit a oživit to, co už v něm je.

Zdokonaluje.

Kaladin se skrčil a uhodil tupou stranou kopí nepřítele do nohou. Srazil ho na zem a kopím zablokoval jeho ránu sekyrou. Pustil kopí jednou rukou a vrazil mu jeho špičku do podpaží. Soupeř upadl, Kaladin vytáhl kopí a jeho konec vrazil do hlavy dalšímu nepříteli, který se k němu dostal příliš blízko. Z kopí vyletěla sprška třísek a Paršendovi se rozletěla helma na kusy.

Ne, nebyla to jenom Bouřná záře. Kaladin byl mistr kopí a Záře jeho schopnosti umocnila na neuvěřitelnou úroveň.

Mostaři se celí užaslí shromáždili kolem Tefta. Bylo zřejmé, že Kaladina ani zraněná ruka nebolí tolik, jak by měla. „Jako kdyby to byl vítr,“ poznamenal Drehy. „Padl k zemi a potom dostal nový život. Jako kdyby to ani nebyl člověk, ale třeba spren.“

„Sigzile?“ řekl Skar s očima dokořán. „Viděl jsi někdy něco takovýho?“

Snědý Sigzil zakroutil hlavou.

„Pro Bouřepána,“ šeptal Pet. „Co je teda vůbec zač?“

„Velitel naší jednotky,“ poznamenal Teft, který se probral z letargie. Na druhé straně rokle Kaladin sotva vyvázl před ránou holí. „A potřebuje pomoct! První a druhý družstvo, nalevo! Nesmíte k němu pustit Paršendy. Třetí a čtvrtý družstvo, se mnou napravo! Skála s Lopenem se připraví zachraňovat raněný. Vy ostatní vytvořte formaci. Neútočte, jen se snažte nenechat se zabít a tlačte je zpátky. A Lopene, hoď po něm kopí, který není zlomený!“

* * *

Dalinar vykřikl a srazil k zemi skupinu paršendských lučištníků. Přeběhl přes ně a skočil hluboko do řad Paršendů dole a rozmáchl se mečem. Jeho výstroj byla extrémně těžká, ale energie, kterou vkládal do boje, mu pomáhala ji nést. Modrá garda − zbylí členové, kteří zatím odolávali − se s bojovým pokřikem vrhla skokem za ním.

Jsou odsouzeni zemřít. Mostaři budou touhle dobou už nejspíš mrtví. I tak jim však Dalinar žehnal za jejich oběť. Z hlediska cíle se mohla zdát zbytečná, ale změnila jejich cestu. Takhle by měli umírat jeho vojáci − ne zahnaní do kouta a vyděšení, ale bojující se ctí a s nasazením posledních sil.

Neuchýlí se v tichosti do tmy. Ani náhodou. Znovu spustil bojovný pokřik a vrhl se proti skupině Paršendů a divoce mával Střepkordem širokými kruhovými gesty. Klopýtal přes mrtvé nepřátele, kteří před ním padali s doutnajícíma očima.

Pronikl až na volné prostranství. Dokázali jsme to, pomyslel si nevěřícně. Probili jsme se skrz. Za ním křičeli vojáci a i v jejich unavených hlasech bylo znát úžas.

Před ním už zbývala poslední skupina Paršendů, která je dělila od kraje rokle. Ale byli k nim otočení zády. Byli…

Mostaři.

Bojují proti nim mostaři. Dalinar zalapal po dechu. Nemohl uvěřit svým očím. Meč mu klesl dolů. Malá skupinka mostařů zoufale bojovala proti Paršendům, kteří se je snažili zatlačit zpátky.

To byla ta nejúžasnější, nejohromnější věc, co Dalinar kdy viděl. Vedl je mladík v poškrábaném a popraskaném krunýři a rozbité helmě s nebezpečně obnaženou hlavou. Ve tváři však měl nadšení.

„Rychle, rychle,“ volal Dalinar a ukazoval na mostaře. „Jděte jim pomoct! U všech bouří! Jestli tihle mostaři padnou, tak jsme všichni odsouzení k smrti!“

Adolin se s Modrou gardou vrhl dopředu. Kolem proběhl Švihák a Adolinův ryšádijec Jistokrevník se třemi raněnými na hřbetě. Dalinar nerad nechával na svahu tolik raněných, ale Kodex hovořil jasně. V tomto případě bylo důležitější chránit muže, které šlo zachránit. Dalinar se vrhl proti hlavnímu náporu Paršendů po levé straně a neustále hlídal, aby zůstal koridor pro průchod jeho vojska. Vojáci klopýtali za vidinou svobody, někteří však ještě prokázali odvahu, vytvořili formace a snažili se po stranách průchod rozšířit. Výstelka Dalinarovy helmy byla nasáklá potem a jeho kapky mu stékaly po čele a kapaly z obočí. Jedna mu kápla do levého oka. Zaklel a chtěl si otevřít hledí, ale v tu chvíli strnul.

Nepřátelské jednotky se rozdělily a mezi nimi se objevil dvoumetrový paršendský obr v zářícím stříbrném Střeplátu. Dokonale mu seděl na jeho obrovské postavě; tak může sedět jenom Střeplát. Střepkord měl zahnutý. Připomínal plamen ztuhlý na kov.

Zvedl ho směrem k Dalinarovi.

„Teď?“ křičel Dalinar, jako by nevěřil svým očím. „Teď jsi přišel?“

Střeponoš vyrazil dopředu a kovové boty mu zvonily o kámen. Ostatní Paršendi mu ustupovali z cesty.

„Proč ne dřív?“ dožadoval se Dalinar a rychle zaujal bojovou pozici Vítr. Levým okem mrkal, aby z něj vypudil pot. Stál ve stínu velkého obdélníkového skalního útvaru, který připomínal knihu. „Proč jsi čekal celou bitvu v bezpečí a útočíš až teď? Když…“

Když už se Dalinar málem dostal ven. Paršendský Střeponoš evidentně nechával své vojáky, aby Dalinara přemohli sami, když se zdálo, že nemá šanci nad nimi zvítězit. Třeba dávají řadovým vojákům možnost získat Střepkord jako v lidské armádě. Když měl teď Dalinar šanci uprchnout, Paršendi se přece nechtěli vzdát naděje na Střepkord a Střeplát, a proto poslali Střeponoše.

Střeponoš udělal krok dopředu a říkal cosi huhňavým paršendským jazykem. Dalinar nerozuměl ani slovo. Zvedl Střepkord a zaujal bojovou pozici. Paršend ještě cosi dodal a potom vyrazil proti Dalinarovi a rozmáchl se mečem.

Dalinar v duchu klel a stále ještě neviděl na levé oko. Skrčil se a také se rozmáchl mečem. Střepkordy se střetly. Dalinar se nárazem zachvěl. Svaly mu reagovaly pomalu. Z prasklin ve Střeplátu mu unikala Bouřná záře a ubývala. Nebude dlouho trvat a Střeplát přestane fungovat.

Paršendský Střeponoš znovu zaútočil. Zaujal pozici, kterou Dalinar neznal. Byla v ní však znát disciplína a výcvik. Nebyl to žádný divoch nebo barbar pohrávající si s mocnou zbraní. Byl to zkušený Střeponoš. Dalinar musel znovu odrazit jeho meč. Na to však nebyla jeho bojová pozice vhodná. Svaly obtěžkané Střeplátem nereagovaly dostatečně pružně a Střeplát měl příliš popraskaný na to, aby mohl riskovat zásah.

Úder ho málem vyhodil z rovnováhy. Zaťal zuby a opřel se do zbraně plnou vahou, soustředěný na další Paršendovu ránu. Střepkordy se střetly s divokým zařinčením a vyletěl od nich gejzír jisker, jako kdyby někdo vyhodil do vzduchu kbelík roztaveného kovu.

Dalinar se rychle vzpamatoval a vrhl se dopředu a snažil se vrazit ramenem nepříteli do hrudníku. Paršend však byl ještě plný síly a Střeplát měl na rozdíl od Dalinara pevný. Hladce uhnul a stejně hladce se chystal Dalinara uhodit do zad.

Dalinar se otočil právě včas. Vyskočil na malý skalní výběžek a odtud na vyšší převis a vyšplhal se až nahoru. Paršend lezl za ním. V to Dalinar doufal. Pohybovali se na nebezpečném terénu, a i když mu to vyhovovalo, bylo to velmi riskantní, protože ho jediná rána mohla srazit dolů.

Když se Paršend přiblížil až k vrcholu, Dalinar zaútočil. Měl výhodu, že na rozdíl od Paršenda stál na relativně rovném hřebenu svahu. Paršend se neobtěžoval jeho výpadům uhýbat. Dostal zásah do helmy. Helma zapraskala, ale Paršend využil své pozice a ohnal se Dalinarovi po nohou.

Dalinar uskočil, ale připadal si zoufale neohrabaný. Sotva uhnul další ráně a nepodařilo se mu znovu zaútočit dřív, než Paršend vylezl nahoru na hřeben.

Paršend zahájil útok agresivním výpadem. Dalinar zaťal zuby, zvedl ruku a výpad odrazil. Modlil se k Heraldům, aby mu vydržel Střeplát. Paršendský meč narazil na Střeplát a Dalinar cítil ostrý náraz v celé ruce. Kovová rukavice mu najednou ztěžkla jako kus olova. Držel se však ze všech sil a zvedl meč do útoku. Nemířil na Paršendův Střeplát, ale na kámen pod ním.

I když se do vzduchu rozletěly roztavené úlomky Dalinarova chrániče předloktí, zařízl se mečem hluboko do skály pod soupeřovýma nohama. Velká vrstva kamene se uvolnila a Paršend zavrávoral a upadl na zem.

Dalinar zaťal pěst − ruky s poškozeným chráničem − uhodil do země a uvolnil chránič předloktí. Ten mu sklouzl z ruky. Ruku měl volnou a cítil na ni chladný vzduch. Rukavice mu zůstala, ale nebude mu správně fungovat, když mu chybí loketní díl. Vykřikl a jednou rukou se rozmáchl mečem. Zakrojil se hlouběji do kamene, kus uvolnil a poslal ho proti Střeponošovi.

Paršend se vypotácel na nohy, ale kámen ho zasáhl a zvířil oblak Bouřné záře. Ozvalo se zapraskání. Dalinar sestoupil dolů a snažil se dostat na Paršenda, dokud se nehýbal. Bohužel ho zbrzdila výstroj. Měl poškozenou botu na pravé noze, takže když dopadl na zem, kulhal. Kdyby si botu sundal, neudržel by zbytek Střeplátu na těle.

Zaťal zuby a zastavil se, když Paršend vstal. Jeho Střeplát, i když už měl také praskliny, nebyl zdaleka v tak hrozivém stavu jako Dalinarův. Střepkord se mu podařilo uchránit. Otočil se hlavou k Dalinarovi, oči schované za hledím helmy. Ostatní Paršendi stáli kolem do kruhu a tiše přihlíželi. Do boje nezasahovali.

Dalinar zvedl meč. Držel jej v obou rukou − v jedné v brnění a druhé holé. Holou ruku mu chladil vítr.

Nemělo smysl utíkat. Bude bojovat tady.

* * *

Poprvé za mnoho, mnoho měsíců si Kaladin připadal skutečně úplně bdělý a živý.

To ta nádhera kopí svištícího ve vzduchu. Ta jednota těla a duše, ruce a nohy reagující okamžitě, rychleji, než kdyby je řídily myšlenky. Ta jasnost a přirozenost zacházení s kopím, které si osvojil v nejtěžší době svého života.

Ta zbraň jako by byla jenom prodloužením jeho těla. Ovládal ji lehce a instinktivně jako vlastní končetiny. Otočil se a začal útočit na Paršendy. Byla to odplata těm, kteří zabili tolik jeho přátel. Odplata za každý šíp, který po něm vystřelili.

V jeho nitru začala extaticky vířit Bouřná záře. Cítil v ní rytmus bitvy. Skoro jako rytmus paršendského zpěvu.

A Paršendi zpívali. Vzpamatovali se ze šoku, když ho viděli nasát Bouřnou záři a promluvit Slovy Druhého ideálu. Začali útočit ve vlnách a ze všech sil se snažili dostat k mostu a shodit ho dolů. Někteří přeskakovali na druhou stranu, aby zaútočili odtud, ale Moraš tam nechal hlídky mostařů. Kupodivu se drželi a most zatím uhájili.

Kolem Kaladina poletovala Syl, jako by se vozila na vlnách Bouřné záře jako list na větru při bouři. Okouzlená. Nikdy ji takhle neviděl.

Mezi útoky nedělal přestávky. Byl to vlastně jeden jediný útok, protože jeden úder plynule navazoval na druhý. Jeho kopí se nikdy nezastavilo a společně se svými mostaři tlačil Paršendy zpátky a přijímal jejich výzvy, když proti němu předstoupili v párech.

Vraždění. Zabíjení. Krev tekla proudem a u nohou mu sténali umírající. Snažil se to nevnímat. Přesto mu ale ta spoušť, která za ním zůstávala, kazila radost z toho, co dokáže.

Brání druhé. Zachraňuje. Přesto ale zabíjí. Je možné, že může něco být tak krásné a tak hrozné zároveň?

Uhnul před letícím stříbřitým mečem a ze strany zabodl soupeři kopí do boku. Otočil kopí a vrazil jeho tupou stranou, už ulomenou, do boku Paršendova kolegy. Potom kopím hodil proti dalšímu soupeři a chytil nové, které mu hodil Lopen. Měl jich sbírku od padlých Aletů, kteří leželi poblíž, aby je měl Kaladin k dispozici, až bude potřebovat.

Když se utkáte s člověkem, něco se o něm dovíte. Jsou vaši nepřátelé pečliví a přesní? Razí si násilím cestu dopředu, agresivní a dominantní? Chrlí na vás kletby, aby vás rozzuřili? Jsou nemilosrdní, nebo nechávají neškodné lidi žít?

Paršendi na něj udělali obrovský dojem. Bojoval s desítkami a každý z nich měl osobitý styl boje. Zdálo se, že proti němu posílají jen dva nebo čtyři současně. Útočili systematicky a takticky a každá dvojice bojovala skutečně jako tým. Zdálo se, že respektují jeho dovednost.

Nejvýmluvnější však bylo, že neútočili na Skara nebo Tefta, kteří byli zranění, a místo toho se soustředili na Kaladina, Moraše a ostatní, kteří byli prokazatelně nejschopnější. Nebyli to ti nekulturní barbaři, které ho vždycky učili v nich vidět. Tohle byli profesionální vojáci, kteří čestně dodržovali bojovou etiku, kterou u většiny Aletů postrádal. U Paršendů nacházel to, co čekal u aletských vojáků na Roztříštěných planinách.

Šokovalo ho, když si to uvědomil. Paršendy zabíjel, ale přitom je respektoval.

Bouře, která vířila v jeho nitru, ho však hnala dopředu. Vybral si směr a tihle Paršendi by zabili vojáky Dalinara Kholina a ani na vteřinu by toho nezalitovali. Jednou si našel své místo a z jeho perspektivy se na to musí dívat.

Neuvědomoval si, jak dlouho bojuje. Čtvrtá mostní se držela obdivuhodně dobře. To znamená, že nemůžou bojovat dlouho, jinak už by byli dávno vyčerpaní. Jenže podle počtu raněných a umírajících Paršendů se zdálo, že bojuje už hodiny.

Pocítil zvláštní směsici úlevy a zklamání, když se mezi Paršendy objevila postava ve Střeplátu a za ní vojáci v modrém. Kaladin váhavě couvl, srdce mu divoce tlouklo a bouře v jeho nitru se zklidnila. Přestalo z něj tak viditelně vyzařovat světlo. Z počátku bitvy doplňoval hladinu Záře z kamenů, které měli Paršendi ve vousech, další Paršendi, kteří se připojili k bitvě později, však už kameny ve vousech neměli. Což byl další důkaz toho, že to nejsou tak nízké primitivní bytosti, jak plavooci tvrdili. Viděli, co dělá, a i když to nechápali, dokázali se podle toho zařídit.

Měl v sobě dostatek Záře na to, aby vydržel. Když se však k němu dostali Aleti, uvědomil si, jak to bylo přesně načasované.

Na tohle si budu muset dávat pozor, pomyslel si. Bouře, která zuřila v jeho nitru, ho nutila k pohybu, ale zároveň ho vyčerpávala. Čím víc Záře používal a čím rychleji ji spotřebovával, tím horší to bylo, když mu došla.

Aletští vojáci vytvořili obranný půlkruh po obou stranách mostu a vyčerpaní mostaři přestali bojovat. Někteří si sedli a drželi si rány. Kaladin se k nim rozběhl. „Hlášení!“

„Tři mrtví,“ řekl Skála zasmušile. Klečel vedle jejich těl. Malop, Bezucha Jaks a Narm.

Kaladin se lítostně zamračil. Buď rád, že ostatní žijou, říkal si. Bylo to prosté a logické pomyšlení, ale bylo těžké se s tím smířit. „Co vy ostatní?“

Utrpěli pět závažnějších zranění, ale Skála s Lopenem je ošetřili. Oba dva se od Kaladina rychle učili. Sám by pro zraněné nemohl udělat o moc víc. Podíval se na Malopovo tělo. Měl ránu sekerou a roztříštěnou kost v paži. Zemřel na ztrátu krve. Kdyby Kaladin nebojoval, možná ho mohl…

Ne. Už dost té lítosti.

„Ustupte dál,“ řekl mostařům a posílal je na bezpečnější místo. „Tefte, velíš tomu tady.“

„Moraši, máš ještě sílu se mnou zůstat?“

„Jasně,“ odpověděl Moraš a vyloudil na zakrvácené tváři úsměv. Vypadal vzrušeně, ani ne příliš vyčerpaně. Všichni mrtví byli z jeho strany, ale on i ostatní bojovali překvapivě dobře.

Ostatní mostaři se stáhli do ústraní. Kaladin se otočil a díval se na aletské vojáky. Připadalo mu, jako by se díval do stanu na třídění raněných. Každý z nich měl nějakou ránu. Vojáci uprostřed vrávorali a kulhali. Vojáci na krajích ještě bojovali, ale uniformy měli roztrhané a zakrvácené. Začínal mezi nimi vládnout chaos.

Prodral se mezi raněnými a mával na ně, aby přešli přes most. Někteří přešli. Jiní stáli s omámeným výrazem v očích. Kaladin se rozběhl ke skupině, která vypadala nejschopněji. „Kdo tomu tady velí?“

„No…“ Voják měl rozříznutou tvář. „Jasnopán Dalinar.“

„Myslím bezprostřední nadřízený. Váš velitel. Kdo to je?“

„Mrtvý,“ odpověděl voják. „I velitel oddílu. I jeho zástupce.“

Pro Bouřepána, pomyslel si Kaladin. „Tak rychle přes most,“ řekl a šel dál. „Potřebuju nějakýho důstojníka! Kdo velí téhle operaci?“

Vpředu rozeznal postavu v poškrábaném Střeplátu. Bojovala před skupinkou vojáků. To bude Dalinarův syn Adolin. Měl co dělat, aby odrazil skupinu Paršendů. Nebylo by rozumné ho vyrušovat.

„Támhle!“ volal voják. „Našel jsem Jasnopána Havara! To je velitel zadní linie.“

Konečně, pomyslel si Kaladin a rozběhl se chaotickým bitevním polem k vousatému plavookovi, který ležel na zemi a vykašlával krev. Kaladin se na něho podíval. Měl obrovské poranění hrudníku. „Kdo je jeho zástupce?“

„Mrtev,“ odpověděl muž vedle velitele. Byl to plavook.

„A vy jste?“ zeptal se Kaladin.

„Nakom Gaval.“ Vypadal velmi mladě. Mladší než Kaladin.

„Tak vás povyšuju,“ řekl Kaladin. „Odveďte tyhle muže co nejrychleji přes most. Kdyby se někdo ptal, dostal jste rozkaz od velitele zadní linie. Kdyby to někdo nechtěl přijmout, pošlete ho za mnou.“

Muž se zarazil. „Povyšujete mě… Kdo jste? Máte k tomu vůbec pravomoc?“

„Někdo ji tu mít musí,“ odsekl Kaladin. „Jděte. Rychle.“

„Já −“

„Jděte!“ vykřikl Kaladin.

Plavook kupodivu zasalutoval a začal křičet rozkazy na svůj oddíl. Kholinovi vojáci byli zranění, vyčerpaní a omámení, ale byli dobře vycvičení a disciplinovaní. Jakmile se někdo ujal velení, uposlechli a rozkazy hned předávali dál. Oddíly začaly přecházet po mostě a řadily se do pochodových útvarů. Vojáci ve zmatku nejspíš jednali podvědomě, podle zažitých stereotypů.

Během pár minut se celý střed kholinské armády sunul po mostě jako písek přesýpacích hodin. Zvuky bitvy už nebyly tak hlasité. Přesto muži stále křičeli a umírali a zbraně stále řinčely a rachotily.

Kaladin rychle odložil krunýř − dráždit Paršendy v tuto chvíli nebylo taktické − a vydal se mezi raněné hledat další důstojníky. Několik jich našel, ale byli vyčerpaní a zmatení a došly jim síly i dech. Bylo zřejmé, že ti, kterým ještě trochu síly zbývalo, stále bojovali v čele dvou křídel vojska, která držela Paršendy stranou.

Kaladin a za ním Moraš utíkali k centrální linii, kde se Aletům dařilo nejlépe. Tady konečně našli velitele. Byl to vysoký urostlý plavook v kovovém krunýři a helmě a v tmavší uniformě než ostatní. Velel boji téměř z přední linie.

Muž Kaladinovi pokynul a křičel na něj: „Vy velíte mostní jednotce?“

„Ano,“ odpověděl Kaladin. „Proč už neustupujete po mostě?“

„My jsme Modrá garda. Naše povinnost je chránit Jasnopána Adolina.“ Muž ukázal k Střeponošovi v modrém. Ten vypadal, že se s něčím přetahuje nedaleko od nich.

„Kde je velkokníže?“ křičel Kaladin.

„Nevíme.“ Muž svraštil obličej. „Jeho stráže někam zmizely.“

„Musíte se stáhnout. Velká část vojska už je za roklí. Když tu zůstanete, tak vás obklíčí.“

„Jasnopána Adolina neopustíme. Je mi líto.“

Kaladin se rozhlédl kolem sebe. Aleti se drželi z posledních sil, aby své malé území před Paršendy uhájili, ale bylo zřejmé, že neustoupí, dokud k tomu nedostanou rozkaz.

„Dobře,“ pronesl Kaladin, zvedl kopí a začal si klestit cestu k přední linii. Tady bojovali Paršendi s plným nasazením. Kaladin jednomu podřízl krk, otočil se uprostřed jejich skupiny a rozmáchl se kopím. Bouřná záře už mu skoro došla, ale tihle Paršendi měli ve vousech kameny. Kaladin se nadechl jenom trochu, aby se před aletskými vojáky neprozradil, a vrhl se do útoku.

Paršendi před jeho divokými výpady začali ustupovat a těch pár příslušníků Modré gardy, které měli kolem sebe, zůstalo ohromeně stát. Během pár vteřin měl kolem sebe desítku mrtvých nebo zraněných Paršendů na zemi. To mu otevřelo průchod. Začal se tlačit pryč a Moraš těsně za ním.

Mnoho Paršendů se zaměřovalo na Adolina. Modrý Střeplát měl popraskaný a poškrábaný. Kaladin Střeplát v tak hrozném stavu nikdy neviděl. Z prasklin mu vycházela Bouřná záře podobně jako Kaladinovi z kůže, když ji v sobě zadržoval nebo když jí využíval velké množství.

Bitevní Zápal Střeponoše jim dal čas na oddech. Zůstali s Morašem mimo jeho dosah. Paršendi mostaře ignorovali a soustředili veškerou svou zuřivost jenom na Střeponoše. Adolin srážel několik protivníků najednou, ale − jak Kaladin už jednou viděl − jeho meč nikdy nerozřízl lidské tělo. Paršendům vzplanuly oči a po celých desítkách padali mrtví k zemi. Adolin sklízel mrtvé jako ovoce spadané ze stromu.

A přesto bylo zřejmé, že bojuje z posledních sil. Střeplát neměl jenom popraskaný, ale měl v něm viditelné díry. O helmu přišel a nahradil ji obyčejnou helmou kopiníka. Kulhal na levou nohu, bylo vidět, že mu na ní Střeplát nefunguje. Střepkord v jeho rukou byl smrtící zbraní, ale Paršendi se přesto dostávali blíž a blíž.

Kaladin do jeho akčního radia nevstoupil. „Adoline Kholine!“ volal na něj.

Adolin nepřestával bojovat.

„Adoline Kholine!“ volal Kaladin znovu a cítil, jak mu přitom uniká Bouřná záře. Jeho hlas duněl mezi skalami.

Adolin strnul a podíval se na Kaladina. Potom váhavě ustoupil a nechal Modrou gardu držet Paršendy mimo prostor, který Kaladin vytvořil pro průchod.

„Kdo jste?“ zeptal se, když se dostal ke Kaladinovi. Hrdou mladou tvář měl lepkavou potem a vlasy měl slepené do jednoho zlato-černého hnízda.

„Ten, co vám zachránil život,“ odpověděl Kaladin. „Potřebuju, abyste zorganizoval ústup. Vaše jednotky už nemůžou dál bojovat.“

„Je tu ještě můj otec, mostaři,“ řekl Adolin a ukázal dlouhým mečem. „Viděl jsem ho ještě před chvilkou. Běžel pro něj jeho ryšádijec, ale ani otec ani kůň se ještě nevrátili. Povedu oddíl −“

„Povedete oddíl do bezpečí,“ křičel Kaladin popuzeně. „Podívejte se na ty vojáky, Kholine! Sotva se drží na nohou a vy byste po nich ještě chtěl, aby bojovali? Ztrácíte je po desítkách! Každou minutou! Potřebujete je dostat ven!“

„Já otce neopustím,“ odpověděl Adolin tvrdošíjně.

„U všech… Jestli padnete, Adoline Kholine, tak těmhle lidem nezbyde vůbec nic. Jejich velitelé jsou všichni mrtví nebo ranění. Vy se za svým otcem nedostanete, vždyť sotva chodíte! Opakuju vám, odveďte ty vojáky do bezpečí!“

Mladý Střeponoš couvl a pozastavil se nad Kaladinovým tónem. Podíval se směrem k severovýchodu, kde se najednou objevila na skalním převisu stříbřitě šedá postava. Bojovala s dalším Střeponošem. „Je už blízko…“

Kaladin se zhluboka nadechl. „Jdu pro něj. Vy odveďte ty vojáky. Držte most, ale jenom most, nic víc.“

Adolin si Kaladina rázně přeměřil pohledem. Udělal krok, ale cosi v jeho Střeplátu povolilo a upadl na koleno. Zaťal zuby a vstal. „Kapitáne Malane,“ křičel. „Vezměte vojáky a jděte s tímhle člověkem na pomoc otci!“

Mezi vojáky zasalutoval muž, kterého Kaladin před chvílí oslovil. Adolin si Kaladina znovu přísně přeměřil pohledem a potom namáhavě odcházel k mostu.

„Moraši, jdi s ním,“ řekl Kaladin.

„Ale −“

„Udělej to, Moraši,“ opakoval Kaladin a podíval se na převis, na němž bojoval Dalinar. Zhluboka se nadechl, sevřel kopí v podpaží a ďábelskou rychlostí utíkal na převis.

Modrá garda na něj křičela a snažila se s ním udržet krok, ale neohlédl se. Udeřil na paršendskou linii, otočil se a srazil dva vojáky kopím, přeskočil je a běžel dál. Paršendi na tomto místě byli soustředění na Dalinara a mezi touto frontou a druhou u mostu byly jejich řady prořídlé.

Kaladin utíkal a cestou nasával další Bouřnou záři, krčil se a uskakoval před Paršendy, kteří ho chtěli zastavit. Během okamžiku byl u Dalinara. Skalní převis byl v tuto chvíli prázdný, ale velká skupina Paršendů čekala dole pod ním.

Tak jo, pomyslel si a skočil.

* * *

Dalinar zaslechl koně. Překvapeně se ohlédl ve chvíli, kdy na volné prostranství, které udělali přihlížející Paršendi, vběhl Švihák. Jak… kde…? Kůň měl přece být v bezpečí na seřadišti.

Bylo však pozdě. Dalinar klečel na jednom koleni, sražen paršendským Střeponošem. Paršend ho kopl do hrudníku a srazil ho na zem.

Následovala rána do helmy. Za ní další. A další. Helma se rozletěla na kusy a Dalinar zůstal na chvíli omámený. Kde je? Co se děje? Proč má na sobě tu tíhu?

Střeplát, uvědomil si a snažil se vstát. Mám na sobě… Střeplát… 

Cítil jakýsi záchvěv vánku na obličeji. Rána do hlavy. Musí být opatrný na rány do hlavy, když na sobě má Střeplát. Nepřítel stál nad ním. Tyčil se nad ním jako sloup a zvědavě si ho prohlížel. Jako kdyby něco hledal.

Dalinar upustil Střepkord. Obstoupili ho obyčejní paršendští vojáci. Koně zatlačili pryč. Dalinar ho slyšel vzadu ržát a díval se na něj, ale před očima se mu mlžilo.

Proč ho ten Střeponoš už rovnou nezabil? Paršendský obr se sehnul a promluvil. Mluvil nesrozumitelně, s výrazným cizím akcentem. Něco si však Dalinar tady v jeho blízkosti uvědomil. Pochopil, co říká. Jednotlivá slova bylo skoro nesrozumitelná, ale bylo to aletsky.

„Jsi to ty,“ řekl paršendský Střeponoš. „Konečně jsem tě našel.“

Dalinar překvapeně zamžoural očima.

V zadních řadách přihlížejících Paršendů vypukl jakýsi rozruch. Ta scéna mu nebyla cizí. Všude okolo Paršendi a Střeponoš v ohrožení. Dalinar už to jednou prožil. Jenže z druhé strany.

Ten Střeponoš k němu přece nemůže mluvit. Dostal ránu do hlavy a asi blouzní. Ale co se to děje mezi těmi Paršendy?

Sadeas, pomyslel si Dalinar zmateně. Přišel mě zachránit. Jako jsem já zachránil jeho.

Spoj je…

On přijde, pomyslel si Dalinar. Já to vím. A já je seberu… 

Paršendi křičeli, běhali, otáčeli se. Najednou z jejich shluku vyběhla postava. Nebyl to Sadeas. Byl to mladý muž s drsnou tváří a dlouhými černými vlnitými vlasy. V ruce měl kopí.

A zářil.

Co? pomyslel si Dalinar zmateně.

* * *

Kaladin se zastavil na volném prostranství. Uprostřed kruhu Paršendů byli oba Střeponoši, jeden na zemi a z těla mu vycházela Bouřná záře. Slaboučce. Když se podíval na to množství prasklin, musely být kameny uvnitř už skoro prázdné. Druhý Střeponoš − podle výšky a tvaru končetin Paršend − stál nad ním.

Výborně, pomyslel si Kaladin a vrhl se dopředu ještě dřív, než se paršendští vojáci vzpamatují a zaútočí na něj. Paršendský Střeponoš se skláněl k Dalinarovi. Ze Střeplátu mu z velké praskliny na noze unikala Bouřná záře.

A tak − vzpomněl si na to, jak zachránil Amarama − se Kaladin rozběhl dopředu a vrazil mu kopí do praskliny.

Střeponoš vykřikl a překvapením upustil Střepkord. Ten se rozplynul na obláček páry. Kaladin vytáhl kopí a couvl. Střeponoš se po něm ohnal pěstí v kovové rukavici, ale minul. Kaladin skočil zpátky k němu a znovu vší silou vrazil kopí na stejné místo.

Střeponoš vykřikl ještě víc, zavrávoral a upadl na kolena. Kaladin se snažil kopí vyprostit, ale Střeponoš na ně upadl a zlomil je. Kaladin se otočil a stál teď proti kruhu Paršendů s holýma rukama. Z těla mu vycházela Bouřná záře.

Nastalo ticho. Potom Paršendi začali opakovat stejná slova, jaká od nich slyšel v této bitvě už dříve. „Nešua Kadal!“ Šeptali si to mezi sebou a vypadali zmateně. Potom začali zpívat popěvek, který od nich nikdy neslyšel.

Výborně, pomyslel si Kaladin. Aspoň na něj zatím neútočí a Dalinar Kholin se hýbe. Klekl si k němu a zaměřil většinu své Bouřné záře na kamennou zem. Nechal si jenom tolik, aby ho držela v aktivitě. Rozběhl se ke koni v jednom kroužku Paršendů.

Paršendi mu s vyděšenými pohledy uhýbali z cesty. Chytil otěže a rychle se vrátil k velkoknížeti.

* * *

Dalinar třepal hlavou ve snaze vyčistit si mysl. Před očima se mu stále mlžilo, ale myšlenky se mu začínaly pomalu vracet. Co se to stalo? Dostal ránu do hlavy a… a najednou je ten Střeponoš na zemi.

Na zemi? Co ho porazilo? Mluvil k němu opravdu ten Paršend? Ne, to se mu nejspíš zdálo. I to, že ten mladík zářil. Teď už nezářil. Držel Šviháka za otěže a naléhavě na Dalinara mával. Dalinar se přinutil vstát. Paršendi kolem nich si šeptali cosi nesrozumitelného.

Ten Střeplát, pomyslel si Dalinar a podíval se na klečícího Paršenda. Střeplát… mohl bych splnit slib, který jsem dal Renarinovi. Mohl bych… 

Střeponoš sténal a držel se rukama v kovových rukavicích za nohu. Dalinar měl obrovské nutkání ho zabít. Udělal krok dopředu. Táhl za sebou nohu, kterou nedokázal ovládat. Paršendi kolem nich jen mlčky přihlíželi. Proč neútočí?

Vysoký kopiník doběhl k němu a vedl Šviháka. „Na koně, plavooku.“

„Měli bychom ho zabít. Mohli bychom −“

„Na koně!“ zavelel mladík a hodil mu otěže.

Paršendi se otočili, aby se vrhli proti blížícím se aletským vojákům.

„Říká se o vás, že jste čestnej člověk,“ zavrčel kopiník. S Dalinarem takhle snad ještě nikdy nikdo nemluvil. Natožpak temnook. „Vaši muži bez vás neodejdou a mí lidi neodejdou bez nich. Takže vy teď naskočíte na koně a z týhle smrtící pasti odjedete. Jasný?“

Dalinar se mu podíval do očí. Potom přikývl. Jistě. Má pravdu. Musí toho Střeponoše nechat být. Stejně by z něj ten krunýř nedostali. Museli by s sebou táhnout celé tělo.

„Ústup!“ zavelel Dalinar svým vojákům a naskočil na Šviháka. Málem se mu to nepodařilo, protože ve Střeplátu už neměl skoro žádnou Záři.

Věrný Švihák se dal do klusu po únikové cestě, kterou vybojovali Dalinarovi lidé a kterou zaplatili vlastní krví. Za ním utíkal ten cizí kopiník. Oba obklopila Modrá garda. Před nimi na únikové plošině byla už většina jeho jednotek. Most byl stále na místě, na jeho konci netrpělivě postával Adolin a držel ho, aby se po něm mohl Dalinar vrátit do bezpečí.

S obrovskou úlevou cválal Dalinar na Švihákovi přes rokli směrem na východ. Paršendi se shlukli u rokle, ale nepronásledovali je. Skupinka jich pracovala nahoře na planině na kukle. Během bitvy na ni obě strany zapomněly. Nikdy nepřítele nepronásledovali. Kdyby chtěli, mohli se za Dalinarem hnát až na kraj permanentních mostů.

Ale neudělali to. Seřadili se a začali zpívat další ze svých popěvků. Ten, který zpívali vždycky, když se aletské síly stahovaly. Dalinar se díval, jak vpředu před nimi vrávorá postava v popraskaném stříbrném Střeplátu a červené čepici. Helmu měl sundanou, ale bylo to příliš daleko na to, aby v červeno-černé mramorované kůži rozeznal nějaké rysy. Dalinarův úhlavní nepřítel zvedl Střepkord pohybem, který byl nezaměnitelný. Byl to pozdrav, gesto respektu. Dalinar instinktivně zhmotnil Střepkord a o deset úderů srdce později i on zvedl meč na pozdrav.

Mostaři přetáhli most na druhou stranu a vojska od sebe oddělila rokle.

„Roztřídit raněné!“ křičel Dalinar. „Nenecháme tady nikoho, kdo má sebemenší naději přežít. Tady už na nás Paršendi nezaútočí!“

Vojáci začali vítězoslavně křičet. Útěk jim v tuto chvíli připadal slavnější než vítězství a než získání jakéhokoliv živokamu. Vyčerpané aletské jednotky se rozdělily na prapory. Do bitvy jich šlo osm a teď se znovu stejně rozdělili na osm − i když v několika jich zbylo sotva pár stovek mužů. Vojáci cvičení v polním ošetřovatelství procházeli jednotkami a velitelé zatím počítali ztráty. Muži si sedali na zem mezi spreny bolesti a spreny vyčerpání, zakrvácení, někteří bez zbraně, mnozí v roztrhaných uniformách.

Na protější planině Paršendi dál zpívali svou píseň.

Dalinar se bezděky díval na mostní jednotku. Bylo zřejmé, že mladík, který mu zachránil život, byl její velitel. To on bojoval proti Střeponoši? Dalinar si matně vybavil jejich krátké střetnutí a kopí v noze. Ten mladík byl šikovný a měl štěstí.

Mostní jednotka měla daleko větší disciplínu a byla daleko koordinovanější, než by Dalinar od takových lidí čekal. Už dál nemohl čekat. Pobídl Šviháka a rozběhl se po kameni kolem raněných a vyčerpaných vojáků. To mu připomnělo jeho vlastní únavu, jak měl však teď možnost chvíli sedět, začínal se z ní vzpamatovávat. Hlava už se mu netočila.

Velitel mostní jednotky ošetřoval své raněné. Měl šikovné ruce a bylo vidět, že má i zkušenosti. Muž znalý polní medicíny mezi mostaři? 

No, a proč ne? pomyslel si Dalinar. Není to o nic divnější než to, že umějí tak dobře bojovat. Sadeas měl asi mnoho tajemství.

Mladík zvedl hlavu. A Dalinar si poprvé všiml cejchu otroka, který měl schovaný na čele pod dlouhými vlasy. Mladík stál se založenýma rukama. Přátelský jeho postoj zrovna nebyl.

„Dostanete pochvalu,“ řekl Dalinar. „Všichni. Proč váš velkokníže odešel a poslal sem pro nás jenom vás?“

Několik mostařů se dalo do smíchu.

„On nás pro vás neposlal,“ odpověděl velitel. „Přišli jsme sami. Proti jeho vůli.“

Dalinar bezděky přikyvoval, protože si uvědomil, že to je jediná možná odpověď. „Proč?“ zeptal se najednou. „Proč jste pro nás přišli?“

Mladík pokrčil rameny. „Nechali jste se tam dost solidně obklíčit.“

Dalinar unaveně přikyvoval. Asi by se měl na toho mladíka zlobit za ten jeho tón, ale byla to pravda. „Ano, ale proč jste přišli? A kde jste se naučili takhle bojovat?“

„To byla náhoda,“ odpověděl mladík. Otočil se zpátky ke svým raněným.

„Jak vám to můžu odplatit?“ zeptal se Dalinar.

Mostař se na něho podíval. „Nevím. Byli jsme na útěku od Sadease. Chtěli jsme v tom zmatku zmizet. To bychom pořád ještě mohli udělat, ale pošle za náma vojsko a zabijou nás.“

„Mohl bych vaše lidi vzít k sobě do tábora a vyvázat je ze služby u Sadease.“

„Obávám se, že nás tak snadno nepustí,“ odpověděl mostař, v očích pohled štvance. „A taky se obávám, že u vás v táboře v bezpečí nebudeme. To, co dnes Sadeas udělal… To znamená, že mezi váma bude válka, ne?“

Měla by? Dalinar se zatím pomyšlení na Sadease vyhýbal − jeho ústřední myšlenkou bylo přežít a zachránit vojsko − ale cítil k němu hlubokou zášť. Za jeho dnešní čin bude žádat pomstu. Jenže může si dovolit válku mezi dvěma knížectvími? Podlomila by jednotu Aletkaru. A nejen to. Zničila by dům Kholinů. Dalinar nemá po té dnešní katastrofě vojsko, které by se mohlo Sadeasovi postavit.

Jak Sadeas zareaguje, až se Dalinar vrátí? Zaútočí na něj, aby to dílo dokonal? Ne, pomyslel si. Udělal to takhle a nebylo to náhodou. Sadeas se s ním neutkal osobně. Opustil ho a to bylo podle aletských principů něco jiného. Navíc nechtěl království vystavovat riziku.

Sadeas by nechtěl otevřenou konfrontaci a Dalinar si válku nemůže dovolit, i když jím cloumá zuřivost. Zaťal pěst a otočil se k mostaři. „Nepůjdu do války,“ řekl. „Aspoň ne teď.“

„V tom případě, kdybyste si nás vzal do tábora, se dopouštíte krádeže. Královy zákony a Kodex, který prý přísně dodržujete, od vás budou chtít, abyste nás vydal zpátky Sadeasovi. On se tak snadno nevzdá.“

„Já se o Sadease postarám,“ odpověděl Dalinar. „Vrátíte se se mnou. Slibuju vám, že budete v bezpečí. Na veškerou čest, která mi ještě zbyla.“

Mladý mostař se mu podíval do očí. Cosi v nich hledal. Tak tvrdý ve svém mládí. „Dobře,“ řekl nakonec mostař. „Vrátíme se. Nemůžu nechat svoje lidi v táboře − a s tolika raněnýma nemáme na útěk zásoby.“

Vrátil se zpátky k práci a Dalinar odjel na Švihákovi pro hlášení o ztrátách. Vztek na Sadease v sobě v tu chvíli ovládl. Ale bylo to těžké. Ne, nesmí dopustit, aby se tahle situace zvrhla ve válku. Ale nesmí dopustit ani to, aby všechno zůstalo při starém.

Sadeas narušil rovnováhu a tu už nikdy nepůjde obnovit. Přinejmenším ne v té podobě, jakou měla před bitvou.

69

SPRAVEDLNOST

„Všechno je pro mě uzavřeno. Stojím proti tomu, kdo mi zachránil život. Chráním toho, kdo zradil mé sliby. Zvedám ruku. Bouře mi odpovídá.“

Tanatanev 1173, 18 vteřin před smrtí. Tmavooká matka čtyř dětí, věk šedesát jedna let.

Navani se navzdory protestům a volání žen, které ji doprovázely, prodírala mezi strážemi. Snažila se ze všech sil zachovat chladnou hlavu. Zůstane klidná. To, co zaslechla, jsou jenom fámy. Musejí být!

Bohužel čím byla starší, tím větší byl pro ni problém zachovat klid hodný urozené dámy. Spěchala Sadeasovým táborem. Vojáci proti ní několikrát zvedli zbraně, buď aby jí nabídli pomoc, nebo aby ji zastavili. Ignorovala obojí. Nedovolí si na ni vztáhnout ruku. Jako králova matka má určitá privilegia.

V táboře vládl chaos a nepořádek.

Na závětrné straně kasáren byly přilepené chatrče plné obchodníků, prostitutek a dělníků. Okapy byly plné ztvrdlého bahna jako ztuhlého vosku, když přeteče přes okraj stolu. Byl to velký rozdíl proti úhledným řadám čistých domků v Dalinarově táboře.

Bude v pořádku, opakovala si. Ať se opováží nebýt! 

Ve svém rozrušení ani nepřemýšlela o tom, jak navrhnout Sadeasovi nové účelnější uspořádání tábora. Zamířila rovnou na seřadiště a došla k vojsku, na kterém vůbec nebylo vidět, že zrovna přišlo z bitvy. Vojáci měli čisté uniformy beze stop krve, hovořili a smáli se, velitelé procházeli řadami a rozpouštěli jeden oddíl za druhým.

To ji mělo uklidnit. Vojsko zdaleka nepůsobilo jako armáda, která právě prošla katastrofou. Jenže ji to naopak rozrušilo ještě víc.

Sadeas v nedotčeném červeném Střeplátu mluvil o kousek dál v přístřešku pod baldachýnem se skupinou velitelů. Došla se vztyčenou hlavou až k přístřešku, ale tady jí skupinka stráží zastoupila cestu. Postavili se těsně vedle sebe a vytvořili bariéru a jeden z nich odešel o její návštěvě informovat Sadease.

Navani netrpělivě založila ruce. Snad si měla vzít nosítka, jak navrhovaly dámy z její družiny. Několik jich s utrápenou tváří právě přicházelo na seřadiště. Nosítka by byla rychlejší, vysvětlovaly jí, protože by přijetí u Sadease mezitím vyřídil posel.

Kdysi tyto náležitosti dodržovala. Vzpomínala, jak jako mladá dáma ráda manipulovala s okolím. Ale co jí to přineslo? Mrtvého manžela, kterého nikdy nemilovala, a „privilegované“ místo u dvora, které bylo stejně pouze fiktivní.

Co by Sadeas udělal, kdyby teď jen tak začala křičet? Kdyby králova matka spustila povyk jako sekerník, který si přiskřípl tykadlo? Uvažovala o tom, když voják čekal na souhlas, aby ji ohlásil u Sadease.

Koutkem oka zahlédla na seřadišti mladíka v modré uniformě v doprovodu tříčlenné čestné stráže. Byl to Renarin. Poprvé se tvářil jinak než zvědavě. Oči měl dokořán, byl bez sebe. Rozběhl se k Navani.

„Mašala,“ obrátil se na ni tichým hlasem, „prosím, máš nějaké zprávy?“

„Sadeasovo vojsko se vrátilo bez vojska tvého otce,“ odpověděla Navani. „Mluví se o drtivé porážce, ale tihle na ni nevypadají.“ Pohlédla na Sadease a vážně uvažovala o tom, že ztropí hysterickou scénu. Naštěstí Sadeas promluvil s vojákem a právě ho posílal zpátky.

„Smíte vstoupit, Jasnosti,“ řekl voják a poklonil se.

„Už bylo na čase,“ zavrčela, protáhla se kolem něj a prošla přístřeškem. Renarin ji váhavě následoval.

„Jasnosti Navani,“ přivítal ji Sadeas, impozantní v červeném Střeplátu, s rukama sepjatýma za zády. „Chtěl jsem vám tu zprávu přinést do synova paláce. Je to příliš velká katastrofa na to, aby na ni stačila slova. Přijměte mou hlubokou soustrast nad ztrátou bratra.“

Renarin zalapal po dechu.

Navani se ovládla, založila ruce a snažila se v sobě zadusit bolest a potřebu vykřiknout a tu zprávu popřít. Je to pravidlo. Vždycky měla tendenci ve věcech nacházet pravidla. V tomto případě to bylo pravidlo, že nic nemůže nikdy mít na dlouho. Vždycky jí to osud vyrve z rukou v okamžiku, kdy to začne vypadat slibně.

Klid, poručila si. „To budete muset vysvětlit,“ řekla Sadeasovi a podívala se mu do očí. Ten pohled trénovala celá desetiletí a s potěšením zaregistrovala, že ho znepokojil.

„Je mi líto, Jasnosti,“ opakoval Sadeas a přitom zadrhával. „Vojsko vašeho bratra přemohli Paršendi. Ten společný útok byla hloupost. Ti barbaři se lekli naší taktiky a vyhnali na tu planinu každou nohu, kterou v armádě měli. Obklíčili nás.“

„A vy jste tam Dalinara nechal?“

„Snažili jsme se k němu probojovat, ale ta početní převaha byla prostě nepřekonatelná. Nezbylo nám, než se stáhnout, jinak by nás všechny zabili taky. Byl bych i bojoval dál, ale viděl jsem na vlastní oči vašeho bratra padnout. Vrhli se na něj Paršendi s kladivy.“ Svraštil obličej. „Odnášeli si kousky zakrváceného Střeplátu jako trofeje. Jsou to netvoři.“

Navani zamrazilo. Cítila chlad. Jako by najednou celá ztuhla. Jak se to mohlo stát? Potom, co konečně − konečně − toho člověka z ledu přiměla k tomu, aby v ní dokázal vidět ženu a ne sestru. A teď…

A teď…

Zaťala zuby a snažila se potlačit slzy. „Já tomu nevěřím.“

„Chápu, že je to těžké.“ Sadeas kývl na sluhu, aby jí přinesl židli. „Kéž bych vám tu zprávu nemusel nikdy říkat. Dalinar a já… no, znal jsem ho spoustu let, a i když jsme se vždycky nedívali na svět stejnýma očima, považoval jsem ho za svého spojence. A přítele.“ Tiše zaklel a podíval se směrem k východu. „Za tohle zaplatí. Pohlídám si to osobně.“

Vypadal tak vážně, že se Navani ocitla na pochybách. Chudák Renarin stál s očima dokořán, natolik zdrcený, že se nezmohl na slovo. Přinesli židli. Navani ji odmítla, tak si sedl Renarin. Sadeas si ho za to nesouhlasně přeměřil pohledem. Renarin měl hlavu v dlaních a oči upřené na zem. Třásl se.

On je teď velkokníže, uvědomila si Navani.

Ne. Ne. Velkokníže je pouze v případě, že si připustí, že je Dalinar mrtev. A to není. Nemůže být.

Sadeas měl všechny mosty, uvědomila si najednou a podívala se na skladiště dřeva.

Vyšla z přístřešku na odpolední slunce. Cítila jeho žár na těle. Došla ke své družině. „Potřebuju štětec,“ řekla Makál, která držela v ruce aktovku s Navaninými osobními věcmi. „Ten nejtlustší. A hořlavý inkoust.“

Malá kyprá žena otevřela aktovku a vyndala z ní dlouhý štětec se střapcem z prasečích štětin na konci, širokým jako lidský palec. Navani vzala štětec. Po něm inkoust.

Před očima přihlížejících stráží vzala pero a namočila ho do inkoustu červeného jako krev. Klekla si a začala kreslit na kamennou zem.

Umění je tvorba. Tvorba je jeho podstata, jeho duše. A v tvorbě je řád. Tvůrce vezme do ruky neorganizované věci − inkoust, prázdnou stránku − a něco z nich vytvoří. Něco z ničeho. To je duch tvoření.

Malovala a cítila na tvářích slzy. Dalinar neměl ženu ani dceru. Neměl nikoho, kdo by se za něj pomodlil. A tak Navani namalovala modlitbu přímo na kámen. Ženy ze své družiny poslala pro další inkoust. Odkrokovala velikost glyfu a pokračovala okrajem. Vytvořila na tmavé skále obrovský obrazec.

Kolem se shlukli vojáci. Sadeas vyšel ze svého přístřešku a sledoval, jak maluje, zády ke slunci, jak leze po zemi a horečnatě namáčí štětec do inkoustu. Co jiného je modlitba, když ne výtvor? Vytvoření něčeho z ničeho. Vytvoření přání ze zoufalství, prosby z utrpení. Poklona před Všemohoucím a pokora, v kterou se promění prázdná lidská pýcha.

Něco z ničeho. Pravá podstata tvoření.

Slzy se jí mísily s inkoustem. Spotřebovala ho čtyři sklenice. Lezla po kolenou a krytou rukou se opírala o zem, natírala kameny a dělala si skvrny od inkoustu po tvářích, když si otírala slzy. Když byla konečně hotová, sedla si na paty a prohlížela si glyf dlouhý dvacet kroků, rudý jako krev. Na mokrém inkoustu se odrážely sluneční paprsky. Zapálila inkoust svíčkou. Byl hořlavý za mokra i za sucha. Plameny vyšlehly po celé délce modlitby, zničily ji a odnesly jejího ducha Všemohoucímu.

Sklonila před modlitbou hlavu. Byl to jeden jediný znak, ale složitý. Thath. Spravedlnost.

Přihlížející všechno sledovali mlčky, jako by se báli narušit moc jejího posvátného přání. Začínal se zvedat chladný vítr. Rozevlál praporky a kabáty. Uhasil modlitbu, ale to bylo v pořádku. Neměla hořet dlouho.

„Jasnopane Sadeasi!“ ozval se vzrušený hlas.

Navani zvedla hlavu. Vojáci se rozestoupili a udělali cestu poslovi v zeleném. Utíkal za Sadeasem a začal něco říkat, ale velkokníže ho popadl za rameno silou Střeplátu a ukázal před sebe. Potom pokynul strážím, aby se kolem nich postavili do kruhu. Vtáhl posla pod přístřešek. Navani dál klečela vedle modlitby. Po ohni zůstal na skále černý obrazec ve tvaru glyfu. Kdosi se postavil vedle ní. Renarin. Klekl si na jedno koleno a položil jí ruku na rameno. „Děkuju, Mašala.“

Přikývla a postavila se. Volnou ruku měla od červené barvy. Tváře měla ještě mokré od slz, ale přimhouřila oči a dívala se přes semknutou řadu vojáků k Sadeasovi. Ve tváři měl zlověstný výraz, zrudl a z očí mu sršel hněv.

Otočila se a začala si prodírat cestu mezi vojáky. Dostala se až na okraj seřadiště. Připojil se k ní Renarin a několik Sadeasových důstojníků. Dívali se do dálky na Roztříštěné planiny.

A na obzoru viděli vojsko, které se vyčerpaně vleklo zpátky k vojenským táborům. V jeho čele jel na koni muž v břidlicově šedém Střeplátu.

* * *

Dalinar jel na Švihákovi v čele armády o dvou tisících šesti stech padesáti třech mužích. To bylo všechno, co zbylo z jeho osmitisícového vojska.

Dlouhá cesta zpátky přes planiny mu dala čas na přemýšlení. Nitro se mu stále ještě zmítalo ve směsici emocí. Ohnul levou ruku. Měl na ní Adolinův modrý Střeplát. Bude trvat ještě hodně dlouho, než se mu dotvoří jeho. Mnohem déle, když se budou Paršendi snažit dotvořit celý Střeplát z rukavice, kterou tam nechal. Nepodaří se jim to, pokud budou Dalinarovi zbrojíři udržovat v jeho Střeplátu dostatečnou zásobu Bouřné záře. Rukavice se rozpadne na prach a Dalinarovi se dotvoří nová.

Prozatím měl Adolinovu. Sebrali mezi zbylými vojáky všechny nabité drahokamy a použili je na dobití Záře do jeho Střeplátu, aby znovu získal sílu. Byl stále samá prasklina. Jejich zacelení bude trvat celé dny, ale v provizorní podobě Střeplát stále držel pohromadě, a kdyby na to přišlo, dokázal v něm i bojovat.

Ovšem potřeboval zajistit, aby na to nepřišlo. Měl v úmyslu konfrontovat Sadease a k tomu potřebuje být ozbrojený. Byl by nejraději vtrhl do Sadeasova tábora jako smršť a vyhlásil „bývalému příteli“ formálně válku. A kdyby bylo potřeba, zhmotnil by Střepkord a poslal by ho na onen svět.

Ale neudělá to. Jeho vojsko je příliš slabé a jeho pozice nejistá. Formální válka by zničila nejen jeho, ale celé království. Musí udělat něco jiného. Něco, čím království naopak ochrání. Pomsta přijde až potom. Až nakonec. Nejdřív Aletkar.

Povolil zaťatou pěst a popadl Šviháka za otěže. Adolin jel kousek od něj. Opravili i jeho Střeplát, jen mu teď chyběla rukavice. Dalinar ji zprvu odmítal od syna přijmout, ale potom ustoupil před jeho argumenty. Pokud měli Střeplát, nehrál u nich věk roli. Bez něj se však už projevil rozdíl mezi dvacetiletým Adolinem a téměř padesátiletým Dalinarem.

Stále nevěděl, co si má myslet o těch vidinách a o tom, jak ho svedly na scestí, pokud jde o Sadease. Tím se bude zabývat později. Musí všechno vyřizovat postupně.

„Eltale,“ zavolal Dalinar. Nejvyšší velitel, který zůstal naživu, byl mrštný voják s výrazným obličejem a řídkým knírem. Měl ruku na pásce. Byl mezi muži, kteří v poslední fázi boje drželi Dalinarovi otevřenou ústupovou cestu.

„Ano, Jasnopane?“ ozval se Eltal a přiběhl k němu. Všichni koně kromě dvou ryšádijců nesli na hřbetě raněné.

„Vezmi raněné napřed do našeho tábora,“ pokračoval Dalinar. „Potom řekni Telebovi, ať vyhlásí v celém táboře pohotovost. A zmobilizuje zbývající jednotky.“

„Ano, Jasnopane,“ řekl Eltal a zasalutoval. „Co jim mám vyřídit − na co se mají připravit, Jasnopane?“

„Ať jsou připraveni na všechno. V nejlepším případě nebudeme potřebovat nic.“

„Rozumím, Jasnopane,“ odpověděl Eltal a odešel za vojáky.

Dalinar otočil Šviháka a vyrazil za skupinou mostařů, v jejímž čele šel její zasmušilý vůdce Kaladin. Most odložili, jakmile se dostali k permanentním mostům. Sadeas si pro něj pošle.

Když se k nim přiblížil, mostaři se zastavili. Vypadali stejně vyčerpaní, jako se on cítil. Postavili se do bojové pozice, kopí v rukou, jako by čekali, že jim je přišel vzít. Zachránili mu život, ale bylo zřejmé, že mu nedůvěřují.

„Posílám své raněné napřed do svého tábora,“ řekl Dalinar. „Měli byste jít s nimi.“

„Vy budete konfrontovat Sadease?“ zeptal se Kaladin.

„Musím.“ Musím vědět, proč to udělal. „Potom vás vykoupím.“

„V tom případě zůstávám s váma,“ řekl Kaladin.

„Já taky,“ ozval se mostař s orlím nosem vedle Kaladina. Během okamžiku se k nim přidali všichni ostatní mostaři.

Kaladin se k nim otočil. „Měl bych vás poslat do tábora.“

„Cože?“ obořil se na něj starší mostař s krátkou šedou bradkou. „Ty půjdeš do rizika a my nemůžeme? Máme přece u Sadease v táboře svý lidi. Musíme je tam vyzvednout. A musíme za každou cenu zůstat pohromadě. A dotáhnout to celý až do konce.“

Ostatní přikyvovali.

Dalinara opět zarazila jejich disciplína. Stále více věřil tomu, že s tímhle neměl Sadeas nic společného. To udělal tenhle člověk, co jim velí. I když má oči tmavě hnědé, chová se jako Jasnopán.

No, když nechtějí, nutit je nebude. Jel dál a za chvíli se tisícovka vojáků oddělila a zamířila na jih k vojenskému táboru. Ostatní pokračovali dál k Sadeasovi. Když se dostali blíž, všiml si Dalinar hloučku lidí na kraji poslední rokle. Vpředu stály dvě postavy. Renarin a Navani.

„Co dělají tihle dva v Sadeasově táboře?“ zeptal se Adolin, usmál se a navzdory únavě popohnal Jistokrevníka ke Švihákovi.

„To nevím,“ odpověděl Dalinar. „Ale Bouřepánu zaplať, že přišli.“ Když viděl jejich radostné tváře, uvědomil si − konečně − že má ten den za sebou a že přežil.

Švihák přešel poslední most. Za ním už čekal Renarin. Dalinara potěšil.

Poprvé ten chlapec projevil upřímnou radost. Dalinar vyskočil ze sedla a syna objal.

„Tati,“ šeptal mu Renarin, „ty žiješ!“

Adolin se smál a seskočil z Jistokrevníka, až mu zarachotil Střeplát. Renarin se vymanil z otcova objetí a chytil Adolina za rameno a smál se. Smál se i Dalinar a otočil se od synů k Navani. Stála se sepjatýma rukama a zvednutým obočím. Ve tváři měla zvláštní stopy po červené barvě.

„Ty sis ani nedělala starosti, že ne?“ řekl jí.

„Nedělala?“ namítla. Podívala se mu do očí. Všiml si, že je má rudé. „Byla jsem bez sebe.“

Dalinar ji popadl do náruče. Byl opatrný, protože měl na sobě Střeplát, ale i přes kovové rukavice cítil jemné hedvábí jejích šatů, a protože neměl helmu, cítil i sladkou květinovou vůli jejího parfému. Držel ji, co nejpevněji mohl, sklonil hlavu a zabořil obličej do jejích vlasů.

„No,“ poznamenala přívětivě, „tobě se snad po mně stýskalo. Ale koukají na nás. Budou řeči.“

„Tak ať jsou.“

„Nóó… Tobě se snad stýskalo hodně.“

„Tam na tom bitevním poli,“ řekl chraplavým hlasem, „jsem si myslel, že umřu. A uvědomil jsem si, že mi to patří.“

Odtáhla se od něho a zmateně se na něho podívala.

„Strávil jsem hrozný kus života v obavách, co si o mně lidi pomyslí, Navani. A když se měl můj čas dovršit, uvědomil jsem si, že to všechno bylo k ničemu. Nakonec jsem byl spokojený s tím, jak jsem žil.“ Podíval se na ni a příkazem myšlenkou uvolnil západku na rukavici. Rukavice spadla a zařinčela o kámen. Zvedl mozolnatou ruku a pohladil ji po tváři. „Litoval jsem jen dvou věcí. Tebe a Renarina.“

„Takže tím chceš říct, že můžeš klidně umřít a všechno je v pořádku?“

„Ne,“ odpověděl. „Chci jen říct, že jsem stál na prahu věčnosti a zjistil jsem, že je v ní mír. A to mi změní život.“

„Zbaví ho to pocitu viny?“

Zaváhal. „Jak se znám, tak o tom pochybuju. Na konci je mír, ale život… to je spíš bouře. Ale stejně se na věci dívám trochu jinak. Přestanu sebou nechat vláčet lháři.“ Podíval se nahoru na hřeben, kde se začínali scházet vojáci v zeleném. „Pořád musím myslet na jednu z těch vidin. Tu poslední, jak jsem viděl Nohadona. On odmítl můj návrh, aby napsal knihu. Něco za tím je. Musím to zjistit.“

„A co?“ zeptala se Navani.

„Ještě nevím. Ale už jsem blízko.“ Znovu ji k sobě přitiskl, ruku jí držel pod hlavou a cítil její vlasy. Přál si nemít na sobě Střeplát, aby je od sebe neodděloval jeho kov.

Na to však ještě nebyl čas. Pomalu ji pustil a otočil se na stranu, odkud je nervózně sledovali Adolin s Renarinem. Jejich vojáci se dívali na Sadeasovu armádu, která se pomalu scházela na hřebeni.

Nesmím to nechat dojít až k boji, pomyslel si, sehnul se a sebral kovovou rukavici. Navlékl si ji. Přezky zapadly do sebe a připojily rukavici ke zbytku Střeplátu. Ale taky nezalezu do svého tábora, aniž bych ho konfrontoval. Musí se aspoň dovědět ten důvod, proč ho zradil. Všechno šlo přece tak dobře.

A potom tu byl ten slib mostařům. Dalinar vyšel nahoru do svahu a za zády mu vlál krví potřísněný plášť. Z jedné strany se k němu připojil Adolin a z druhé Navani. Za nimi šel Renarin a Dalinarových zbývajících šestnáct set vojáků.

„Otče…“ řekl Adolin a podíval se na Sadeasovy vojáky.

„Nezhmotňuj meč. K boji nedojde.“

„Ale Sadeas tě opustil, ne?“ poznamenala tiše Navani a oči jí žhnuly hněvem.

„On nás nejen opustil,“ poznamenal hněvivě Adolin. „On nás nahnal do bitvy a potom nás zradil.“

„Přežili jsme,“ odpověděl Dalinar pevně. Začínalo mu být jasné, co má před sebou. Věděl, co musí udělat. „On na nás tady nezaútočí, ale možná se pokusí nás vyprovokovat, Adoline. Nezhmotňuj meč a hlídej vojáky, ať neudělají nějakou nepředloženost.“

Vojáci v zeleném se váhavě rozestoupili. V rukou drželi kopí. Po stranách šli z kraje Dalinarových jednotek mostaři.

Adolin nezhmotnil meč, ale Sadeasovy vojáky sledoval velmi obezřetně. Dalinarovi vojáci byli velmi neklidní, když se znovu ocitli obklopeni nepřáteli, následovali však Dalinara na seřadiště. Sadeas stál vpředu. Čekal se založenýma rukama, ještě ve Střeplátu, vlnité černé vlasy mu vlály ve větru. Někdo spálil obrovský glyf thath na skále a Sadeas stál v jeho středu.

Spravedlnost. Bylo to symbolické. Sadeas tam stál a šlapal po spravedlnosti.

„Dalinare!“ vykřikl. „Příteli! Tak se zdá, že jsem Paršendy přecenil. Omlouvám se, že jsme se začali stahovat, když jste vy ještě bojovali. Ale šlo tu o bezpečnost mých mužů. To jistě pochopíte.“

Dalinar se zastavil kousek od Sadease. Stáli proti sobě a dívali se vzájemně do očí. S přístřeškem za Sadeasem si pohrával vítr.

„Samozřejmě,“ odpověděl Dalinar klidným hlasem. „Udělal jste, co jste musel.“

Sadeasovi se viditelně ulevilo, ale Dalinarovi vojáci začali reptat. Adolin je přísným pohledem utišil.

Dalinar kývl na Adolina a vojáky, aby se vzdálili. Navani se na něj podívala se zvednutým obočím, ale odešla na jeho naléhání s ostatními. Dalinar se podíval na Sadease. Ten se zvědavým pohledem ve tváři také poslal svůj doprovod pryč.

Dalinar došel k okraji glyfu thath a Sadeas udělal krok dopředu. Od sebe je oddělovalo pár centimetrů. Byli stejně vysocí. Když stáli tak blízko proti sobě, viděl Dalinar Sadeasovi v očích to napětí a vztek. Dalinarův návrat zhatil jeho celé měsíce pečlivě připravovaný plán.

„Chci znát důvod,“ řekl Dalinar tiše, aby ho kromě Sadease nikdo jiný neslyšel.

„Protože jsem dal slib, příteli.“

„Cože?“ zeptal se Dalinar a zaťal pěsti.

„Před lety jsme ho dali společně.“ Sadeas vzdychl, odhodil přetvářku a začal mluvit otevřeně. „Že budeme chránit Elhokara. A jeho království.“

„To jsem ale přesně dělal! Měli jsme společný cíl. A bojovali jsme společně, Sadeasi. A fungovalo to.“

„Ano,“ řekl Sadeas. „Jenže já jsem přesvědčený, že dokážu Paršendy porazit sám o sobě. Všechno, co jsme dokázali společně, zvládnu sám, když rozdělím vojsko na dvě poloviny. Jednu pošlu rychle dopředu a druhou − větší − pomalu za ní. Musel jsem využít tuhle příležitost, abych se vás zbavil, Dalinare. Copak to nechápete? Gavilar zemřel, protože byl slaboch. Já jsem chtěl od samýho začátku proti Paršendům bojovat a porazit je. Jenže on trval na smlouvě a ta ho stála život. A vy teď začínáte dělat přesně totéž. Stejné myšlenky, stejná dikce. A začínáte to přenášet i na Elhokara. Oblíká se jako vy. Mluví se mnou o Kodexu a o tom, jak by se měl zavést ve všech táborech. Začíná uvažovat o ústupu.“

„A já si jako mám myslet, že jsou tohle počestné úmysly?“ zavrčel Dalinar.

„Ani náhodou,“ řekl Sadeas a dal se do smíchu. „Já jsem celá léta bojoval o to, abych se stal Elhokarovým nejdůvěrnějším poradcem − jenže jste tu vždycky byl vy. Rozptyloval jste ho a přes veškerou mou snahu nakonec poslouchal vždycky vás. Nebudu předstírat, že to byla věc cti. I když trochu jí v tom taky bylo. Nakonec jsem se vás prostě chtěl obyčejně zbavit.“

Sadeasův hlas byl jako led. „Vy jste opravdu na pokraji šílenství, příteli. Třeba mě nazvete lhářem, ale to, co jsem dnes udělal, bylo z milosti. Prostě to byl způsob, jak vás nechat umřít ve slávě, místo aby člověk koukal, jak klesáte hloub a hloub. Kdyby se mi bývalo podařilo nechat Paršendy vás zabít, mohl jsem před váma uchránit Elhokara a přitom z vás udělat symbol, který by připomínal ostatním, proč jsme vlastně tady. Možná by nás právě vaše smrt spojila. Ironie, že?“

Dalinar se nadechl a vydechl. Bylo těžké potlačovat v sobě hněv a nenechat se ovládnout rozhořčením. „Řekněte mi jednu věc. Proč jste na mě tedy rovnou nesvedl ten pokus o atentát? Proč jste prokázal mou nevinu, když jste se mě stejně chystal zradit?“

Sadeas se ušklíbl. „Pche, tomu by stejně nikdo nevěřil, že jste chtěl zabít krále. Budou si o tom šuškat, ale věřit tomu nebudou. Kdybych vás moc rychle obvinil, tak bych se jedině dostal sám do řečí.“ Zakroutil hlavou. „Já myslím, že Elhokar ví, kdo se ho pokusil zabít. Sám mi to přiznal, i když jméno neřekne.“

Cože? pomyslel si Dalinar. On to ví? Ale… jak? A proč neřekne, kdo to byl? Dalinar tedy upravil plán. Nemůže si být jistý, jestli Sadeas mluví pravdu. Ale pokud ano, tak to použije.

„Ví, že jste to nebyl vy,“ pokračoval Sadeas. „To na něm poznám. Asi si sám neuvědomuje, jak je do něj vidět. Obvinit vás by nebylo k ničemu. Elhokar by vás bránil a já bych ještě přišel o pozici velkoknížete pro informace. Navíc to byla příležitost, jak vás donutit, abyste mi zase důvěřoval.“

Spoj je… Ty vidiny. Jenže ten člověk, který v nich k Dalinarovi mluvil, se krutě mýlil. Jednání na základě cti mu Sadeasovu loajalitu nepřineslo. Naopak to vytvořilo půdu pro to, aby ho zradil.

„Jestli to má nějakou váhu,“ poznamenal Sadeas prázdně, „tak vás mám rád. Opravdu mám. Ale jste balvan, co mi stojí v cestě, a síla, která pracuje − proti vlastní vůli − na tom, aby zničila Gavilarovo království. A tak, když přišla příležitost, chopil jsem se jí.“

„To nebyla jenom příležitost,“ namítl Dalinar. „Vy jste si to naplánoval, Sadeasi.“

„Plánoval jsem, ale já plánuju často. Obvykle nejednám spontánně. Dnes jsem jednal.“

Dalinar se ušklíbl. „No, něco jste mi dnes, Sadeasi, ukázal. Tím, že jste se mě pokusil zbavit.“

„A co to bylo?“ zeptal se Sadeas pobaveně.

„Že pořád ještě představuju hrozbu.“

* * *

Dalinar se Sadeasem pokračovali v tichém rozhovoru. Kaladin se se čtvrtou mostní postavil k Dalinarovým vojákům.

Sadeas se na ně podíval. Matal, který stál také v davu, celou dobu Kaladinovu jednotku vztekle pozoroval. Nejspíš věděl, že ho čeká stejný trest jako Lamarila. Měli Kaladina zabít hned, jak přišel.

Oni se o to pokusili, pomyslel si. Ale nepodařilo se to.

Nevěděl, co se s ním stalo, co znamená Syl a ta slova, která se mu tak najednou objevila v hlavě. Zdálo se, že najednou umí lépe pracovat s Bouřnou září. Jako by najednou byla mocnější. Jenže když mu došla, byl k smrti unavený. Vyčerpaný. Dnešní den byla pro něj i pro čtvrtou mostní příliš velká zátěž.

Možná měli opravdu odejít do Kholinova tábora. Jenže Teft má pravdu − musí vidět, jak to tady dopadne.

Dal nám slib, pomyslel si Kaladin. Slíbil nám, že nás vyváže od Sadease.

Jenže kam už ho dostaly sliby plavooků?

Dalinar se Sadeasem ukončili rozhovor a rozešli se.

„No,“ poznamenal Sadeas nahlas, „vaši muži vypadají opravdu vyčerpaně, Dalinare. O tom, kde se stala chyba, si můžeme promluvit ještě někdy jindy. I když si myslím, že to dokázalo, že naše spojenectví je nereálné.“

„Nereálné,“ poznamenal Dalinar. „To je hezky řečeno.“ Kývl směrem k mostařům. „Tyhle mostaře si beru k sobě do tábora.“

„Ty vám bohužel nemůžu poskytnout.“

Kaladin začal ztrácet naději.

„Jistě pro vás nejsou nenahraditelní,“ namítl Dalinar. „Řekněte si cenu.“

„Nejsou na prodej.“

„Dám vám šedesát rubínových bromů za každého,“ řekl Dalinar. Vojáci na obou stranách zalapali po dechu. Byl to dvacetinásobek ceny dobrého otroka.

„Ani za tisíc za každýho,“ odmítl Sadeas. Kaladin mu viděl v očích, jak prahne po jejich smrti. „Vezměte si svoje vojáky a jděte. A můj majetek nechte na pokoji tady.“

„Netlačte na mě, Sadeasi,“ poznamenal Dalinar.

Napětí mezi dvěma stranami vojáků se zvolna vracelo. Dalinarovi důstojníci sáhli po meči a kopiníci sevřeli kopí v rukou.

„Jak na vás nemám tlačit?“ zeptal se Sadeas. „Čím mi to tu vyhrožujete? Opusťte můj tábor. Je zřejmé, že my dva už nemáme nic společného. Pokud se pokusíte vzít mi majetek, budu oprávněn na vás zaútočit.“

Dalinar stál na místě. Vypadal sebejistě, i když k tomu Kaladin neviděl žádný důvod. Tak skončil další slib, pomyslel si a s ním v tu chvíli i ostatní. Nakonec je Dalinar Kholin stejný jako ostatní, i když měl dobré úmysly.

Za Kaladinem vojáci překvapeně zalapali po dechu.

Kaladin strnul a otočil se. Dalinar Kholin zhmotnil Střepkord. Ještě z něj padaly kapičky vody. Ze Střeplátu mu vycházely proužky Záře z prasklin.

Sadeas couvl, oči dokořán. Jeho strážci vytasili meče. Adolin Kholin sáhl k boku a i on začal zhmotňovat Střepkord.

Dalinar udělal krok dopředu, vytáhl meč a špičkou ho zarazil do středu černého glyfu na kameni. Potom udělal krok zpátky. „Za mostaře,“ řekl.

Sadeas překvapeně mrkl. Nastalo ticho. Všichni byli příliš ohromeni, aby se zmohli na slovo.

„Cože?“ zeptal se Sadeas.

„Ten Střepkord,“ odpověděl Dalinar pevným hlasem, „je výměnou za vaše mostaře. Všechny do jednoho, co máte v táboře. Budou moji a udělám si s nimi, co budu chtít. Vy za ně výměnou dostanete můj Střepkord.“

Sadeas se nevěřícně díval na zabodnutý meč. „Tahle zbraň má hodnotu celýho jmění. Za tu se dávají výměnou města. Paláce. Království.“

„Dohodnuto?“ zeptal se Dalinar.

„Otče, to nejde!“ poznamenal Adolin, jemuž se mezitím v ruce objevil jeho Střepkord. „Ty přece −“

Dalinar zvedl ruku a umlčel ho. Díval se stále na Sadease. „Dohodnuto?“ zeptal se znovu s důrazem na každé slabice.

Kaladin zíral před sebe, neschopen promluvit ani myslet.

Sadeas se lačně podíval na Střepkord. Potom stočil pohled na Kaladina, krátce zaváhal a potom popadl meč za jílec. „Ať je bouře veme, nechte si je.“

Dalinar se krátce poklonil a otočil se od Sadease. „Jdeme,“ řekl svému doprovodu.

„Nemají naprosto žádnou hodnotu,“ řekl za ním ještě Sadeas. „Jste hlupák, Dalinare Kholine! Copak nevidíte, jakej jste blázen? Tohle vejde do dějin jako to nejbláznivější rozhodnutí, jaké kdy aletský velkokníže udělal!“

Dalinar se neohlédl. Došel ke Kaladinovi a ostatním mostařům z jeho jednotky. „Jděte,“ řekl jim laskavě. „Sbalte si věci a všechny lidi, co tam máte. Pošlu s váma vojáky jako ochranku. Mosty nechte tam a rychle se vraťte ke mně do tábora. Tam budete v bezpečí. Máte moje čestné slovo.“

Otočil se a odcházel.

Kaladin se zachvěl, aby setřásl tu otupělost. Rozběhl se za velkoknížetem a chytil ho za brnění. „Počkejte. Vy… Co se to stalo?“

Dalinar se k němu otočil. Potom mu položil ruku na rameno. Měl na ni modrou rukavici, nápadně odlišnou od zbytku Střeplátu. „Já nevím, co vám udělali. Dokážu si jen domýšlet, jaký jste měli život. Ale můžete se spolehnout, že mostaře u mě v táboře dělat nebudete. Ani otroky.“

„Ale…“

„Jakou hodnotu má lidský život?“ zeptal se Dalinar tiše.

„Otrokáři říkají, že asi dva smaragdové bromy,“ odpověděl Kaladin zamračeně.

„A co říkáte vy?“

„Hodnota života je nevyčíslitelná,“ citoval bezděky slova svého otce.

Dalinar se usmál a kolem očí se mu udělaly drobné vrásky. „To je náhodou přesně hodnota Střepkordu. Takže dnes jsem díky vám a vašim lidem koupil dva a půl tisíce životů o nevyčíslitelné hodnotě. A zaplatil jsem za to jen jeden Střepkord. Tomu říkám terno.“

„Vy tomu opravdu věříte, že jo?“ poznamenal Kaladin užasle. Dalinar se usmál. Otcovsky. „Na mou čest? Jistěže věřím. Tak jděte, vojáku, a odveďte svoje lidi do bezpečí.“

Kaladin se podíval na Sadease, který svíral v ruce svůj nový meč. V očích měl úžas. „Říkal jste, že se o Sadease postaráte. To jste opravdu chtěl udělat tohle?“

„Tímhle jsem se nepostaral o Sadease,“ namítl Dalinar. „Tím jsem se postaral o vás. Ještě mám dnes před sebou spoustu práce.“

* * *

Dalinar našel krále Elhokara v jeho pokoji v paláci.

Kývl na jeho stráže a potom zavřel dveře. Stráže vypadaly ustaraně. Měly k tomu důvod. Jeho rozkazy bývaly někdy velmi zvláštní. Ale udělaly, co jim přikázal. Strážci nosili královy barvy, modrou a zlatou, ale byli to Dalinarovi lidé, které zvlášť vybral jako své nejvěrnější.

Dveře se hlasitě přibouchly. Král se díval do jedné ze svých map a na sobě měl Střeplát. „Ach, strýc,“ řekl a otočil se k Dalinarovi. „Výborně. Chtěl jsem s tebou mluvit. Víš o těch řečech, co jdou o tobě a o matce? Já jsem si vědom toho, že to není žádná nepředloženost, ale mám starost, co si lidi myslí.“

Dalinar přešel místnost. Jeho těžké vojenské boty duněly po koberci. V rozích místnosti svítily nabité diamanty a jejich světlo odrážely kousky křišťálu, jimiž byly posázené řezby.

„Upřímně, strýčku,“ zakroutil hlavou Elhokar, „tvoje pověst v táboře už mi začíná vadit. Ty řeči, co táborem jdou, mají dopad i na mě, víš, a…“ Odmlčel se, když se Dalinar zastavil sotva krok od něho. „Strýčku? Děje se něco? Stráže mi říkaly o té nešťastné náhodě na planině, ale já jsem měl zrovna plnou hlavu starostí. Přišel jsem o něco důležitého?“

„Ano,“ odpověděl Dalinar. Potom zvedl nohu a kopl krále do hrudníku. Povalil ho na stůl. Král v těžkém Střeplátu dopadl na stůl a dřevo zapraskalo. Potom upadl na zem a Střeplát mu mírně popraskal. Dalinar došel k němu a znovu ho kopl, tentokrát do boku, a Střeplát mu popraskal ještě víc.

Elhokar začal panicky křičet. „Stráže! Ke mně! Stráže!“

Nikdo nepřicházel. Dalinar ho znovu kopl a Elhokar zaklel a chytil ho za botu. Dalinar zabručel, ale sklonil se a chytil Elhokara za ruku. Vymrštil ho na nohy a odhodil ho na stranu. Král se svalil na rohožku a shodil židli. Kolem se rozletěla sprška třísek.

Elhokar se s očima dokořán postavil na nohy. Dalinar došel k němu.

„Co se to s tebou stalo, strýci?“ křičel Elhokar. „Ty ses zbláznil! Stráže! Vražda! Stráže!“ Snažil se utíkat ke dveřím, ale Dalinar do něj vrazil ramenem a znovu ho srazil k zemi.

Elhokar se skulil, ale odrazil se rukou od země a vstal. Objevil se obláček mlhy a v něm zhmotněný Střepkord.

Dalinar kopl krále do ruky ve chvíli, kdy v ní meč sevřel. Upustil ho a meč se znovu rozplynul.

Elhokar se proti Dalinarovi divoce ohnal pěstí, ale Dalinar ji chytil a potom zatáhl a krále zvedl na nohy. Přitáhl ho k sobě a uhodil ho pěstí do Střeplátu. Elhokar se bránil, ale Dalinar to udělal znovu, až si rozbil o Elhokarův Střeplát kovovou rukavici.

Další rána rozbila krunýř králova Střeplátu tak, že se rozpadl na tisíce malých roztavených kousků.

Dalinar srazil krále na zem. Elhokar se vzpouzel a snažil se vstát, ale bez krunýře Střeplát neovládal. Dalinar si vedle něho klekl. Elhokar znovu zhmotnil Střepkord, ale Dalinar ho chytil za zápěstí a uhodil jím o kamennou podlahu, až se Střepkord znovu rozplynul.

„Stráže!“ volal Elhokar. „Stráže! Stráže! Stráže!“

„Nepřijdou, Elhokare,“ řekl Dalinar tiše. „To jsou mí lidi a já jsem jim dal rozkaz nevstupovat − a nikoho nepouštět dovnitř − bez ohledu na to, co odtud uslyší. I kdyby to byly vaše prosby o pomoc.“

Elhokar zmlkl.

„To jsou mí lidi, Elhokare,“ opakoval Dalinar. „Já jsem je vycvičil. Já jsem je sem postavil. A mně byli vždycky oddaní.“

„Ale proč? Co to děláš? Řekni mi to, prosím.“ Měl pláč na krajíčku.

Dalinar se nad něho naklonil tak blízko, až cítil jeho dech.

„Ten řemen u sedla na tom lovu,“ řekl Dalinar rychle, „ten sis nařízl sám, viď, Elhokare?“

Elhokar vytřeštil oči.

„Ty sedla se vyměnily, než jsi přišel ke mně do tábora,“ pokračoval Dalinar. „Udělal jsi to proto, aby sis nezničil svoje oblíbené sedlo, až se utrhne z koně. Ty sis to celý naplánoval a podle toho plánu jsi to uskutečnil. To proto sis byl tak jistý, že ten řemen byl naříznutý.“

Elhokar přidušeně přikyvoval. „Někdo se mě snažil zabít, ale ty bys tomu jinak neuvěřil! Já… já… jsem se bál, že bys to mohl být ty! Tak jsem se rozhodl, že…“

„Že si nařízneš řemen,“ dodal za něho Dalinar, „aby tu byl hmatatelný důkaz, že ti někdo usiluje o život. Abych já nebo Sadeas musel začít vyšetřovat.“

Elhokar zaváhal a potom znovu přikývl.

Dalinar zavřel oči a pomalu vydechl. „Uvědomuješ si, co jsi udělal, Elhokare? Ty jsi svalil podezření na mě! Přede všemi tábory! A dal jsi Sadeasovi příležitost mě zničit.“ Otevřel oči a podíval se na krále.

„Já jsem to musel vědět,“ šeptal Elhokar. „Nemohl jsem nikomu věřit.“ Zasténal pod Dalinarovou váhou.

„Co ty prasklý kameny ve Střeplátu? Ty sis tam dal taky sám?“

„Ne.“

„Tak potom jsi možná něco odhalil,“ zavrčel Dalinar. „Asi ti to člověk nemůže dávat úplně všechno za vinu.“

„Tak mě pustíš?“

„Ne.“ Pokračoval Dalinar. Položil ruku králi na hrudník. Elhokar se přestal bránit a vyděšeně se na něj díval. „Když přitlačím,“ řekl Dalinar, „tak zemřeš. Žebra ti popraskají jako větvičky a srdce se ti rozmáčkne jako hrozen vína. Nikdo by mě z ničeho neobvinil. Všichni by si šeptali, že Černý Osten měl dostat trůn už tenkrát před těmi lety. Tvoje ochranka je věrná mně. Nebyl by nikdo, kdo by tě pomstil. Nikoho by to nezajímalo.“

Elhokar vydechl a Dalinar přitlačil jen náznakem.

„Rozumíš?“ řekl tiše.

„Ne!“

Dalinar vzdychl, pustil ho a vstal.

„Tvoje podezíravost je chorobná a ničím neopodstatněná. Anebo je možná až moc opodstatněná. V každém případě ale musíš vědět jednu věc. Já nejsem tvůj nepřítel.“

Elhokar se zamračil. „Ty mě teda nezabiješ?“

„U všech bouří, ne! Mám tě rád jako vlastního syna, kluku!“

Elhokar si sáhl na hrudník. „To teda… máš zvláštní rodičovský instinkty.“

„Celý roky stojím za tebou,“ pokračoval Dalinar. „Máš mou věrnost, mou oddanost, mou radu. To jsem ti přísahal. Dal jsem ti slovo, že si nikdy nebudu dělat nárok na Gavilarův trůn. A že tě nezradím. A ty mi i přesto nedůvěřuješ. A líčíš na mě triky jako ten řemen. Nejen že tím na mě házíš vinu, ale dáváš do ruky zbraň svým nepřátelům, aniž by sis to uvědomoval.“

Dalinar udělal krok ke králi. Elhokar se přikrčil.

„Tak, teď to víš,“ řekl rozhodně. „Kdybych tě chtěl zabít, Elhokare, tak už jsem to dávno udělal. Měl jsem desítky příležitostí. Stovky příležitostí. Jak je vidět, tak mou věrnost a oddanost jako důkaz mých čestných úmyslů nepřijímáš. Dobře, když se chováš jako dítě, tak s tebou budu jako s dítětem jednat. Teď víš, že ti neusiluju o život. Kdybych ti o něj usiloval, tak jsem ti na ten hrudník přitlačil a bylo to!“

Podíval se králi do očí. „Tak,“ pokračoval. „Jasný?“

Elhokar pomalu přikývl.

„Dobře,“ řekl Dalinar. „Zítra mě jmenuješ velkoknížetem pro válku.“

„Cože?“

„Sadeas mě dnes zradil,“ řekl Dalinar. Došel k rozbitému stolu a kopl do kusů, které z něj zbyly. Ze zásuvky se vykutálela královská pečeť. Zvedl ji. „Přišel jsem skoro o šest tisíc vojáků. Málem jsme s Adolinem nepřežili.“

„Cože?“ vyděsil se Elhokar a sedl si. „To není možný!“

„To zdaleka není všechno,“ pokračoval Dalinar a díval se na synovce. „Využil příležitosti a utekl a nás nechal napospas Paršendům. Ano. Opravdu aletské řešení. Nehoráznost přikrytá předstíranou počestností a morálkou.“

„Tak… čekáš, že ho postavím před soud?“

„Ne. Sadeas není o nic lepší ani o nic horší než ostatní. Kterýkoliv z velkoknížat je schopný zradit druhého, pokud bude mít příležitost to udělat tak, aby to jeho nic nestálo. Tak si najdu cestu, jak je spojit víc než jen jménem. Nějak. Zítra, jakmile mě jmenuješ velkoknížetem pro válku, odevzdám Střeplát Renarinovi, abych splnil slib. Jeden slib už jsem splnil, když jsem dnes odevzdal Střepkord.“

Došel blíž a znovu se podíval Elhokarovi do očí a sevřel v dlani královskou pečeť. „Jako velkokníže pro válku zavedu povinné dodržování Kodexu ve všech deseti táborech. Potom budu koordinovat válečná tažení a rozhodnu, které vojsko půjde na kterou planinu. Všechny živokamy připadnou trůnu a ty je budeš přidělovat jako válečnou kořist. A tohle se změní ze soutěže ve skutečnou válku. A já z těch našich armád − a z jejich velitelů − udělám skutečné vojáky.“

„Pro Bouřepána! Za to nás zabijou! Velkoknížata se vzbouří! Nevydržím na trůnu ani týden!“

„Radost mít nebudou, to je jistý,“ řekl Dalinar. „A je pravda, že to není bez rizika. Budeme muset velmi dbát na tvou ochranu. Nicméně jestli máš pravdu a někdo ti už teď usiluje o život, tak to budeme muset dělat stejně.“

Elhokar se na něj dlouze díval a potom se podíval na rozbitý nábytek a sáhl si na hrudník. „Ty to myslíš vážně, co?“

„Myslím.“ Hodil Elhokarovi pečeť. „Až odejdu, tak necháš sepsat to moje jmenování.“

„Já jsem ale měl pocit, že jsi říkal, že není správné lidi nutit, aby dodržovali Kodex,“ namítl Elhokar. „Řekl jsi, že nejlepší způsob, jak lidi změnit, je jít jim příkladem.“

„To bylo předtím, než mi Všemohoucí lhal,“ odpověděl Dalinar. Ještě stále byl na vahách, co si o tom má myslet. „Hodně z toho, co jsem tu řekl, je z Cesty králů. Jednu věc jsem ale nepochopil. Nohadon tu knihu napsal na sklonku života potom, co zavedl pořádek − co donutil království, aby se sjednotila, a znovu postavil na nohy země, které podlehly Spoušti.

Ta kniha zobrazuje ideál. Dostali ji lidi, když už měli sami tušení, co je správné. A v tom jsem se právě já dopustil chyby. Než může všechno tohle fungovat, musí mít naši lidi v těle minimum cti a důstojnosti. Adolin mi před časem řekl jednu hlubokou myšlenku. Zeptal se mě, proč nutím své syny žít podle takových vysokých požadavků a ostatní lidi nechávám žít v omylu podle jejich vlastních představ beze slova odsouzení.

S ostatními velkoknížaty a s jejich plavooky jsem totiž vždycky jednal jako s dospělými lidmi. Dospělý člověk přijme nějaký princip a upraví si ho k obrazu svému. Jenže na to my zatím nejsme zralí. My jsme děti. A když vychováváte nebo učíte dítě, tak od něj prostě vyžadujete, co je správné. Až dokud nevyroste a nedokáže si zvolit samo. Stříbrná království nezačínala jako sjednocená a slavná bašta cti. Trvalo dlouho, než se k tomu vypracovala. Než se pozvedla a dozrála.“

Udělal několik kroků dopředu a klekl si vedle Elhokara. Král se stále držel za hrudník a ve Střeplátu s chybějící středovou částí vypadal podivně.

„My z Aletkaru uděláme velkou věc, Elhokare,“ řekl tiše. „Velkoknížata přísahala věrnost Gavilarovi a teď na tu přísahu vůbec nedbají. No, tak jim ji budeme muset připomenout. Tuhle válku vyhrajeme a Aletkar znovu proměníme na místo, které nám budou závidět. Ne pro vojenskou sílu, ale proto, že tu bude vládnout bezpečí a spravedlnost. My to dokážeme − nebo zemřeme při pokusu to dokázat.“

„Ty to říkáš s takovým nadšením.“

„Protože konečně přesně vím, co mám dělat,“ řekl Dalinar a napřímil se. „Já jsem se snažil být Nohadonem, ztělesněním míru. Jenže tím nejsem. Já jsem Černý Osten, generál a válečník. Nemám talent na zákulisní politiku, ale dovedu dobře vycvičit vojsko. Zítřkem počínaje bude každý voják z každého tábora patřit mně. Z mého pohledu jsou to všichni čerství rekruti. Včetně velkoknížat.“

„Za předpokladu, že to prohlášení udělám.“

„Uděláš,“ poznamenal Dalinar. „A já na oplátku zjistím, kdo se tě snaží zabít.“

Elhokar se ušklíbl a začal po částech odkládat Střeplát.

„Až bude to prohlášení venku, tak bude snadné zjistit, kdo to je. Můžeme udělat seznam všech jmen ve vojenských táborech.“

Dalinar se usmál. „Aspoň se nebudeme muset dohadovat. Nebuď tak zasmušilý, synovče. Dnes ses dověděl velkou věc. Strýc tě nechce zabít.“

„Jenom si ze mě chce udělat terč.“

„Pro tvoje dobro, chlapče,“ řekl Dalinar a odcházel ke dveřím. „Moc se tím netrap. Mám přesné plány, jak tvůj život ochránit.“ Otevřel dveře a za nimi se objevila skupina nervózních strážců, která držela ještě nervóznější sluhy a členy družiny.

„Král je v pořádku,“ řekl jim Dalinar. „Vidíte?“ Udělal krok stranou, aby se sluhové dostali ke králi.

Dalinar se otočil a odcházel. Potom zaváhal. „Elhokare? Dvořím se tvé matce. Budeš si na to muset zvyknout.“

Přese všechno, co se ten večer mezi nimi událo, se v králově tváři objevil skutečně ohromený výraz. Dalinar se usmál a zavřel dveře. Vyrazil od nich pevným krokem.

Zatím je ještě skoro všechno špatně. Ještě má vztek na Sadease, trápí ho ztráta tak velkého počtu vojáků, je v rozpacích ze svého vztahu s Navani a v ještě větších ze svých vidin a pronásleduje ho myšlenka sjednocení válečných táborů. Ale má před sebou aspoň něco, od čeho může začít.

ČÁST PÁTÁ

Ticho nahoře

ŠALÁN • DALINAR • KALADIN • SZET • FILUTA

70

MOŘE SKLA

Šalán klidně ležela na nemocničním lůžku. Oči jí vyschly a pálily, všechny slzy už vyplakala. Několikrát zvracela do mísy vedle postele. Nad tím, co udělala. Cítila se mizerně.

Zradila Jasnu. A Jasna to ví. Najednou jí ta zrada připadala horší než samotná krádež. Celý ten plán byl hloupý od samého začátku.

A Kabsal je mrtvý. Proč se jí zrovna tohle tak dotklo? Byl to přece vrah, a aby dosáhl svých cílů, riskoval i její život. A přesto jí chyběl. Jasnu zjevně nepřekvapilo, že jí někdo usiloval o život. Kabsala nejspíš pokládala za zběhlého vraha, ale k Šalán se choval velmi hezky. Je možné, aby to byla od samého začátku přetvářka?

Aspoň trochu upřímnosti v tom přece muselo být, říkala si schoulená do klubíčka na posteli. Kdyby mu o mě ani trochu nešlo, proč by mi tolik nutil tu marmeládu? 

Nejdřív jí přece dal protijed a sám si ho ani nevzal.

Ale ano, nakonec si ho přece vzal, pomyslela si. Nabral si marmeládu na prst a snědl ji. Jakto, že ho ten protijed nezachránil? 

Ta myšlenka jí nešla z hlavy. Nemohla se jí zbavit a v souvislosti s ní ji napadlo ještě něco jiného. Něco, čeho si měla všimnout dříve, kdyby se bývala tolik nezaměstnávala vlastní zradou.

Jasna jedla ten chleba.

S rukama kolem těla se posadila a přitáhla se do hlavy postele. Jedla ho, ale neotrávila se, pomyslela si. V poslední době mi nic nedává smysl. Ty postavy bez hlavy, to místo s tou temnou oblohou, proměňování… a teď tohle.

Jak to Jasna mohla přežít? Jak?

Třesoucími se prsty sáhla do měšce na poličce u postele. Nahmatala v něm granátový sfer, kterým ji Jasna zachránila. Vycházela z něj slabá záře. Většinu Bouřné záře, kterou byl nabitý, spotřebovalo proměňování. Zbývalo však dost světla na to, aby si posvítila na skicák. Jasna se na něj nejspíš ani nepodívala. Ona výtvarným uměním tak pohrdá. Vedle skicáku ležela kniha, kterou jí Jasna dala. Nekonečné stránky. Proč jí to tu nechala?

Šalán vzala do ruky uhel a nalistovala prázdnou stránku ve skicáku. Přešla několik stránek postav se symboly místo hlavy. Některé kreslila přímo v této místnosti. Číhaly na ni neustále ve všech rozích. Někdy měla pocit, že je vidí jen tak koutkem oka. Jindy je slyšela šeptat. Nedovolila si už k nim mluvit.

Začala kreslit nejistou rukou Jasnu ten den v nemocnici. Jak sedí vedle ní na posteli a v ruce drží marmeládu. Šalán si tenkrát ten obraz neuložila do paměti, a tak nebyl úplně přesný. Vzpomínala si však na tu scénu dost jasně a kreslila Jasnu s prsty ulepenými od marmelády. Tehdy zvedla prsty k nosu a čichala k nim. Proč? Proč si namočila prsty v té marmeládě? Přece mohla zvednout k nosu celou sklenici.

Když k prstům přičichla, neudělala žádnou grimasu. Vlastně vůbec nijak nereagovala. Jenom zavřela sklenici a podala ji zpátky.

Šalán nalistovala další prázdnou stránku a nakreslila Jasnu, jak zvedá ke rtům kousek chleba. Když ho snědla, udělala grimasu. To je divné.

Šalán odložila pero a podívala se na obraz Jasny s kusem chleba v ruce. Nebyla to dokonalá reprodukce, ale byla dost věrná. Na tom obrázku to vypadalo, jako by se ten chleba v Jasniných rukou tavil.

Byl takový zvláštně mokvavý ve chvíli, kdy ho Jasna dávala do úst.

Že by… je to možné?

Vyklouzla z postele, vzala sfer do ruky a skicák do druhé. Stráže byly pryč. Jako by o ni nikdo nestál. Stejně ji ráno odvezou domů.

Kamenná podlaha ji studila do bosých nohou. Na sobě měla jenom bílou košili a připadala si jako nahá. Aspoň že neměla obnaženou krytou ruku. Na konci chodby byly dveře ven na ulici. Vešla do nich.

Procházela tiše městem a zamířila na Ralinsu. Vyhýbala se tmavým uličkám. Došla ke Konkláve. Kolem hlavy jí vlály rozpuštěné dlouhé zrzavé vlasy a lidé se za ní překvapeně otáčeli. Bylo tak pozdě, že se nikdo ani nesnažil zjistit, jestli nepotřebuje pomoc.

Služebnictvo ji nechalo projít do Konkláve. Poznali ji a mnoho z nich se jí zeptalo, jestli něco nepotřebuje. Odmítla jejich nabídky a vešla do Opony. Rozhlížela se po čtenářských lóžích. Některé byly osvětlené sfery.

Jasnina čítárna byla obsazená. Samozřejmě. Jasna jako obvykle pracuje. Určitě jí bude dělat starost, že ji o spoustu času připravil Šalánin údajný pokus o sebevraždu.

Výtah se jí chvěl pod nohama. Paršové ho zvedali na Jasnino podlaží. Šalán mlčela. Cítila se tak nějak odtažitě, jako by do toho všeho, co ji obklopuje, nepatřila. Chodí po paláci − po městě − v noční košili? Znovu jde za Jasnou Kholinovou? Copak se nepoučila?

Ale co může ztratit?

Šla po známé kamenné chodbě k lóži a před sebou držela slabě zářící modrý sfer. Jasna seděla u stolu. Oči měla neobvykle unavené, pod nimi tmavé kruhy a ve tváři napětí. Zvedla hlavu a strnula, když uviděla Šalán. „Vy tu nejste vítaná.“

Šalán přesto vešla dovnitř, sama sebou překvapená, jak dokázala zachovat klid. Měly by se jí přece třást ruce.

„Nenuťte mě volat na vás stráže,“ poznamenala Jasna. „Mohla bych vás poslat do vězení za to, co jste udělala. Máte představu, co −“

„Ten proměňovač, co nosíte, je podvrh,“ řekla Šalán tiše. „Byl to vždycky podvrh. I předtím, než jsem je vyměnila.“

Jasna ztuhla.

„Přemýšlela jsem, jak je možné, že jste si té záměny nevšimla,“ pokračovala Šalán a sedla si na druhou židli v čítárně. „Celé týdny mi to vrtalo v hlavě: Všimla si toho a mlčí, aby usvědčila zloděje? To celou tu dobu neproměňovala? Pořád mi to nešlo do hlavy. Jediné vysvětlení je, že ten proměňovač, který jsem vzala, je podvrh.“

Jasna se uvolnila. „Ano. Jste bystrá, že jste na to přišla. Mám takových několik. Nejste první, kdo se mi pokusil proměňovač ukrást, víte. Ten pravý mám samozřejmě dobře schovaný.“

Šalán vytáhla skicák a listovala v něm. Hledala jeden obraz. Obraz toho zvláštního místa s mořem korálků a žhnoucími plameny a vzdáleným sluncem na černočerné obloze. Chvíli se na něj dívala. Potom se otočila a ukázala ho Jasně.

Ten šok, který zahlédla v Jasnině tváři, jí skoro vynahradil noc strávenou v mukách viny. Jasna vytřeštila oči a chvíli se zadrhávala, než se zmohla na slovo. Šalán několikrát mrkla a uložila si tento obraz do paměti. Nedokázala se tomu ubránit.

„Kde jste to objevila?“ zeptala se Jasna naléhavě. „Která kniha tohle popisuje?“

„To není z žádné knihy, Jasno,“ odpověděla Šalán a odložila obraz. „Já jsem tam byla. Tu noc, co jsem náhodně proměnila tu číši ve svém pokoji na krev. Potom jsem to zakryla pokusem o sebevraždu.“

„To není možné. Myslíte si, že uvěřím −“

„Vy žádný fabriál nemáte, Jasno, že je to tak? Nemáte žádný proměňovač. A nikdy jste ho neměla. Tím jen odvádíte pozornost lidí od toho, že máte schopnost proměňovat sama od sebe.“

Jasna mlčela.

„Mně se podařilo totéž,“ pokračovala Šalán. „Proměňovač byl hluboko v mé tajné kapse. Ani jsem se na něj nedívala. A nedotýkala se ho − jenže to nebylo důležité. Stejně to byl podvrh. Udělala jsem to bez něj. Možná mě nějak ovlivnila vaše blízkost. Ale nějak to souviselo tam s tím místem a s těmi tvory.“

Znovu se žádné odpovědi nedočkala.

„Podezírala jste Kabsala, že je vrah,“ pokračovala Šalán. „Okamžitě jste věděla, co se stalo, když jsem upadla. Čekala jste jed, nebo jste s ním aspoň počítala jako s možností. Jenže vy jste si myslela, že byl v marmeládě. Proměnila jste ji, když jste otevřela víko a předstírala jste, že k ní čicháte. Neuměla jste ale znovu vytvořit jahodovou marmeládu, tak jste udělala tu odpornou hmotu. Myslela jste si, že jste se zbavila jedu. Jenže jste místo toho zlikvidovala protijed.

Nechtěla jste jíst ani chleba. Prostě pro případ, že by v něm něco bylo. Vždycky jste ho odmítala. Když jsem vás přesvědčila, abyste ochutnala, tak jste ho taky proměnila. Než jste ho dala do úst, bylo z něj už něco jiného. Říkala jste, že se vám nedaří proměňovat živočišné věci, a váš výtvor byl dost odporný. Ale zbavila jste se jedu. Proto vám nic nebylo.“

Šalán se podívala své bývalé učitelce do očí. Jak to, že byly tak lhostejné, když ji takhle přímo konfrontovala? Bylo to únavou? Nebo tím, že zná pravdu? „Tohle všechno,“ pokračovala, „jste udělala s falešným proměňovačem, Jasno. Vy jste totiž ještě nepřišla na to, že jsem ho vyměnila. Nesnažte se mi to vymluvit. Vyměnila jsem je tu noc, co jste zabila ty tři gaunery.“

V Jasniných fialových očích se objevil záblesk překvapení.

„Ano,“ potvrdila Šalán. „Tak dávno. Vy jste ho sama nenahradila falešným. Vy jste totiž nevěděla, že jsem je vyměnila, dokud jsem ten váš původní nevyndala, abyste mě s ním zachránila. Byla to všechno lež, Jasno.“

„Ne,“ namítla Jasna. „Vám se to všechno plete. To je z té únavy a z vyčerpání.“

„Dobře,“ řekla Šalán. Vstala a sevřela v ruce sfer. „Asi vám to budu muset ukázat. Jestli to půjde.“

Postavy, snažila se soustředit, slyšíte mě? 

Ano, vždycky, ozvalo se šeptem. I když doufala, že to uslyší, nadskočila.

Můžete mě zase dostat tam na to místo? požádala.

Musíš nám říct něco pravdivého, dostala odpověď. Čím pravdivější, tím silnější bude naše pouto.

Jasna používá falešný proměňovač, řekla v duchu. Jsem si jistá, že je to pravda.

To je málo, odpověděl jí hlas. Potřebuju pravdu o tobě. Řekni ji. Čím silnější bude a čím tajnější, tím bude pevnější pouto. Řekni ji. Řekni ji. Co jsi? 

„Co jsem?“ šeptala Šalán. „Po pravdě?“ Je čas konfrontace. Cítila se zvláštně silná a klidná. Je čas, aby to řekla. „Jsem vrah. Zabila jsem otce.“

Á… šeptal hlas. To je skutečně silná pravda… 

A čítárna zmizela.

Šalán se propadala, až dopadla do moře tmavých skleněných korálků. Bojovala, aby se udržela na hladině. Potom ji cosi zatahalo za nohu a táhlo ji to dolů. Vykřikla a sklouzla pod hladinu. Začala se dusit korálky. Zmocnila se jí panika. Utopí se.

Korálky se nad ní rozestoupily. Ty, které měla pod nohama, ji tlačily nahoru, k místu, kde kdosi stál a natahoval ruku. Jasna. Stála na pozadí temné oblohy, tvář osvětlenou pohupujícími se plameny. Chytila Šalán za ruku a vytáhla ji nahoru. Někam na cosi pevného. Raft. Složený zase ze skleněných korálků. Zdálo se, že Jasnu poslouchají.

„Vy jste ale pitomá holka,“ řekla a mávla rukou. Korálky se na levé straně rozestoupily a raft se dal do pohybu a vezl je na stranu k několika paprskům světla. Jasna postrčila Šalán do jednoho z malých plamínků a Šalán vypadla z raftu.

A dopadla na podlahu čítárny. Jasna seděla na svém místě, oči zavřené. Po chvilce je otevřela a zlostně se na Šalán podívala.

„Vy jste ale pitomá holka,“ opakovala. „Nemáte tušení, jak je tohle nebezpečné! Cpát se do Stínomaru s jediným, skoro zhaslým sferem! Hlupačko!“

Šalán se rozkašlala, jako by se ještě dusila korálky. Namáhavě vstala a podívala se Jasně do očí. Jasna v nich měla stále zlostný pohled, ale mlčela. Ví, že jsem ji dostala, uvědomila si Šalán. Kdybych to někde prozradila… 

Co to znamená? Že má zvláštní schopnosti. Že je Jasna něco jako Pustonoš? Jak by si to lidi vysvětlovali? Není divu, že nosí falešný proměňovač.

„Já se toho chci taky účastnit,“ řekla bezděky.

„Prosím?“

„Toho, co děláte. Co zkoumáte. Chci to dělat s vámi.“

„Vy nevíte, o čem mluvíte.“

„Vím,“ namítla. „Jenom to zatím ještě neumím. To se dá ale snadno napravit.“

Udělala krok dopředu. „Já to chci vědět, Jasno. Chci být vaše opravdová svěřenka. Toho, co děláte, jsem schopná taky. Ať je to cokoliv. Chtěla bych, abyste mě to naučila. Abychom pracovaly spolu.“

„Vy jste mě okradla.“

„Já vím,“ odpověděla. „A je mi to líto.“

Jasna zvedla obočí.

„Nebudu se omlouvat,“ řekla Šalán. „Já sem, Jasno, přišla rovnou s úmyslem krást. Plánovala jsem to od samého začátku.“

„A to je jako polehčující okolnost?“

„Chtěla jsem krást Jasně, zatrpklé kacířce,“ řekla Šalán. „Nečekala jsem, že toho úmyslu budu tak brzy litovat. Ne kvůli vám, ale proto, že to bude znamenat tohle všechno tady opustit. Všechno to, co jsem si tu zamilovala. Prosím. Udělala jsem chybu.“

„Velkou. Nepřekonatelnou.“

„Neudělejte větší tím, že mě pošlete pryč. Ve mně byste mohla mít někoho, před kým byste se nemusela přetvařovat. Někoho, kdo ví.“

Jasna se opřela.

„Ukradla jsem vám proměňovač tu noc, co jste zabila ty chlapy, Jasno,“ řekla Šalán. „Nejdřív jsem dospěla k přesvědčení, že to nemůžu udělat, ale vy jste mě přesvědčila, že pravda není tak prostá, jak jsem si myslela. Vyvolala jste bouři v mém nitru. Udělala jsem chybu. Udělám jich víc. Potřebuju vás.“

Jasna se zhluboka nadechla. „Sedněte si.“

Šalán si sedla.

„Nebudete mi už nikdy lhát,“ poznamenala Jasna se vztyčeným prstem. „A nebudete už nikdy krást ani mně, ani nikomu jinému.“

„Slibuju.“

Jasna chvíli seděla a potom vzdychla. „Posuňte se tamhle,“ řekla a otevřela knihu.

Šalán poslechla. Jasna otevřela několik stran plných poznámek. „Co to je?“ zeptala se Šalán.

„Chtěla jste se účastnit toho, co dělám? No, tak si tohle budete muset přečíst.“ Podívala se na poznámky. „Je to o Pustonoších.“

71

ZAPSÁNO KRVÍ

Szet-syn-syn-Vallano, Nepodstatný ze Šinovaru, šel se shrbenými zády obtěžkanými pytlem zrní po kharbrantských docích. Město zvonů vonělo svěžím ránem, poklidným a přesto rušným. Z přístavu se ozývalo pokřikování námořníků.

Szet se připojil k ostatním nosičům, kteří chodili s pytli křivolakými uličkami. Některý obchodník by třeba použil vůz tažený čalami, ale Kharbrant byl proslulý přeplněnými ulicemi a strmými svahy. Nosiči byli rychlejší a efektivnější.

Szet šel se sklopenýma očima. Zčásti proto, aby vypadal věrohodně jako dělník. Zčásti proto, aby skryl pohled před zářícím sluncem nad svou hlavou, bohem bohů, který ho sleduje a vidí jeho hanbu. Szet neměl přes den vycházet ven. Měl svou ohavnou tvář skrývat.

Měl pocit, jako by za každým jeho krokem zůstávala krvavá stopa. Ty masakry, které má v poslední době na svědomí na příkaz svého tajného pána… Vždycky, když zavřel oči, slyšel v duchu ten smrtelný křik. Skřípěl mu v duši, jako by ji chtěl vymazat ze světa, pronásledoval ho, sžíral ho.

Tak moc mrtvých. Tak hrozně moc mrtvých.

Ztrácí zdravý rozum? Pokaždé, když šel na novou vražednou misi, litoval předem své oběti. Spílal jim za to, že v sobě nenašly tolik síly, aby se mu postavily na odpor a zabily ho.

Na každé vražedné misi byl oblečen v bílém. Podle rozkazu.

Jednu nohu před druhou. Nemysli na nic. Nepřemýšlej o tom, cos udělal. Co… uděláš.

Dostal se k poslednímu jménu na seznamu. Taravangian, kharbrantský král. Milovaný panovník proslulý budováním a správou nemocnic ve svém městě. Až v Aziru se vědělo, že když onemocníte, Taravangian se o vás postará. Přijďte do Kharbrantu a budete uzdraveni.

A Szet se ho chystá zabít.

Na vršku strmého kopce, na kterém město leželo, odložil Szet svoje břemeno vedle ostatních k zadní části paláce a vešel na temnou kamennou chodbu. Taravangian je prostý člověk. Tím větší vinu by měl Szet cítit, jenže místo toho se užíral nenávistí. Taravangian nebude mít tolik duchapřítomnosti, aby se na něj připravil. Hlupák. Idiot. Copak Szet nikdy nepotká soupeře, který by byl schopen ho zabít?

Szet si ve městě obstaral práci nosiče. Potřeboval studovat a připravit si pro své poslání půdu − protože tentokrát výjimečně dostal pokyn zabít pouze krále a nikoho jiného. Taravangianova vražda měla proběhnout v tichosti.

Proč tentokrát jinak? Dostal pokyn, že musí předat vzkaz. „Ostatní jsou mrtví. Přišel jsem dokonat dílo.“ Instrukce byly jasné − než Taravangianovi ublíží, musí se ujistit, že král ta slova slyšel a že jim porozuměl.

Vypadalo to celé jako pomsta. Kdosi Szeta poslal, aby vyhledal a zabil lidi, kteří mu někdy ublížili. Szet odložil pytel do spižírny. Automaticky se otočil a zařadil se mezi ostatní nosiče, kteří šli zpátky do chodby. Kývl směrem k latrínám pro služebnictvo a mistr na něho mávl, že může jít. Podobně si odskočil už několikrát a bylo možné mu věřit − nejspíš − že se včas vrátí a zařadí mezi ostatní. Byla to tmavá místnost vytesaná v podzemní jeskyni. Uvnitř stál muž a močil. Vedle svítila svíčka. Muž na Szeta kývl, natáhl si kalhoty, otřel si do nich prsty a zamířil ke dveřím. Vzal si s sebou svíčku, ale než odešel, zapálil nedopalek, který tam zbyl.

Než to udělal, nasál Szet Bouřnou záři ze svého měšce, položil ruku na dveře a vyslal plný šleh mezi dveře a zárubeň. Dveře se přibouchly a zůstaly zavřené. Zhmotnil Střepkord. V paláci bylo všechno stavěno vertikálně. Spolehl se na mapy, které si koupil, klekl si a vyřízl z podlahy kus kamene, dole širší. Kámen nabil Bouřnou září a pološlehem nahoru vyrovnal jeho váhu. Kámen byl tedy bez tíže.

Potom sebou šlehl nahoru a nadlehčil se jemným šlehem o devět desetin své váhy. Vyskočil na kámen a jeho nízká váha začala pomalu sunout kámen dolů. Tímto způsobem na něm sjel do místnosti o patro níž. Podél stěn v ní stály tři pohovky čalouněné fialovým plyšem pod stříbrnými zrcadly. Latríny plavooků. V nástěnném svícnu hořela lampa. Nikdo tu nebyl. Kámen se tiše svezl na zem a Szet seskočil. Shodil ze sebe vrchní vrstvu oblečení. Pod ní měl černo-bílé oblečení vyššího sluhy. Z kapsy vyndal čepici, která k němu patřila, a nasadil si ji na hlavu. Váhavě odhodil Střepkord, vyklouzl na chodbu a šlehem rychle zavřel dveře.

V posledních dnech příliš nepřemýšlel o tom, že chodí po kameni. Kdysi by pro něj takováto chodba byla posvátným místem. Je to vůbec ještě on? Bylo pro něj vůbec někdy v životě něco posvátné?

Vyběhl. Má málo času. Naštěstí král Taravangian striktně dodržuje svůj přesný časový rozvrh. Sedmé zvonění znamená soukromou meditaci v jeho pracovně. Szet stál před dveřmi do pracovny. Hlídali je dva vojáci.

Sklonil hlavu, skryl své šinské oči a pospíchal ke dveřím. Jeden z vojáků proti němu natáhl ruku. Szet ji chytil a prudce jí otočil a zlomil strážci zápěstí. Vrazil mu loktem do tváře a odhodil ho na stěnu.

Strážcův vyděšený kolega chtěl začít křičet, ale Szet ho kopl do břicha. Byl nebezpečný i bez Střepkordu, když měl v sobě dostatek Bouřné záře a výcvik v umění kammar. Popadl druhého strážce za vlasy a mrštil ho čelem na kámen. Potom rozkopl dveře.

Vešel do místnosti osvětlené dvojitou řadou lamp po levé straně. Po pravé straně se od země až po strop táhly police s knihami. Přímo proti Szetovi seděl na koberečku muž se zkříženýma nohama. Díval se z velikého okna vytesaného ve skále na moře dole pod nimi.

Szet došel až k němu. „Nesu vám vzkaz, že ostatní jsou mrtví. Přišel jsem dokonat dílo.“ Zvedl ruce a zhmotnil Střepkord.

Král se neotočil.

Szet zaváhal. Má se ujistit, že král vzkaz vyslechl a porozuměl. „Slyšel jste mě?“ zeptal se a udělal další krok dopředu.

„Zabil jsi moje stráže, Szete-syn-syn-Vallano?“ zeptal se král tiše.

Szet strnul. Zaklel a udělal krok dozadu a zvedl Střepkord v obranném gestu. Další past?

„Vykonal jsi svou práci dobře,“ pokračoval král, stále ještě otočený k oknu. „Vůdci jsou mrtví, ztráty na životech velké. A kolem toho panika a chaos. Je tohle tvůj osud? Co myslíš? Dostat od svých lidí tu monstrozitu v podobě Střepkordu, být vyhoštěn a zproštěn jakéhokoliv hříchu, který od tebe tví páni vyžadují?“

„Nejsem zproštěn hříchu,“ odpověděl Szet neklidně. „Tohle je běžný omyl skálošlapů. Každý život, který zmařím, mě táhne hloub a hloub a sžírá mi duši.“

Ty hlasy… ten křik… ty duše tam dole, slyším je křičet…

„Přesto zabíjíš dál.“

„To je můj trest,“ řekl Szet. „Zabíjet, nemít na vybranou, ale přesto nést na svých ramenou hřích. Jsem Nepodstatný.“

„Nepodstatný,“ přemítal král. „Řekl bych, že víš o podstatě dost. Víc než tví soukmenovci.“ Konečně se otočil k Szetovi tváří a Szet viděl, jak se v tomto člověku zmýlil. Král Taravangian není žádný prosťáček. Měl dychtivé oči a moudrou tvář lemovanou bílým plnovousem. Dlouhé konce kníru mu visely dolů do špičky jako bodce šípů. „Viděl jsi, co dělá smrt a zabíjení s lidmi. Mohl bys říct, Szete-syn-syn-Vallano, že na svých bedrech neseš hříchy za své lidi. Rozumíš věcem, kterým oni nerozumějí. A tak se dostáváš k podstatě.“

Szet se zamračil. Začínalo mu to všechno dávat smysl. Věděl, co se stane, už ve chvíli, kdy král sáhl do širokého rukávu a vyndal z něj malý kamínek, který se zatřpytil ve světle dvou desítek svíček.

„Jste to vy a vždycky jste to byl vy,“ poznamenal Szet. „Můj neviditelný pán.“

Král položil kámen na zem mezi ně. Szetův Přísežný kámen.

„Zařadil jste svoje jméno do seznamu,“ nadhodil Szet.

„Pro případ, že by tě chytili,“ odpověděl Taravangian. „Nejlepší ochrana před podezřením je spojitost s oběťmi.“

„A kdybych vás zabil?“

„Pokyny byly jasné,“ řekl Taravangian. „A − jak jsme zjistili − ty je umíš dodržovat. Asi to ani nemusím říkat, ale přikazuju ti, aby ses mě nedotýkal. Zabil jsi tedy moje stráže?“

„Nevím,“ odpověděl Szet a donutil se pokleknout na jedno koleno. Mluvil nahlas, aby přehlušil křik, který − byl si tím téměř jistý − přicházel shora. „Oba byli v bezvědomí. Myslím, že jsem jednomu rozbil lebku.“

Taravangian vzdychl. Vstal a vyšel na chodbu. Szet se ohlédl přes rameno a zahlédl, že král prohlíží strážce a zkoumá jejich zranění. Zavolal o pomoc a přiběhly další stráže.

Szeta nechal v děsivém víru emocí. Je možné, že ho tenhle vlídný zamyšlený člověk poslal chladnokrevně vraždit? To on způsobil ten křik?

Taravangian se vrátil.

„K čemu je to všechno?“ zeptal se Szet ochraptěle. „Ze msty?“

„Ne.“ Taravangianův hlas zněl velmi unaveně. „Někteří z těch lidí, co jsi zabil, bývali mí přátelé, Szete-syn-syn-Vallano.“

„Tak to bylo pro jistotu?“ vyprskl Szet. „Aby vás s tím nikdo nespojoval?“

„Částečně. A částečně proto, že museli zemřít.“

„Proč?“ zeptal se Szet. „Čemu to prospělo?“

„Stabilitě. Zabil jsi lidi, kteří patřili k nejvýznamnějším a nejvlivnějším v Rošáru.“

„Co to má co dělat se stabilitou?“

„Někdy,“ odpověděl Taravangian, „je potřeba strhnout starý dům, aby člověk mohl na jeho základech postavit nový a bytelnější.“ Otočil se a znovu se podíval na moře. „A my budeme potřebovat hodně silný dům v tom, co nás čeká. Opravdu hodně silný.“

„Vaše slova jsou jako stovka holubic.“

„Snadno je vypustíš, ale těžko udržíš,“ dodal Taravangian šinsky.

Szet energicky zvedl hlavu. Ten člověk mluví šinským jazykem a zná jejich přísloví? To je u skálošlapa velmi zvláštní. U vraha ještě víc.

„Ano, umím váš jazyk. Někdy přemýšlím, jestli mi tě neseslal sám Bratr Život.“

„Abyste potřísnil krví mě místo sebe,“ namítl Szet. „Ano, to zní příznačně pro nějakého z těch vašich vorinských bohů.“

Taravangian mlčel. „Vstaň,“ řekl nakonec.

Szet poslechl. Vždycky svého pána poslouchal. Taravangian ho odvedl k postranním dveřím. Vzal ze zdi sferovou lampu a vrhl její světlo na temné úzké točité schodiště. Vydali se na ně a došli až dolů. Taravangian otevřel další dveře a vešli do místnosti, která nebyla na žádné z map paláce, které Szet koupil, nebo na které se za úplatek mohl podívat. Místnost byla dlouhá a po stranách měla hrazení, takže působila terasovitě. Byla celá bílá.

A plná lůžek. Byly tu stovky a stovky lůžek. Na mnoha leželi lidé.

Szet vyšel za králem a zamračil se. Obrovská tajná místnost vytesaná ve skále Konkláve? Kolem chodili lidé v bílém. „To je nemocnice?“ zeptal se. „Vy čekáte, že vás vaše humanitární činy očistí od toho zvěrstva, ke kterému jste mě nutil?“

„Tohle není humanitární činnost,“ odpověděl Taravangian a pomalu šel dál. Oranžovo-bílý plášť na něm šustil. Lidé, které míjeli, se mu uctivě klaněli. Taravangian Szeta vedl do výklenku s několika lůžky, na nichž leželi velmi nemocně vypadající lidé. Ošetřovali je léčitelé. Dělali jim něco s rukama.

Vysávali jim krev.

U lůžek stála žena s psací tabulkou, v ruce držela pero a na něco čekala. Na co?

„Já tomu nerozumím,“ poznamenal Szet a s hrůzou sledoval, jak všichni čtyři pacienti blednou. „Vy je zabíjíte, ne?“

„Ano. Nepotřebujeme tu krev. To je jen způsob, jak je zabít pomalu a snadno.“

„Všechny? Všechny lidi v téhle místnosti?“

„Snažíme se vybírat a přesouvat sem jen nejhorší případy, protože odtud už se nedostanou, i když se začnou uzdravovat.“ Otočil se k Szetovi a v očích měl lítost. „Někdy potřebujeme víc těl, než máme od nevyléčitelně nemocných. Tak sem musíme dávat zapomenuté a chudáky. Ty, kteří nebudou nikomu chybět.“

Szet se nezmohl na slovo. Nedokázal vyjádřit tu hrůzu a své zděšení. Jeden pacient před ním − jedna z obětí, mladý muž − naposledy vydechl. Další dvě oběti byly děti. Szet udělal krok dopředu. Tomuhle musí zamezit. Musí…

„Ty se uklidníš,“ řekl Taravangian. „A zůstaneš vedle mě.“

Szet udělal, co mu pán poručil. Co znamená nějakých pár životů navíc? Jen další výkřiky, které ho budou pronásledovat. Zase je slyšel. Vycházely zpod postelí a zpoza nábytku.

Mohl bych ho zabít, pomyslel si. Mohl bych s tímhle skoncovat.

Málem to udělal. Ale nakonec zvítězila jeho čest. Pro tuto chvíli.

„Vidíš, Szete-syn-syn-Vallano,“ poznamenal Taravangian. „Neposlal jsem tě vraždit za sebe. To tady dělám sám. Sám jsem mnohokrát vzal nůž a vlastní rukou rozřízl mnoha z nich žílu. Stejně jako ty vím, že před svými hříchy neuteču. My dva jsme různí, ale máme stejné srdce. Proto jsem si tě vybral.“

„Ale k čemu to všechno je?“ zeptal se Szet.

Na jednom z lůžek začal mluvit umírající mladík. Přiběhla k němu jedna z žen s psací podložkou a zaznamenávala jeho slova.

„To byl náš den, ale oni nám ho vzali,“ křičel chlapec. „Pro Bouřepána! To nemůžete. To je náš den. Oni sem jdou a světlo zhasíná. Ne! Bouřepáne!“ Chlapec se křečovitě propnul v zádech a potom si najednou klidně lehl. Mrtvýma očima se díval vzhůru.

Král se otočil k Szetovi „Je lepší, když bude jeden člověk hřešit, než když zahyne celé lidstvo − nemyslíš, Szete-syn-syn-Vallano?“

„Já…“

„Nevíme, proč někteří mluví a jiní ne,“ pokračoval Taravangian. „Ale umírající něco vidí. Začalo to před sedmi lety. Přibližně v době, kdy král Gavilar začal poprvé zkoumat Roztříštěné planiny.“ Díval se kamsi do neurčita. „Blíží se to a tihle lidé to vidí. Na tom mostě mezi životem a nekonečným oceánem smrti ti lidé něco vidí. A jejich slova nás můžou zachránit.“

„Vy jste netvor.“

„Ano,“ přisvědčil Taravangian. „Jenže jsem ten netvor, který zachrání tenhle svět.“ Podíval se na Szeta. „Mám další jméno do seznamu. Doufal jsem, že se tomu vyhnu, ale vzhledem k tomu, co se v poslední době děje, nemůžu jinak. Nemůžu dopustit, aby dostal tu moc. To by všechno zkazilo.“

„Kdo?“ zeptal se Szet a přemýšlel, jestli ho může ještě něco vyděsit.

„Dalinar Kholin,“ řekl Taravangian. „Obávám se, že to spěchá. Musíš to udělat dřív, než sjednotí aletská velkoknížata. Půjdeš na Roztříštěné planiny a zabiješ ho.“ Zaváhal. „Musíš to bohužel udělat brutálně.“

„Málokdy jsem si mohl dopřát ten luxus a pracovat jinak,“ odpověděl Szet a zavřel oči.

A znovu ho provázel ten křik.

72

VERITARIÁNKA

„Než začnu číst,“ řekla Šalán, „tak potřebuju něco vědět. Vy jste mi proměnila krev. Je to tak?“

„Abych z ní odstranila jed,“ řekla Jasna. „Ano. Účinkoval velice rychle. Jak jsem říkala, musel to být velmi silný koncentrát v prášku. Musela jsem vám proměnit krev několikrát, i když jsme vás donutili zvracet. Tělo ten jed pořád absorbovalo.“

„Ale vy jste říkala, že organické látky moc neumíte,“ namítla Šalán. „Tu marmeládu jste proměnila na zcela nepoživatelnou hmotu.“¨

„Krev je něco jiného,“ řekla Jasna a mávla rukou. „To je jedna ze substancí. To se naučíte, jestli se nakonec rozhodnu naučit vás proměňovat. Prozatím vám stačí vědět, že základní substance se v čisté formě proměňují snadno. Je jednodušší vytvořit všech osm druhů krve než třeba vodu. Ovšem vytvořit něco tak složitého jako jahodová marmeláda − kaše z ovoce, které jsem nikdy v životě neviděla ani nejedla − to bylo opravdu nad mé síly.“

„A horlivci − ti, co proměňují −,“ pokračovala Šalán, „ti potřebují fabriály, nebo je to jenom pověra?“

„Ne. Proměňovače jsou skutečné. Ty jsou opravdové. Pokud vím, tak každý, kdo dělá to, co já − co my − k tomu potřebuje fabriál.“

„Kdo jsou ty postavy s tím symbolem místo hlavy?“ zeptala se Šalán. Zalistovala obrázky a podala jich pár Jasně. „Vidíte je taky? Jak s tím vším souvisejí?“

Jasna se zamračila a vzala obrázek. „Vy vidíte takovéhle postavy? Ve Stínomaru?“

„Jsou na obrazech, co kreslím,“ odpověděla Šalán. „Jsou kolem mě, Jasno. Vy je nevidíte? Jsem −“

Jasna zvedla ruku. „Je to něco jako spreni, Šalán. Mají souvislost s tím, co děláte.“ Tiše poklepala na stůl. „Dva řády Rytířů Paprsku měly vrozenou schopnost proměňovat. Jsem přesvědčená, že původní fabriály vytvořili podle této schopnosti. Předpokládala jsem, že byste… Ale ne, to evidentně nemá smysl. Teď to vidím.“

„A co?“

„Vysvětlím vám to, až vás to budu učit,“ řekla Jasna a odložila obrázek. „Nejdřív musíte získat základy, abyste to mohla pochopit. Prostě je to tak, že s každou činností Paprsků byl spojený nějaký spren.“

„Moment, Paprsky? Ale − “

„Všechno vám vysvětlím,“ řekla Jasna. „Ale nejdřív ze všeho musíme mluvit o Pustonoších.“

Šalán přikývla. „Vy si myslíte, že se vrátí, viďte?“

Jasna se na ni zkoumavě podívala. „Proč myslíte?“

„V legendách se říká, že Pustonoši přišli stokrát a vraceli se znova a znova, jen aby zničili lidstvo,“ pokračovala Šalán. „Já… jsem se podívala do vašich poznámek.“

„Cože jste udělala?“

„Hledala jsem informace o proměňování,“ přiznala Šalán.

Jasna vzdychla. „No, tak doufám, že tohle už je opravdu poslední z vašich prohřešků.“

„Jenže nerozumím tomu,“ řekla Šalán, „proč se zabýváte těmi historkami a mýty a tak. Přece spousta myslitelů − těch, co vy uznáváte − pokládá Pustonoše za výmysl. Jenže vy si přesto děláte výpisky z venkovských povídaček. Proč, Jasno? Jakto, že tomu věříte, když na druhou stranu popíráte mnohem věrohodnější věci?“

Jasna se podívala na listy papíru. „Víte, v čem je skutečný rozdíl mezi mnou a věřícím člověkem, Šalán?“

Zakroutila hlavou.

„Zaráží mě, že náboženství − ve své podstatě − bere přirozené věci a připisuje jim nadpřirozené příčiny. Já, na druhou stranu, vyhledávám nadpřirozené věci a hledám v nich přirozené příčiny. Možná právě v tomhle je ta dělicí čára mezi vědou a náboženstvím. Jsou to vlastně dvě strany jedné mince.“

„Takže… vy si myslíte…“

„Že Pustonoši měli souvislost s něčím přirozeným z obyčejného světa,“ řekla Jasna pevně. „Jsem si jistá, že ty legendy něco vyprovokovalo.“

„A co?“

Jasna podala Šalán stránku hustě popsanou poznámkami. „Tohle je maximum, co jsem našla. Přečtěte si to. Pak mi řeknete, co si o tom myslíte.“

Šalán přeletěla očima stránku. Některé citáty znala z toho, co už sama četla.

Najednou nebezpeční. Jako když se slunný den zvrhne v bouři.

„Byli skuteční,“ opakovala Jasna.

Bytosti z ohně a popela.

„Bojovali jsme proti nim,“ pokračovala. „Bojovali jsme proti nim tak často, že o nich lidi začali mluvit v metaforách. Desítky bitev. Desítky desítek…“

Oheň a kouř. Děsivá kůže. Oči jako černé jámy. A vždycky ta hudba, když zabíjeli.

„Porazili jsme je…“ dodala Jasna.

Šalán zamrazilo.

„… jenže legendy o jedné věci lžou,“ pokračovala Jasna. „Tvrdí, že jsme vyhnali Pustonoše z Rošáru a zničili je. Jenže mezi lidmi to takhle nechodí. My nikdy nezahodíme nic, co se nám může hodit.“

Šalán vstala a došla na kraj lóže. Podívala se k výtahu, který spouštěli dva tahači.

Paršové. S černo-červenou kůží.

Popel a oheň.

„Pro Bouřepána…“ zašeptala zděšeně.

„My jsme Pustonoše nezničili,“ řekla za ní Jasna. Z jejích slov šla hrůza. „My jsme je zotročili.“

73

DŮVĚRA

Chladné jarní počasí mohlo přece jen přejít do léta. Noci byly ještě studené, ale už ne nepříjemné. Kaladin stál na seřadišti v táboře Dalinara Kholina a díval se směrem na východ přes Roztříštěné planiny.

Od té poslední bitvy, poznamenané zradou, býval Kaladin neklidný. Svoboda. Vykoupená Střepkordem. Připadalo mu to neuvěřitelné. Všechny jeho předchozí zkušenosti ho vedly k tomu, aby za tím vším někde čekal lest.

Stál se sepjatýma rukama. Na rameně mu seděla Syl.

„Můžu mu věřit?“ zeptal se tiše.

„Je to dobrý člověk,“ odpověděla Syl. „Sledovala jsem ho. Navzdory té věci, co nosil.“

„Jaké věci?“

„Střepkordu.“

„Co ti na něm vadí?“

„Nevím,“ odpověděla a založila ruce. „Prostě je na něm něco špatnýho. Nemám ho ráda. Mám radost, že se toho zbavil. Tím se z něj stal lepší člověk.“

Pomalu vycházel Nomon, prostřední měsíc. Jasný, namodralý. Zalil světlem celý obzor. Tam někde daleko na Planinách je paršendský Střeponoš, se kterým Kaladin bojoval. Bodl ho zezadu do nohy. Přihlížející Paršendi do jejich souboje nezasahovali, ani neútočili proti Kaladinovým zraněným mostařům. Ale Kaladin velmi nečestně napadl jednoho z jejich kolegů, který se jim pletl do boje.

Trápilo ho to. Válečník by si neměl dělat starost s tím, koho a jak a kdy napadl. Na bojišti vládne jediná zásada − přežít.

Tedy, přežít a nezradit. Někdy nechával zraněné nepřátele naživu, když už ho nemohli ohrozit. A zachraňoval mladé vojáky, kteří potřebovali ochranu. A…

A nikdy nedělal dobře to, co by měl válečník dělat.

Dnes zachránil život velkoknížeti − dalšímu plavookovi − a několikatisícovému vojsku. Zachránil je tím, že zabíjel Paršendy.

„Může člověk zabíjet, aby tím chránil druhý?“ přemýšlel nahlas. „Neprotiřečí si to?“

„Já… já nevím.“

„Ty ses v té bitvě chovala tak divně,“ pokračoval. „Kroužila jsi kolem mě a potom jsi najednou zmizela. A už jsem tě neviděl.“

„Kvůli tomu zabíjení,“ odpověděla tiše. „Bolelo mě to. Musela jsem jít.“

„Ale přece abych šel Dalinarovi na pomoc, to byl tvůj nápad. Ty jsi přece chtěla, abych se vrátil a zabíjel.“

„Já vím.“

„Teft říkal, že u Paprsků platila taková zásada,“ řekl Kaladin. „Že by člověk neměl dělat špatné věci, i když vedou k dobrému cíli. A co jsem já dnes dělal? Zabíjel jsem Paršendy, abych zachránil Alety. Tak co s tím? Oni nejsou nevinní, ale my taky ne. Nejsme o nic nevinnější.“

Syl neodpověděla.

„Kdybych nešel za Dalinarem,“ pokračoval Kaladin, „tak bych byl dopustil, aby se Sadeasovi povedlo to svinstvo. Býval bych nechal umřít lidi, který jsem mohl zachránit. To bych se musel pozvracet sám ze sebe. Jenže takhle jsem zase ztratil tři dobrý lidi. Mostaře, který už měli svobodu na dosah. Stojí za to ty životy, co jsem zachránil?“

„Já ti neumím odpovědět, Kaladine.“

„A umí to někdo?“

Za nimi se ozvaly kroky. Syl se otočila. „On.“

Měsíc už byl vysoko na obloze. Jak bylo vidět, Dalinar Kholin si potrpěl na přesnost.

Došel ke Kaladinovi. Pod paží nesl jakýsi svazek. I bez Střeplátu působil jako velitel. Možná ještě víc než ve Střeplátu. Na jeho svalnaté postavě bylo vidět, že se nemusí spoléhat jen na Střeplát, aby mu dal sílu. A na pečlivě vyžehlené uniformě bylo vidět, že mu záleží na tom, aby jako velitel šel příkladem.

Ostatní vypadali stejně upraveně a vznešeně, pomyslel si Kaladin. Jenže byl by někdo z nich ochoten vyměnit Střepkord jen kvůli tomu, aby dodržel slovo? A kdyby byl, do jaké míry by to bylo jen okázalé gesto a do jaké míry skutečnost?

„Omlouvám se, že se s vámi scházím takhle pozdě,“ řekl Dalinar. „Vím, že to byl dlouhý a náročný den.“

„Pochybuju, že bych dnes mohl spát.“

Dalinar cosi broukl, jako by mu rozuměl. „Je o vaše lidi postaráno?“

„Ano,“ odpověděl Kaladin. „Dobře postaráno. Děkuju.“ Dostali prázdný kasárenský domek a ošetřili je Dalinarovi nejlepší lékaři − ještě dřív, než ošetřili zraněné důstojníky a plavooky. Ostatní mostaři z jiných jednotek Kaladina okamžitě přijali jako svého velitele.

Dalinar přikývl. „Kolik z nich, myslíte, přijme mou nabídku svobody?“

„Asi dost lidí z jiných mostních jednotek. Ale vsadím se, že většina to nebude. Mostaři nepomýšlejí na útěk a svobodu. Oni by si na ni už ani nezvykli. Pokud jde o moje lidi… No, myslím, že udělají to, co udělám já. Když zůstanu, zůstanou taky. Když půjdu, půjdou i oni.“

Dalinar přikyvoval. „A co tedy uděláte?“

„Ještě nevím.“

„Mluvil jsem se svými veliteli.“ Svraštil obličej. „S těmi, co mi zbyli. Prý jste jim dával rozkazy a jednal jste jako plavook. Můj syn je z vašeho… rozhovoru pořád trochu rozladěný.“

„I hlupák musel vidět, že nemá šanci se k vám probojovat. A ti důstojníci, ti byli většinou v šoku. Byli na pokraji sil. Já jsem je jen nasměroval.“

„Takže vám dlužím za svůj život dvojnásobně,“ poznamenal Dalinar. „A za synův a za životy svých vojáků.“

„Nedlužíte. Už jste zaplatil.“

„Ne,“ namítl Dalinar. „Ale udělal jsem, co jsem mohl.“ Prohlížel si Kaladina, jako by ho měřil a zkoumal. „Proč nám vaše jednotka přišla na pomoc? Upřímně!“

„Proč jste za nás dal Střepkord?“

Dalinar se mu chvíli díval do očí a potom přikývl. „Dobře. Je to fér. Mám pro vás nabídku. S králem se chceme pustit do jedné velmi nebezpečné věci. Do akce, která obrátí naruby všechny naše vojenské tábory.“

„Gratuluju.“

Dalinar se pousmál. „Přišel jsem skoro o celou svou osobní stráž a to, co mi zbylo, potřebuju na ochranu krále. Nemůžu si po téhle zkušenosti dovolit jen tak někomu důvěřovat. Potřebuju někoho, kdo by ochránil mě a mou rodinu. Chtěl bych vás a vaše lidi.“

„Vy chcete bandu mostařů za osobní ochranku?“

„Jenom elitu mostařů,“ odpověděl Dalinar. „Vaši jednotku. Má výcvik. Ostatní chci do armády jako vojáky. Slyšel jsem o tom, jak dobře vaši lidi bojovali. Vycvičil jste je bez Sadeasova vědomí, během výběhů s mostem. Jsem zvědavý, jak daleko byste to s nimi dotáhl za odpovídajících podmínek.“ Otočil se a podíval se k severu. K Sadeasovu táboru. „Moje vojsko je zdecimované. Potřebuju každého muže. Jenže každý nový rekrut teď bude hned podezřelý. Sadeas se mi sem bude snažit nasadit špiony. A zrádce. A vrahy. Elhokar tvrdí, že nemáme šanci přežít ani celý týden.“

„Pro Bouřepána,“ utrousil Kaladin. „Co budete dělat?“

„Vezmu jim ty jejich hry. Předpokládám, že se budou chovat jako děti, kterým vzali oblíbenou hračku.“

„Ty děti ale mají vojska a Střepkordy.“

„Bohužel.“

„A před tímhle vás mám já chránit?“

„Ano.“

Bez vytáček. Na rovinu. To zasluhovalo určitý respekt.

„Rozšířím čtvrtou mostní, aby se mohla stát vaší čestnou stráží,“ řekl Kaladin. „A ostatní vycvičím jako kopiníky. Čestná stráž dostane odpovídající plat.“ Obvykle dostávala čestná stráž plavooka trojnásobek standardního platu kopiníka.

„Samozřejmě.“

„A potřebuju prostor k výcviku,“ pokračoval Kaladin. „A všechno, co k tomu patří. Udělám svým lidem rozvrh a jmenujeme si seržanty a velitele oddílů. Nebudeme poslouchat žádné jiné plavooky než vás, vaše syny a krále.“

Dalinar zvedl obočí. „Ten poslední požadavek je poněkud… nestandardní.“

„Chcete, abych vás a vaši rodinu chránil?“ zeptal se Kaladin. „Proti ostatním velkoknížatům a jejich najatým vrahům, kteří můžou proniknout až do vašeho vojska a až mezi velitele? V tom případě přece nemůžu být v pozici, kdy mi může jen tak poroučet kterýkoliv plavook v táboře.“

„Ano, máte pravdu,“ odpověděl Dalinar. „Uvědomujete si ale, že když tohle udělám, tak vám tím vlastně dávám stejné pravomoci, jako mají plavooci čtvrtého dánu? Budete zodpovídat za tisícovku bývalých mostařů. To je celý prapor.“

„Ano.“

Dalinar chvíli přemýšlel. „Dobře. Tímto vám uděluju hodnost kapitána − vyšší si nemůžu dovolit temnookovi udělit. Kdybych vás jmenoval praporčíkem, způsobilo by to spoustu problémů. Oznámím ovšem, že vás vyjímám z řetězce velení. Nemáte právo velet plavookům nižšího postavení a vám nemají právo velet plavooci vyššího postavení.“

„Dobře,“ souhlasil Kaladin. „Ale chtěl bych, aby vojáky, kterým budu velet, posílali na hlídky. Ne do bitev na Planinách. Slyšel jsem, že jste měl několik praporů, které stíhaly bandity, hlídaly vnější tržiště. Tyhle úkoly bych chtěl aspoň na rok pro své lidi.“

„Bez problému,“ odpověděl Dalinar. „Chcete asi dost času na výcvik, než je pošlete do bitvy.“

„Jednak to, a jednak jsem dnes zabil hodně Paršendů. A potom jsem jejich životů litoval. Viděl jsem u nich víc cti než u většiny členů našeho vlastního vojska. To nebyl hezký pocit. Potřebuju od toho chvíli klid. Na přemýšlení. S vaší ochrankou půjdeme do pole, ale naše primární funkce bude vás chránit. Ne zabíjet Paršendy.“

Dalinar vypadal trochu překvapeně. „Dobře. S tím si nemusíte dělat hlavu. Neplánuju do budoucna příliš bojovat v předních liniích. Moje úloha se mění. Ale bez ohledu na to máte mé slovo.“

Kaladin natáhl ruku. „Ještě záleží na tom, jestli budou mí lidé souhlasit.“

„Myslel jsem, že jste říkal, že udělají to, co uděláte vy.“

„Pravděpodobně ano,“ přisvědčil Kaladin. „Velím jim, ale nevlastním je.“

Ve světle vycházejícího safírového měsíce si podali ruku. Dalinar vzal balík, který přinesl pod paží. „To je vaše.“

„Co je to?“ zeptal se Kaladin, když si od něho balík bral.

„Můj plášť. Ten, co jsem měl dnes v bitvě. Je vypraný a spravený.“

Kaladin plášť rozbalil. Byl tmavě modrý a na zádech měl stříbrně vyšité glyfy khokh a linil.

„Každý člověk, který nosí mé barvy,“ řekl Dalinar, „patří svým způsobem do mé rodiny. To není žádný dar, ale je to jedna z mála věcí, které vám můžu nabídnout, které mají nějaký smysl. Vezměte to jako výraz mé vděčnosti, Kaladine Bouří požehnaný.“

Kaladin plášť pomalu skládal. „Odkud znáte moje jméno?“

„Od vašich lidí,“ odpověděl Dalinar. „Mají o vás vysoké mínění. A tak ho mám i já. Potřebuju lidi, jako jste vy. Vy všichni.“ Přimhouřil oči a zatvářil se zamyšleně. „Potřebuje vás celé království. Možná celý Rošár. Blíží se Pravá Spoušť…“

„Co znamenala ta poslední věta?“

„To nic,“ odpověděl Dalinar. „Prosím, jděte si odpočinout, kapitáne. Doufám, že od vás brzy uslyším dobré zprávy.“

Kaladin kývl a odešel. Prošel kolem dvou mužů, kteří tu noc dělali Dalinarovi stráž. Do nových kasáren to neměl daleko. Dalinar jim dal k dispozici čtyřicet domků, pro každou mostní jednotku jeden. Přes tisíc mužů. Co bude s tolika vojáky dělat? Nikdy nevelel větší skupině než pětadvaceti lidem.

Domek čtvrté mostní byl prázdný. Kaladin chvilku váhal před dveřmi, než vešel dovnitř. Uvnitř měl každý mostař zamykací truhlu. Vypadalo to jako v paláci.

Ucítil kouř. Zamračil se a obešel domek. Vzadu za domkem seděli mostaři kolem ohniště, odpočívali na kamenech a čekali, až Skála dovaří obvyklou večerní pochoutku. Poslouchali Tefta, který seděl proti nim s ovázanou paží a tiše něco vyprávěl. Byl tu i Šen. Tichý, nenápadný parš seděl na kraji. Vzali ho s sebou ze Sadeasova tábora spolu s raněnými.

Teft zmlkl hned, jak viděl Kaladina. Všichni se k němu otočili. Snad každý měl někde nějaký obvaz. Dalinar chce tyhle lidi za svou ochranku? Byla to skutečně banda nuzáků. Ale on Dalinarovu volbu schvaloval. Kdyby si on sám měl vybrat, komu svěří do rukou svůj život, vybral by si je.

„Co tu děláte?“ zeptal se přísně. „Měli byste odpočívat.“

Mostaři se na sebe podívali.

„Když ono…“ začal Moraš. „Nebylo by to ono, kdybychom šli spát bez… no tady toho.“

„Po takovýmhle dnu se spát nedá, gančo,“ dodal Lopen.

„To teda mluv za sebe,“ namítl Skar a zívl. Zraněnou nohu měl podloženou dřevěným špalkem. „Ale za tu baštu stojí zůstat ještě chvíli vzhůru. I když do toho dává šutry!“

„Nedávám!“ odsekl Skála. „Blázniví dolňáci!“

Udělali Kaladinovi místo. Sedl si a opřel si záda a hlavu o Dalinarův plášť. Vděčně přijal misku jídla, kterou mu podával Drehy.

„Mluvili jsme o tom, co chlapi dnes viděli,“ řekl Teft. „Co jsi dnes dělal.“

Kaladin zaváhal se lžící na půli cesty do úst. Málem zapomněl − nebo možná záměrně zapomněl − že předvedl před mostaři, co dokáže s Bouřnou září. Snad si toho Dalinarovi vojáci nevšimli. Když se k nim dostal, měl už Záře málo a byla slabá. Na denním světle snad nebyla vidět.

„Já vím,“ odpověděl a trochu ho přešla chuť k jídlu. Dívají se na něj teď jinak než předtím? Bojí se ho? Budou se ho stranit jako lidi v Kamenžáru jeho otce? Nebo − ještě hůř − začnou ho uctívat? Podíval se jim do vytřeštěných očí a v duchu se obrnil.

„Bylo to úžasný!“ začal Drehy a naklonil se dopředu.

„Ty jsi jeden z Paprsků,“ řekl Skar a ukázal na něho. „Já tomu věřím, i když Teft tvrdí, že to tak není.“

„Zatím to tak není,“ odsekl Teft. „Copak jsi neposlouchal?“

„Můžeš mě to taky naučit?“ vložil se do hovoru Moraš.

„Mě taky, gančo,“ přidal se Lopen. „Když už to budeš někoho učit, že jo?“

Kaladin zmoženě zamžoural očima, když se začali přidávat i ostatní.

„Co všechno umíš?“

„Jaký je to pocit?“

„Umíš lítat?“

Zvedl ruku a zarazil je. „Měli jste strach, když jste to viděli?“

Několik mostařů pokrčilo rameny.

„Zachránilo ti to život, gančo,“ řekl Lopen. „Jediná věc, ze který bych měl strach, by bylo, jak to bude neodolatelný pro ženský. ‚Lopene,‘ budou říkat, ‚ty máš jen jednu ruku, ale já vidím, že záříš. Polib mě.‘“

„Jenže je to zvláštní a člověka z toho mrazí,“ namítl Kaladin. „Tohle lidi naposledy viděli u Paprsků. A ty každý zná jako zrádce.“

„Jo,“ ušklíbl se Moraš. „Zrovna jako každý zná plavooky jako lidi předurčený Všemohoucím, aby vládli. A každý zná jejich spravedlivost a poctivost.“

„My jsme čtvrtá mostní,“ dodal Skar. „Jsme tu už dlouho. Žili jsme v bahně a používali nás jako návnadu. Jestli ti to pomůže přežít, tak je to dobrý. Víc o tom nepotřebujeme vědět.“

„Tak nás to naučíš?“ naléhal Moraš. „Ukážeš nám, jak se to dělá?“

„Já… já nevím, jestli se to dá naučit,“ odpověděl Kaladin a podíval se na Syl, která seděla na nejbližším kameni a zvědavě se na ně dívala. „Já vlastně ani pořádně nevím, co to je.“

Všichni se najednou zatvářili sklesle.

„Ale,“ namítl Kaladin, „to neznamená, že to nemůžeme aspoň zkusit.“ Moraš se usmál.

„A můžeš to udělat?“ zeptal se Drehy a vylovil sfer, malý zářící diamantový čip. „Teď. Chtěl bych to vidět od začátku, když se na to soustředím.“

„To není nic pro zábavu, Drehy,“ odpověděl Kaladin.

„Ty si myslíš, že my si to nezasloužíme?“ namítl Sigzil ze svého kamene.

Kaladin mlčel. Potom váhavě sáhl po sferu a dotkl se ho prstem. Zhluboka se nadechl. Nasávat Bouřnou záři už mu začínalo připadat přirozené. Sfer pohasl. Kolem Kaladina se objevily obláčky Záře. Dýchal normálně, aby rychleji vyprchala a aby byla lépe vidět. Skála vyndal roztrhanou starou deku, která byla na spálení, a hodil ji na oheň. Vyrušil ohnivé spreny, a než se plameny prokousaly dekou, byla chvíli tma.

V nastalé tmě Kaladin zářil jasným bílým světlem, které mu vycházelo z kůže.

„U všech bouří…“ vydechl Drehy.

„No, a co s tím můžeš dělat?“ zeptal se Skar dychtivě. „Na to jsi mi neodpověděl.“

„Já to sám pořádně nevím,“ řekl Kaladin a držel nataženou ruku. Po chvilce pohasla, oheň prohořel dekou a všechny je opět osvítil. „Vím o tomhle sotva pár týdnů. Můžu k sobě přitahovat šípy a lepit k sobě kameny. Jsem silnější a rychlejší a dobře se mi hojí rány.“

„O kolik silnější?“ zeptal se Sigzil. „A jak moc můžeš zatížit ty kameny, když je k sobě přilepíš? A jak dlouho vydrží přilepený? A o kolik jsi rychlejší? Tak dvakrát tolik? A z jaké dálky dokážeš ten šíp přitáhnout? A jiné věci přitahovat nemůžeš?“

Kaladin zamžoural očima. „Já… já nevím.“

„No, tohle je ale důležitý vědět,“ poznamenal Skar a třel si bradu.

„Můžeme to vyzkoušet,“ řekl Skála se založenýma rukama. „Je to dobrý nápad.“

„Třeba na tom pochopíme, jak se to taky naučit,“ poznamenal Moraš.

„Tohle se nedá naučit,“ zakroutil hlavou Skála. „To patří do holetental. To má jenom on.“

„To nevíš jistě,“ namítl Teft.

„Nevím. Ty taky ne.“ Skála na něj kývl lžící. „Pojďte jíst.“

Kaladin zvedl ruce. „Nikomu o tom neříkejte, chlapi. Budou se mě bát a budou si třeba ještě myslet, že mám něco společnýho s Pustonoši. To mi musíte slíbit.“

Podíval se na ně. Jeden po druhém pokyvovali.

„Ale my se na tom chceme podílet,“ řekl Skar. „I když se to třeba nedá naučit. Tohle patří k tobě a ty patříš k nám, ke čtvrtý mostní. Jo?“

Kaladin se podíval na jejich dychtivé tváře a přikyvoval. Nedokázal jim oponovat. „Ano. Můžete se na tom podílet.“

„Výborně,“ řekl Sigzil. „Já připravím testy na proměření rychlosti, přesnosti a síly. Musíme najít nějaký způsob, jak zjistit, jestli dokážeš ještě něco jiného.“

„Shoďte ho z útesu,“ poznamenal Skála.

„A k čemu to bude dobrý?“ namítl Pet.

Skála pokrčil rameny. „Jestli má nějaký další schopnosti, tak se projeví, ne? Chlapa z kluka neudělá nic líp, než když spadne z útesu!“

Kaladin na něj vrhl kyselý pohled a Skála se dal do smíchu. „No, jenom z malýho.“ Palcem a ukazováčkem ukázal, že bude opravdu malý. „Na velkej tě mám moc rád.“

„Ty si děláš srandu,“ odpověděl Kaladin, „ale pro jistotu tě dnes přilepím ke stropu, abys náhodou nechtěl něco zkusit.“

Mostaři se rozesmáli.

„V noci ale nesvítíš moc, viď, gančo?“ poznamenal Lopen.

„Budu se snažit.“ Nabral si další lžíci. Jídlo chutnalo lépe než obvykle. Že by Skála změnil recept?

Nebo to bylo něčím jiným? Když si sedal mezi ně, mostaři si mezi sebou povídali o svém domově a o různých místech a říkali věci, které mezi nimi bývaly tabu. Přidalo se k nim několik dalších mostařů z jiných jednotek − ranění, které Kaladin zachránil. A s nimi i pár samotářů, kteří ještě byli vzhůru. Mostaři ze čtvrté jednotky je vzali mezi sebe, udělali jim místo a podali jim jídlo.

Všichni vypadali tak unaveně, jak se Kaladin cítil, ale nikomu se nechtělo dovnitř. Teď viděl, proč. Byli spolu. Jedli Skálův guláš, tiše si vyprávěli a oheň praskal a ve vzduchu tančily jeho zlaté plameny…

Byl to lepší odpočinek než spánek. Kaladin se usmál, opřel se, zvedl hlavu k temné obloze a k velkému safírovému měsíci. Potom zavřel oči a poslouchal.

Další tři muži byli mrtví. Malop, Bezucha Jaks a Narm. A on je nedokázal ochránit. Ale čtvrtá mostní ochránila stovky jiných. Stovky mostařů, kteří už nikdy nebudou muset běhat s mostem, čelit paršendským šípům, už nikdy nebudou muset bojovat, když nebudou chtít. Sedmadvacet jeho přátel zůstalo naživu. Jednak jeho zásluhou, a jednak vlastním hrdinstvím.

Sedmadvacet mužů žije. Konečně se mu podařilo někoho ochránit.

To prozatím stačí.

74

KRVEDUCH

Šalán si mnula oči. Pročetla Jasniny poznámky − aspoň ty nejdůležitější. Ovšem jen těch byl vysoký stoh. Stále ještě seděla v čítárně, jenom poslala parše pro přikrývku, aby se zahalila a schovala nemocniční košili.

Oči ji pálily po noci, kterou zčásti proplakala a zčásti pročetla. Byla vyčerpaná. A přesto se najednou cítila čilá.

„Je to tak,“ řekla. „Máte pravdu. Pustonoši jsou paršové. Jinak se to vykládat nedá.“

Jasna se usmála v náznaku jakéhosi samolibého potěšení z toho, že přesvědčila aspoň jednoho člověka.

„Ale co dál?“ zeptala se Šalán.

„To souvisí s tím, co jste studovala dřív.“

„Dřív? Vy myslíte smrt vašeho otce?“

„Přesně tak.“

„Zabili ho Paršendi,“ řekla Šalán. „Náhle, bez varování.“ Dívala se na Jasnu. „Tohle všechno jste přece začala studovat proto, ne?“

Jasna přikývla. „Ti divocí paršové − Paršendi z Roztříštěných planin − jsou k tomu všemu klíč.“ Naklonila se dopředu. „Šalán, před námi stojí skutečná katastrofa. Reálná a hrozná. Já nepotřebuju žádná mystická varování ani náboženská kázání, abych se bála. Já se bojím už sama dost.“

„Ale my jsme přece ty parše ochočili.“

„Opravdu? Šalán, přemýšlejte − jak se s nima jedná, jak často je využíváme.“

Šalán zaváhala. Paršové byli všude.

„Servírují nám jídlo,“ pokračovala Jasna. „Pracují ve skladech. Starají se nám o děti. V Rošáru neexistuje vesnice, kde by nebyli paršové. My je přehlížíme. Bereme je jako samozřejmost − prostě jsou tady a dělají, co dělají. Pracují a nestěžují si.

A přesto se najednou od těch mírumilovných přátel oddělila jedna skupina a proměnila se v zabijáky. Něco je od nich oddělilo. Stejně jako před těmi stovkami let v dobách, kterým se říkalo Heraldská epocha. Chvíli byl mír, ale přerušila ho invaze paršů, kteří − z neznámých důvodů − najednou zešíleli a začali být zlí a krvelační. Toto byla podstata boje proti tomu, aby lidstvo nebylo ‚odsouzeno k Zatracení‘. A to málem zlikvidovalo civilizaci. To byly ty hrozné a neustále se opakující pohromy, o kterých lidé mluví jako o Spouštích.

My jsme si parše hýčkali mezi sebou, vtáhli jsme je do své společnosti a infiltrovali jsme ji jimi úplně celou. Jsme na nich závislí a neuvědomujeme si, že si hřejeme na prsou bouři, která jen čeká, kdy vypukne. Podle zpráv z Roztříštěných planin jsou tihle Paršendi schopní mezi sebou komunikovat tak, že dokáží zpívat jako jeden hlas, i když jsou izolovaní daleko od sebe. Jejich myšlení je vzájemně propojené − jako spřež. Uvědomujete si, co to znamená?“

Šalán přikyvovala. Co by se stalo, kdyby se najednou všichni paršové v Rošáru vzbouřili proti svým pánům? Kdyby se najednou všichni dožadovali svobody, nebo − ještě hůř − pomsty? „Sami bychom se zničili. Civilizaci v té podobě, jak ji známe, hrozí kolaps. Musíme něco udělat!“

„Ano,“ poznamenala Jasna. „Sbíráme informace a zkoumáme, jestli je to, co se domníváme, pravda.“

„A kolik těch informací ještě potřebujeme?“

„Moc. Stále víc.“ Jasna se podívala na knihy. „Ještě některým věcem z historie nerozumím. Historkám o bytostech, které bojovaly společně s parši. Byly z kamene a mohlo to být něco jako velekorýši. A ještě další zvláštnosti, na kterých může být něco pravdy. Ale v Kharbrantu už nic víc neobjevíme. Jste si jistá, že do toho se mnou chcete jít? Bereme si na hřbet obrovské břemeno. Ještě nějakou dobu se nevrátíte domů.“

Šalán si vzpomněla na bratry a kousla se do rtu. „A vy byste mě teď pustila? Po tom, co vím?“

„Nedovolila bych vám ani mi sloužit, kdybyste přitom měla pomýšlet na útěk.“ Jasna vypadala vyčerpaně.

„Já přece nemůžu opustit bratry.“ V Šalán se opět sevřely útroby. „Jenže tohle je víc než bratři. Zatraceně − to je víc i než já nebo vy nebo kdokoliv z nás. Já přece musím pomoct, Jasno. Tohle přece nemůžu jen tak přejít. Přitom už najdu nějaký způsob, jak pomoct rodině.“

„Dobře. Tak si jděte sbalit věci. Zítra odplujeme tou lodí, co jsem vám objednala.“

„Do Jah Kevedu?“

„Ne. Musíme se dostat do centra toho všeho.“ Podívala se na Šalán. „Jedeme na Roztříštěné planiny. Musíme zjistit, jestli ti Paršendi byli někdy obyčejní paršové, a jestli ano, tak co je změnilo. Možná se mýlím, ale jestli ne, tak můžou Paršendi mít klíč k tomu, jak proměnit obyčejné parše ve vojáky.“ Potom pokračovala pochmurně. „A musíme to udělat dřív, než to udělá někdo jiný a použije to proti nám.“

„Někdo jiný?“ namítla Šalán a najednou ji popadla panika. „On to zkoumá ještě někdo jiný?“

„Samozřejmě. Kdo myslíte, že by si dal tolik práce, aby se pokusil mě zavraždit?“ Sáhla do stohu papírů, který měla položený na stole. „Moc toho o nich nevím. Ale je určitě víc skupin, které se o tohle zajímají. Jistě vím jen o jedné. Říkají si Krveduchové.“

Vytáhla z hromádky list papíru. „Patřil k nim váš přítel Kabsal. Našli jsme mu zevnitř paže vytetovaný jejich znak.“

Položila papír na stůl. Byl na něm nakreslený symbol složený ze tří vzájemně se prolínajících diamantů.

Byl to ten symbol, který jí poslal spřeží před několika týdny Nan Balat. Symbol, který nosil Lueš, stevard jejich otce, který uměl používat proměňovač. A který měli i ti muži, co přišli naléhat na jejich rodinu, aby ho vrátila. A kteří financovali úsilí Šalánina otce stát se velkoknížetem.

„Pro Všemohoucího, Jasno, já myslím… že k nim mohl patřit i můj otec.“

75

V MÍSTNOSTI NAHOŘE

Bouřný vichr burácel Dalinarovým pokojem, mocný tak, že vytvářel ozvěnu ve skalách. Navani se přitočila blíž k Dalinarovi a přitiskla se k němu. Nádherně voněla. Připadalo mu až… zahanbující, jaký o něj měla strach.

Její radost z toho, že se vrátil, aspoň prozatím utlumila její hněv na to, jak se Dalinar zachoval k Elhokarovi. Nakonec se nechala přesvědčit. Bylo to nutné.

Jak velebouře sílila, cítil Dalinar, že na něj jdou vidiny. Zavřel oči a poddal se jim. Čeká ho důležité rozhodnutí. Zodpovědné. Jak se k tomu postavit? Vidiny už ho jednou oklamaly. Nebo ho přinejmenším svedly na scestí. Zdálo se, že jim nemůže věřit, nebo aspoň ne tak slepě, jak jim věřil dřív.

Zhluboka se nadechl, otevřel oči a ocitl se v paláci z kouře.

Opatrně se rozhlédl. Obloha byla temná. Stál na alabastrově bílé skále, hrubé a rozeklané, táhnoucí se všemi směry. Kamsi až za obzor. Ze země se zvedaly neurčité tvary kroužícího šedého kouře. Jako prstence, ale rozmanitější. Tu se vznášela kouřová židle. Tam skalní pupen s roztaženými šlahouny, které se vinuly do stran a na koncích se rozplývaly. Vedle něho se zvedla postava muže v uniformě. Němý a průsvitný, letargicky stoupající k obloze, ústa otevřená. Tvary se ve výšce vzájemně prolínaly a deformovaly, ale i přesto držely podobu déle, než by bylo přirozené. Bylo to zneklidňující, stát na otevřené pláni, nad sebou temnotu a kolem jenom stoupající kouř.

Bylo to jiné než všechny vidiny, které měl dřív. Bylo to…

Ne, počkat. Zamračil se a couvl, když se těsně vedle něho začala zvedat ze země figura stromu. Tohle místo jsem už viděl. V těch prvních vidinách. Před několika měsíci. Matně si na ně vzpomínal. Byl tehdy dezorientován, vidiny byly nejasné, jako by jeho mysl ještě nebyla připravena přijmout, co vidí. Vlastně si z toho zapamatoval jenom −

„Musíš je spojit,“ burácel silný hlas.

− ten hlas. Mluvil na něj jakoby ze všech stran a jeho silou se ty figury z kouře rozplývaly.

„Proč jsi mi lhal?“ zeptal se Dalinar do tmy. „Poslechl jsem tě a vysloužil jsem si zradu!“

„Spoj je. Slunce se blíží k obzoru. Přichází Věčná bouře. Pravá Spoušť. Noc nářků.“

„Potřebuju, abys mi odpověděl!“ řekl Dalinar. „Už ti nevěřím. Jestli chceš, abych tě poslouchal, tak musíš −“

Náhle se všechno změnilo. Otočil se a zjistil, že je stále na otevřené skalnaté pláni, ale na obloze bylo slunce. Kamenná pláň vypadala jako ty obvyklé v Rošáru. Tentokrát se ve vidinách poprvé ocitl sám a neměl s kým mluvit. Také byl tentokrát ve svém obvyklém oblečení. V kholinské modré uniformě.

Bylo to tak i poprvé, když byl na tomhle místě s tím kouřem? Ano… bylo. Takže se poprvé vrátil na místo, kde už jednou byl. Proč?

Důkladně si prohlížel okolí. Hlas k němu už nemluvil, šel tedy dál. Míjel popraskané balvany a kusy břidlice, oblázky a kameny. Nikde nebyly žádné rostliny, dokonce ani skalní pupeny. Jenom prázdná krajina plná rozdrcených kamenů.

Najednou si všiml jakéhosi hřebene. Vylézt na něj bude vyžadovat spoustu času, ale líbila se mu představa výhledu z výšky. Stále byl ve vidinách. Čas v nich býval zvláštní. Stoupal nahoru po skále a litoval, že nemá Střeplát, aby mu dodal sílu. Když se konečně dostal nahoru, došel až na okraj hřebene a podíval se dolů.

A tam viděl Kholinar, svůj domov, hlavní město Aletkaru.

Byl zničený.

Ty krásné budovy byly polorozpadlé. Z věží byly strhané korouhvičky. Nikde nebyla žádná těla, jenom rozlámaný kámen. Bylo to jiné než v minulých vidinách s Nohadonem. To nebyl Kholinar dávné minulosti. Viděl ruiny vlastního paláce. Ve skutečném světě žádná skalní formace poblíž Kholinaru neexistovala. A vidiny ho vždycky zavedly do dávné minulosti. Má tohle být budoucnost?

„Už se proti němu nemůžu dál bránit,“ ozval se znovu hlas.

Dalinar nadskočil a ohlédl se stranou. Stál tam muž. Měl tmavou pleť a sněhobílé vlasy. Byl vysoký, svalnatý, ale ne robustní. Na sobě měl zvláštní exotické oblečení. Volné splývavé kalhoty a kabát krátký jenom do pasu. Obojí vypadalo jako ze zlata.

Ano… přesně tohle už se stalo, když měl vidiny poprvé. Teď se mu to vybavovalo. „Kdo jste?“ zeptal se. „A proč mi ukazujete tohle všechno?“

„Tamhle to vidíš,“ odpověděla postava a ukazovala do dálky. „Když se budeš dobře dívat. Začíná to tam v dálce.“

Dalinar se rozmrzele podíval směrem, kam muž ukazoval. Nic zvláštního tam neviděl. „U všech bouří,“ vyhrkl, „nemůžete mi aspoň jednou odpovědět? K čemu tohle všechno je, když mluvíte v hádankách?“

Muž mlčel. Jenom stále ukazoval. A… opravdu, něco tam v dálce vidět bylo. Jakoby stín ve vzduchu. Blížil se k nim. Vypadalo to jako temná stěna. Jako když se blíží velebouře, ale horší. Zlověstná.

„Tak mi aspoň řekněte,“ naléhal znovu Dalinar, „v jaké jsme teď době. Je to minulost, budoucnost, nebo ještě něco úplně jiného?“

Muž neodpověděl hned. Potom řekl: „Asi přemýšlíš o tom, jestli je tohle vidina budoucnosti.“

„Já jen… chtěl jsem…“ začal Dalinar.

Bylo mu to všechno povědomé. Podezřele povědomé.

Přesně tohle přece říkal minule, uvědomil si Dalinar a zamrazilo ho. Tohle všechno už se jednou stalo. Mám podruhé stejné vidiny.

Postava mžourala očima a dívala se do dálky. „Nevidím úplně až do budoucnosti. To umí lépe Rozvoj. Budoucnost je jako rozbité sklo. Čím dál se díváš, tím menší jsou střepy, na které se rozpadá. Blízkou budoucnost můžeš nějak předpokládat, ale vzdálenou… jenom zhruba odhadovat.“

„Vy mě neslyšíte, že ne?“ zeptal se Dalinar a uvědomil si tu hrůzu. Pomalu začínal chápat. „Nikdy jste mě neslyšel.“

Pro svatou krev mých předků… on mě neignoruje. On mě nevidí! Nemluví v hádankách. To mi jen tak připadá, protože si jeho slova vykládám jako zašifrované odpovědi na mé otázky.

On mi neřekl, abych věřil Sadeasovi. Já… jsem si to tak vyložil…

Jako by se s ním zachvěl celý svět. Všechno, co předpokládal, všechno, o čem si myslel, že ví. Pevná půda pod nohama.

„Tohle je něco, co by se mohlo stát,“ řekla postava a dívala se do dálky. „Bojím se, že se to stane. On to chce. Pravá Spoušť.“

Ne, ta stěna ve vzduchu před nimi nebyla velebouře. Ten obrovský stín nebyl déšť, ale vířící prach. Teď si na ty předchozí vidiny vzpomínal podrobněji. Končily tady a on z nich byl zmatený, stál a díval se na ten oblak, na tu prašnou stěnu. Tentokrát však scéna pokračovala dál.

Postava se k němu otočila. „Je mi líto, že ti tohle musím dělat. Ale doufám, že z toho, co jsi viděl, pochopíš. Jistě to ovšem nevím. Nevím, kdo jsi a jak jsi sem našel cestu.“

„Já…“ Co má říct? Záleží na tom?

„Většina toho, co ti ukazuju, jsou scény, které jsem viděl přímo,“ pokračovala postava. „Jen některé − třeba tahle − se zrodily z mých obav. Když se toho bojím já, měl by ses bát taky.“

Země se chvěla. Tu prašnou stěnu muselo něco vytvářet. Něco, co se k nim blížilo.

Země se rozpadala.

Dalinar zalapal po dechu. Skály přímo před ním se drobily a měnily v prach. Couvl. Všechno se začínalo třást jako při obrovském zemětřesení, doprovázeném rachotem umírajícího kamene. Upadl na zem.

Byl to hrozný, tísnivý, zdrcující zlý sen. Ty otřesy, ta zkáza, ty zvuky, jako kdyby celá země umírala.

A potom to najednou bylo pryč. Dalinar se několikrát nadechl a vydechl, než se postavil na nejisté nohy. Stál s tím mužem na osamocené špičaté skále. Na malém úseku, který zůstal z nějakého důvodu uchráněn. Skála vypadala jako kamenný sloup, několik kroků široký, a tyčila se vysoko nahoru.

Země kolem nich byla pryč. Kholinar byl pryč. Propadl se do té nekonečné temnoty pod nimi. Dalinar se podíval na jediný malý kus kamene, který nepochopitelně zůstal, a dostal závrať.

„Co to bylo?“ zeptal se, i když věděl, že ho ta postava neslyší.

Muž se smutně rozhlížel kolem sebe. „Nemůžu ti nechat víc než těchhle pár obrazů. Ať jsi, kdo jsi.“

„Ty vidiny… to je jako kronika, ne? Jako dějiny, které jste sepsal, odlišné jen tím, že je nečtu, ale vidím.“

Postava se dívala na oblohu. „Ani nevím, jestli někdy někdo tohle uvidí. Já už jsem pryč, víš.“

Dalinar neodpověděl. Díval se ze špičaté skály do toho prázdna. Zděšený.

„Ono se to stejně netýká jenom tebe,“ pokračoval muž a zvedl ruku nahoru. Na obloze problesklo světlo, kterého si Dalinar předtím nevšiml. Po něm další. Slunce jako kdyby pohasínalo.

„Týká se to jich všech,“ pokračoval muž. „Mohl jsem tušit, že pro mě přijde.“

„Kdo jste?“ zeptal se Dalinar, jako by ta slova říkal jen sám sobě.

Postava se stále dívala na oblohu. „Odcházím, protože něco přece musí být. Naděje, kterou někdo objeví. Šance, že někdo přijde na to, co udělat. Chceš s ním bojovat?“

„Ano,“ odpověděl Dalinar bezděky, přestože věděl, že je to zbytečné. „Nevím, kdo to je, ale jestli chce udělat tohle, tak s ním budu bojovat.“

„Někdo je musí vést.“

„Já to udělám,“ řekl Dalinar. Ta slova z něj vyšla sama od sebe.

„Někdo je musí spojit.“

„Já to udělám.“

„Někdo je musí chránit.“

„Já to udělám!“

Postava na chvilku zmlkla. Potom promluvila jasným důrazným hlasem. „Život před smrtí. Síla před slabostí. Cesta před cílem. Opakuj tu starou přísahu a vrať lidem Střepy, které jim kdysi patřily.“ Otočil se k Dalinarovi a podíval se mu do očí. „Rytíři Paprsku musí znovu povstat.“

„Já ale nerozumím tomu, jak to zařídit,“ odpověděl Dalinar tiše. „Ale zkusím to.“

„Lidé se jim musí postavit společně,“ pokračovala postava, udělala krok k Dalinarovi a položila mu ruku na rameno. „Nesmíte se hašteřit jako v minulosti. On si uvědomil, že si vy sami budete nepřáteli. Že proti vám sám ani nemusí bojovat. Pokud vás donutí zapomenout a obrátit se proti sobě navzájem. Vaše legendy tvrdí, že jste zvítězili. Ale to není pravda. Prohráli jsme. A prohráváme.“

„Kdo jste?“ zeptal se Dalinar znovu tišeji.

„Kéž bych mohl udělat víc,“ opakovala postava ve zlatém. „Mohli byste ho přinutit, aby si vybral svého Bojovníka. Vážou ho určitá pravidla. Všechny nás vážou. Bojovník by vám mohl pomoct, ale není to jisté. A… bez Svitplátů… No, udělal jsem, co jsem mohl. Je to hrozné. Hrozné, nechat vás v tom samotné.“

„Kdo jste?“ opakoval Dalinar. A najednou měl pocit, že pochopil.

„Jsem… byl jsem… bůh. Ten, kterému říkáte Všemohoucí, stvořitel lidstva.“ Muž zavřel oči. „A teď jsem mrtvý. Zášť mě zabila. Je mi líto.“

EPILOG

NEJCENNĚJŠÍ

„Cítíte to?“ zeptal se Filuta do černé noci. „Něco se právě změnilo. To je určitě zvuk, který vydává svět, když si sere na hlavu.“

Strážci stáli v dřevěné městské bráně Kholinaru. Překvapeně se na Filutu podívali. Brána byla zavřená. Muži patřili k noční hlídce, ale ten název nebyl zrovna příznačný. Netrávili zrovna moc času hlídáním. Spíš klábosili, zívali, hráli hry, nebo − jako dnes − seděli a neklidně poslouchali bláznovo vyprávění.

Ten blázen měl modré oči, které ho vždycky dostaly ze všech problémů. Možná by mělo Filutu vyvádět z míry, jakou důležitost připisují tihle lidé něčemu tak prostému, jako je barva očí. Jenže už navštívil mnoho míst a viděl mnoho metod vlády. Tohle nebylo o nic pošetilejší než jiné způsoby.

A samozřejmě lidi všechno dělali z nějakého důvodu. A v tomhle případě to byl důvod shodou okolností dobrý.

„Jasnopane?“ řekl jeden ze strážců a podíval se směrem, kde seděl Filuta na hromadě beden. Nechali je tu obchodníci a uplatili strážce, aby je hlídali. Pro Filutu to ale byla pohodlná lavice. Vedle sebe měl svůj ranec a na klíně choval entir, hranatý strunný nástroj. Hrálo se na něj shora, drnkáním na struny.

„Jasnopane?“ opakoval strážce. „Co tady děláte?“

„Čekám,“ odpověděl Filuta. Zvedl hlavu a podíval se k východu. „Čekám, až přijde bouře.“

Stráže zneklidněly ještě víc. Velebouře se dnes v noci nečekala.

Filuta začal hrát na entir. „Tak si pojďte povídat, ať nám to rychleji utíká. Řekněte mi, co pokládají lidi za nejcennější u druhých.“

Tóny zněly obecenstvu tichých domů, uliček a sešlapané dlažby. Strážci neodpověděli. Nevěděli, co si mají myslet o plavookovi v černém, který přišel do města za soumraku, sedl si na hromadu beden u brány a brnká si na nějaký nástroj.

„Tak co?“ zeptal se znovu Filuta a přestal hrát. „Co myslíte? Které lidské nadání je nejváženější, nejuznávanější a nejcennější?“

„Ehm… hudba?“ nadhodil nakonec jeden ze strážců.

„Ano, často se to říká,“ přisvědčil Filuta a zabrnkal pár nízkých tónů. „Jednou jsem tuhle otázku položil velmi váženým učencům. Co pokládá lidstvo za nejcennější vlohy? Jeden odpověděl, že umění, jak jste brilantně odhadli. Druhý hádal intelekt. A třetí vynalézavost, schopnost vymýšlet a vytvářet nové věci.“

Nehrál na entir souvislou melodii. Jen vždycky tu a tam brnkl nějaký tón, tam oktávu a tam zase třeba kvintu. Bylo to jako to klábosení o ničem ve strunné formě.

„Umělecká genialita,“ pokračoval, „vynalézavost, důvtip, tvořivost. To jsou vskutku vznešené myšlenky. Většina lidí by si z nich vybrala, kdyby měla tu možnost, a vyhodnotila by je jako největší lidské vlohy.“ Znovu uhodil do strun. „My jsme nádherní lháři.“

Strážci se na sebe podívali. Lampy hořící v objímkách na zdi na ně vrhaly oranžové světlo.

„Vy si myslíte, že jsem cynik,“ namítl Filuta. „Myslíte si, že vám řeknu, že lidi tvrdí, že uctívají tyhle ideály, ale že ve skutečnosti potají uctívají mnohem přízemnější věci. Třeba schopnost nashromáždit peníze nebo okouzlit ženu. No, cynik jsem, ale v tomhle případě si opravdu myslím, že ti učenci mluvili pravdu. Že to mysleli upřímně. A že ty jejich odpovědi mluví ve prospěch lidských duší. Že skutečně v srdcích chceme věřit ve schopnosti a ctnost a že bychom si je tudíž vybrali. Proto je to naše lhaní − obzvlášť sobě samým − tak krásné.“

Začal hrát opravdovou melodii. Nejdřív jednoduchou a tichou. Píseň pro tichou noc, v níž se mění celý svět.

Jeden z vojáků si odkašlal. „Tak co je teda opravdu nejcennější lidský nadání?“ Vyznělo to skutečně zvědavě.

„Nemám tušení,“ odpověděl Filuta. „Ale na to jsem se neptal. Já jsem se ptal na to, co si lidi nejvíc cení. Je v tom rozdíl. Maličký, ale zároveň veliký jako celý svět.“

Stále brnkal na struny. Na jednotlivé struny. Nepřejížděl po nich, to se na entir nedělá. Přinejmenším to nedělají lidé se smyslem pro to, co se patří.

„V tomhle,“ pokračoval, „a nakonec vlastně úplně ve všem, nás prozradí naše činy. Když umělkyně vytvoří něco krásného − a použije přitom nové a inovativní postupy − bude oslavovaná a založí nový umělecký směr. Jenže co když jiná, která bude pracovat nezávisle na ní se stejným nadáním, dosáhne přesně téhož, jenom o měsíc později? Budou ji oslavovat stejně? Ne. Bude prostě druhořadá. Nepůvodní.

A třeba intelekt. Když nějaký velký myslitel vytvoří matematickou nebo filozofickou teorii, prohlásíme ho za moudrého. Budeme mu sedět u nohou a učit se od něj a zapíšeme jeho jméno do dějin, aby ho mohly uctívat a oslavovat tisíce a tisíce dalších. Jenže když na stejnou teorii sám od sebe nezávisle na něm přijde někdo jiný a zpozdí se se zveřejněním svých výsledků o pouhý týden? Budeme si ho pamatovat pro jeho velikost? Ne. Zapomeneme na něj.

A teď ta inovativnost. Nějaká žena navrhne něco úžasného nového − třeba fabriál nebo nějaký technický předmět. Stane se známou jako inovátorka. Ovšem když někdo jiný se stejným nadáním navrhne totéž o rok později − protože si neuvědomí, že už na to někdo přišel − bude taky uznáván pro svou tvořivost? Ne. Bude pokládán za plagiátora.“

Znovu zabrnkal na struny. Jeho melodie pokračovala dál. Byla proměnlivá, strašidelná, ale přitom svým způsobem posměšná. „A tak,“ pokračoval, „co nám tedy zbyde nakonec jako to nejcennější? Hodnotíme nejvýš intelekt a genialitu? Nebo umění a krásu lidské mysli? Ctíme je bez ohledu na to, že už jsme jejich výtvor někde viděli dřív?

Ne. Když dostaneme dvě mistrovská umělecká díla, která jsou vzájemně rovnocenná, budeme víc uctívat to, které bylo dřív. Nezáleží na tom, co vytvoříte. Záleží na tom, co vytvoříte dřív než ostatní.

My neobdivujeme samotnou krásu. Ani sílu intelektu. Ani vynalézavost, estetičnost nebo vůbec nadání jako takové. Největší vlohy, které člověk může mít?“ Zabrnkal na struny. „Mně připadá, že je to jedině novost.“

Strážci se tvářili zmateně.

Brána se zachvěla. Cosi do ní bušilo zvenčí.

„Bouře je tady,“ poznamenal Filuta a vstal.

Strážci se rozběhli pro kopí, která nechali u brány. Měli sice strážní budku, ale ta byla prázdná. Byli raději na čerstvém vzduchu.

Brána se znovu otřásla, jako by venku čekalo cosi obrovského. Strážci křičeli a volali na muže nahoře na hradbách. Nastal zmatek a brána se zatřásla potřetí. Silně, jako kdyby na ni dopadl kámen.

A potom jí projel zářivý stříbrný meč a snadno rozkrojil zámek. Střepkord.

Brána se rozletěla. Strážci couvali. Filuta čekal na bednách, v jedné ruce entir, přes rameno vak.

Před bránou stál na temné kamenné cestě osamocený muž. Měl tmavou pleť, dlouhé slepené vlasy a místo oblečení jakýsi otrhaný pytel převázaný v pase. Stál se skloněnou hlavou a mokré rozcuchané vlasy mu visely přes obličej a splývaly s bradkou plnou třísek.

Svaly se mu leskly, mokré, jako by zrovna připlaval odněkud z daleka. Po boku měl masivní Střepkord, špičkou dolů, zapíchnutý asi na prst do kamene, ruku na jílci. Meč se třpytil ve světle pochodní. Byl dlouhý, úzký a rovný jako obrovský bodec.

„Vítej, ztracený,“ řekl šeptem Filuta.

„Kdo jste?“ vykřikl nervózně jeden ze strážců. Druhý běžel vyhlásit poplach. Do Kholinaru vstoupil Střeponoš.

Muž neodpověděl. Vešel dovnitř a Střepkord táhl za sebou, jako by to bylo těžké břemeno. V kameni po něm zůstávala stopa. Šel nejistým krokem, málem klopýtal. Opřel se o bránu a z obličeje mu sklouzl stranou pramen vlasů a odhalil oči. Byly tmavě hnědé, jako mají neurození. Jejich výraz byl divoký, uštvaný.

Málem si nevšiml dvou strážců, kteří vyděšeně stáli s kopím v ruce. Zvedl k nim holou ruku. „Jděte,“ řekl znaveně. Mluvil dokonalou aletštinou beze stopy cizího přízvuku. „Běžte! Vyhlaste poplach! Všechny varujte!“

„Kdo jste?“ vyhrkl jeden ze strážců. „Jaké varování? Kdo útočí?“

Muž strnul. Zvedl tuku k čelu a zapotácel se. „Kdo jsem? Já… já jsem Talenel’Elin, tvrdý jako kámen, Herald Všemohoucího. Přišla Spoušť. Ach bože… přišla. A já jsem selhal.“

Upadl na kamennou zem. Střepkord zazvonil o kámen. Nezmizel. Strážci se vrhli dopředu. Jeden do muže dloubl druhou stranou kopí.

Muž, který se představil jako Herald, se nehýbal.

„Čeho si teda ceníme nejvíc?“ šeptal Filuta. „Inovace. Originality. Vynalézavosti. Ale především… včasnosti. Obávám se, že jsi asi přišel pozdě, můj zmatený, nebohý příteli.“

KONEC
PRVNÍ KNIHY

ARCHIVU BOUŘNÉ ZÁŘE
POZNÁMKA NA ZÁVĚR

„Nahoře nad tichem osvětlující bouře − umírající bouře − osvětlují ticho nahoře.“

Tato ukázka je zvlášť pozoruhodná, protože je napsána básnickou formou ketek, což je složitá forma posvátné vorinské poezie. Ketek se nejen dá číst z obou stran (přičemž připouští různé slovní tvary a obměny), ale dá se také rozdělit na pět menších celků, z nichž každý je sám o sobě samostatnou myšlenkou.

Celá báseň musí tvořit gramaticky správnou a smysluplnou větu (teoreticky) hlubokého významu. Protože je to forma velice obtížná, bývala pokládána za nejvyšší a nejpůsobivější formu vorinské poezie.

Zvláště pozoruhodná je skutečnost, že tuto báseň pronesl negramotný umírající Herdaz jazykem, který téměř neovládal. V žádném archivu vorinské poezie není zaznamenaná, takže je nepravděpodobné, že by dotyčný Herdaz opakoval něco, co dříve někde slyšel. Žádný horlivec, kterému jsme vzorek ukazovali, tuto báseň neznal. Tři se o ní však vyjádřili velmi pochvalně a dožadovali se setkání s autorem.

Necháváme na Jeho Veličenstvu, aby rozluštil její smysl, zejména proč jsou bouře tak významné a co mohl básník myslet představou ticha pod bouří i nad bouří.

− Jošor, Představený
Mlčenlivých sběratelů Jeho Veličenstva, Tanatanev 1173

Ars Arcanum

DESET SUBSTANCÍ A JEJICH HISTORICKÉ SOUVISLOSTI

Číslo

Kámen

Substance

Lidské tělo

Proměňování

Prvotní / druhotné božské atributy

l. Jes

Safír

Vánek

Nádech

Bezbarvý plyn, vzduch

Chránící / Řídící

2. Nan

Záhněda

Pára

Výdech

Neprůsvitný plyn, mlha

Učený / Dávající

3. Čač

Rubín

Jiskra

Duše

Oheň

Statečný / Poslušný

4. Vev

Diamant

Zářivost

Oči

Křemen, sklo, křišťál

Milující / Uzdravující

5. Palah

Smaragd

Dužina

Vlasy

Dřevo, rostliny, mech

Spravedlivý / Důvěřivý

6. Šaš

Granát

Krev

Krev

Krev, všechny nemastné tekutiny

Tvořivý / Čestný

7. Betab

Zirkon

Lůj

Olej

Všechny oleje

Moudrý / Pečlivý

8. Kak

Ametyst

Blána

Nehty

Kov

Rozhodný / Budovatel

9. Tanat

Topaz

Suť

Kost

Kámen a skála

Spolehlivý / Důmyslný

10. Iši

Heliodor

Tkáň

Sval

Maso, tkáň

Zbožný / Vůdčí

Výše uvedený seznam je nedokonalou kolekcí tradiční vorinské symboliky spojené s deseti substancemi. Jejich spojení vytváří Dvojoko Všemohoucího, oko se dvěma zornicemi představujícími stvoření rostlin a živočichů. To je zároveň podstatou siluety tvaru přesýpacích hodin, který býval často spojován s Rytíři Paprsku.

Staří učenci do tohoto seznamu zahrnovali i desatero ustanovení Rytířů Paprsku i přímo Heraldy, z nichž každý byl v přímé spojitosti s některým z čísel a Substancí.

Zatím si nejsem zcela jistý, jak do tohoto schématu zapadá deset rovin Pustovazby nebo příbuzné Dávné magie, jestli do něho vůbec zapadat můžou. Můj výzkum poukazuje k tomu, že existuje ještě jedna soustava schopností ještě esoteričtějších než Pustovazba. Možná Dávná magie zapadá spíše do nich, i když se začínám domnívat, že je to něco zcela odlišného.

O VYTVÁŘENÍ FABRIÁLŮ

Dosud bylo objeveno pět soustav fabriálů. Metody jejich vytváření bedlivě střeží komunita fabriálistů, zdá se však, že je provádějí jen odborníci − na rozdíl od mystičtější Silovazby, kterou kdysi provozovali Rytíři Paprsku.

PROMĚNLIVÉ FABRIÁLY

Zesilovače: Tyto fabriály slouží k zesílení něčeho. Dovedou vytvářet teplo, bolest nebo dokonce i třeba vánek. Nabíjí se − stejně jako ostatní fabriály − Bouřnou září. Pravděpodobně nejlépe působí na sílu, emoce a pocity.

Takzvané polostřepy vznikají při působení těchto fabriálů na kovový plát. Zvyšují jeho odolnost. Viděl jsem, jak se tvoří tyto fabriály z různých druhů drahých kamenů. Odhaduji, že to je možné z kteréhokoliv z deseti polokamů.

Zeslabovače: Tyto fabriály působí opačně než Zesilovače. Platí pro ně obecně totéž. Fabriálisté, kteří se se mnou důvěrně podělili o své zkušenosti, věří, že lze vytvořit i větší fabriály, než byly dosud vytvořeny, zejména zesilovače a zeslabovače.

PÁROVÉ FABRIÁLY

Spojovače: Nabitím rubínu a postupem, který zatím neznám (i když mám určitou představu), lze vytvořit spojený pár drahokamů. Přitom se původní rubín rozdělí. Obě poloviny se potom chovají stejně, i když jsou od sebe vzdálené. Nejběžnějším typem tohoto fabriálu jsou Spřeže.

Dochází ke konzervaci síly. V případě těžkého kamene bude na zvednutí spojeného fabriálu potřeba stejná síla jako na zvednutí samotného kamene. Při vytváření tohoto fabriálu se využívá proces, který ovlivňuje, jak daleko od sebe mohou být obě poloviny, aby se ještě dosáhlo potřebného efektu.

Rozdělovače: Pokud se použije místo rubínu ametyst, po rozdělení na dvě poloviny se tyto poloviny chovají opačně. Když se například jedna zvedne, druhou to stlačí dolů.

Tyto fabriály byly objeveny teprve nedávno a zatím se jen odhaduje jejich možné využití. Patrně podléhají zatím neznámým omezením, která jsem dosud neodhalil.

VAROVNÉ FABRIÁLY

V této skupině je jen jeden druh, všeobecně známý jako Střeh. Střehy upozorňují na přítomnost blízkého předmětu, pocitu nebo jevu. Tyto fabriály využívají heliodor. Nevím, jestli je to jediný kámen, který takto funguje, nebo jestli má využití heliodoru ještě jiný důvod.

U tohoto fabriálu závisí rozsah působení na množství Záře, kterou se nabije. Proto je velmi důležitá velikost kamene.

VĚTROBORECTVÍ A ŠLEHY

Zprávy o zvláštních schopnostech Vraha v bílém mě dovedly k určitým zdrojům informací, které nejsou, domnívám se, všeobecně známy. Větroborci byli řád Rytířů Paprsku a ovládali dva základní typy Silovazby. Efektům, které ji vytvářely, se mezi členy řádu říkalo Tři šlehy.

ZÁKLADNÍ ŠLEH: ZMĚNA GRAVITACE

Tento typ šlehu byl nejpoužívanější, i když nebyl nejjednodušší (k rozdílu viz níže). Základní šleh ruší gravitační pouto mezi osobou nebo předmětem a zemí a vytváří nové dočasné gravitační pouto mezi ním a jiným objektem nebo směrem.

V důsledku mění gravitační přitažlivost a převrací energie samotné planety. Základní šleh umožňoval Větroborcům chodit po zdech, nechávat předměty létat vzduchem a vytvářet další podobné efekty. Pokročilí Větroborci byli schopni snižovat svou hmotnost tím, že pro její část vytvořili gravitační pouto směrem nahoru. (Matematicky svázání jedné čtvrtiny hmotnosti objektu s horním gravitačním polem sníží jeho fyzickou hmotnost na polovinu. Svázáním poloviny jeho hmotnosti s horním gravitačním polem se ocitne ve stavu beztíže.)

Několikanásobný základní šleh dokáže zdvojnásobit, ztrojnásobit i vícenásobně zvýšit zemskou přitažlivost.

PLNÝ ŠLEH: SVÁZÁNÍ PŘEDMĚTŮ

Plný šleh je velmi podobný základnímu šlehu, ale je založen na jiném principu. Zatímco základní šleh vychází z gravitace, plný šleh vychází z adheze (u Paprsků nazývané Síla), která spojuje předměty k sobě. Domnívám se, že ta Síla mohla nějak souviset s atmosférickým tlakem.

Plný šleh udělal Větroborec tak, že nabil předmět Bouřnou září. Oba předměty se spojily velmi silnou vazbou a téměř nebylo možné je od sebe oddělit. Předmět se pak zlomil dřív spíše na jiném místě než ve spoji.

ZPĚTNÝ ŠLEH: GRAVITAČNÍ TAH

Domnívám se, že jde v podstatě o zvláštní formu základního šlehu. Tento šleh potřebuje menší množství Bouřné záře než předchozí dva druhy. Větroborec nabil předmět Bouřnou září a dal mu myšlenkou gravitační tah, kterým potom předmět přitahoval ostatní předměty.

Podstata tohoto jevu byla taková, že se kolem předmětu vytvořila bublina, která imitovala zemskou gravitaci. Proto bylo mnohem těžší použít tento šleh na předměty, které se dotýkaly země, kde bylo jejich spojení s planetou nejsilnější. Bylo možné ovlivnit ostatní předměty, ale předpokladem byla energie Bouřné záře a zběhlost v jejím využívání.

Brandon Sanderson

CESTA KRÁLŮ

Kniha první

Archivu Bouřné záře

Z anglického originálu The Way of Kings

(Book one of The Stormlight Archive),

vydaného nakladatelstvím Tom Doherty Associates, LLC

v New Yorku v roce 2010,

přeložila Milena Poláčková.

Obálka: Michael Whelan.

Jazyková úprava a korektury: Boris Hokr.

Vydalo nakladatelství TALPRESS, spol. s r. o.,

Řeznická 12, 110 00 Praha 1,

jako svou 552. publikaci.

Sazba: SF SOFT.

Grafické práce: Tomáš Kropáček.

Lito obálky: JAMS.

Tisk: S-TISK Vimperk.

První vydání, Praha 2012.