Brandon Sanderson

Mistborn 03. Hrdina věků

PROLOG

Marsh se snažil vzít si život.

Ruka se mu třásla a snažil se zmobilizovat všechny síly, aby si vytáhl bodec ze zad, a tím ukončil svůj zrůdný život. Pokusy osvobodit se už vzdal. Tři roky. Tři roky už je inkvizitorem, tři roky ho vězní vlastní myšlenky. Ty roky dostatečně prokázaly, že není úniku. I teď se mu najednou zamlžila mysl.

A potom se ho to zmocnilo. Svět jako by se kolem něho rozechvěl. Proč se brání? Proč si dělá zbytečné starosti? Všechno je, jak má být.

Udělal krok dopředu. I když už neviděl jako normální člověk ? koneckonců měl místo očí v hlavě dva velké ocelové bodce ?, mohl vnímat svět kolem sebe. Bodce mu čněly vzadu z lebky. Když zvedl ruku, cítil jejich ostré konce. Nikde však nebylo ani stopy po krvi.

Bodce mu dodávaly sílu. Všechno bylo lemováno modrými allomantickými liniemi. Osvětlovaly mu celý svět. Nyní byl ve středně velké místnosti s několika kolegy ? také modrými siluetami vykreslenými kovy obsaženými v jejich krvi. Všichni měli v očích bodce.

Tedy všichni s výjimkou muže, který ležel přivázaný na stole. Marsh se usmál, vzal ze stolu bodec a potěžkal ho. Vězeň bohužel neměl roubík. Byl by utlumil jeho křik.

„Prosím,“ šeptal vězeň a třásl se. Ani terrisský sluha nedokázal čelit s chladnou tváří nadcházející násilné smrti. Chabě se bránil. Měl velmi zvláštní polohu ? byl přivázán na stole na druhém člověku. Stůl na to byl uzpůsoben ? měl prohlubně, aby se tam spodní tělo vešlo.

„Co ode mě chcete?“ zeptal se Terrisman. „Řeknu vám víc o Synodě.“

Marsh otočil v prstech mosazný bodec a nahmatal špičku. Má práci ? ale ještě s ní otálel, vychutnával si bolest a strach v hlase toho člověka. Otálel, aby mohl…

Marsh znovu ovládl svou mysl. Vůně v místnosti ztratila svou přitažlivost a změnila se v nepříjemný zápach krve a smrti. Jeho hra se proměnila v noční můru. Před sebou měl svého vězně ? terrisského memoristu, člověka, který celý život pracoval ve prospěch druhých. Zabít ho není jen zločin, ale tragédie. Marsh se znovu snažil poručit si, zvednout ruku a vyprostit si základní bodec ze zad ? tím by se zabil.

Jenže to bylo silnější. Byla to koncentrovaná moc. Marshe to nějak ovládalo ? potřebovalo ho to, i ostatní inkvizitory, jako svůj nástroj. Bylo to volné ? Marsh stále cítil, jak se to raduje ze svobody ?, ale nějak to nemohlo ovlivňovat svět přímo. Nepřítel. Síla, která visí nad světem jako stín.

Je to ještě neúplné. Potřebuje to ještě něco. Něco dalšího… něco skrytého. A Marsh to něco najde a svému pánovi to dá. Pánovi, jehož Vin osvobodila. Té věci, která byla uvězněná v Prameni Povýšení.

Říkala si Zmar.

Marsh se usmál, když jeho vězeň začal křičet. Potom postoupil dopředu a zvedl ruku s bodcem. Namířil ho na hruď vyděšené oběti. Bodec mu musí projít tělem, přímo srdcem, a skrz něj do těla inkvizitora, který leží pod ním. Hemalurgie je krvavá záležitost.

Proto je tak vzrušující. Marsh zvedl kladivo a začal bušit.

ČÁST PRVNÍ

DĚDICTVÍ HRDINY Z HATHSINU

Já, bohužel, jsem Hrdina věků.

Fatren mžoural proti rudému slunci, které se skrývalo za temným závojem. Z oblohy se líně sypal černý popel, v poslední době už každý den. Velké vločky se snášely rovně dolů a vzduch byl těžký a stojatý, nebylo cítit ani náznak vánku, který by Fatrenovi mohl trochu zvednout náladu. Vzdychl, opřel se o val hlíny, který měl sloužit jako opevnění, a podíval se na Vetitan. Své město.

„Jak dlouho?“ zeptal se.

Druffel se poškrábal na nose. Tvář měl samou skvrnu od popela. V poslední době hygieně moc nedal. Jistě, když uvážil tíživou situaci, která je v uplynulých měsících stíhala, uvědomil si Fatren, že ani na něho nemůže být zvlášť lákavý pohled.

„Možná hodinu,“ odpověděl Druffel a odplivl si do špíny na opevnění.

Fatren si povzdechl a podíval se nahoru na padající popel. „Myslíš, že je to pravda, Druffele? Co se říká?“

„Co?“ zeptal se Druffel. „Že se blíží konec světa?“

Fatren přikývl.

„Nevím,“ odpověděl Druffel. „A je mi to jedno.“

„Jak to můžeš říct?“

Druffel pokrčil rameny a znovu se poškrábal. „Za chvíli je tu koloss a bude po mně. Takže pro mě svět končí tak jako tak.“

Fatren zmlkl. Nerad mluvil o svých pochybnostech. On měl být ten silný. Když šlechta z města odešla ? nebylo to vlastně ani město, ale farmářská komunita, mírně urbanističtější než severní plantáže ? skaaty přesvědčil právě Fatren, aby zůstali a dál hospodařili. To Fatren držel vojenské verbíře od města dál. V době, kdy většina vesnic a plantáží přišla o všechny schopné muže, protože odešli do některé z armád, měl Vetitan stále obyvatele schopné pracovat. Stálo ho to značnou část úrody na úplatcích, ale lidé zůstali naživu a v bezpečí.

Většinou.

„Dnes zůstala mlha až do poledne,“ řekl Fatren tiše. „Drží se čím dál déle. Viděl jsi úrodu, Druffe. Moc se nedaří ? chybí jí slunce. V zimě nebudeme mít co jíst.“

„V zimě už nás to bolet nebude,“ opáčil Druffel. „Stejně se nedožijeme podzimu.“

Smutné ? až skoro deprimující ? na tom bylo, že Druffel býval optimista. Fatren ale už měsíce neslyšel bratra zasmát se. A měl jeho smích tak rád.

Smích v Druffovi nezadusily ani mlýny Pána Vládce, pomyslel si Fatren. Ale tyhle poslední dva roky ano.

„Fate!“ volal kdosi. „Fate!“

Fatren zvedl hlavu. Na improvizované opevnění se škrábal mladý muž. Opevnění sotva stačili dokončit ? byl to Druffelův nápad, postavit je, ještě než to všechno vzdal. V jejich městě žilo nějakých sedm tisíc lidí, nebylo tedy nijak malé a dalo mnoho práce celé ho obehnat velkým obranným valem.

Fatren měl necelý tisíc vojáků ? z tak malého počtu obyvatel nemohl víc získat ? a možná další tisíc mužů, kteří byli příliš mladí nebo staří nebo neschopní bojovat. Nevěděl vlastně, jak velká je ta armáda kolossů, ale určitě bude větší než dva tisíce. Valy mnoho nepomohou.

Mladík ? Sev ? nakonec vyšplhal až k Fatrenovi. „Fate!“ vyhrkl, „někdo přichází!“

„Už?“ zeptal se Fatren. „Druff říkal, že je koloss ještě pěkně daleko!“

„To není koloss, Fate,“ řekl chlapec, „to je člověk. Podívej!“

Fatren se otočil k Druffovi. Ten si otřel nos a pokrčil rameny. Následovali Seva podél valu k přední bráně. Na ušlapané zemi vířil prach a popel. V koutech se tvořily naváté hromádky. Na úklid nebyl v poslední době čas. Ženy musely pracovat na polích a muži se připravovali na válku.

Válečné přípravy. Fatren si namlouval, že má armádu vojáků, jenže ve skutečnosti měl tisícovku skaatských rolníků s meči. Měli dva roky výcviku, ale zkušenosti ze skutečného boje prakticky žádné.

U přední brány se shluklo několik mužů. Stáli na valu nebo se o něj opírali dole. Možná jsem udělal chybu, že jsem vyplýtval tolik rezerv na výcvik vojska, pomyslel si Fatren. Kdyby ti muži místo toho pracovali v dolech, mohli jsme mít víc peněz na úplatky.

Jenže koloss o úplatky nestál. Kolossové chtěli zabíjet. Fatren si vzpomněl na Garthwood a roztřásl se. Bylo to město ještě větší než jeho, ale do Vetitanu se podařilo dostat sotva stovce uprchlíků. To bylo před třemi měsíci. Marně doufal, že se kolossové spokojí se zničením Garthwoodu.

Jenže to mohl tušit. Kolossové se nikdy s ničím nespokojí.

Vylezl nahoru na val. Vojáci ve špinavých šatech se záplatami z kůže mu uvolnili cestu. Rozhlížel se skrz padající popel po temné krajině, která vypadala, jako by byla pokryta černým sněhem.

Blížil se k nim osamělý jezdec ve tmavém plášti s kapucí.

„Co si o tom myslíš, Fate?“ zeptal se jeden z vojáků. „Je to špion kolossu?“

Fatren se ušklíbl. „Koloss by špiona neposílal. A už vůbec ne člověka.“

„Má koně,“ zabručel Druffel. „Ten by se nám hodil.“ Ve městě jich zbylo jen pět a všichni byli podvyživení.

„Asi obchodník,“ řekl jeden z vojáků.

„Nemá zboží,“ namítl Fatren. „A to by musel být hodně odvážný obchodník, aby se v tuhle dobu někam vydal takhle sám.“

„Jenže uprchlíka na koni jsem nikdy neviděl,“ prohlásil jeden z mužů. Zvedl luk a podíval se na Fatrena.

Fatren zavrtěl hlavou. Proti blížícímu se muži tedy nikdo nezasáhl. Jel zvolna. Zastavil se před bránou. Fatren na ni byl pyšný. Byla to pravá dřevěná brána zabudovaná do improvizovaného valu. Kámen i dřevo na stavbu vzali z panské usedlosti uprostřed města.

Přes tlustý tmavý plášť, kterým se cizinec chránil před popelem, z něj nebylo skoro nic vidět. Fatren shlédl z náspu, pozorně příchozího studoval, potom se podíval na bratra a pokrčil rameny. Stále tiše padal popel.

Cizinec seskočil z koně.

Vyrazil přímo dopředu, jako by ho cosi vymrštilo. Plášť mu vlál kolem těla. Pod ním mu bylo vidět běloskvoucí uniformu.

Fatren zaklel a uskočil, když se cizinec lehce vznesl a přistál na vrchním rámu dřevěné brány. Byl to allomant. Šlechtic. Fatren doufal, že takoví se budou dohadovat o svůj majetek na severu a jeho lidi nechají na pokoji.

Nebo přinejmenším odpočívat v pokoji.

Muž se otočil. Měl krátký plnovous a nakrátko sestřižené hnědé vlasy. „Tak, pánové,“ řekl a prošel po bráně s mimořádným smyslem pro rovnováhu, „nemáme moc času, musíme se dát do práce.“ Seskočil na násep. Druffel okamžitě vytasil meč a vrhl se proti němu.

Meč mu však vyletěl z ruky a neviditelná síla ho vyhodila vysoko do vzduchu. Cizinec meč chytil v okamžiku, kdy míjel jeho hlavu. Otáčel s ním v ruce a zkoumal ho. „Dobrá ocel,“ podotkl a pokýval hlavou. „To se mi líbí. Kolik vašich vojáků je takhle dobře vyzbrojeno?“ Otočil meč a podal ho zpátky Druffelovi jílcem napřed.

Druffel zmateně pohlédl na Fatrena.

„Kdo jste, pane?“ zeptal se Fatren a snažil se působit co nejodvážněji. Nevěděl moc o allomancii, ale byl si jistý, že tenhle člověk je Mistborn. Asi by dokázal bez mrknutí zabít všechny lidi na hradbách.

Muž neodpověděl, otočil se a prohlížel si město. „Tenhle val leží kolem celého města?“ zeptal se a obrátil se k jednomu z vojáků.

„Ehm… ano, pane,“ odpověděl voják.

„Kolik je tu bran?“

„Jen tahle jedna, pane.“

„Tak ji otevřete a zaveďte mého koně dovnitř,“ nakázal muž. „Máte stáje, ne?“

„Ano, pane,“ přitakal voják.

Páni, pomyslel si Fatren nespokojeně, když voják vyrazil k bráně, tenhle člověk tedy umí poroučet. Jeho voják se ani nezarazil a automaticky poslechl, aniž by nejdřív požádal o povolení. Fatren viděl i na ostatních, jak se napřímili a přestali se chovat podezíravě. Ten člověk mluvil, jako by samozřejmě předpokládal, že ho všichni poslechnou. Nebyl jako šlechtici, které Fatren znal, když sloužil na panské usedlosti. Byl jiný.

Cizinec si stále zamyšleně prohlížel město. Na jeho krásnou bílou uniformu se sypal popel, až Fatrenovi přišlo líto, že mu ji zašpiní. Muž pokyvoval hlavou a potom udělal několik kroků po náspu.

„Počkejte,“ zarazil ho Fatren. „Kdo jste?“

Muž se zastavil a podíval se Fatrenovi do očí. „Jmenuji se Elend Venture. Jsem váš císař.“

Po těchto slovech se otočil a pokračoval po náspu dál. Vojáci mu ustupovali z cesty a mnozí šli za ním.

Fatren se podíval na bratra.

„Císař?“ mumlal Druffel a potom si odplivl.

Fatren byl také nedůvěřivý. Co ale dělat? S allomantem nikdy nebojoval a ani nevěděl, jak vlastně začít, když „císař“ tak snadno odzbrojil Druffela.

„Shromážděte obyvatele města,“ řekl muž ? Elend Venture ? za ním. „Ze severu sem přichází koloss. Brána je nezastaví, vylezou na násep. Chci, aby se děti a staří ukryli v nejjižnější části města. Soustřeďte je do co nejmenšího počtu budov.“

„A k čemu to bude?“ zeptal se Fatren. Utíkal za „císařem“. Neměl prakticky na vybranou.

„Kolossové jsou nejnebezpečnější, když dostanou záchvat zuřivosti,“ řekl Venture a šel stále dál. „Jestli se města zmocní, musíte zajistit, aby jim hledání lidí dalo co nejvíc práce. Zuřivost je mezitím může přejít, přestane je to bavit a začnou plundrovat. A v tu chvíli se vaši lidé můžou proplížit ven a vyváznout se zdravou kůží.“

Venture se zastavil, otočil se a podíval se Fatrenovi do očí. Tvářil se zasmušile. „Není moc velká naděje. Ale lepší než žádná.“ Znovu se dal do chůze po náspu.

Fatren slyšel zezadu, jak si vojáci šeptají. Všichni o muži jménem Elend Venture slyšeli. Byl to ten, co se v Luthadelu chopil moci, když byl před více než dvěma lety zabit Pán Vládce. Zprávy ze severu byly kusé a nespolehlivé, ale o Venturovi se většinou zmiňovaly. Porazil všechny politické nepřátele a dokonce zabil vlastního otce. Skrýval, že je Mistborn. A prý se oženil s tou ženou, která zabila Pána Vládce. Fatren pochyboval, že by tak důležitá osobnost ? člověk, který je možná víc legendou než skutečností ? zavítala do tak malého a bezvýznamného města v Jižní dominancii, a navíc ještě bez doprovodu. Ten muž určitě lže.

Jenže… allomant to evidentně je.

Fatren utíkal za cizincem. Venture ? nebo kdo to byl ? se zastavil před velkou stavbou uprostřed města. Bývalá budova Ministerstva. Fatren nechal zazdít okna a dveře.

„Ty zbraně jste vzali tady?“ zeptal se Venture a otočil se k Fatrenovi.

Fatren se na chvíli zastavil a potom zavrtěl hlavou. „Z panské usedlosti.“

„Pán je tu nechal?“ Venture byl překvapený.

„Myslíme si, že se pro ně chtěl vrátit,“ odpověděl Fatren. „Ale vojáci, kteří tu zůstali, se nakonec rozutekli a přidali se k armádě, když tudy procházela. Co pobrali, to odnesli. A zbytek jsme si vzali my.“

Venture přikyvoval, projížděl si prsty vousy a díval se na budovu Ministerstva. Byla vysoká a naháněla hrůzu, ačkoli ? nebo možná spíš protože ? byla opuštěná. „Zdá se, že vaši vojáci mají dobrý výcvik. To jsem nečekal. Má někdo z nich zkušenosti s bojem?“

Druffel si tiše odfrkl, aby naznačil, že do toho cizímu člověku vůbec nic není.

„Naši muži bojovali dostatečně na to, aby dokázali nepříteli nahnat strach, cizinče,“ utrousil Fatren. „Našeho města se pokoušeli zmocnit banditi. Mysleli si, že jsme slabí a že nás snadno porazí.“

Pokud si cizinec tato slova vyložil jako výhrůžku, nedal to najevo. Jen přikyvoval. „Bojoval někdo z vás s kolossem?“

Fatren a Druffel se na sebe podívali. „Kdyby bojovali s kolossem, tak už by nebyli naživu, cizinče,“ konstatoval nakonec.

„Kdyby tohle byla pravda,“ namítl Venture, „tak už bych byl asi tucetkrát po smrti.“ Obrátil se k rostoucímu hloučku vojáků a obyvatel města. „Naučím vás všechno, co vím o boji s kolossem, i když už na to nemáme moc času. Ať se do deseti minut shromáždí kapitáni a velitelé jednotek u brány. Řadoví vojáci se seřadí podél náspu. Ukážu velitelům pár triků a ti to potom naučí své muže.“

Někteří vojáci se pohnuli, ale mnoho jich ? k jejich cti ? zůstalo stát. Cizinec se však nezdál být dotčený, že jeho povel neuposlechli. Stál beze slova a díval se na ozbrojený dav. Neměl strach, ale nedával najevo ani hněv. Ani nesouhlas. Vystupoval tak… královsky.

„Pane,“ zeptal se nakonec jeden z kapitánů. „Vy jste… přivedl armádu? Posily?“

„Přivedl jsem ve skutečnosti dvě,“ odpověděl Venture. „Ale nemáme čas už na ně čekat.“ Setkal se s Fatrenovým pohledem. „Vy jste mi poslal žádost o pomoc. Jako váš lenní pán vám ji musím poskytnout. Ještě ji chcete?“

Fatren se zamračil. Nikdy tohoto člověka ? ani jiného šlechtice ? o pomoc nežádal. Chtěl protestovat, ale potom se zarazil. On chce, abych dělal, že jsem pro něho poslal, pomyslel si. Abych se choval, jako by to všechno bylo naplánované. Mohl bych se vzdát moci, aniž by to vypadalo, že jsem byl poražen.

Stejně všichni zemřeme. Ale když se tomuhle člověku dívám do očí, tak bych skoro uvěřil, že ještě máme naději.

„Já… jsem nepředpokládal, že přijedete sám, pane,“ odpověděl bezděky. „Překvapilo mě to.“

Venture přikývl. „Pochopitelně. Tak pojďte, probereme taktiku, než se shromáždí vojáci.“

„Výborně,“ prohlásil Fatren. Když však vykročil, Druffel ho chytil za paži.

„Co to děláš?“ sykl. „Ty jsi pro něho poslal? Tomu nevěřím.“

„Sežeň vojáky, Druffe,“ setřásl ho Fatren.

Druffel chvíli stál, potom tiše zaklel a odešel. Netvářil se, že by se chystal kohokoli shánět, a tak Fatren kývl na dva vojáky, aby to provedli oni. Když se všichni shromáždili, připojil se k Venturovi a společně s ním se vypravil k bráně. Venture přikázal několika mužům, aby šli před nimi a udržovali lidi zpátky, aby mohli s Fatrenem jednat o samotě. Z oblohy stále padal popel a hromadil se na střechách domů.

„Kdo jste?“ zeptal se Fatren tiše.

„Už jsem vám to řekl,“ odtušil Venture.

„Já vám nevěřím.“

„Ale důvěřujete mi,“ namítl Venture.

„Ne. Jen se nechci dostat do sporu s allomantem.“

„To zatím stačí,“ řekl Venture. „Podívejte, příteli, na vaše město táhne deset tisíc kolossů. Potřebujete každou pomoc, která se vám naskytne.“

Deset tisíc? pomyslel si Fatren zaskočeně.

„Stojíte přece v čele města, ne?“ zeptal se Venture.

Fatren se probral ze šoku. „Ano,“ odpověděl. „Jmenuji se Fatren.“

„Dobře, Lorde Fatrene, budeme ?“

„Nejsem lord,“ řekl Fatren.

„Tak jste se jím právě stal,“ prohlásil Venture. „Příjmení si vyberete později. Teď, než budeme pokračovat, potřebujete znát moje podmínky, za kterých vám pomůžu.“

„Jaké podmínky?“

„Předem stanovené,“ řekl Venture. „Jestli zvítězíme, odpřísáhnete mi věrnost.“

Fatren se zamračil a zastavil se. Kolem se snášel popel. „Tak takhle? Vy sem přitáhnete před bitvou, tvrdíte mi, že jste nějaký vysoký lord a že mi zaručíte vítězství. Jak můžu přísahat věrnost někomu, koho znám pár minut?“

„Protože když to neuděláte,“ poznamenal Venture tiše, „tak se tu stejně ujmu vlády.“ Šel dál.

Fatren chvíli zůstal stát a potom Ventura doběhl. „Aha. Takže i když tuhle bitvu vyhrajeme, skončíme stejně pod vládou tyrana.“

„Ano,“ přitakal Venture.

Fatren se zamračil. Nečekal, že ten muž bude tak přímý.

Venture potřásl hlavou a hleděl na město přes padající popel. „Kdysi jsem si myslel, že budu řešit věci jinak. A pořád ještě věřím tomu, že jednou budu. Ale momentálně nemám na vybranou. Potřebuji vaše vojáky a potřebuji vaše město.“

„Moje město?“ zamračil se Fatren. „Proč?“

Venture zvedl prst. „Nejdřív musíme přežít tu bitvu,“ řekl. „Ostatní až potom.“

Fatren se opět zastavil a samotného ho překvapilo, že tomu muži důvěřuje. Nevěděl proč, ale cítil to tak. Prostě to je člověk, kterého by bylo dobré následovat ? vůdce, jakým chtěl on sám vždycky být.

Venture nečekal, až Fatren jeho „podmínky“ odsouhlasí. Nebyla to nabídka, bylo to ultimátum. Fatren znovu popoběhl, aby mu stačil, když Venture vstoupil na malé prostranství před městskou bránou. Hemžilo se vojáky. Neměli uniformy a velitele od řadových vojáků odlišovala pouze červená páska na rukávu. Venture jim nedopřál moc času na to, aby se shromáždili ? jenže všichni věděli, že se na město chystá útok. Stejně už tu tedy byli.

„Není času nazbyt,“ opakoval Venture nahlas. „Naučím vás jen pár věcí, ale budou se vám hodit.

Kolossové mají různou výšku ? malí asi tak metr a půl a velcí až ke čtyřem metrům. Ale i ti malí budou silnější než vy. S tím počítejte. Naštěstí ale postupují naprosto nekoordinovaně. Pokud se koloss dostane do potíží, kamarádi mu nepomůžou.

Útočí přímo bez jakýchkoli úskoků a snaží se soupeře přemoct hrubou silou. Nedejte se! Řekněte svým mužům, aby se na jednotlivé kolossy vrhali ve skupinách ? po dvou na malé a po čtyřech na velké. Nebudeme schopni utvořit moc rozsáhlou frontu, ale přinejmenším se budeme snažit vydržet do nejdéle.

Když se dostanou přes nás do města, nechte je být ? civilisty budeme mít schované co nejdál vzadu a kolossové, kteří nás přejdou, se vrhnou na drancování a kolegům na pomoc nepůjdou. A to chceme. Nehoňte se za nimi! Vaše rodiny budou v bezpečí.

Když bojujete s velkým kolossem, jděte mu po nohách, snažte se ho dostat na zem a teprve potom zabít. Když budete bojovat s malým, dejte pozor, aby vám neuvízl meč nebo kopí v jeho volné kůži. Pochopte, že kolossové nejsou hloupí ? jsou jen prostí. Předvídatelní. Vrhnou se na vás tím nejjednodušším způsobem, který se nabízí, a zaútočí zpříma.

Nejdůležitější je, abyste věřili, že je možné je porazit. Dnes to dokážeme. Nenechte se od nich srazit na kolena. Bojujte koordinovaně, držte hlavu vzhůru a já vám slibuji, že přežijeme.“

Kapitáni se drželi v malém hloučku a dívali se na něj. Z jeho projevu se nijak neradovali, ale zdálo se, že si přece jen o trochu víc věří. Rozešli se předat Venturovy instrukce svým mužům.

Fatren se k císaři tiše přiblížil. „Pokud je váš odhad správný, tak jich bude proti nám pětinásobek.“

Venture přikývl.

„Jsou větší, silnější a lépe cvičení než my.“

Venture znovu přikývl.

„Takže to máme spočítané.“

Venture se nakonec na Fatrena podíval a zamračil se. Ramena měl ušpiněná od popela. „Nemáte to spočítané. Máte něco, co oni nemají ? něco moc důležitého.“

„A co?“

Jejich pohledy se setkaly. „Máte mě.“

„Pane císaři!“ ozvalo se z náspu. „Koloss na dohled!“

Oni se už obracejí rovnou na něj, pomyslel si Fatren. Nebyl si jistý, jestli ho to má urazit nebo oslnit.

Venture se okamžitě pomocí allomancie jedním skokem dostal na val. Většina vojáků se skrčila a schovala za náspem, aby nebyli vidět, i když nepřítel byl ještě daleko. Venture však hrdě stál nahoře v bílé uniformě a čepici a stínil si oči, aby viděl na obzor.

„Staví si tábor,“ řekl a usmál se. „Výborně, Lorde Fatrene, připravte muže k útoku.“

„K útoku?“ podivil se Fatren a šplhal za ním.

Císař přikývl. „Kolossové budou unavení z pochodu a rozptýlení stavbou tábora. Lepší příležitost mít nebudeme.“

„Ale my se přece bráníme!“

Venture zavrtěl hlavou. „Když budeme čekat, vybičují se nakonec k záchvatu zuřivosti a půjdou na nás. My potřebujeme zaútočit, a ne čekat, až nás přijdou povraždit.“

„A to máme opustit opevnění?“

„Opevnění vypadá dobře, Lorde Fatrene, ale je k ničemu. Nemáte tolik vojáků, aby ho hájili po celém obvodu, a kolossové jsou větší a mají lepší rovnováhu než lidé. Prostě se přes něj dostanou a vrhnou se rovnou na město.“

„Ale ?“

Venture se na něho podíval. Byl to chladný pohled, ale sebevědomý a plný očekávání. Ten vzkaz byl jasný. Teď tady rozhoduji já. Další debata nemá smysl.

„Ano, pane,“ rezignoval Fatren, svolal velitele a vydal jim příkazy. Venture se díval, jak poslové odcházejí s instrukcemi. Vypadali zmateně ? nečekali, že se půjde do útoku. Na Ventura se otáčelo stále více očí. Nehnutě stál nahoře na náspu.

On opravdu vypadá jako císař, pomyslel si Fatren, nerad.

Příkazy běžely dál po hierarchické linii. Čas ubíhal. Nakonec byla celá armáda v pozoru. Venture vytasil meč a zvedl ho vysoko proti popelavé obloze. Potom se nelidsky rychlým pohybem vrhl z náspu dolů a vyrazil proti táboru kolossu.

Chvíli utíkal sám. Potom Fatren překvapil sám sebe. Zaťal zuby, ovládl své rozechvělé nervy a následoval ho.

Násep se dal do pohybu. Vojáci se s bojovým pokřikem vrhli dolů a se zbraněmi vysoko vztyčenými se rozběhli na smrt.

Ta moc, kterou jsem měl v rukou, udělala zvláštní věc s mou myslí. Poznal jsem podstatu té síly, její historii i způsob, jak ji lze využít.

Přesto mé zkušenosti na takové poznatky nestačily, a dokonce i schopnost tuto sílu využít byla málo. Věděl jsem například, jak pohnout s planetami na obloze. Ale nevěděl jsem, kam je umístit, aby nebyly příliš blízko u slunce, nebo naopak příliš daleko od něj.

TenSoonovi jako obvykle začínal den v úplné tmě. Příčinou bylo samozřejmě zčásti to, že neměl oči. Mohl si je vytvořit ? byl ze Třetí generace a to byla i na kandru generace velmi stará. Pozřel už dostatek těl, aby se naučil vytvářet smyslové orgány intuitivně i bez předlohy.

Jenže oči by mu bohužel nepomohly. Neměl lebku a věděl, že většina orgánů nebude bez celého těla, které by jim poskytlo oporu, fungovat. Vlastní vahou by si oči rozdrtil, kdyby udělal prudší pohyb, a navíc by bylo velmi obtížné s nimi pohybovat.

A kromě toho nebylo na co se dívat. TenSoon se pohnul a posunul se ke druhé straně své vězeňské cely. Jeho tělo tvořila jenom masa průsvitných svalů ? vypadalo jako klubko propletených velkých hadů nebo slimáků. O něco poddajnější než tělo měkkýšů. Když se soustředil, byl schopen rozložit některý ze svalů a spojit ho s jiným nebo vytvořit nějaký nový. Jenže bez kostry nic z toho nemělo smysl.

Znovu se posunul. V kůži měl jakýsi cit ? něco jako chuť. Momentálně vnímal pach svých vlastních exkrementů v rozích kobky. Nechtěl se však tohoto smyslu zbavovat. Bylo to jeho jediné spojení s okolním světem.

„Cela“ nebyla ve skutečnosti nic víc než kamenná šachta s mříží. Sotva se do ní vešel. Jeho hlídači mu dávali jídlo otvorem shora, potom ho polévali vodou, aby nebyl dehydrovaný a aby smyli výkaly do malého odpadního otvoru dole. Ani touto dírou, ani oky v mříži však neměl šanci proklouznout ven ? přirozené tělo kandry je sice pružné, ale masa svalů se tak malým otvorem neprotáhne.

Většina lidí by se zbláznila, kdyby byla odkázána na takový prostor tak dlouho… vlastně ani nevěděl, jak dlouho to už bylo. Měsíce? Jenže TenSoon byl obdařen darem ducha. Mysl ho tak snadno neopustí.

Někdy tento dar proklínal, protože mu nedovolil spočinout v blažené náruči šílenství.

Soustřeď se, poroučel si. Neměl mozek jako lidé, ale mohl myslet. Nechápal, jak je to možné, a nevěděl, jestli to tak je u každé kandry. Možná kandry První generace vědí víc ? ale pokud vědí, nechávají si to pro sebe.

Nemůžou tě tu držet věčně, říkal si. Podle Prvotní smlouvy…

Začínal však o Prvotní smlouvě pochybovat ? nebo spíše o tom, že jí První generace věnuje vůbec nějakou pozornost. Ale může jim dávat něco za vinu? On sám přece smlouvu porušil. Podle svého vlastního přiznání neposlechl svého pána a pomohl jinému člověku. A tato zrada stála jeho pána život.

Přesto i tak ohavný skutek nebyl jeho nejtěžším zločinem. Porušení smlouvy bylo trestáno smrtí, a kdyby jeho přestupek končil tady, byli by ho hned zabili a bylo by po všem. Jenže ve hře je bohužel mnohem víc. TenSoonova výpověď v uzavřeném slyšení před Druhou generací odhalila mnohem nebezpečnější a důležitější provinění.

TenSoon prozradil jejich tajemství.

Nemůžou mě zabít, pomyslel si a tato myšlenka ho držela ve střehu. Aspoň dokud se nedozvědí, komu jsem co řekl.

Tajemství. Jejich drahocenné tajemství.

Nás všechny jsem odsoudil k záhubě. Celý můj druh. Budeme pořád otroci. To už vlastně jsme. Ale budeme ještě něco horšího ? automaty. Protože naši vůli budou ovládat jiní. Budeme uvězněni a zneužíváni ? naše tělo už nebude patřit nám.

To má na svědomí. To uvedl do pohybu. Proto si zaslouží vězení a smrt. A přesto by chtěl žít. Měl by opovrhovat sám sebou. Ale z nějakého důvodu měl stále pocit, že udělal správnou věc.

Znovu se pohnul a masa kluzké svaloviny se převalila na druhou stranu. Uprostřed pohybu však strnul. Cítil chvění. Někdo přicházel.

Upravil se, rozprostřel svaly do stran a uprostřed těla zformoval prohlubeň. Aby zachytil maximum potravy, kterou mu hodí. Krmili ho velmi málo. Nic však mříží neproletělo. Netrpělivě čekal, až se otevře. I když neměl uši, cítil chvění, jak se mříž posunovala, až nakonec dopadla nahoře na podlahu.

Cože?

Potom nastoupily háky. Popadly ho a táhly z cely. Zařezávaly se mu do těla a bolelo to. Nejen háky, ale i náhlá svoboda, jak se jeho tělo rozlilo z malé cely do volného prostoru. Cítil špínu a odpadky. Svaly se mu chvěly a volnost mimo celu mu připadala divná. Tělo mu vlálo do směrů, na které nebyl zvyklý.

Vtom to přišlo. Cítil to ve vzduchu. Kyselý, hustý a štiplavý pach ? asi kbelík, který přinesli vězeňští dozorci. Tak ho nakonec přece zabijou.

Ale to nemůžou! pomyslel si. Prvotní smlouva, zákon našich lidí, přece ?

Cosi na něj spadlo. Dychtivě se toho dotkl, svaly se mu přes sebe přelévaly, a zkoumal to. Bylo to oblé, mělo to otvory a několik ostrých hran… lebka.

Kyselý zápach zesílil. Dělají to schválně? TenSoon rychle obklopil lebku svalovinou a vyplnil ji. Měl v těle zásobu materiálu na tkáně schovanou v orgánovém vaku. Použil ji a pokrýval jí lebku. Vytvořil kůži. Oči nechal být a věnoval se plicím. Zformoval jazyk, rty nechal na později. Pracoval tempem zoufalce, protože kyselý pach sílil a potom…

Dostihl ho. Začal mu pálit svalovinu z jedné strany těla a rozežírat ji. Druhá generace vzdala pokusy dostat z něho informace. Jenže než ho zabijí, musí mu dát příležitost promluvit. Podle Prvotní smlouvy to je jejich povinnost. Proto ta lebka. Jenže bylo zřejmé, že dozorcům přikázali zabít ho ještě dřív, než stačí říct cokoli na svou obranu. Postupovali podle zákona, ale současně ho obešli.

Jenže si neuvědomili, jak rychle umí TenSoon pracovat. Málokterá kandra strávila tolik času na smlouvách s lidmi jako on ? celá Druhá generace a většina Třetí generace už nesloužila. Žili spokojeně tady ve své Vlasti.

Ale spokojeným životem se člověk mnoho nenaučí.

Kandrám většinou trvalo několik hodin vytvořit tělo ? mladší na to potřebovaly i dny. TenSoon měl však primitivní jazyk v několika vteřinách. Jak mu začala kyselina ohrožovat tělo, rychle vytvořil průdušnici, nadechl se a zachroptěl jediné slovo:

„Soud!“

Kyselina přestala téct. Tělo ho pálilo dál. Přemohl bolest a zformoval v lebce primitivní sluchový orgán.

Odkudsi zblízka zaslechl hlas: „Hlupáku.“

„Soud!“ opakoval TenSoon.

„Smiř se se smrtí,“ ozval se znovu hlas. „Necpi se do pozice, ze které budeš znova ohrožovat naše lidi. První generace ti udělila za tvou dlouhou službu tuhle možnost zemřít!“

TenSoon se zarazil. Soud bude veřejný. O jeho činech dosud vědělo jen pár vyvolených jedinců. Mohl zemřít za porušení smlouvy a přitom si zachovat dílek respektu za svou výjimečnou kariéru. Kdesi ? pravděpodobně v cele přímo v této místnosti ? byli jedinci uvěznění na věčnost a odsouzení k mučení, které nakonec zlomí jejich mysl, byť obdařenou darem ducha.

Chce se stát jedním z nich? Tím, že se dozná ke svým činům na otevřeném fóru, si vyslouží věčnou bolest. Vynucovat si soud je hloupé, protože není šance, že by se obhájil. Jedině že by soud posloužil k jiným věcem.

„Soud,“ opakoval z posledních sil šeptem.

Mít takovou moc je v mnoha směrech nezvladatelné, řekl bych. Trvá celá tisíciletí pochopit takovou moc. Přetvořit svět by bylo snadné, kdyby člověk této síle rozuměl. Uvědomoval jsem si však nebezpečí vyplývající z mé neznalosti. Jako kdyby dítě najednou dostalo obrovskou sílu. Mohl jsem trochu silněji zatlačit a ze světa by nezbylo víc než rozbitá hračka, kterou už nelze opravit.

Elend Venture, druhý císař Finální říše, se nenarodil jako válečník. Byl šlechtic, což z něho za vlády Pána Vládce dělalo profesionálního společenského rutinéra. Mládí strávil frivolními hrátkami šlechtických domů a žil jako hýčkaný příslušník říšské elity.

Nebylo tedy nic divného na tom, že skončil jako politik. Vždycky se zajímal o politickou teorii, i když spíše jako badatel než jako státník. Předpokládal, že jednou stane v čele šlechtického domu. Zprvu nebyl nejlepším králem. Nechápal, že k tomu nestačí dobré myšlenky a čestné úmysly. Že je potřeba daleko víc.

Pochybuji, že by z vás kdy byl vůdce, který stane v čele útoku proti nepříteli, Elende Venture. Tato slova vyřkla Tindwyl, žena, která ho učila praktické politice. Když si na ně vzpomněl, usmál se. Jeho vojáci právě vtrhli do tábora kolossů.

Spálil cín s olovem. V hrudi se mu rozlilo teplo ? teď už ten pocit znal ? a svaly se mu zocelily novou silou a energií. Kov spolkl už dříve a měl ho připravený pro boj. Byl allomant. Někdy z toho sám nevycházel z údivu.

Jak předpokládal, kolosse jejich útok překvapil. Chvíli stáli bez hnutí, v šoku ? i když museli vidět, jak Elendova nová armáda vyráží. Vyhodnocování neočekávaných situací jim však dělalo potíže. Nemohli pochopit, že by na ně zaútočila početně menší skupina slabých lidí. Nějakou dobu jim tedy trvalo, než to vzali na vědomí.

Elendova armáda tohoto momentu velmi dobře využila. Elend udeřil první. Rozdmýchal cín s olovem, aby měl větší sílu, a složil prvního kolosse. Byl menší. Stejně jako ostatní měl tělo jako člověk, ale potažené převislou modrou kůží, která jako by byla od ostatních tkání oddělená. V očích, které vypadaly jako korálky, mu bylo vidět nelidské zděšení, když umíral, zatímco mu Elend vytahoval z hrudi svůj meč.

„Útočte rychle!“ vykřikl, když se začalo vynořovat více kolossů. „Musíte jich zabít co nejvíc, než je popadne záchvat zuřivosti!“

Kolem Elenda se shlukli vojáci ? vyděšení, ale odhodlaní ? a vrhli se proti první skupině kolossů. „Tábor“ vlastně nebylo nic víc než místo s udupanou zemí se zašlapanými rostlinami a popelem a s několika vykopanými jámami. Elend viděl, jak jsou si vojáci po prvních úspěších jistější, a allomanticky působil na jejich emoce, aby jim dodal ještě víc odvahy. Tato forma allomancie mu vyhovovala víc ? ještě stále nepřišel úplně na chuť létání s kovy, jako to dělala Vin. Ale emocím, těm rozuměl.

Fatren, statný vůdce města, se držel poblíž Elenda a po jeho boku vedl skupinu vojáků k davu kolossů. Elend ho měl stále pod dohledem. Fatren byl pro tyto lidi vládcem, a kdyby padl, byla by to rána pro jejich morálku. Společně napadli malou skupinku překvapených kolossů. Největší z nich měřil ke čtyřem metrům. Stejně jako všichni velcí kolossové měl tělo sevřené v příliš malé kůži. Kolossové stále rostli, ale jejich kůže zůstávala stejná. Mladým visela na těle, ale velkým se trhala, jak byla napjatá.

Elend spálil ocel a vyhodil před sebe hrst mincí. Zatlačil na ně a vymrštil je proti kolossům. Byli příliš silní na to, aby je sprška mincí porazila, ale zranily je, a tím je oslabily.

Když se mince rozletěly, Elend napadl většího kolosse. Ten vytáhl velký meč a bylo vidět, jak se na boj těší. Prudce se otočil. Měl s dlouhým mečem obrovský dosah. Elend musel uskočit dozadu. Díky cínu s olovem však byl velmi mrštný. Meče kolossů byly nemilosrdné zbraně, veliké, těžké a tupé. Vzduch se rozechvěl, jak jeden z nich proletěl kolem Elenda. Nebyl by měl šanci ho odrazit, ani s cínem s olovem. Kromě toho meč ? a ještě víc koloss, který ho držel ? vážil tolik, že by ho Elend ani allomancií soupeři z ruky nevyrazil. Manipulace s ocelí souvisela se sílou a váhou. Když Elend zatlačil na něco těžšího než on sám, odhodilo ho to dozadu.

Musel se tedy spoléhat na rychlost a obratnost, kterou mu dá cín s olovem. Vymrštil se ze dřepu, uskočil stranou a čekal náraz v protisměru. Koloss se obrátil, tiše sledoval Elenda, ale neútočil. Ještě se nedostal do ráže.

Elend si prohlížel obrovského soupeře. Jak jsem se sem vlastně dostal? pomyslel si ne poprvé. Vždyť jsem filozof, a ne voják. Většinu času měl pocit, že jako vůdce je na naprosto nesprávném místě.

Potom si uvědomil, že moc přemýšlí. Skrčil se a zaútočil. Koloss to čekal a snažil se uhodit zbraní Elenda do hlavy. Elend však zatáhl za meč dalšího kolosse, tím mu narušil rovnováhu a přihrál ho dvěma svým vojákům, kteří ho zabili. I Elenda to však odhodilo stranou. Sotva stačil uhnout před soupeřovým mečem. Obrátil se ve vzduchu, rozdmýchal cín s olovem a zaútočil ze strany.

Propíchl mu nohu v koleni a srazil ho k zemi. Vin vždycky říkala, že je Elend mimořádně silný allomant. On sám si tím nebyl jistý, protože s allomancií neměl žádné zkušenosti, ale síla jeho úderu ho samotného překvapila. Znovu nabral rovnováhu a jedním mohutným máchnutím kolossovi srazil hlavu.

Několik vojáků se na něj dívalo. Bílou uniformu měl postříkanou kolossovou krví. Nebylo to poprvé. Potom zaslechl po celém táboře hlasitý řev. Zhluboka se nadechl. Kolossové se dostávali do varu.

„Zformujte se!“ křičel na vojáky. „Postavte se do řad, držte se pohromadě a připravte se na útok!“ Vojáci reagovali pomalu. Byli mnohem méně disciplinovaní než jednotky, na které byl zvyklý, ale na povel vyrazili. Elend se rozhlédl kolem. Podařilo se jim zabít několik stovek kolossů. To byl obrovský úspěch.

Jenže teď teprve přišla ta těžší část.

„Buďte pevní!“ křičel a utíkal podél frontové linie. „Nevzdávejte se! Bojujte. Potřebujeme jich zabít co nejvíc za co nejkratší dobu! Na tom záleží všechno ostatní. Pusťte se do nich!“

Spálil mosaz a zatlačil na jejich emoce. Zbavoval je strachu. Allomanti nemohli ovládat emoce druhých ? přinejmenším lidské ne, ale mohli je povzbudit nebo naopak tlumit. Vin tvrdila, že je Elend schopen působit na mnohem více lidí současně, než je běžné. Elend se stal allomantem nedávno, přímo u Pramene Povýšení. Ten byl podle jejího názoru původním zdrojem allomancie.

Vojáci šli pod Elendovým vlivem do boje s hrdostí. Elend si znovu uvědomil, jak si váží obyčejných skaatů. Dodával jim odvahu a zbavoval je strachu, ale odhodlání bylo v nich. Byli to dobří lidé.

Snad bude mít štěstí a některé zachrání.

Koloss zaútočil. Jak Elend doufal, velká skupina kolossů se oddělila od hlavního davu a vyrazila k městečku. Někteří vojáci křičeli, ale neměli čas se za nimi pustit, museli se bránit. Elend se vrhal do bitvy, kdykoli se jeho fronta roztrhla, aby nevznikla prázdná místa. Přitom spálil mosaz a snažil se působit okolním kolossům na emoce.

Nic se nedělo. Byli vůči emocionální allomancii odolní, zvlášť když už s nimi někdo manipuloval dřív. Kdyby se mu však podařilo je ovládnout, podřídili by se zcela jeho vůli. To ovšem vyžadovalo čas a neúnavné odhodlání bojovat.

Bojoval tedy. Bojoval společně s muži a viděl je umírat, zabíjel kolossy, když se fronta trhala, a seskupoval muže do půlkruhu, aby nemohli být obklíčeni. I tak však byl boj krutý. Čím více kolossů propadalo záchvatu zuřivosti a útočilo, tím rychleji se ztrácela naděje Elendových mužů. Kolossové stále ještě odolávali emocionální allomancii. Ale přibližovali se.

„Prohráváme!“ zvolal Fatren.

Elend se otočil a trochu ho překvapilo, že je tělnatý velitel vedle něho a ještě naživu. Muži nepřestávali bojovat. Od chvíle, kdy kolosse popadl vztek, uplynulo sotva patnáct minut, ale fronta už místy nedržela pohromadě.

Cosi se objevilo na obloze.

„Vy jste nás odvedl na smrt!“ vykřikl Fatren. Byl samá kolosská krev, i když skvrna na rameni vypadala, že je jeho. „Proč?“ ptal se naléhavě.

Elend jen ukázal na tečku na obloze. Postupně se zvětšovala.

„Co je to?“ zeptal se Fatren přes bitevní vřavu.

Elend se usmál. „Ta první z těch armád, co jsem vám slíbil.“

Vin spadla z oblohy ve víru koňských podkov a přistála přímo uprostřed armády kolossů.

Bez váhání pomocí allomancie poslala pár podkov proti kolossovi, který se za ní ohlédl. Jedna ho udeřila do čela a odhodila dozadu, další ho přeletěly a zasáhly jiného kolosse. Otočila se a vyhodila další podkovu. Přehodila zvlášť vysokého kolosse a srazila malého, který stál za ním.

Rozdmýchala železo. Přitáhla si podkovu zpátky a uchytila ji na kolossově zápěstí. Zatáhla a okamžitě ji to katapultovalo směrem k němu ? a kolosse to vyvedlo z rovnováhy. Vin narazila do jeho hrudníku a jeho těžký železný meč upadl na zem. Zatlačila na něj a vymrštila se otočkou dozadu, protože se na ni hnal další koloss s mečem.

Vyskočila asi pět metrů vysoko. Meč minul a rozbil hlavu bestie pod ní. Kolossovi, který se jím rozpřáhl, nijak nevadilo, že zabil kolegu, jen se na ni díval nenávistnýma krvavýma očima.

Přitáhla si spadlý meč. Ten ji ale svou vahou stáhl dolů. Během pádu jej chytila do ruky. Byl skoro stejně velký jako ona, ale rozdmýchaný cín s olovem jí manipulaci značně usnadnil. Než dopadla, mečem uťala kolossovu nataženou ruku.

Usekla mu nohy v kolenou a potom ho nechala zemřít a vrhla se na ostatní soupeře. Kolossové zůstali jako obvykle nevěřícně stát. Byli zmatení. Nebezpečí dokázali spojit jedině s velikostí a nedokázali pochopit, jak malá žena jako Vin ? dvacetiletá dívka sotva půl druhého metru vysoká a štíhlá jako proutek ? může znamenat pro někoho hrozbu. Přesto ji však viděli zabíjet a to je k ní přitahovalo.

Vin to vyhovovalo.

Vykřikla a zaútočila. Jako by chtěla do příliš tiché bitvy vnést nějaký zvuk. Kolossové zmlkli ve chvíli, když se v návalu zuřivosti pustili do boje, a soustředili se pouze na zabíjení. Vin vyhodila hrst mincí. Zatlačila na ně a mrštila je proti skupině kolossů za sebou, potom vyskočila a zatáhla za meč.

Koloss před ní zavrávoral. Skočila mu na záda a vrhla se na dalšího vedle něj. Upadl a Vin vrazila meč do zad nestvůře pod sebou. Odsunula se stranou. Přitáhla si meč umírajícího monstra, srazila jím třetího a potom ho vyhodila, zatlačila na něj a jako obří šíp ho poslala proti hrudi čtvrtého kolosse. Zároveň ji to odhodilo dozadu mimo linii útoku. Vytáhla meč ze zad kolosse, kterého probodla předtím. Jedním pohybem pokračovala dál a zapíchla meč do klíční kosti a hrudníku pátého kolosse.

Dopadla na zem. Všichni kolossové kolem ní byli mrtví.

Nebyla pomstychtivá. A nebyla zděšená. Nad to byla dávno povznesená. Viděla tehdy Elenda umírat ? držela ho přitom ve své náruči ? a věděla, že to dopustila ona. Úmyslně.

A přesto byl Elend stále naživu. Každý jeho dech byl neočekávaný. Snad si ho ani nezasloužila. Kdysi ji děsilo, že ho zklame. Nějak však našla klid ? smíření s tím, že ho nemůže uchránit od toho, aby riskoval život. Pochopení pro to, že mu v tom bránit nechce.

Proto už nebojovala se strachem o muže, kterého milovala. Naopak ? bojovala s porozuměním. Byla zbraň ? Elendova zbraň, zbraň Finální říše. Nebojovala, aby ochránila jednoho muže, ale to, čeho dosáhl, a lidi, které se tolik snažil ochraňovat on.

Klid jí dával sílu.

Kolossové kolem ní umírali a vzduch byl plný jasně červené krve ? příliš světlé na to, aby byla lidská. Jejich armáda měla deset tisíc mužů ? tolik jich nedokáže zabít ?, ale nemusí za každou cenu vyvraždit úplně všechny.

Jen je potřebuje zastrašit.

Protože, i když tomu kdysi nevěřila, kolossové strach znají. Viděla to na těch, které měla kolem sebe. Skrývali ho za vztekem a zuřivostí. Zaútočil na ni další koloss. Pomocí cínu s olovem rychle uskočila stranou. Vrazila mu meč do zad a prudce se otočila. Zahlédla obrovské monstrum, jak se prodírá mezi ostatními směrem k ní.

Perfektní, pomyslela si. Byl veliký ? možná největší, jakého kdy viděla. Musel měřit aspoň pět metrů. Už dávno mu mělo selhat srdce. Kůži měl celou potrhanou a visela mu v cárech po těle.

Křičel. Jeho hlas se nesl přes celé bitevní pole. Vin se usmála a spálila dural. Cín s olovem, který už chvíli pálila, okamžitě vzplanul jednou velkou explozí a dodal jí obrovskou sílu. Dural totiž posiloval účinky ostatních kovů, které se pálily současně s ním. Takový kov se okamžitě jednorázově spotřeboval a vydal všechnu svou kumulovanou sílu najednou.

Vin spálila ocel a potom zatlačila všemi směry. Její tlak vystřelil jako vlna proti všem, kteří se blížili k ní. Zbraně se jim vytrhly z rukou a obrovská těla se rozletěla na všechny strany jako lehoučké vločky popela pod rudým sluncem. Duralem umocněný cín s olovem ji uchránil, aby ji to neroztrhlo.

Cín s olovem i ocel jí okamžitě zmizely. Spotřebovala je tato obrovská exploze síly.

Vyndala malou lahvičku s tekutinou, jedním douškem polkla její obsah a obnovila si v těle zásobu kovů. Potom spálila cín s olovem a přeskočila přes popadané a dezorientované kolossy k jejich obrovitému kolegovi, kterého si vyhlédla prve. Jeden z menších kolossů se jí v tom snažil zabránit, ale chytila ho za zápěstí, zakroutila mu rukou a zlomila ji. Potom mu vzala meč, uhnula před výpadem dalšího kolosse, prudce se otočila a podťala další tři.

Znovu se obrátila a vrazila meč špičkou do země. Jak očekávala, velký pětimetrový koloss během vteřiny zaútočil a ohnal se mečem, který byl tak těžký, že při jeho letu burácel vítr. Vin svoji zbraň zabodla právě včas, protože ani s cínem s olovem by neměla šanci obra odrazit. Jeho meč dopadl proti ostří jejího, ten však byl pevně ukotven v zemi. Chvěl se jí v ruce, náraz však ustála.

Prsty se jí z té obrovské rány ještě třásly, ale pustila meč a vyskočila. Netlačila ? nebylo to nutné ? dopadla na záštitu meče a odrazila se od něj. Koloss byl pohledem na to, jak letí uprostřed vlajícího pláště s nohama nataženýma pět metrů nad zemí, šokován.

Za letu ho kopla přímo do hlavy. Cítila, jak jí pod nohama zapraskala lebka. Kolossové byli neuvěřitelně odolní, ale cín s olovem na ně stačil. Korálkové oči obra se obrátily v sloup a koloss upadl. Vin lehce zatlačila na meč a držela se chvíli ve vzduchu, aby při dopadu přistála kolossovi přímo na hrudník.

Ostatní kolossové kolem ní strnuli. I uprostřed jejich zuřivé ráže je šokovalo, že dokáže jediným kopnutím složit tak obrovské tělo. Jejich mysl však patrně nedokázala dostatečně rychle zpracovat informace o tom, čeho byli svědky. Možná skutečně byli schopni kromě strachu cítit i jakousi opatrnost. Vin se v nich nevyznala natolik dobře, aby to uměla posoudit. Za obvyklých okolností by si v normální kolosské armádě takovýmto činem vysloužila poslušnost všech, kteří to viděli.

Tuto armádu však měla pod kontrolou jakási cizí síla. Vin se napřímila a zahlédla v dálce Elendovo zoufale maličké vojsko. Pod jeho vedením se drželo statečně. Lidi bojující proti kolossu by měli kolossové vnímat se stejným respektem jako Vin. Nebyli schopni pochopit, jak jim může čelit tak malá síla. Nepoznali by, jak je Elendova armáda zdecimovaná, viděli by jen, že je malá, a přesto odolává.

Vin se otočila a znovu se vrhla do boje. Kolossové se k ní přibližovali s úzkostí, ale nevzdávali se. To pro ně bylo typické. Nevzdávali se nikdy. Cítili strach, ale nejednali podle toho. Byli však oslabení. Viděla, jak se k ní přibližují a jak se tváří. Neměli daleko ke kolapsu.

Spálila tedy mosaz a zatlačila na emoce jednoho menšího kolosse. Zprvu odolával. Zatlačila víc. Nakonec se v něm něco zlomilo a už ho měla v moci. Síla, která ho ovládala, byla příliš daleko a byla soustředěná na příliš mnoho nestvůr najednou. Koloss ? zmatený a stále posedlý zuřivostí ? se zmítal v bouřlivé směsici protikladných emocí ? strachu, šoku, zoufalství ?, až nakonec Vin zcela podlehl.

Okamžitě mu poručila, aby zaútočil na své kolegy. Během chvilky ho zlikvidovali, ale předtím stačil on zabít dva další kolossy. Vin bojovala dál a podmanila si jednoho kolosse, pak druhého. Útočila namátkově, aby je dezorientovala, vybírala si je náhodně. Brzy na bojišti zavládl chaos a Vin už měla malou skupinku kolossů na své straně. Jakmile jeden z nich padl, nahradila ho dvěma jinými.

Přitom se ještě stačila ohlížet po Elendově armádě. Uklidnilo ji, že velká část kolossů už bojuje také na jejich straně. Elend se pohyboval kolem nich, už nebojoval, ale snažil se je allomanticky ovládat a přetahovat na svou stranu. Byl to od něho hazard, takhle přijít na vlastní pěst do cizího města, aniž by se s ní domluvil. Na chvíli byla ráda, že se jí podařilo přijít na pomoc včas.

Udělala totéž co Elend. Přestala bojovat a místo toho se soustředila na to, aby co nejlépe ovládala své kolossy a postupně k nim po jednom přibírala další, až jich měla téměř stovku.

Už to nebude trvat dlouho, pomyslela si. Brzy skutečně zahlédla tmavou tečku ve vzduchu, jak k nim letí padajícím popelem. Za chvíli se změnila v postavu v tmavém plášti. Poletovala kolem kolossů a tlačila na jejich meče. Byla to vysoká osoba bez vlasů, s tetovaným obličejem. V popelavém šeru Vin rozeznala v její tváři dva tlusté bodce místo očí. Inkvizitor. Neznala ho.

Inkvizitor zaútočil a sťal obsidiánovými dýkami jednoho z Vininých kolossů. Zaměřil svou tvář bez očí na Vin. Zachvěla se a bezděky ji polila hrůza. Myslí jí proběhl sled vzpomínek. Temná noc, déšť a stíny. Spousta věžiček. Bolest v boku. Dlouhá noc v zajetí v paláci Pána Vládce.

Kelsier, Hrdina z Hathsinu, umírající na luthadelské ulici.

Spálila elektrum. To kolem ní vytvořilo mrak stínů, obrazů toho, co by mohla v budoucnu udělat. Elektrum, allomantický protějšek zlata. Elend mu začal říkat „atium chudých“. Nemělo velký význam v boji, ale chránilo před soupeřovým atiem.

Zaťala zuby a vrhla se proti kolossům, kteří začali vybíjet ty, jež přetáhla na svou stranu. Mírně zatlačila na spadlý meč. Nechala se jím vynést k inkvizitorovi. Ten čekal s napřaženými dýkami, Vin však v poslední chvíli uskočila stranou. Zatlačila a vytrhla z ruky meč překvapenému kolossovi. Otočila se ve vzduchu a meč mrštila proti inkvizitorovi.

Ten ho bez námahy odhodil stranou. Kelsierovi se podařilo inkvizitora porazit, ale stálo ho to obrovské úsilí. Sám o několik chvil později zemřel zasažen úderem Pána Vládce.

Už žádné vzpomínky! poručila si Vin. Soustřeď se.

Popel ji bičoval do tváří, když se prudce otočila v letu stále ještě plna energie, kterou jí dodal tlak na meč. Dopadla na zem, uklouzla po kolosské krvi a vrazila do inkvizitora. Schválně ho provokovala ? brala mu kolossy, buď je přetahovala k sobě, nebo je zabíjela, aby ho oslabila. Teď už se s ním bude muset dát do boje.

Vytasila skleněnou dýku ? kolossův meč by jí inkvizitor vytrhl ? a rozdmýchala cín s olovem. Tělo jí zaplavila síla, rychlost a klid. Inkvizitor však měl cín s olovem také, takže jejich síly byly vyrovnané.

Až na jedno. Inkvizitor měl slabé místo. Vin se skrčila, když se rozmáchl sekyrou, a zatáhla za jeho meč, aby mu stačila dostatečně rychle uhnout z cesty. Potom na tentýž meč zatlačila, vymrštila se dopředu a vyrazila dýkou proti inkvizitorovu krku. Ten ji však chytil za ruku s dýkou a zabránil jí v dalším výpadu. Druhou rukou mu zatím sahala po plášti.

Rozdmýchala železo a zatáhla, čímž k sobě přitáhla několik kolossů, ji to však odhodilo dozadu. Pohyby pomocí železa a oceli byly vždycky hrubé a trhané a byly spíše otázkou síly než přesnosti. Rozdmýchala cín s olovem a visela na inkvizitorově plášti. Inkvizitor však tahal za zbraně kolossů před sebou, a tím udržoval rovnováhu.

Plášť povolil a Vin zůstal v ruce široký kus látky. Inkvizitorova záda byla odhalená a v nich měl mít další bodec, podobný jako v očích. Bodec však měl krytý kovovou destičkou, která mu sahala podél zad až pod ruce a dopředu. Jakýmsi krunýřem.

Otočil se a zasmál se, když Vin zaklela. Bodec v zádech byl totiž Achillovou patou inkvizitorů. Kdyby ho vytáhla, inkvizitor zemře. Proto asi přes bodce nosili krunýře, což ? jak Vin předpokládala ? nebylo za Pána Vládce dovoleno. Pán Vládce chtěl, aby jeho služebníci měli někde slabinu, aby je mohl ovládat.

Neměla čas se nad tím zamyslet, protože kolossové stále útočili. Jakmile dopadla na zem a odhodila utržený kus pláště, vrhlo se na ni obrovské modré monstrum. Vyskočila a zatlačila na meč, který proletěl vzduchem pod ní, aby se vymrštila výš.

Teď zaútočil i inkvizitor. Vin skákala přes bojiště a všude kolem ní vířil popel. Snažila se přemýšlet. Jediný další způsob, jak zabít inkvizitora, byl setnout mu hlavu. O tom se snadno mluvilo, ale těžko se to dělalo. Zvlášť když měl k dispozici cín s olovem.

Dopadla na opuštěný kopec na kraji bojiště. Inkvizitor doskočil do popela vedle ní. Uhnula před ostřím sekyry a snažila se ho dostat co nejblíž k mokřině. Inkvizitor se však ohnal druhou sekyrou. Vin ji sice odrazila dýkou, ale utrpěla ránu na paži.

K zápěstí jí stékala teplá krev. Rudá jako slunce. Zlostně broukla a otočila se k soupeři. Usmíval se a to ji zneklidňovalo. Znovu vyrazila proti němu.

Cosi se zablesklo.

Modré paprsky. Rychle se pohybovaly. Bylo to allomantické znamení, že se v blízkosti nachází kov. Vin se sotva stačila vyhnout útoku, když zezadu inkvizitora překvapila hrst rozhozených mincí. Na desítkách míst se mu zavrtaly do těla.

Vykřikl, otočil se a rozstříkl kolem sebe kapky krve. Na kopec doskočil Elend. Bílou uniformu měl ušpiněnou od popela a krve, ale jeho tvář byla čistá a oči jasné. V jedné ruce držel bojovou hůl a druhou nabíral rovnováhu po dopadu na zem. Ve fyzické allomancii měl zatím rezervy.

Přesto byl Mistborn jako Vin. Inkvizitor byl raněný. Kolossové se stahovali ke kopci a šplhali nahoru. Elendovi s Vin však ještě chvilka zbývala. Vyrazila dopředu, nůž napřažený, a Elend zaútočil také. Inkvizitor se snažil oba hlídat, ale úsměv mu pomalu mizel z tváře. Chystal se odskočit pryč.

Elend vyhodil minci. Jeden jediný lesklý kousek kovu letěl mezi vločkami popela. Inkvizitor to viděl a znovu se usmál. Bylo zřejmé, že čeká, až Elend na minci zatlačí. Pokud totéž udělá i on, budou se spolu přetahovat. Oba je to odhodí dozadu ? inkvizitora na Vin, čímž ji smete, a Elenda do davu kolossů.

Jenže nečekal, že má Elend tak obrovskou allomantickou sílu. Jak by mohl? Elend sice zavrávoral, ale inkvizitor byl strašlivým nárazem vymrštěn do vzduchu.

Ten má sílu! pomyslela si Vin a dívala se, jak šokovaný inkvizitor padá. Elend nebyl obyčejný allomant ? možná ještě neumí s allomancií zacházet nejlépe, ale když rozdmýchal kovy a zatlačil, dokázal divy.

Vin se vrhla do útoku, ještě než se inkvizitor stačil zorientovat. Přesto ji chytil za paži a jí vypadl nůž z ruky. Těsné sevření kolem rány jí způsobilo šok. Vykřikla a uskočila stranou.

Dopadla na zem a kutálela se, ale potom se znovu postavila na nohy. Svět se kolem ní točil a jen zahlédla Elenda, jak se vrhá s bojovou holí na inkvizitora. Ten zablokoval jeho úder a potom se sklonil a vrazil Elendovi do břicha loket. Elend zasténal.

Vin zatlačila na kolosse, kteří byli teď jen kousek od ní, a znovu se vrhla proti inkvizitorovi. Ona ztratila nůž a on upustil sekyry. Viděla, jak se ohlíží do stran, kam upadly, ale nedala mu možnost je sebrat. Zaútočila na něho a snažila se ho srazit na zem. Bohužel však byl mnohem větší a silnější než ona.

Kolossové dorazili až k nim. Elend popadl jednu ze sekyr, které ležely na zemi, a udeřil s ní inkvizitora.

Inkvizitor sebou prudce trhl a jako by se rozmazal. Elend se rozmáchl už jenom do prázdna. Otočil se a ve tváři mu bylo vidět zděšení, když se na něj inkvizitor vrhl ne se sekyrou, ale s kovovým bodcem podobným těm, které měl v těle, jen hladším a delším. Napřáhl bodec a pohnul se tak rychle, že to bylo nepřirozené nejen pro lidi, ale i pro allomanty.

Tohle není cín s olovem, pomyslela si Vin. To není dokonce ani dural. Namáhavě vstala a sledovala inkvizitora. Zpomalil, ale stále se chystal zasáhnout Elenda bodcem přímo do zad. Vin byla příliš daleko, aby mu mohla pomoci.

Zato kolossové ne. Vyšplhali se už na kopec a byli sotva pár desítek centimetrů od Elenda a jeho soupeře. Vin v zoufalství rozdmýchala mosaz a zapůsobila na kolosse, který měl k inkvizitorovi nejblíž. Ve chvíli, kdy se inkvizitor chystal na Elenda zaútočit, se její koloss otočil, rozmáchl se svým obrovským klínovitým mečem a udeřil inkvizitora do obličeje.

Hlavu od těla neoddělil, jenom ji rozdrtil, ale bylo zřejmé, že to stačí. Inkvizitor bez jediného zvuku padl a zůstal ležet bez hnutí.

Kolossové se vyděsili.

„Elende!“ vykřikla Vin. „Teď!“

Císař se odvrátil od umírajícího inkvizitora. Viděla mu na tváři, jak se soustředí. Jednou Vin viděla Pána Vládce působit na celé náměstí plné lidí emocionální allomancií. Byl silnější než ona ? dokonce mnohem silnější než Kelsier.

Nemohla vidět, jak Elend pálí dural ani zinek, ale cítila to. Cítila, jak jí tlačí na emoce, jak vysílá všeobecnou vlnu síly. Klidnil tisíce kolossů současně. Přestali bojovat. V dálce viděla postávat ve znaveném půlkruhu vyčerpané zbytky Elendovy armády. Kolem padal popel. V poslední době přeháňky už skoro nepřestávaly.

Kolossové složili zbraně. Elend zvítězil.

Jsem přesvědčen, že právě to se stalo Rashekovi. Přehnal to. Snažil se spálit mlhu tím, že posune planetu ke slunci, ale přemístil ji příliš daleko, takže byla pro obyvatele příliš horká.

To vyřešily Popelečné hory. Zjistil, že hýbat planetami vyžaduje značnou přesnost, a tak místo dalšího přesunu vytvořil sopky, které chrlí do vzduchu popel a kouř. Tím zhoustla atmosféra, planeta se ochladila a slunce zrudlo.

Sazed, vrchní velvyslanec Nové říše, studoval list papíru. Zásady víry Canzi, stálo na něm. O kráse smrtelnosti, významu smrti a životní funkci lidského organismu jako součásti božského celku. Byly to vlastnoručně opsané informace z jeho feruchemické zásobárny, v níž byly uloženy tisíce knih. Pod tímto titulkem měl seznam základních dogmat víry Canzi.

Sazed se opřel o opěradlo židle, zvedl papír a znovu procházel poznámky. O tomto náboženství přemýšlel celý den a chtěl dospět k nějakému rozhodnutí. Už předtím věděl o této víře dost, protože celý život věnoval studiu náboženství před Povýšením. Byl to jeho koníček, hlavní zaměření veškeré jeho badatelské činnosti.

Potom však přišel den, kdy si uvědomil, že celé jeho studium je k ničemu.

Náboženství Canzi si odporuje, usoudil a udělal po straně papíru perem poznámku. Učí, že všechny bytosti jsou součástí „božského celku“, že každé tělo je uměleckým výtvorem ducha toho, kdo se rozhodne žít na tomto světě, jenže na druhé straně tvrdí, že zlo se trestá tělem, které nefunguje správně. To je nechutná doktrína, proběhlo mu hlavou. Ti, kdo se narodí s duševními nebo tělesnými vadami, zasluhují soucit, možná lítost, ale nikdy pohrdání. Co tedy vlastně platí? Že si každý, kdo se rozhodne žít na tomto světě, svým duchem vytvoří tělo, nebo že jsme trestáni tím, jaké tělo nám je přiděleno? A co vliv rodových linií na rysy a povahu každého narozeného dítěte?

Pokýval hlavou a připsal na konec papíru poznámku. Nelogické, rozporuplné. Evidentně nepravdivé.

„Co to tam máš?“ zeptal se Breeze.

Sazed zvedl hlavu. Breeze seděl u malého stolku, popíjel víno a jedl hrozny. Na sobě měl svůj obvyklý šlechtický oblek s tmavým sakem a jasně červenou vestou a u sebe bojovou hůl ? rád s ní při mluvení gestikuloval. Už stačil vyrovnat váhový úbytek z doby obléhání Luthadelu, takže byl opět statný jako dřív.

Sazed sklopil oči. Pečlivě přidal list papíru k asi stovce dalších do tvrdých, látkou potažených desek, zavřel je a převázal. „Nic důležitého, Lorde Breezi,“ řekl.

Breeze upil z poháru vína. „Nic důležitého? Pořád se v poslední době hrabeš v nějakých lejstrech. Jakmile máš chvilku volna, najdu tě v nich ponořeného.“

Sazed odložil desky vedle své židle. Jak to vysvětlit? Každý z těch listů v deskách byl nástinem jednoho z víc než tří set různých náboženství, o nichž memoristé nashromáždili informace. Všechna tato náboženství však byla definitivně mrtvá, protože je Pán Vládce tisíc let systematicky potíral.

Před rokem zemřela žena, kterou Sazed miloval. Proto teď chce vědět… musí vědět…, jestli mu nějaké náboženství dá odpověď. Chce najít pravdu, jinak všechna náboženství nemilosrdně zlikviduje.

Breeze se na něho stále díval.

„Já bych o tom raději pomlčel, Lorde Breezi,“ řekl Sazed.

„Jak chceš,“ prohodil Breeze a zvedl pohár. „Možná bys mohl využít své feruchemické schopnosti a poslechnout si, co se děje vedle…“

„To by, myslím, nebylo zrovna zdvořilé.“

Breeze se usmál. „Můj milý Terrismane ? to snad opravdu jedině ty můžeš přijít, dobýt město a potom mít starost, aby ses nezachoval nezdvořile k diktátorovi, kterého jsi svrhl.“

Sazed sklopil hlavu a cítil se zaskočen. Breezovu poznámku však nevyvracel. I když s sebou do Lekal City armádu nevzali, přišli skutečně jako dobyvatelé. Jen upřednostňovali jako prostředek papír před mečem.

Všechno záviselo na tom, co se děje ve vedlejší místnosti. Podepíše král dohodu nebo ne? Breeze se Sazedem neměli na vybranou, museli čekat. Sazed by byl nejraději vyndal znovu své desky a podíval se na další náboženství. Canzi mu zabralo víc než den, ale už se rozhodl a chtěl postoupit dál. Během posledního roku prošel asi dvě třetiny všech náboženství. Zbyla jich sotva stovka, i když se všemi sektami a podsektami se jejich počet vyšplhal ke dvěma stům.

Už byl blízko. Během příštích pár měsíců projde zbytek. Každé náboženství chtěl pečlivě prostudovat. Jistě už jedno z těch, která zbývají, v sobě musí skrývat tu pravdu, na niž tolik čeká. A jistě mu odpoví, co se stalo s duší Tindwyl, aniž by si v tuctu jiných věcí odporovalo.

Jenže číst v tuto chvíli před Breezem mu připadalo bezohledné. Přinutil se tedy sedět a trpělivě čekat.

Místnost kolem nich byla zdobená ve starosvětském šlechtickém stylu. Sazed už takové nádheře odvykl. Elend většinu svých ozdob prodal nebo spálil, protože jeho lidé potřebovali na zimu jídlo a teplo. Král Lekal to neudělal, možná i proto, že zimy tady na jihu byly mírnější.

Sazed vyhlédl oknem vedle své židle. Lekal City nemělo skutečný palác ? ještě přede dvěma lety to byla obyčejná venkovská usedlost. Měla však krásný výhled na rozrůstající se okolí ? spíše jen jednu velkou chudinskou čtvrť než opravdové město.

Přesto k této chudinské čtvrti patřily pozemky, které ležely nebezpečně uvnitř Elendovy obranné zóny. Potřeboval tedy zajistit spojenectví krále Lekala. Vyslal proto kontingent ? k němuž patřil i jeho velvyslanec Sazed ?, aby zajistil Lekalovu loajalitu. Ten se v sousední místnosti dohadoval se svými poradci o tom, jestli na dohodu přistoupí nebo ne. Přistoupit znamenalo uznat nadřízenost Elenda Ventura.

Vrchní velvyslanec Nové říše…

Sazed neměl ten titul moc rád, protože z něj vyplývalo, že je občanem říše. Jeho lidé v Terrisu přísahali, že už nebudou nikdy nikomu sloužit. Strávili tisíc let v útlaku, život jejich národa probíhal jako plemenitba zvířat, aby se z nich stali dokonalí oddaní sluhové. Terris si začal vládnout sám až po pádu Finální říše.

A zatím se lidem v Terrisu nedařilo. Samozřejmě k tomu přispělo to, že celou terrisskou vládu vyvraždili inkvizitoři a národ nechali bez vedení.

Vlastně je to celé jedno velké pokrytectví, pomyslel si Sazed. Pán Vládce byl Terrisman, ale tajil to. Byl jeden z nás, a přitom nám dělal jen to nejhorší. Kde bereme právo odmítat cizince jako své vůdce? Naši kulturu, náš národ a naši víru nepohřbil cizinec, ale vlastní člověk.

A tak Sazed přijal funkci vrchního velvyslance Elenda Ventura. Elend byl jeho přítel a Sazed si ho vážil jako málokoho. Podle jeho názoru neměl pevnost a sílu charakteru Elenda Ventura ani Hrdina z Hathsinu. Císař se nepokoušel získat v Terrisu vládu ani potom, co poskytoval azyl terrisským uprchlíkům. Sazed vlastně nevěděl, jestli jeho národ je nebo není svobodný, ale i tak dlužil Elendu Venturovi mnoho. Proto roli jeho velvyslance přijal rád.

I když měl pocit, že by měl dělat jiné věci. Třeba se stát vůdcem svého národa.

Ne, pomyslel si a podíval se na desky na židli. Ne, člověk bez víry vést národ nemůže. Nejdřív musím najít tu pravdu. Jestli něco takového existuje.

„To jim to teda trvá,“ řekl Breeze a ujídal hrozny. „Člověk by čekal, že po všech těch debatách, který jsme kolem toho vedli, už by dávno měli vědět, jestli to podepíšou nebo ne.“

Sazed pohlédl na dveře s propracovanými řezbami na protější straně místnosti. Jak se král Lekal rozhodne? Má vůbec na vybranou? „Udělali jsme správně, co myslíte, Lorde Breezi?“ zeptal se bezděky.

Breeze se ušklíbl. „Tady nejde o to, co je správně a co ne. Kdybychom Lekalovi nepohrozili my, přišel by někdo jiný. To je věc základní strategie. Aspoň tak to vidím já ? možná uvažuju příliš chladnokrevně, ale je to tak.“

Sazed zavalitého muže zkoumal. Breeze byl klidař ? vlastně ten nejotrlejší a nejbezostyšnější klidař, jakého kdy Sazed poznal. Většina klidařů své schopnosti využívala uvážlivě a působila lidem na emoce jen v nejvhodnějších situacích. Sazed ale cítil Breezovo klidnění i v tuto chvíli, i když jen pokud se na to zaměřil.

„Promiňte, Lorde Breezi,“ poznamenal Sazed, „ale tak snadno ze mě hlupáka neuděláte, i když tomu asi věříte.“

Breeze zvedl obočí.

„Já vím, že jste dobrý člověk,“ pokračoval Sazed. „I když se to velmi snažíte skrývat. Chtěl byste působit jako kruťas a sobec. Jenže když člověk sleduje nejen, co říkáte, ale i co děláte, víc do vás vidí.“

Breeze se zamračil a Sazed měl dětinskou radost, že ho překvapil. Nejspíš nečekal, že bude tak upřímný.

„Drahý příteli,“ pravil Breeze a usrkl vína. „Zklamal jsi mě. Nemluvil jsi zrovna před chvílí o zdvořilosti? Ono tedy není vůbec zdvořilé odhalovat tajné pečlivě skryté nitro chátrajícího starého pesimisty.“

„Tajné pečlivě skryté nitro?“ divil se Sazed. „Že máte dobré srdce?“

„Tuhle věc jsem se dost snažil utajit,“ zažertoval Breeze. „Bohužel jsem slaboch. Ale abych změnil téma, které mě uvádí do rozpaků, dovolil bych si vrátit se k předchozí otázce. Zeptal ses, jestli jsme udělali správně. Správně v tuto chvíli? Když nutíme krále Lekala, aby se stal Elendovým vazalem?“

Sazed přikyvoval.

„No, tak tedy,“ řekl Breeze rozvážně, „musím odpovědět, že ano, udělali jsme správně. Když Lekal podepíše dohodu, dostane se mu ochrany Elendovy armády.“

„Ale bude ho to stát jeho svobodnou vládu.“

„Pche,“ mávl Breeze rukou. „My oba víme, že Elend je mnohem lepší panovník než Lekal. Lekalovi lidi bydlí v nedostavěných chatrčích, pro Pána Vládce!“

„To ano, ale musíte připustit, že na ně vyvíjíme nátlak.“

Breeze se zamračil. „Politika už je taková. Sazede, synovec tohohle člověka poslal na Luthadel vojsko kolossů! Má štěstí, že sem Elend nevtrhl a nesrovnal mu město se zemí, aby se pomstil. Máme větší armádu, více rezerv a lepší allomanty. Jeho lidem se bude dařit mnohem líp, když tu dohodu podepíše. Co je s tebou, příteli? Vždyť jsi přesně takhle argumentoval sám předevčírem za jednacím stolem.“

„Omlouvám se, Lorde Breezi,“ povzdychl Sazed. „Já… nějak mi v poslední době připadá, že je to naopak.“

Breeze nejdřív neodpověděl. „Ještě pořád to bolí, viď?“ zeptal se po chvíli jemně.

Ten člověk opravdu moc dobře vidí do emocí druhých, pomyslel si Sazed. „Ano,“ odpověděl šeptem.

„To přejde,“ prohlásil Breeze. „Nakonec.“

Přejde? pomyslel si Sazed a odvrátil pohled jinam. Je to už rok. A pořád měl pocit, že už nikdy nebude všechno v pořádku. Někdy přemýšlel o tom, jestli tohle hloubání v náboženstvích není jen útěk před bolestí.

Jestli to tak skutečně je, tak to nefunguje. Bolesti se nezbavil, byla všude s ním a všude na něj čekala. Neobstál. Ne, jeho víra neobstála před ním. Nemá už vůbec nic.

Všechno je pryč. Nenávratně.

„Podívej,“ řekl Breeze, aby na sebe upoutal jeho pozornost, „když tu sedíme a čekáme, až se Lekal rozhodne, tak nám to leze na mozek. Tak co kdybychom si chvíli povídali o něčem jiným? Co kdybys mi řekl o některém z těch náboženství, co jsi nashromáždil? Celý měsíce už ses mě nepokusil obrátit na nějakou víru!“

„Já už skoro rok svoje zásobárny nenosím, Breezi!“

„Ale určitě si něco pamatuješ,“ namítl Breeze. „Proč se mě nepokusíš přesvědčit? Aby to zase na chvíli bylo všechno jako za stara.“

„Já nevím, Breezi…“

Připadalo mu to jako zrada. Jako memorista ? terrisský feruchem ? skladoval informace v kovových předmětech a později je mohl kdykoli ze zásob znovu vyvolat. Za Finální říše Sazedovi lidé mnoho vytrpěli pro to, aby mohli zásoby informací shromažďovat ? nejen o náboženství, ale úplně o všem z doby před Pánem Vládcem. Potom je předávali druhým a feruchemie jim umožňovala, aby byly přesné.

Přesto však nikdy neobjevili to, co hledali nejnaléhavěji a co jim vlastně dalo popud vůbec informace shromažďovat ? původní víru terrisského lidu. Tu Pán Vládce během prvních století své vlády definitivně vymazal z dějin.

Pro to, aby Sazed mohl získat a zachovat tak obrovské množství informací o náboženstvích, muselo trpět a zemřít mnoho lidí. A on ty informace vlastně zahodil. Vypsal si na papír o každém z náboženství poznámky a ty teď nosil s sebou v deskách a zásobárny odložil.

Jako by… na nich najednou přestalo záležet. Jsou chvíle, kdy nezáleží na ničem. Snažil se tím příliš nezabývat. Jenže ty myšlenky na něj číhaly ve všech koutech jeho mysli a nedokázal je zapudit. Měl pocit viny a připadal si bezcenný. Pokud věděl, byl poslední feruchem. Teď neměli možnost to zkoumat, ale za celý rok do Elendovy říše žádný uprchlík z Terrisu nepřišel. Musel být tedy poslední. A stejně jako všichni terrisští sluhové byl jako dítě vykastrován. Dědičná schopnost feruchemie s ním tedy pravděpodobně zemře. Možná ještě v terrisských lidech nějaká její stopa zůstala, ale po systematickém úsilí Pána Vládce výchovnými programy feruchemii vymýtit a po vyvraždění synody… situace nevypadala dobře.

Sazed měl kovové zásobárny zabalené a nosil je všude s sebou, ale nikdy je nepoužíval.

„No?“ povzbuzoval ho Breeze, vstal, přistoupil k němu a také se vyklonil z okna. „Tak řekneš mi o nějakém náboženství? A o jakém? Třeba o tom, jak dělali ty mapy? Nebo to, jak uctívali rostliny? Určitě taky musí být nějaké, kde uctívali víno. To by se mi líbilo.“

„Prosím, Lorde Breezi,“ ohradil se Sazed a díval se z okna. Venku padal popel. Touto dobou padal vždycky. „Já bych o těchhle věcech nechtěl mluvit.“

„Cože?“ podivil se Breeze. „Jak to?“

„Kdyby byl Bůh, Breezi,“ vysvětloval Sazed, „myslíte, že by nechal tolik lidí umírat za vlády Pána Vládce? Že by dopustil, aby se stalo se světem to, co se s ním děje teď? Nebudu vám ? ani nikomu jinému ? kázat o náboženství, které neumí na žádnou otázku odpovědět. Už nikdy.“

Breeze mlčel.

Sazed spustil ruce dolů a sáhl si na břicho. Breezovy poznámky ho trápily. Vracely ho do doby před rokem, když zabili Tindwyl. Když bojoval s Marshem u Pramene Povýšení a málem přišel o život. I přes oblečení cítil jizvy na břiše, kam ho Marsh zasáhl kovovými předměty tak silně, že mu pronikly kůží až do těla a málem ho zabily.

Byly to jeho feruchemické prsteny a on z nich potom načerpal sílu, která mu zachránila život. Krátce nato si však nastřádal zásobu zdraví a nechal si prsteny chirurgicky z břicha odstranit. I když Vin namítala, že mít kovy v těle by mohlo být výhodné, měl Sazed obavy, že mít je tam trvale škodí zdraví. Navíc je tam nechtěl.

Breeze se otočil a vyhlédl ven. „Sazede, ty jsi vždycky byl z nás všech nejlepší,“ poznamenal tiše. „Protože jsi v něco věřil.“

„Mrzí mě to, Lorde Breezi,“ řekl Sazed. „Nechtěl jsem vás zklamat.“

„Ne, ty jsi mě nezklamal,“ namítl Breeze. „Protože já ti nevěřím. Ty prostě nemůžeš být ateista, Sazede. To k tobě nejde. Ty se k tomu nakonec vrátíš.“

Sazed se podíval z okna. Byl sice na Terrismana troufalý, ale nechtěl dál argumentovat.

„Já jsem ti vlastně nikdy nepoděkoval,“ pokračoval Breeze.

„Za co, Lorde Breezi?“

„Za to, že jsi mě před rokem vytáhl z mého vlastního vnitřního vězení,“ odpověděl Breeze. „Že jsi mě tenkrát donutil vstát a jít. Kdybys mi býval nepomohl, nevím…, jak bych dopadl.“

Sazed přikývl. Uvnitř však myslel na mnohem trpčí věci. Ano, viděl jsi zkázu a smrt, příteli. Ale žena, kterou miluješ ty, je stále naživu. Já bych se byl schopen vrátit, kdybych ji neztratil. Mohl bych se z toho dostat jako ty…

Otevřely se dveře.

Sazed i Breeze se otočili. Vstoupil pobočník a v ruce držel ozdobný pergamen. Dole byl podpis krále Lekala, malý, stěsnaný, uprostřed velkého prázdného místa. Věděl, že prohrál.

Pobočník položil smlouvu na stůl a odešel.

Pokaždé, když se Rashek pokusil něco napravit, ještě víc všechno zkomplikoval. Musel změnit rostlinstvo, aby přežilo drsné podmínky na zemi. Tím však ztratilo velkou část své výživné hodnoty pro člověka. Padající popel by lidi postupně zahubil ? trpěli by nemocemi jako horníci, kteří stráví velkou část života pod zemí. A tak Rashek změnil i lidi, přizpůsobil je, aby přežili.

Elend klečel vedle padlého inkvizitora a snažil se nedívat na to, co zbylo z jeho hlavy. Vin se k němu připojila. Všiml si rány na její paži. Jako obvykle jí ani nevěnovala pozornost.

Armáda kolossů klidně stála uprostřed bojiště kolem nich. Elenda stále zneklidňovali stejně jako představa, že je má ovládat. Připadal si… jako zrádce už tím, že s nimi má něco společného. Neměl však na vybranou.

„Elende, něco není v pořádku,“ řekla Vin.

Vzhlédl k ní. „Co? Myslíš, že je někde ještě jeden?“

Zavrtěla hlavou. „To ne. Ale ten inkvizitor se ke konci pohyboval hrozně rychle. Nikdy jsem u nikoho takovouhle rychlost neviděla ? ani u allomantů.“

„Musel mít dural,“ mínil Elend a podíval se dolů. Na čas byli s Vin ve výhodě, protože měli přístup k allomantickým kovům, o nichž inkvizitoři dříve nevěděli. Ale podle toho, co se proslýchalo, už tato výhoda padla.

Naštěstí měli stále elektrum. Pánu Vládci za to byli opravdu vděční. Atium chudých. Allomant, který pálil atium, byl normálně prakticky nezranitelný. Bojovat s ním mohl jedině jiný allomant, který pálil atium také. Pokud ovšem neměl elektrum. Elektrum takovou nezranitelnost nezaručovalo, protože mu neumožňovalo nahlédnout do bezprostřední budoucnosti jako atium ? ale allomant s elektrem byl vůči soupeřově atiu imunní.

„Elende,“ namítla Vin a klekla si, „to nebyl dural. Byl i na to moc rychlý.“

Elend se zamračil. Viděl inkvizitora jen koutkem oka, ale tak rychlý mu zase nepřipadal. Vin měla tendenci zveličovat a vždycky hned čekat nejhorší.

Jenže taky se málokdy mýlila. Natáhla ruku a strhla inkvizitorovi plášť.

Elend se odvrátil. „Vin! A co úcta k mrtvým?“

„K těmhle žádnou úctu nechovám,“ odpověděla. „A nikdy nebudu. Viděl jsi, jak se tě pokoušel zabít jedním svým bodcem?“

„To bylo hodně zvláštní. Třeba se bál, že se nedostane včas k sekyrám.“

„Hele, podívej.“

Elend se otočil. Inkvizitor měl obvyklé bodce ? tři mezi žebry z každé strany. Ale… ještě jeden navíc. S tím se Elend ještě u žádného inkvizitora nesetkal. Procházel mu přímo středem hrudníku.

Pro Pána Vládce! pomyslel si Elend. To musí jít přímo srdcem. Jak to můžou přežít? Jistě, když je nezabijí dva bodce v mozku, nemůže je patrně zabít ani třetí v srdci.

Vin sáhla na bodec a vytáhla ho. Elend sebou trhl. Zvedla bodec a zamračila se. „Cín s olovem,“ řekla.

„Fakt?“ podivil se Elend.

Přikývla. „Takže mají celkem deset bodců. Dva v očích a jeden v ramenou, ty jsou z oceli. Šest v žebrech, z toho dva ocelové a čtyři bronzové. A teď ještě tenhle z cínu s olovem ? plus ten, co se tě s ním snažil zabít, ten byl nejspíš z oceli.“

Elend zkoumal bodec v její ruce. V allomancii a feruchemii měly různé kovy různý význam ? dalo se tedy usuzovat, že i u inkvizitorů bude na materiálu bodců záležet. „Možná vůbec nepoužívají allomancii, ale… něco třetího.“

„Možná,“ připustila Vin, popadla bodec a vstala. „Musíme mu otevřít žaludek a podívat se, jestli měl atium.“

„Tenhle ho možná má.“ V boji s inkvizitory vždycky preventivně pálili elektrum, ale zatím žádný z těch, s nimiž přišli do styku, atium neměl.

Vin zavrtěla hlavou a podívala se na bojiště zasypané popelem. „Něco nám uniká, Elende. Jsme jako děti, když si hrajou na to, co viděli u rodičů, ale vůbec neznají pravidla. A… tu hru vymyslel náš protivník.“

Elend obešel inkvizitorovo tělo a přistoupil k ní. „Vin, ale my ani nevíme, jestli nějaký existuje. Ta věc, co jsme viděli před rokem u Pramene… třeba už je to pryč. Třeba to nechtělo nic víc než svobodu.“

Podívala se na něho. Viděl jí v očích, že tomu nevěří. Možná poznala, že on je na tom stejně.

„Někde to tu je, Elende,“ šeptala. „A ovládá to inkvizitory. Ví to o nás a ví, co děláme. To proto se vždycky kolossové vrhnou na město, o které my máme zájem. Ovládá to celý svět. Umí to měnit zapsané dokumenty, dělá to zmatky. A zná to naše plány.“

Elend jí položil ruku na rameno. „Ale dnes jsme vyhráli my ? a vyneslo nám to tuhle armádu kolossů.“

„Jenže kolik nás to stálo lidských životů?“

Elend nemusel nic říkat. Odpověď znali. Příliš mnoho. Lidí ubývalo. Mlha, Bezednost, byla stále mocnější a brala náhodně vybraným lidem život a všem obživu. Vnější dominancie už úrodnou půdu neměly a jen v malé centrální oblasti okolo Luthadelu bylo zatím ještě dostatek denního světla, aby lidé vůbec mohli něco pěstovat. Ale i tato oblast se viditelně zmenšovala.

Naděje, pomyslel si Elend nuceně. Potřebuje ji ode mě. Vždycky ji ode mě potřebovala. Stiskl jí rameno pevněji a přitáhl si ji do náručí. „My to porazíme, Vin. Najdeme si způsob jak.“

Neodporovala mu, ale bylo zřejmé, že ji nepřesvědčil. Přesto se ale ponořila do jeho objetí, zavřela oči a položila mu hlavu na hrudník. Tak stáli uprostřed bojiště před padlým soupeřem, jenže i Elend musel připustit, že se necítí jako vítěz. Když se mu svět rozpadá před očima.

Naděje, pomyslel si znovu. Teď patřím k církvi Hrdiny z Hathsinu. Naděje byla jeho prvním přikázáním.

Přežít.

„Dej mi jednoho kolosse,“ řekla nakonec, když se vymanila z jeho náruče.

Elend vybral jednoho ze středně velkých kolossů a nechal ho Vin. Stejně ještě úplně nechápal, jak se tahle stvoření ovládají. Jakmile se to ale podařilo, měl kolosse trvale v moci, i když třeba spal, ať pálil kovy nebo ne. Nechápal na allomancii spoustu věcí. Používal ji teprve rok a to ho ještě odváděly politické povinnosti ? byl panovníkem země, čelil spoustě válek a potřeboval nakrmit lidi. Na allomantický trénink mu nezbýval čas.

Jistě, Vin ho tehdy měla na přípravu ještě méně, než zabila Pána Vládce. Jenže Vin byla zvláštní případ. Pro ni byla allomancie tak přirozená jako pro ostatní lidi dýchání, ani ne dovednost, spíš přirozené vyjádření jejího nitra. Elend byl možná silnější ? jak vždycky tvrdila ?, ale skutečným mistrem byla ona.

Vinin koloss zvedl inkvizitorovo tělo a bodec. Elend a Vin scházeli z kopce dolů a koloss, Vinin nový sluha, je následoval směrem k lidské armádě. Jednotka kolossů se rozestoupila a na Elendův příkaz jim uvolnila cestu. Musel potlačit chvění, které ho zaplavilo, i když je ovládal.

Fatren, špinavý muž, který vládl městu, chtěl určit skupinu lidí na třídění raněných, ale Elend nebyl přesvědčený o tom, že si skaati s lékařským ošetřením poradí.

„Proč přestali?“ zeptal se Fatren. Stál před svými vojáky, když k nim Elend s Vin dorazili na jejich popelem zasypané stanoviště.

„Slíbil jsem vám druhou armádu, Lorde Fatrene,“ oznámil Elend. „Tak tady je.“

„Koloss?“ zeptal se.

Elend přikývl.

„Ale ti nás přece přišli zničit.“

„Jenže teď jsou naši,“ odrazil ho Elend. „Vy, chlapi, jste si vedli dobře. Ať vědí, že zvítězili. Museli jsme toho inkvizitora dostat ven z úkrytu a jediný způsob, jak toho dosáhnout, bylo poštvat proti sobě navzájem jeho mužstvo. Kolossové dostanou strach, když vidí, že nad něčím velkým vítězí něco menšího. Vaši muži byli stateční a díky jejich odvaze teď máme koloss.“

Fatren se poškrábal na bradě. „Takže,“ řekl pomalu, „oni se nás bojí, tak přešli na naši stranu?“

„Něco na ten způsob,“ odpověděl Elend a podíval se na vojáky. V duchu vybídl pár kolossů, aby vystoupili dopředu. „Tihle kolossové budou poslouchat, co jim přikážou vaši vojáci. Ať odnesou raněné zpátky do města. Ale pozor, ať vaši muži na kolosse neútočí a ať je netrestají. Jsou to teď vaši sluhové, jasné?“

Fatren přikývl.

„Jdeme,“ pobídla je Vin a pohlédla na malé město. V hlase jí byla znát nedočkavost.

„Lorde Fatrene, připojíte se k nám, nebo budete dohlížet na své muže?“ zeptal se Elend.

Fatren přimhouřil oči. „Co budete dělat?“

„Musíme získat něco ve vašem městě.“

Fatren se zarazil. „Tak to půjdu.“ Vydal mužům příkazy. Vin zatím netrpělivě čekala. Elend se na ni usmál, Fatren k nim mezitím došel a společně se vydali k vetitanské bráně.

„Lorde Fatrene,“ prohodil Elend cestou, „od teď mě budete oslovovat ‚pane‘.“

Fatren odvrátil nervózní pohled od kolossů, kteří postávali kolem.

„Rozumíte?“ zeptal se Elend a podíval se mu do očí.

„Ehm… ano. Pane.“

Elend přikývl a Fatren zůstal kousek za ním a za Vin, jako by bezděky dával najevo svou podřízenost. Netvářil se nijak odbojně ? byl patrně rád, že zůstal naživu. Nakonec asi dostane na Elenda vztek, že ovládl jeho město, ale tou dobou už bude prakticky bezmocný. Jeho lidé už budou zvyklí na jistotu spojenou s tím, že jsou součástí větší říše, a historky o tom, jak Elend porazil koloss a zachránil jejich město, budou mít obrovskou váhu. Fatren už nikdy vládnout nebude.

Poroučím tak snadno, pomyslel si Elend. Ještě přede dvěma lety jsem dělal mnohem víc chyb než tenhle člověk. On aspoň dokázal udržet v krizové době své lidi pohromadě. Já jsem přišel o trůn a až Vin mi ho musela získat zpátky.

„Mám o tebe strach,“ pronesla Vin. „Bylo to nutný, začínat bitvu beze mě?“

Uhnul pohledem. V jejím hlase nebyla výčitka, ale starost.

„Nebyl jsem si jistý, kdy ? a jestli vůbec ? dorazíš,“ odpověděl. „Prostě nastala vhodná chvíle. Koloss měl za sebou celý den pochodu. Zabili jsme jich snad pět set, než se vůbec rozhodli zaútočit.“

„A co ten inkvizitor?“ naléhala Vin. „To sis opravdu myslel, že si s ním poradíš sám?“

„A ty sis to myslela?“ namítl Elend. „Prala ses s ním dobrou půlhodinu sama, než jsem ti mohl přijít na pomoc.“

Vin tentokrát nepoužila svou obvyklou odpověď ? že je mnohem zkušenější Mistborn. Kráčela mlčky. Stále se o něj bála, i když už se ho nepokoušela před každým nebezpečím ochránit. Její láska k němu v sobě zahrnovala jak starost, tak ochotu nechat ho riskovat. A on si toho upřímně cenil.

Snažili se být co nejvíc spolu, ale nebylo to vždycky možné ? jako zrovna teď, když Elend zjistil, že na nezabezpečené město pochoduje koloss v době, kdy Vin předávala v Luthadelu instrukce Penrodovi. Elend jen doufal, že se vrátí zpátky do jeho vojenského tábora, zjistí, kam odešel, a přijde mu na pomoc. Čekat však nemohl. Byly v sázce tisíce životů.

Tisíce životů ? a ještě mnohem víc.

Nakonec dospěli k bráně. Na valech stála skupina vojáků, kteří buď dorazili do bitvy pozdě, nebo se báli a zůstali stranou. Dívali se na ně s obrovským respektem. Přes Elendovy muže se dostalo několik tisíc kolossů. Pokusili se zaútočit na město. Teď ale stáli bez hnutí a poslušně čekali před náspem.

Vojáci otevřeli bránu a pustili dovnitř Vin, Elenda, Fatrena a Vinina kolosse. Na toho se většina pochopitelně dívala nedůvěřivě. Vin mu poručila, aby položil mrtvého inkvizitora a potom aby ji následoval do ulic zasypaných popelem. Měla svou filozofii: Čím víc lidí přijde do kontaktu s kolossy a zvykne si na ně, tím lépe. Nebudou se jich tolik bát a bude se jim proti nim v dalších bitvách lépe bojovat.

Za chvilku došli k budově Ministerstva, kterou si Elend prohlédl hned, jakmile vstoupil do města. Vinin koloss přistoupil ke dveřím a začal je bourat.

„Barák Ministerstva?“ zeptal se Fatren. „K čemu? My už jsme ho prohledali.“

Elend se na něho podíval.

„Pane,“ dodal Fatren.

„Ministerstvo bylo napojené přímo na Pána Vládce,“ vysvětloval Elend. „Jeho obligátoři dohlíželi na celou říši a on jejich prostřednictvím ovládal šlechtu, kontroloval obchody a zajišťoval pořádek.“

Koloss vyrazil dveře. Elend vešel dovnitř a spálil cín. Zbystřil se mu zrak a viděl i ve tmě. Vin udělala totéž, jenom jí dalo víc práce dostat se přes polámaná prkna a kusy nábytku na podlaze. Bylo zřejmé, že Fatrenovi lidé budovu nejen „prohledali“, ale i vyrabovali.

„Jo, já o obligátorech vím,“ přitakal Fatren. „Tady žádný nejsou, pane. Odešli se šlechtou.“

„Obligátoři plnili jedno velmi významné poslání, Fatrene,“ pokračoval Elend. „Zkoumali allomantické kovy, dědičné schopnosti rodových linií v Terrisu a tak. Nás zajímá právě jeden z těchto projektů.“

„Tady,“ řekla Vin skrytá za čímsi na podlaze. Tajné padací dveře.

Fatren se ohlédl. Snad si uvědomil, že s sebou měl mít přece jen pár vojáků. Vin rozsvítila lucernu, kterou kdesi vzala. Ve tmě v podzemí by nestačil ani cín, aby dostatečně viděli. Vin otevřela padací dveře a společně se vydali dolů po žebříku. Končil ve vinném sklepě.

Elend se zastavil uprostřed malého sklípku a prohlížel si ho. Vin zatím zkoumala zdi. „Mám to,“ oznámila o pár vteřin později a tloukla pěstí do kamenného bloku ve zdi. Elend přistoupil k ní. Byla tam skutečně mezi kameny malá, sotva viditelná štěrbina. Elend spálil ocel a v tu chvíli se objevily dva tenké modré paprsky ukazující ke kovovým destičkám schovaným za kameny. Dva silnější paprsky směřovaly dál za Elenda k velké kovové desce vsazené do zdi a přichycené velkými šrouby.

„Připraven?“ zeptala se Vin.

Elend přikývl a spálil železo. Oba zatáhli za destičky umístěné za zdí a udržovali rovnováhu tahem za desku vzadu.

Elenda opět překvapila předvídavost Ministerstva. Jak mohli tušit, že se jednou jejich města zmocní skaati? A přesto tyto dveře byly nejen utajené, ale navíc je mohl otevřít pouze allomant. Elend stále tahal oběma směry současně a měl pocit, jako by se o jeho tělo prali dva koně. Naštěstí však pálil cín s olovem, a tím si udržoval takovou sílu svalů, aby ho současný tah na dvě protilehlé strany neroztrhl. Vin za ním těžce oddychovala. Brzy se zeď posunula kousek k nim. Žádné páčení by bývalo nemohlo tlustou zdí pohnout a rozbořit ji by vyžadovalo zdlouhavou těžkou práci. Pomocí allomancie však uvolnili tajný vchod během okamžiku.

Nakonec zeď povolila úplně. Vin si s úlevou oddychla. Elend viděl, že to pro ni bylo obtížnější než pro něho. Někdy mu nepřipadalo spravedlivé, že má víc síly než ona ? nakonec je allomantem daleko kratší dobu.

Vin sebrala lucernu a vešli do otevřených dveří. Místnost byla plná polic. Byly jich tam stovky. Tisíce.

„Co to je?“ zeptal se Fatren.

„Potraviny,“ odpověděl Elend. „A základní zásoby. Zdravotní potřeby, oblečení, voda.“

„Tolik,“ divil se Fatren. „A zrovna tady…“

„Přiveďte další muže,“ nařídil Elend. „Vojáky. Budeme potřebovat hlídat vchod, aby sem nikdo nevlezl a nerozkradl to.“

Fatren se zatvářil zatvrzele. „Tohle ale patří mým lidem.“

„Mým lidem, Fatrene,“ zdůraznil Elend a sledoval, jak Vin vstupuje s lucernou do místnosti. „Teď je město moje i s tím, co v něm je.“

„Vy jste nás přišel vykrást,“ obvinil ho Fatren. „Jako ty banditi, co nás chtěli připravit o město vloni.“

„Ne,“ odmítl Elend a otočil se k muži ušpiněnému od popela. „Já jsem vás přišel dobýt. To je rozdíl.“

„Já žádný nevidím.“

Elend zaťal zuby, aby se udržel a něco mu neodsekl. V poslední době byl nervózní. Byl to důsledek únavy, vyčerpání z toho, že vládne říši, která je patrně odkázaná k zániku. Ne, řekl si. Lidé jako Fatren nepotřebují dalšího tyrana. Potřebují někoho, ke komu by mohli vzhlížet.

Došel až k němu a záměrně ho neovlivňoval emocionální allomancií. Klidnění bylo v mnoha situacích efektivní, ale jeho účinky byly velmi krátkodobé. Rozhodně to nebyla cesta k získání trvalých spojenců.

„Lorde Fatrene,“ řekl. „Byl bych rád, kdybyste uvážlivěji volil slova. Co by se stalo, kdybych vás teď nechal? S tolika potravinami a bohatstvím, které tady je? Můžete věřit svým lidem, že to nevyberou, vojákům, že to nerozprodají do jiných měst? A co se stane, až se tajemství o vašich zásobách provalí? Budete čekat s otevřenou náručí na ty tisícové davy uprchlíků, co se sem pohrnou? Poskytnete jim ochranu? A ochráníte taky tuhle jeskyni před nájezdy banditů, které přijdou hned po uprchlících?“

Fatren mlčel.

Elend mu položil ruku na rameno. „Stojím za tím, co jsem řekl, Lorde Fatrene. Vaši lidé bojovali dobře. Byl jsem velmi mile překvapen. Za své dnešní vítězství vděčí vám ? vaší prozíravosti, vašemu výcviku. Ještě před pár hodinami počítali s tím, že je vyvraždí koloss. A teď jsou nejen v bezpečí, ale ještě pod ochranou mnohem větší armády.

Neoponujte mi. Bojovali jste dobře, ale je načase, abyste měli spojence. Nebudu vám lhát ? obsah té jeskyně si odnesu, ať se bráníte nebo ne. Ale zaručím vám ochranu mou armádou, stabilní dodávky potravin a mé čestné slovo, že pode mnou můžete dál vládnout svému městu. Je potřeba, abychom postupovali společně, Lorde Fatrene. Jedině tak máme oba šanci přežít příštích pár let.“

Fatren zvedl hlavu. „Jistě, máte pravdu,“ řekl. „Dojdu pro ty vojáky, co jste chtěl, pane.“

„Děkuji,“ přikývl Elend. „A jestli máte někoho, kdo umí psát, pošlete ho taky. Musíme sepsat, co tu je.“

Fatren přikývl a odešel.

„Tohle jsi dřív neuměl,“ ozvala se Vin kousek od Elenda. Její hlas se rozlehl celou jeskyní.

„Tohle? Co jako?“

„Takhle někomu poroučet,“ vysvětlila. „Vzít někomu moc. Býval bys nechal tyhle lidi hlasovat o tom, jestli se k tvé říši chtějí připojit nebo ne.“

Elend se ohlédl ke dveřím. Potom chvíli stál tiše. Emocionální allomancii nepoužil, ale přesto měl pocit, že Fatrena k něčemu násilně donutil. „Někdy mám pocit, že jsem všechno prohrál, Vin. Přece musí být ještě jiný způsob.“

„Teď momentálně není,“ odpověděla, došla až k němu a dala mu ruku kolem ramen. „Oni tě potřebujou, Elende. Ty to přece víš.“

Přikývl. „Vím to. Jen se nemůžu zbavit pocitu, že lepší člověk by našel způsob, jak skloubit svou vládu s vůlí svého lidu.“

„To jsi udělal,“ chlácholila ho. „Tvoje parlamentární Shromáždění v Luthadelu pořád vládne a ve všech královstvích, který ti teď patří, se dodržují práva skaatů.“

„Kompromisy,“ namítl Elend. „Dělají, co chtějí, dokud se proti tomu nepostavím.“

„To stačí. Buď realista, Elende.“

„Když jsem se scházel s přáteli, měl jsem ty nejodvážnější sny o velkých věcech, které udělám. Byl jsem vždycky idealista.“

„Jenže císaři tuhle výsadu nemají,“ namítla tiše.

Elend se na ni podíval, potom vzdychl a otočil se.

Vin stála a pozorovala Elenda ve světle lucerny. Nechtěla u něj vidět takovou lítost a… zklamání. Svým způsobem to bylo horší než nedostatek sebevědomí, s nímž bojoval dřív. Měl navzdory všemu, čeho dosáhl, pocit, že zklamal. Přesto se ale nad tento pocit dokázal povznést a pracovat. Byl tvrdší, než býval. Nebyla to nutně špatná vlastnost. Starého Elenda ostatní snadno přehlíželi a nebrali vážně. Viděli v něm génia, který měl dobré myšlenky, ale špatnou schopnost vést. Přesto teď něco z toho postrádala. Ten jeho prostý idealismus. Elend byl stále optimista, byl stále myslitel, ale už to bylo omezené vším tím, co musel podstoupit.

Sledovala ho, jak prochází mezi regály se zásobami a kreslí prstem čáru v prachu. Potom prst zvedl a chvíli se na něj díval a potom jím luskl a rozvířil špetku prachu. Nosil plnovous a vypadal mužněji ? jako vojenský velitel, kterým se stal. Rok tuhého výcviku v allomancii a šermování mu zocelil svaly, takže si musel nechat uniformy upravit, aby mu seděly. Ta, co měl na sobě, teď byla potřísněná z bitvy.

„To je úžasné místo, co?“ řekl.

Vin se otočila a podívala se po temné jeskyni. „Je.“

„On věděl, Vin,“ prohlásil. „Pán Vládce. On tušil, že jednou tyhle časy přijdou. Časy, kdy se vrátí mlhy a kdy nebude co jíst. Tak připravil tyhle zásoby.“

Došla k němu na konec regálu. Věděla už z jeskyní, které objevili dříve, že potraviny jsou ještě použitelné. Většinou byly vyrobeny v jeho konzervárně a měly trvanlivost několik let. Bohužel se však museli Vin s Elendem postarat o víc lidí než jen o tohle město.

„Představ si, kolik ho to muselo stát úsilí,“ zamyslel se a otáčel v ruce konzervu dušeného hovězího masa. „Musel to každých několik let obnovovat ? nepřetržitě vyrábět další a další konzervy. A dělal to celá staletí, aniž by to někdo tušil.“

Pokrčila rameny. „Ono není těžký udržet tajemství, když má člověk postavení boha a kolem sebe fanatický kněžstvo!“

„To ano, ale ta práce…, co to jenom všechno obnášelo…“ Elend se odmlčel a podíval se na Vin. „A víš, co to znamená?“

„Co?“

„Že Pán Vládce předpokládal, že je možné to porazit. Tu Bezednost, tu věc, co jsme pustili. Pán Vládce si myslel, že má šanci nakonec vyhrát.“

Vin se ušklíbla. „To nemusí znamenat tohle, Elende.“

„Proč by to tedy všechno dělal? Musel být přesvědčený, že bojovat proti tomu má smysl.“

„Lidi vždycky bojujou, Elende. Každý umírající stvoření do poslední chvíle bojuje o život.“

„Ale stejně musíš přiznat, že ty jeskyně jsou dobrým znamením,“ řekl.

„Dobrým znamením?“ zeptala se tiše a přikročila k němu. „Elende, ty se v tom prostě snažíš najít naději, ale mně už vidět kdekoli dobrý znamení dělá v poslední době potíže. Přece musíš připustit, že slunce je čím dál temnější. Červenější. Tady na jihu je to ještě horší.“

„No,“ namítl Elend, „mně se nezdá, že by se slunce nějak změnilo. To je spíš tím kouřem a popelem ve vzduchu.“

„Což je další problém,“ pokračovala Vin. „Popel teď padá skoro nepřetržitě. Lidi už nezvládají odklízet ho z ulic. Bere nám světlo, všechno pak vypadá tmavší. I kdyby příští úrodu nezničila mlha, udělá to popel. Přede dvěma lety ? když jsme bojovali v Luthadelu s kolossem ? jsem poprvé v Centrální dominancii zažila sníh. Loňská zima byla ještě horší. Proti tomuhle nemáme šanci bojovat, Elende, i kdybychom měli sebevětší armádu.“

„Co očekáváš, že udělám, Vin?“ zeptal se a bouchl konzervu zpátky na polici. „Ve vnějších dominanciích se sbírá koloss. Když se nepřipravíme na obranu, tak naši lidé ani vyhladovět nestačí, protože mezitím budou po smrti.“

Zavrtěla hlavou. „Armády jsou pomíjivá záležitost. Tohle,“ řekla a rozmáchla se rukou po jeskyni, „tohle je taky pomíjivá záležitost. Co tu vlastně děláme?“

„Snažíme se přežít. Kelsier říkal ?“

„Kelsier je mrtvý, Elende!“ odsekla. „Copak jsem jediná, kdo vidí tu ironii? Říkáme mu Hrdina, ale on to vlastně osobně vzdal jako první. Nechal se udělat mučedníkem. Svým způsobem spáchal sebevraždu. Copak to je hrdinství?“

Chvíli stála a dívala se na něho. Zhluboka oddechovala. Podíval se na ni. Její výbuch ho zarazil.

Co to dělám? pomyslela si. Před chvílí jsem přemýšlela o tom, jak moc jsem vždycky obdivovala jeho optimismus. Proč se s ním teď hádám?

Oba byli na pokraji nervového vypětí.

„Já ti neumím odpovědět, Vin,“ řekl Elend uprostřed temné jeskyně. „Ani neumím pochopit, jak bojovat proti něčemu takovému jako mlha. Já si umím poradit jedině s těmi vojsky. Nebo se to aspoň učím.“

„Promiň,“ omluvila se a otočila se. „Nechtěla jsem se hádat. Jen jsem z toho všeho zoufalá.“

„Ale děláme pokroky,“ prohlásil. „Určitě na něco přijdeme, Vin. Uvidíš, že to zvládneme.“

„Myslíš?“ zeptala se a podívala se mu do očí.

„Ano,“ odpověděl.

Věřila mu. Byla v něm naděje. Doufal. Vždycky dokázal doufat. To byla jedna z hlavních příčin, proč ho tolik milovala.

„Tak pojď,“ pravil a položil jí ruku na rameno. „Ať najdeme to, pro co jsme přišli.“

Šla s ním do hlubin jeskyně a svého kolosse nechala vzadu, protože zvenčí zaslechli kroky. Přišli sem z více důvodů. Zásoby a potraviny ? které míjeli na takřka nekonečných regálech ? byly důležité. Ale to nebylo všechno.

Vzadu na hrubé kamenné stěně jeskyně byla zasazena velká kovová tabule. Vin z ní začala nahlas číst text.

„Toto je poslední kov, o kterém vás budu informovat,“ četla. „Nejsem si jist jeho účelem. Svým způsobem umožňuje nahlížet do minulosti. Čím by člověk byl nebo čím by se mohl stát, kdyby měl na vybranou. Je podobný zlatu.

Už se vám asi vrátily mlhy. Jsou zlé a nenávistné. Ignorujte je. Nevycházejte, když jsou venku. Zdá se, že nás chtějí zničit. Pokud se dostanete do potíží, můžete ovládnout kolossy a kandry, když bude několik allomantů současně působit na jejich emoce. Nechal jsem jim toto slabé místo. Zacházejte s jejich tajemstvím moudře.“

Pod tím následoval seznam složených allomantických kovů. Jeden z nich Vin už znala ? slitinu atia, které říkali malatium. Kelsierův jedenáctý kov. Takže Pán Vládce o něm věděl. A u ostatních tápal stejně jako oni, k čemu vlastně slouží.

Nápis na tabuli napsal samozřejmě Pán Vládce. Nebo ho aspoň nechal napsat. Podobné ocelové tabule našli i na všech předchozích místech. Například v Urteau se dozvěděla o elektru. V jedné takové jeskyni na východě našli popis duralu ? i když o něm už také věděli.

„Takže nic moc nového,“ řekl Elend zklamaně. „O malatiu a o ovládání kolossu už jsme věděli. I když mě nikdy nenapadlo použít několik klidařů současně. To by se mohlo hodit.“ Původně si mysleli, že ovládat koloss může jedině Mistborn a musí pálit dural.

„To nevadí,“ uklidňovala ho Vin a ukázala na druhou polovinu tabule. „Máme ještě tohle.“

Na druhé polovině tabule byla mapa vyrytá v oceli, podobná těm, které našli v dalších třech jeskyních. Zobrazovala Finální říši, rozdělenou na dominancie. Uprostřed byl čtvercem označen Luthadel a křížek na západě ukazoval to, pro co sem přišli ? umístění poslední jeskyně.

Předpokládali, že jich je pět. První našli v podzemí v Luthadelu blízko Pramene Povýšení. Na ní bylo označeno místo, kde je druhá. Bylo to na východě. Třetí ležela v Urteau ? Vin se do ní tajně dostala, ale zatím se jim nepodařilo zajistit z ní zásoby. A ta je zavedla sem na jih.

Na každé mapě byla dvě čísla ? pětka a nižší číslo. Luthadel měl jedničku, tato jeskyně čtyřku.

„Je to tak,“ řekla Vin a přejížděla prsty po vyrytých nápisech na tabuli. „Západní dominancie. Odhadl jsi to dobře. To je někde u Chardeesu?“

„Fadrex,“ upřesnil Elend.

„Cettův domov?“

Přikývl. Vyznal se v geografii daleko lépe než Vin.

„Takže to je to místo,“ poznamenala. „Tam to musí být.“

Elend se jí podíval do očí a z jeho pohledu bylo patrné, že jí rozumí. Jeskyně byly postupně stále větší a obsahovaly mnohem více bohatství. Každá byla na něco zaměřená ? v první byly kromě ostatních zásob zbraně, ve druhé dřevo. Jak postupovali od jedné jeskyně ke druhé, byli stále zvědavější, co bude v té poslední. Určitě něco velkého. Možná přímo to, na co stále myslí.

Atium Pána Vládce.

To byl ten nejcennější poklad Finální říše. Všichni ho celá léta hledali, ale nikdo ho nikdy nenašel. Někteří tvrdili, že vůbec neexistuje. Ale Vin měla pocit, že existovat musí. Přestože Pán Vládce tisíc let těžil atium, byť v jediném dole, kde se dal tento vzácný kov v celé říši nalézt, do ekonomiky ho šlo jen velmi málo. Nikdo nevěděl, co dělá Pán Vládce s tou větší částí, kterou celá ta léta někde shromažďoval.

„No, ještě se moc neraduj,“ krotil ji Elend. „Nemáme jediný důkaz, že v té poslední jeskyni to atium najdeme.“

„Musí tam být,“ trvala na svém Vin. „To dá rozum. Kam jinam by ho mohl Pán Vládce dát?“

„Kdybych uměl na tohle odpovědět, tak už bych ho dávno měl.“

Zavrtěla hlavou. „Dal ho někam, kde bude v bezpečí, ale kde se nakonec najde. Tyhle mapy tu nechal jako vodítko svým nástupcům, kdyby byl ? z nějakýho důvodu ? poražen. Nechtěl, aby ho hned našli nepřátelé.“

Byl to řetěz nápověd, které všechny končily na jednom místě ? u poslední jeskyně. U té nejdůležitější. Mělo to logiku. Muselo ji to přece mít. Elend ale nevypadal, že by ho přesvědčila. Třel si bradu a znovu si prohlížel tabuli osvětlenou plamenem lucerny. „I kdybychom ho našli,“ řekl, „nejsem si jistý, jestli nám to teď k něčemu bude. K čemu nám jsou teď peníze?“

„To nejsou jen peníze,“ namítla. „To je moc. Zbraň, se kterou se dá bojovat.“

„Bojovat proti mlhám?“

Mlčela. „Možná ne,“ připustila nakonec. „Ale proti kolossu a dalším armádám. S atiem budeš mít říši zabezpečenou… Navíc atium k tomuhle všemu nějak patří, Elende. Má význam jenom pro allomancii ? ale allomancie neexistovala před Povýšením.“

„To je další nezodpovězená otázka,“ řekl Elend. „Jak a proč ze mě ten kovový korálek, co jsem spolkl, udělal Mistborna? Kde se vzal? Proč je u Pramene Povýšení a jak se tam dostal? Proč tam zbyl jen jeden? Kde jsou ty ostatní?“

„Třeba najdeme odpověď ve Fadrexu,“ shrnula Vin.

Přikývl. Věděla, že jsou pro něj informace obsažené v ukrytých skladištích zásob rozhodujícím důvodem, proč chce pátrat dál. A hned za nimi samozřejmě potraviny. Pro něj byla možnost, že najdou atium, celkem nepodstatná. Vin nedokázala vysvětlit, proč má pocit, že se v této věci tak mýlí. Atium je důležité. Ona to prostě ví. Znovu se podívala na mapu a trochu jí to zvedlo náladu. Musí do Fadrexu. To je jisté.

Čeká tam na ně odpověď.

„Dobýt Fadrex nebude snadné,“ poznamenal Elend. „Cettovi nepřátelé se tam dost dobře zabydleli. Slyšel jsem, že to tam má na povel bývalý obligátor.“

„To atium za to stojí,“ řekla Vin.

„Jestli tam je,“ namítl.

Příkře se na něho podívala.

Zvedl ruku. „Já se jen snažím dělat, co mi řekneš, Vin. Snažím se být realista. Ale souhlasím s tím, že Fadrex za to úsilí stojí. I kdyby tam atium nebylo, potřebujeme ty zásoby. A potřebujeme vědět všechno, co nám Pán Vládce odkázal.“

Přikývla. Sama už atium dávno neměla. Poslední kuličku spálila před rokem a půl a nikdy si nezvykla na ten pocit bezbrannosti, když atium neměla. Elektrum pomáhalo, ale ne tak docela.

Na druhé straně jeskyně se ozvaly hlasy a Elend se otočil. „Musím jít za nimi,“ prohlásil. „Musíme to tu rychle zorganizovat.“

„Řekl jsi jim, že je budeme muset přestěhovat do Luthadelu?“

Zavrtěl hlavou. „Nebudou chtít,“ pravil. „Mají svou nezávislost. Vždycky jsme si to tak přáli.“

„Není jiná možnost, Elende,“ namítla. „Tohle město už je mimo náš obranný rádius. Kromě toho tady nemůžou mít už víc než pár hodin denního světla bez mlhy. Nebudou mít úrodu.“

Elend přikyvoval, ale stále se díval kamsi do tmy. „Já přijdu, zbavím je vlády nad městem, připravím je o poklad a potom je vystěhuji z jejich domovů. A potáhnu na Fadrex. Dobývat další město.“

„Elende ?“

Zvedl ruku. „Já vím, Vin. Udělat se to musí.“ Obrátil se, nechal tam lucernu a odcházel ke dveřím. Přitom se napřímil a výraz ve tváři mu zpřísněl.

Vin se otočila zpátky k tabuli a znovu četla slova Pána Vládce. Na podobné ocelové tabuli objevil Sazed starý text Terrismana Kwaana, který změnil svět svým prohlášením, že objevil Hrdinu věků. Kwaan se na tabuli vyznal ze všech svých omylů a varoval lidstvo, že existuje nějaká neznámá síla, která se snaží změnit historii a náboženství. Obával se, že tato síla se snaží navést lidi v Terrisu, aby vyslali „Hrdinu věků“ k Prameni Povýšení, aby ji osvobodil.

A přesně to udělala Vin. Nazvala se Hrdinou věků a uvolnila tu nepřátelskou energii v dobré víře, že obětuje své vlastní potřeby pro dobro světa.

Přejela prsty po velké tabuli.

Musíme udělat víc, než jen vyhrát války, pomyslela si a zachvátil ji vztek na Pána Vládce. Když jsi věděl tolik, proč jsi nám neodkázal víc? Co je pár map rozmístěných v jeskyních se zásobami potravin? A pár odstavců o kovech, které nám sotva k něčemu budou! K čemu je jeskyně plná potravin, když máme uživit celou říši?

Zarazila se. Prsty ? mnohem citlivějšími díky cínu, který pálila, aby se ve tmě jeskyně lépe orientovala ? přejížděla po zářezech na povrchu desky. Klekla si a naklonila se k ní blíž. Úplně dole našla na konci pár mnohem menších písmen.

Dejte pozor, co říkáte, stálo tam. Slyší vás to. Umí to číst, co píšete. Bezpečné jsou jenom vaše myšlenky.

Zachvěla se.

Bezpečné jsou jenom vaše myšlenky.

Co všechno Pán Vládce poznal ve chvíli své transformace? Co všechno nosil v mysli a nikdy nenapsal ze strachu, aby myšlenky nebyly odhaleny? Protože předpokládal, že tím, kdo příště získá moc z Pramene, bude opět on? Je možné, že měl v plánu využít tu sílu, aby porazil tu věc, kterou Vin uvolnila?

Odsoudili jste sami sebe… Poslední slova Pána Vládce, která pronesl ve chvíli, než mu vrazila do srdce kopí. On věděl. Už tehdy. Ještě než začaly přicházet mlhy ve dne, než začala vnímat ty zvláštní impulsy, které ji přivedly k Prameni Povýšení ? už tehdy se obával o svět.

Dejte pozor, co říkáte… Bezpečné jsou jenom vaše myšlenky.

Z tohohle musím vycházet. Musím spojit všechno, co víme, a najít způsob, jak porazit ? nebo přelstít ? tu věc, co jsem osvobodila.

A nemůžu o tom s nikým mluvit, jinak se dozví, že mám něco v plánu.

Rashek brzy dokázal vnést do věcí, které se světem udělal, rovnováhu. Bylo to štěstí, protože jeho moc rychle zmizela. I když mu síla, kterou na chvíli měl, připadala obrovská, byl to ve skutečnosti jen malý zlomek něčeho mnohem většího.

Jistě, nakonec sám sebe ve svém náboženství začal nazývat „Dílem Věčnosti“. Možná chápal daleko víc, než mu připisuji.

Nicméně mu můžeme poděkovat za svět bez květů, kde rostliny mají hnědé listy, a ne zelené, a kde lidé přežívají mezi vločkami černého popela ve vzduchu.

Jsem moc slabý, pomyslel si Marsh.

Najednou se mu v hlavě rozjasnilo. To se stávalo ve chvílích, kdy ho Zmar nehlídal. Bylo to, jako by se probudil ze zlého snu a ještě si pamatoval každý detail, co v něm viděl, ale přitom byl příliš zmatený, aby mohl nějak zareagovat.

Procházel táborem kolossů. Zmar ho měl stále v moci jako vždycky. Momentálně však na něj nenaléhal a v těchto chvílích se Marshovi někdy vracela jeho vlastní vůlí ovládaná mysl.

Nemůžu proti tomu bojovat, pomyslel si. Byl si jistý, že mu Zmar nemůže číst myšlenky. Přesto se však proti němu nijak bojovat nedalo. Jakmile se o to pokusil, Zmar mu okamžitě zastřel mysl. To už si mnohokrát ověřil. Podařilo se mu sotva zvednout prst nebo zastavit krok. Na víc se nezmohl.

Bylo to deprimující. Marsh se však vždycky pokládal za praktického člověka a donutil se pohlédnout pravdě do očí. Nikdy nebude mít nad svým tělem tolik moci, aby se dokázal zabít.

Procházel táborem a kolem něho padal popel. Copak někdy v poslední době nepadal? Skoro si přál, aby ho Zmar stále pevně držel v moci, aby se mu jeho vlastní myšlenky nevracely. Když se to stalo, viděl jen bolest a zkázu. Když je však ovládal Zmar, připadal mu padající popel krásný, rudé slunce úžasné a svět ve smrtelné křeči nádherný.

Šílenství, pomyslel si. Blížil se do středu tábora. Musím se zbláznit. Abych z toho utekl.

Uprostřed tábora se k němu přidali další inkvizitoři. Kráčeli mlčky, jen jim tiše šustily pláště. Nikdy nemluvili. Zmar je měl v moci všechny, tak proč se zdržovat mluvením? Marshovi bratři měli obyčejné bodce v hlavě, ale viděl u nich i neklamné známky nových bodců v zádech a hrudníku. Mnoho z nich jim implantoval sám Marsh a přitom zabil Terrismany, které buď chytili a zajali na severu, nebo je vystopovali ve vnitrozemí.

I on měl nové bodce. Některé mu procházely přímo středem hrudníku, jiné mezi žebry. Byly krásné. Nevěděl proč, ale vzrušovaly ho. Bodce byly znamením smrti, a to by stačilo samo o sobě ? ale nebylo to ještě všechno. Věděl, že inkvizitoři nebyli dokonalí ? Pán Vládce jim upřel některé schopnosti, aby je mohl lépe ovládat. Až teď už je měli všechny.

Je to krásný svět, pomyslel si, zvedl tvář proti padajícímu popelu a cítil na kůži jeho černé konejšivé vločky.

Mluvím v množném čísle, říkám „my“. My jako skupina lidí, která si vzala za cíl objevit a porazit Zmar. Možná jsou moje myšlenky hříšné, ale chtěl bych se ohlédnout a vidět za sebou souhrn všeho toho, co jsme udělali, jako jediný skutek, i když to byla řada úkolů, na kterých pracovala řada lidí.

Byli jsme ale jako jeden. Nezastavilo to blížící se konec světa, ale nebylo to nutně nesprávné.

Dali mu kosti.

TenSoon je pozřel, rozpustil svalovou hmotu a přeformoval ji v orgány, šlachy a kosti. Kolem kostry postavil tělo. Využíval svých zkušeností, které nabíral celá staletí, když trávil a napodoboval lidská těla. Samozřejmě pouze mrtvá ? sám člověka nikdy nezabil. To mu smlouva přísně zakazovala.

Po roce, který strávil v této jámě, jež sloužila jako vězení, měl pocit, že už ani tělo neumí používat. Jaké to je, sahat na okolní svět skutečnými prsty, a ne tělem, které se přelévá po kamenech. A vnímat čichovými a chuťovými orgány, a ne jenom kontaktem povrchu těla se vzduchem. Jaké to je…

Vidět. Otevřel oči a zalapal po dechu, poprvé se nadechl skutečnými plícemi.

Svět kolem byl krásný a… světlý. Už to za ty měsíce strávené ve stavu blízkém šílenství zapomněl. Klekl si a prohlížel si ruce. Potom je zvedl a sáhl si nejistě na obličej.

Nebylo to tělo nějakého konkrétního člověka. K tomu by musel mít předlohu. Jen pokryl kostru svaly a kůží, jak to nejlépe zvládl. Byl už dost starý na to, aby uměl udělat rozumnou napodobeninu člověka. Určitě nebyl krásný. Možná vypadal i trochu směšně. Pro daný okamžik to však bylo víc než dobré. Připadal si opět… skutečný.

Stále ještě na čtyřech zvedl hlavu a podíval se na svého dozorce. Jeskyně byla osvětlena pouze svítícím kamenem ? velkým porézním kamenem na tlustém sloupovém podstavci. Modravá houba, která na kameni rostla, zářila dostatečně na to, aby kolem sebe viděl ? zvlášť, když měl oči přizpůsobené modravému šeru.

TenSoon svého dozorce znal. Znal většinu kander, přinejmenším do Šesté nebo Sedmé generace. Jmenoval se VarSell. Ve Vlasti VarSell neměl ani lidskou, ani zvířecí kostru, místo nich používal „čisté tělo“, kosti ve tvaru lidských, které vyrobila kandra uměle. VarSellovo čisté tělo bylo z křemene a kůži si nechával průsvitnou. V modravém světle houby, ve kterém si TenSoona prohlížel, se mu kosti skrz kůži třpytily.

Já jsem si udělal tělo neprůhledné, pomyslel si TenSoon. Jako mají lidé. S kůží, která zakrývá svaly. Proč mu to přišlo tak přirozené, že ani nepomyslel na jinou možnost? Kdysi proklínal roky, které musel strávit mezi lidmi a nosit jejich kosti místo čistého těla. Jenže mu dozorci čisté tělo nedali. Dali mu lidské. Nejspíš proto, aby ho ponížili.

TenSoon vstal. „Co je?“ zeptal se, když viděl VarSellův pohled.

„Já jsem vzal ty kosti náhodně ve skladu,“ řekl VarSell. „To je ironie, že jsou to zrovna ty, co jsi sem původně přinesl.“

TenSoon se zamračil. Cože?

Potom mu to došlo. Tělo, které si vytvořil, zřejmě vypadá tak přesvědčivě, jako by bylo původní, jež k těmto kostem mělo patřit. VarSell si to vysvětlil tak, že TenSoon musel kdysi toto tělo pozřít, aby mohl tak dokonale vytvořit kolem kostry svaly.

TenSoon se usmál. „Tyhle kosti jsem nikdy neměl.“

VarSell se na něho podíval. Byl z Páté generace, o dvě století mladší než TenSoon. Dokonce i ve Třetí generaci měla málokterá kandra takové zkušenosti z venkovního světa jako TenSoon.

„Aha,“ řekl nakonec VarSell.

TenSoon se otočil a rozhlédl se po malé místnosti. Poblíž dveří stáli tři další z Páté generace a sledovali ho. Stejně jako VarSell většinou neměli oblečení. Ti, kteří ho měli, nosili jen pláště rozepnuté vpředu. Ve Vlasti chodily kandry polonahé, aby bylo víc vidět jejich čisté tělo.

TenSoon viděl v ramenních svalech každého z Páté generace lesklé kovové tyčky ? všichni tři tedy měli dar síly. Druhá generace nechtěla riskovat, že by utekl. Což bylo samozřejmě další ponížení. TenSoon si šel pro ortel dobrovolně.

„No?“ zeptal se a otočil se zpátky k VarSellovi. „Půjdeme?“

VarSell se podíval na jednoho ze svých společníků. „Předpokládali jsme, že vytvořit tělo ti bude trvat déle.“

TenSoon se ušklíbl. „Druhá generace nemá praxi. Předpokládají, že když jim trvá vytvořit tělo mnoho hodin, my ostatní jsme také tak pomalí.“

„Je to pro tebe generace starších,“ upozornil VarSell. „Měl bys o nich mluvit uctivě.“

„Druhá generace je stovky let izolovaná tady v těch jeskyních,“ odsekl TenSoon. „Nás posílají na smlouvy ven a sami jsou leniví. Už dávno jsem je předčil, pokud jde o schopnosti.“

VarSell zasyčel a TenSoon měl na okamžik pocit, že ho mladší kandra uhodí. VarSell se však s vypětím sil ovládl, což TenSoona pobavilo. Nakonec je jako příslušník Třetí generace pro VarSella generací starších ? zrovna tak jako Druhá generace pro něho.

Přesto byla Třetí generace zvláštní. Vždycky. To proto je Druzí nechávali stále venku na smlouvách ? nechtěli své bezprostřední podřízené stále kolem sebe, aby jim nabourávali jejich dokonalou malou utopii.

„Tak jdeme,“ rozhodl nakonec VarSell a kývl na dva strážce, aby je odvedli. Ten zbývající kráčel za TenSoonem. Stejně jako VarSell měli čistá těla s kamennou kostrou. Ta byla v Páté generaci, která měla dost času na výrobu a používání bohatě zdobených čistých těl, oblíbená. Pátá generace, to byla oblíbená mláďátka Druhých, ráda trávila většinu času ve Vlasti.

Oblečení TenSoonovi žádné nedali. Zahladil na těle stopy po pohlavních orgánech a nechal rozkrok prázdný, jak to kandry dělaly. Snažil se kráčet důstojně a sebejistě, ale věděl, že tímto tělem mnoho respektu nevzbudí. Bylo vyzáblé ? ve vězení ztratil velkou část hmoty a o zbytek přišel ještě v té kyselině, takže nebyl schopen vytvořit velké svaly.

Hladká kamenná chodba patrně kdysi bývala přírodní, ale v průběhu století se stalo běžným, že mladší generace v dětství uhlazovaly kámen trávicímu šťávami. TenSoon žádné další kandry neviděl. VarSell se držel v zadních chodbách, zřejmě neměl zájem, aby ze svého malého průvodu dělal divadlo.

Byl jsem moc dlouho venku, pomyslel si TenSoon. Už je určitě vybraná jedenáctá generace. A já skoro nic nevím o Osmé, natož pak o Deváté nebo Desáté.

Dohadoval se, že Dvanáctá generace asi ještě nebude. I kdyby byla, bude určitě úplně jiná. Otec je mrtvý. Co se stane s Prvotní smlouvou? Jeho lidé trávili deset století jako otroci lidstva, sloužící na základě smluv, aby si zajistili bezpečí a život. Většinou za to kandry lidi nenáviděly. Až donedávna k nim patřil i TenSoon.

Je to ironie, pomyslel si. I když máme čisté tělo, má tvar lidského. Dvě ruce, dvě nohy, dokonce i tvář připomíná člověka.

Někdy přemýšlel o tom, že jejich předchůdci ? tvorové, které lidé nazývají mlžný přízrak ? jsou mnohem čestnější než jejich bratrské kandry. Mlžný přízrak si vytvoří tělo podle vlastních představ, pospojuje kosti a uspořádá je po svém a je to skoro až umělecké dílo. Ale kandra ? ta si udělá tělo, které vypadá jako lidské. I když lidstvo proklíná, stále se drží v jeho stínu.

Jsou zvláštní. Ale jsou to jeho lidé. I když je zradil.

A teď musím přesvědčit První generaci, že jsem tou zradou učinil správný krok. Ne pro sebe. Pro ně. Pro nás všechny.

Procházeli chodbami a místnostmi, až se dostali do oblasti, kterou TenSoon znal. Uvědomil si, že musí být v Chýších pověřených. Bude se obhajovat na nejposvátnějším místě. Dalo se to čekat.

Rok mučivého vězení mu vynesl soud před První generací. Rok měl na to, aby si rozmyslel, jak bude mluvit. Pokud se neobhájí, bude mít potom celou věčnost na to, aby přemýšlel, kde udělal chybu.

Je velmi jednoduché vidět Zmar pouze jako destruktivní sílu. Ale uvažujte o něm jako o inteligentním rozvratném živlu. Není to jen chaos, je to síla, která hledá racionální ? a o to nebezpečnější ? cestu, jak všechno rozvrátit a rozložit na ty nejzákladnější principy.

Zmar umí plánovat a vymýšlet důmyslné intriky, protože ví, že když něco jednu věc vytvoří, může ji použít ke zničení dvou dalších. Taková je sama podstata světa. Člověk něco tvoří a často přitom něco jiného ničí.

První den cestou z Vetitanu Vin s Elendem zavraždili stovky vesničanů. Nebo aspoň Vin měla takový pocit.

Seděla na hnijícím pařezu uprostřed tábora a dívala se, jak se slunce blíží k obzoru. Věděla, co se stane. Kolem ní tiše padal popel. A přicházela mlha.

Dříve ? a není to tak dávno ? se mlhy objevovaly jenom v noci. Během prvního roku po smrti Pána Vládce se to však změnilo. Jako by mlha po tisíci let, v nichž byla omezená jen na temnotu ? ztratila trpělivost.

A tak začala přicházet i ve dne. Někdy měla tvar velkých převalujících se vln, vynořila se z ničeho nic a stejně rychle zmizely. Většinou však kroužila vzduchem jako tisíc proplétajících se přízraků. Jako výhonky, které se obtáčejí navzájem. Každým dnem odcházela o něco později a objevovala se o něco dřív. Brzy ? možná ještě než skončí rok ? zahalí svět natrvalo. A tím vznikl věčný problém, protože od chvíle, kdy se Vin dotkla moci u Pramene Povýšení, mlha zabíjela.

Elend nechtěl přede dvěma lety uvěřit Sazedovým historkám, když se Terrisman vrátil do Luthadelu a líčil hrůzná svědectví o vyděšených vesničanech a o mlze, která nosí smrt. I Vin si myslela, že se Sazed mýlí. Nejraději by se dál poddávala těmto iluzím, než aby se dívala na lidi choulící se k sobě uprostřed kruhu kolossů a vojáků.

Jakmile se mlha objevila, začala zabíjet. Většiny lidí si nevšimla, vybrala si namátkou jen některé. Ti se začali třást. V křečích upadli na zem a ostatní je v šoku a s hrůzou v očích sledovali.

I Vin se na to dívala s hrůzou. A zoufalstvím. Kelsier jí sliboval, že mlha je přátelská ? že ji bude chránit a dá jí sílu. Ona tomu věřila, dokud jí mlha nezačala připadat záludná a dokud v ní nezačala objevovat skryté duchy s vražednými úmysly.

„Nenávidím tě,“ šeptala, když mlha pokračovala ve svém strašlivém díle. Připadala si, jako by se dívala na starou známou spřízněnou duši, jak vybírá lidi z davu a jednomu po druhém podřezává hrdlo. A nemohla proti tomu udělat vůbec nic. Elendovi badatelé zkoušeli všechno možné ? dávali lidem kapuce, aby se mlhy nemohli nadechnout, vycházeli ven až ve chvíli, kdy mlha byla na obloze už usazená, zaháněli lidi do domů v okamžiku, kdy se začali třást. Zvířata byla z nějakého důvodu imunní, ale lidé byli potenciálně náchylní podlehnout mlze bez výjimky. Kdokoli vyšel ven do mlhy, riskoval smrt a nemohl tomuto riziku nijak předejít.

Trvalo to jen krátce. Mlha napadla zhruba každého pátého a z napadených zemřelo jen malé procento. Navíc člověk podstupoval toto riziko jen jednou a potom už byl imunní. Většina z napadených se uzdravila. To ovšem nebylo žádnou útěchou pro rodiny těch, kteří zemřeli.

Seděla na pařezu a dívala se do mlh, které ještě osvětlovalo zapadající slunce. Ironicky byla mlha za světla méně viditelná než ve tmě. Nemohla pálit moc cínu, aby ji slunce neoslňovalo ? a bez cínu do mlhy dobře neviděla.

To v ní vyvolávalo pocit podobný tomu, jaký mívala, když se kdysi mlh bála. Viděla sotva na tři metry před sebe a nerozeznala víc než stíny. Amorfní postavy pobíhající sem a tam a vykřikující. Siluety vyděšeně stojící nebo klečící. Zvuk byl zrádná věc ? vyluzovaly ho fantomové přeludy a odrážel se od neviditelných předmětů.

Vin seděla mezi nimi a kolem ní padal popel jako shořelé slzy. Sklonila hlavu.

„Lorde Fatrene!“ ozval se Elendův hlas. Zvedla oči. Kdysi nemluvíval tak autoritativně. Připadalo jí, jako by to už bylo dávno. Vynořil se z mlhy. Na sobě měl svou druhou bílou uniformu ? ta byla zatím ještě čistá ? a výraz měl zatvrzelý. Cítila jeho allomantické působení na lidi kolem nich ? klidnil je, aby necítili bolest tak ostře, ale nepůsobil na ně tak silně, jak by bylo potřeba. Znala jeho přesvědčení, že není správné sejmout z člověka úplně jeho žal nad ztrátou jeho blízkých.

„Pane!“ slyšela Fatrena a viděla, že se k nim blíží. „To je katastrofa!“

„Vypadá to mnohem horší, než to ve skutečnosti je,“ uklidňoval ho Elend. „Jak jsem vám vysvětloval, většina z těch, co padli, se uzdraví.“

Fatren se zastavil vedle pařezu, na kterém seděla Vin. Potom se otočil, díval se do mlhy a poslouchal nářek svých lidí. „Nemůžu uvěřit tomu, co jsme udělali, nemůžu… Nemůžu uvěřit, že jsem se od vás nechal přemluvit a vyvedl je ven.“

„Vaši lidé potřebovali imunizovat, Fatrene,“ opáčil Elend.

Byla to pravda. Neměli dost stanů pro všechny lidi ve městě, takže zbývaly dvě možnosti ? nechat je umřít v jejich vesnici, nebo je vyvést na sever, nechat je venku v mlze a počkat, kdo přežije. Bylo to hrozné a brutální, ale bylo by k tomu stejně nakonec nevyhnutelně došlo. I když si však Vin tuto logiku uvědomovala, cítila se hrozně za to, že na tom všem má podíl.

„Co jsme to za monstra?“ zeptal se Fatren zastřeným hlasem.

„Jsme takoví, jací být musíme,“ odpověděl Elend. „Jděte to spočítat. Zjistěte, kolik jich zemřelo. Uklidněte ty, co zůstali naživu, a ubezpečte je, že jim mlha teď už nemůže ublížit.“

„Ano, pane,“ řekl Fatren a odešel.

Vin se za ním dívala. „My jsme je vyvraždili, Elende,“ zašeptala. „Řekli jsme jim, že to bude dobrý. Donutili jsme je, aby opustili svou vesnici a přišli sem umřít.“

„Bude to dobré,“ pravil Elend a položil jí ruku na rameno. „Je to pro ně lepší, než pomalu umírat ve vesnici.“

„Měli jsme jim nechat vybrat.“

Elend zavrtěl hlavou. „Neměli z čeho vybírat. Během pár měsíců bude jejich město celé zahalené mlhou. Museli by trvale žít v domech a buď hladovět, nebo vyjít ven do mlhy. Je pro ně lepší, když je vezmeme do Centrální dominancie, kde jsou ještě dny bez mlhy a kde ještě máme úrodu.“

„Jenže tím to pro ně není lehčí.“

Elend stál v mlze a kolem něho padal popel. „Ne,“ řekl nakonec. „Není. Dojdu pro kolossy, aby pohřbili mrtvé.“

„A co ranění?“ Ti, které mlha zasáhla, ale nezabila, budou mít nějaký čas křeče a budou nemocní, ale jen několik dní. Pokud budou početní poměry souhlasit s tím, jak to bylo na jiných místech, připadne do této kategorie asi tisíc vesničanů.

„Až zítra půjdeme dál, musí je kolossové nést. Jestli se dostaneme ke kanálu, naložíme jich většinu na čluny.“

Vin neměla ráda pocit, že je příliš na očích. Dětství strávila v tajných úkrytech a dospívání jako tichý noční zabiják. Proto pro ni bylo nesmírně obtížné nepřipadat si obnažená, když pochodovala uprostřed skupiny pěti tisíc unavených vesničanů po jedné z hlavních cest Jižní dominancie.

Šla kousek před ostatními ? nikdy nejezdila na koni ? a snažila se něčím rozptýlit, aby nemusela myslet na všechny mrtvé z předchozího dne. Elend jel s Fatrenem a s ostatními vůdci a snažil se s nimi udržovat co nejlepší vztahy. Byla tedy sama.

Kromě jediného kolosse.

Obrovská bestie se tyčila vedle ní. Držela si ho blízko záměrně. Věděla, že si od nich budou vesničané zachovávat odstup. Nechtěla se jim dívat do zklamaných a vyděšených očí. Ne teď.

V kolossech se nikdo nevyznal. Ani Vin. Objevila, jak je možné je allomanticky ovládat. Pán Vládce však po tisíc let kolossy separoval od lidí a všechno, co se jich týkalo, s výjimkou jejich brutality a prostoduché bestiality, přísně tajil.

I teď Vin cítila, jak se koloss vzpouzí a snaží se od ní osvobodit. Nerad byl pod něčí kontrolou ? byl by na ni nejraději zaútočil. Naštěstí nemohl. Ovládala ho a bude ho ovládat dál bez ohledu na to, jestli bdí nebo spí a jestli pálí kovy nebo ne. Tak dlouho, než jí ho ukradne někdo cizí a začne ho ovládat on.

Přesto o kolossech věděla velmi málo. Zvedla hlavu a zjistila, že se na ni ten její dívá krvavýma očima. Kůži na obličeji měl napjatou a nos zploštělý. U pravého oka měl trhlinu a další u koutku úst. Tam mu kus modré kůže odstával a odhaloval červené svaly a krvavé zuby.

„Nedívejte se na mě,“ řekl koloss pomalu. Mluvil neartikulovaně, protože měl velmi napjatou kůži na rtech.

„Cože?“ zeptala se.

„Vy si myslíte, že nejsem člověk,“ pravil koloss pomalu a uvážlivě. Mluvili tak všichni. Jako by museli mezi jednotlivými slovy přemýšlet.

„Ty nejsi člověk,“ odpověděla Vin. „Jsi něco jiného.“

„Já budu člověk,“ namítl koloss. „My vás zabijeme. Vezmeme si vaše města. A potom budeme lidi.“

Vin se zachvěla. Tato myšlenka byla mezi kolossy běžná. Slyšela podobně mluvit i ostatní. Z toho, jak chladně a bez emocí hovořili o vraždění lidí, ji mrazilo.

Stvořil je Pán Vládce, pomyslela si. Samozřejmě jsou zvrácení. Stejně zvrácení jako on.

„Jak se jmenuješ?“ zeptala se ho.

Pomalu se šinul vedle ní. Nakonec se na ni podíval. „Human. Člověk.“

„Já vím, že chceš být člověk,“ řekla. „Ale jak se jmenuješ?“

„Jmenuju se Člověk. Nebo Human. Říkejte mi tak.“

Vin se zamračila, ale šla dál. Bylo to skoro… až vychytralé. Nikdy předtím neměla možnost s kolossem mluvit. Vždycky jí připadalo, že uvažují všichni stejně ? že to je jedna replika stejného hloupého stvoření za druhou.

„Dobře, Humane,“ přitakala a připadalo jí to divné. „Jak dlouho jsi naživu?“

Chvíli pokračoval v chůzi, až se jí zdálo, že zapomněl, na co se ptala. Nakonec však promluvil: „Vidíte tu velikost?“

„Velikost? Myslíš výšku?“

Human šel dál.

„Takže vy rostete všichni stejnoměrně?“

Neodpověděl. Vin zavrtěla hlavou a předpokládala, že to na něho byla příliš abstraktní otázka.

„Já jsem větší než některý,“ promluvil nakonec. „A menší než některý ? ale těch není moc. Takže jsem starý.“

Další známka inteligence, pomyslela si a zvedla obočí. Z toho, co viděla u ostatních kolossů, jí Human připadal jako logicky uvažující bytost.

„Já vás nenávidím,“ řekl po chvíli. „Chci vás zabít. Ale nemůžu.“

„Ne,“ souhlasila Vin. „Nedovolím ti to.“

„Vy jste uvnitř velká. Moc velká.“

„Ano,“ přisvědčila. „Humane, kde mají kolossové ženy?“

Zase šel chvíli mlčky. „Ženy?“

„Jako jsem já,“ řekla.

„My nejsme jako vy,“ odpověděl. „My jsme velcí jen venku.“

„Ne,“ opravila ho. „Já nemyslím velikost. Myslím…“ Jak mu popsat pohlaví? Svlékat se nebude a jiný způsob ji nenapadal. „Mají kolossové děti?“

„Děti?“

„Malé kolossy.“

Koloss ukázal na svého menšího kolegu. „Malé kolossy,“ opakoval a ukazoval na stvoření vysoké asi metr a půl.

„Menší,“ řekla Vin.

„Nejsou menší.“

Reprodukce kolossů je tedy záhada, na kterou zatím nikdo nepřišel. I když už rok bojovala po jejich boku, nikdy nezjistila, kde se berou. Kdykoli se Elendova armáda kolossů tenčila, ukradli pár nových inkvizitorům.

Přesto bylo naivní dohadovat se, že se nerozmnožují. Viděla jejich tábory, které neovládal žádný allomant, a v nich bylo zabíjení na denním pořádku. Takhle by se během pár let zlikvidovali. Přesto existují už deset století.

To znamená, že velmi rychle dospívají, aspoň tak si to Sazed s Elendem mysleli. Nebyli schopni to doložit a Vin věděla, že to Elenda velmi rozčilovalo ? už proto, že ho státnické povinnosti připravily o čas na studium, které kdysi tak miloval.

„Když nejsou menší,“ dumala Vin, „tak kde se berou noví?“

„Z nás,“ odpověděl Human nakonec.

„Z vás?“ zeptala se zamračeně. „To mi moc neříká.“

Human dál už mlčel. Hovornost ho evidentně přešla.

Z nás, pomyslela si. Že by se množili dělením? Slyšela o takových tvorech, u nichž, když se správně rozříznou, doroste každé polovině zbytek těla. Ale u kolossů to přece nemůže takhle fungovat ? viděla bojiště poseté mrtvolami a žádné z nich nic nedorostlo. Jenže taky nikdy neviděla kolosse ženského pohlaví. I když většina z nich nosila bederní zástěrky, byli všichni ? pokud to mohla posoudit ? muži.

Jejímu přemýšlení učinil přítrž výhled na dav kupící se před ní. Výprava zpomalovala. Ze zvědavosti vyhodila minci a Humana nechala daleko za sebou. Vymrštila se vysoko nad všechny ostatní. Mlhy se už dávno rozplynuly, a přestože se blížila noc, byla obloha zatím čistá a jasná. Jakmile tedy vyletěla nad dav skrz padající popel, snadno našla kanál vedoucí nahoru. Nepřirozeně protínal krajinu, rovný, jak žádná řeka nikdy nemůže být. Elend spekuloval, že trvalé přeháňky popela dopravu po kanálech za chvíli zastaví. Když nejsou skaati, kteří by popel nepřetržitě odklízeli, brzy se kanály zanesou usazeninami a nakonec úplně ucpou.

Vin svištěla vzduchem, stočila se do oblouku a zamířila k velkému táboru stanů poblíž kanálu. Tisíce ohňů plivaly kouř do odpolední oblohy a kolem nich se hemžili muži. Trénovali, pracovali, připravovali se. Přebývalo tu dobrých padesát tisíc vojáků a po kanálu získávali zásoby z Luthadelu.

Vin odhodila další minci a znovu se vymrštila do vzduchu. Rychle dohonila skupinku jezdců na koních, která se oddělila od Elendovy družiny unavených pochodujících skaatů. Padala na zem. Vyhodila minci a mírně na ni zatlačila, aby pád zpomalila. Přistála a rozvířila spršku popela.

Elend připoutal koně a s úsměvem si prohlížel tábor. Tento výraz v jeho tváři Vin poslední dobou nevídala. Nakazil ji a usmála se i ona. Vpředu na ně čekala skupinka lidí. Jejich hlídky si musely už dávno všimnout, že se k nim blíží průvod lidí z města.

„Lorde Elende!“ zvolal muž v čele vojenského tábora, „jdete dřív, než bylo plánováno!“

„Myslím, že jste i tak připraveni, generále,“ odpověděl Elend a seskočil z koně.

„No, vy mě znáte,“ řekl Demoux, usmál se a došel k němu. Generál měl obnošené kožené oblečení s ocelovým krunýřem, na tváři jizvu a na levé straně hlavy mu chyběl velký kus vlasů. Byl to pozůstatek po ráně kolossovým mečem, po které málem přišel o hlavu. Jako vždy se před Elendem uctivě uklonil. Elend ho přátelsky poplácal po rameni.

Vin se stále usmívala. Vzpomínám si, když byl tenhle člověk čerstvý rekrut a stál vyděšený v podzemním úkrytu. Demoux nebyl zas o tolik starší než ona, i když jeho opálená tvář a mozolnaté ruce vzbuzovaly ten dojem.

„Udrželi jsme pozice, pane,“ hlásil, když Fatren a jeho bratr sesedali z koní a přidávali se ke skupince. „Nebylo moc proti čemu bojovat. Ale i tak bylo dobré, že se muži pocvičili v opevnění a obraně tábora.“

Skutečně byl kolem tábora navršen ochranný val z hlíny a hřebů. Byl to vzhledem k velikosti armády důležitý skutek.

„Vedete si dobře, Demouxi,“ pochválil ho Elend a otočil se k lidem z vesnice. „Naše mise byla úspěšná.“

„Vidím, pane,“ řekl Demoux a usmál se. „Sebrali jste hezký počet kolossů. Doufám, že inkvizitor, kterému patřili, z toho nebyl moc smutný.“

„Tomu to nevadilo,“ podotkl Elend. „Už byl mrtvý. Máme i tu jeskyni.“

„Chvála Hrdinovi!“ zvolal Demoux.

Vin se zamračila. Na krku měl Demoux pověšený řetízek s malým stříbrným kopím. To byl kupodivu oblíbený symbol církve Hrdiny z Hathsinu. Připadalo jí zvláštní, že se symbolem Kelsierových následovníků stala zbraň, která ho zabila.

Samozřejmě nechtěla uvažovat o druhé možnosti ? že symbolem není to kopí, které zabilo Kelsiera. Mohlo by to totiž být stejně dobře kopí, kterým ona zabila Pána Vládce. Nikdy se Demouxe nezeptala, jak to vlastně je. I když církev tři roky vzkvétala, Vin se nikdy nesžila s rolí, která jí v ní připadla.

„Chvála Hrdinovi, opravdu!“ řekl Elend a prohlížel si zásoby vojska. „Jak pokračuje váš projekt?“

„Čištění jižního ohybu?“ zeptal se Demoux. „Šlo to dobře ? naštěstí nebylo co jiného na práci po tu dobu, co jsme tu čekali. Teď už by měl být pro čluny průjezdný.“

„Výborně,“ prohlásil Elend. „Vytvořte dva pracovní oddíly po pěti stech mužích. Pošlete je se čluny zpátky do Vetitanu pro zásoby, které jsme museli nechat v jeskyni. Naloží je a pošlou do Luthadelu.“

„Ano, pane,“ řekl Demoux.

„Druhý oddíl pošlete do Luthadelu s těmihle uprchlíky,“ přikázal Elend a ukázal na Fatrena. „Tohle je Lord Fatren, velí lidem z vesnice. Ať vaši muži respektují jeho přání, pokud budou rozumná. A seznamte ho s Lordem Penrodem.“

Kdysi ? možná ještě ne tak dávno ? by si Fatren patrně stěžoval, že ho vytěsnili z důležitého rozhodování. Elend ho však velmi rychle změnil. Fatren vděčně kývl. „Vy… s námi nejdete, pane?“

Elend zavrtěl hlavou. „Já mám jinou práci a vaši lidé se musí dostat do Luthadelu, aby mohli začít farmařit. I když, kdyby někdo z nich chtěl k armádě, jsou tu vítáni. Dobré vojsko je pořád potřeba a i přes nepříznivou situaci se vám vycvičit dobré vojáky rozhodně podařilo.“

„Pane… tak proč jim to prostě nepřikážete? Nezlobte se, ale až doteď jste nám jen dával rozkazy.“

„Přikazoval jsem vám, abych vás dostal do bezpečí, Fatrene,“ vysvětloval Elend. „Někdy se i tonoucí pere s člověkem, který ho chce zachránit, a musí se mu přikázat. Ale moje armáda, to je něco jiného. Na muže, kteří nechtějí bojovat, se potom v bitvě nemůžete spolehnout. Takové já ve svém vojsku nechci. Vy osobně musíte do Luthadelu ? vaši lidé vás potřebují ?, ale vojákům vyřiďte, že je rádi přivítáme v našich řadách.“

Fatren přikývl. „Dobře. A… děkujeme, pane.“

„Rádo se stalo. Tak, generále Demouxi, vrátili se už Sazed s Breezem?“

„Měli by dorazit dnes večer, pane,“ odpověděl Demoux. „Poslali posla napřed.“

„Výborně,“ prohlásil Elend. „Předpokládám, že mám stan připravený.“

„Ano, pane,“ řekl Demoux.

Elend přikývl a potom se najednou unaveně podíval na Vin.

„Pane?“ ozval se Demoux nedočkavě. „Našli jste tu… další věc? Poslední místo se zásobami?“

Elend přikývl. „Je ve Fadrexu.“

„Cettovo město?“ Demoux se dal do smíchu. „To bude mít radost. Už si skoro rok stěžuje, že jsme mu ho ještě nedobyli zpátky.“

Elend se vyčerpaně usmál. „Byl jsem si skoro jistý, že kdybychom to udělali, Cett by i se svými vojáky usoudil, že už nás najednou nějak nepotřebuje!“

„On zůstane, pane,“ byl přesvědčený Demoux. „Po tom, jak mu paní Vin tehdy dala za vyučenou…“

Podíval se na Vin a byl by se pousmál. Viděla mu to v očích. Jenže zvítězila jeho úcta. Nežertoval s ní tak, jak to dělal s Elendem. Nemohla stále uvěřit, že se Elend dal k té jejich bláznivé církvi. Měl k tomu politické důvody ? tím, že se dal na víru skaatů, zdůraznil své spojení s obyčejnými lidmi. I tak ji to však znepokojovalo.

Rok manželství ji ovšem naučil, že některé věci člověk musí přehlédnout. Mohla Elenda milovat pro jeho potřebu dělat správné věci, i když někdy měla pocit, že ve skutečnosti udělal opak.

„Svolejte na večer schůzku, Demouxi,“ nařídil Elend. „Máme toho hodně k projednávání ? a dejte mi vědět, jakmile se vrátí Sazed.“

„Mám informovat Lorda Hammonda a ostatní o nějakém programu schůzky, pane?“

Elend se zarazil a podíval se na oblohu, po které se snášely vločky popela. „Jak dobýt svět, Demouxi,“ prohlásil nakonec. „Nebo aspoň to, co z něj zbylo.“

Allomancie se skutečně zrodila společně s mlhami. Nebo aspoň začala v době, kdy se poprvé objevily mlhy. Když si Rashek přisvojil sílu z Pramene Povýšení a porozuměl určitým věcem. Některé mu našeptal Zmar, jiné získal jako součást samotné síly Pramene.

Jednou z nich bylo porozumění trojici metalických umění. Tak věděl, že kousky kovu z Komory Povýšení učiní člověka, který je pozře, Mistbornem. Byly to úlomky lávy z Pramene.

TenSoon v Chýši pověřených už dříve byl. Byl přece ze Třetí generace. Narodil se před několika staletími, když byly kandry ještě poměrně novým druhem, i když už tehdy předala První generace výchovu nových kander generaci Druhé.

Druhá generace si s TenSoonovými vrstevníky nevedla příliš dobře. Chtěli z nich vytvořit společenství, které bude respektovat přísná pravidla úcty a společenské hierarchie. Jehož příslušníci se stanou „dokonalými“ jedinci sloužícími na smlouvách a samozřejmě také příslušníkům Druhé generace.

Až do svého návratu byl TenSoon pokládán za jednoho z nejméně problematických ze Třetí generace. Měl pověst kandry, která se do politiky ve Vlasti příliš nepletla a spokojovala se se službou na smlouvách co nejdál od Druhé generace. Bylo tudíž opravdu ironické, že má skončit před soudem za nejohavnější ze zločinů, kterých se může kandra dopustit.

Stráže ho vedly přímo doprostřed Chýše pověřených ? na středové pódium. TenSoon si nebyl jistý, je-li to pocta nebo hanba. Ani jako člen Třetí generace se tak blízko k pověření nedostal.

Místnost byla velká a kruhová, s kovovými stěnami. Pódium tvořil velký ocelový kruh zasazený do kamenné podlahy. Nebylo moc vysoké ? asi třicet centimetrů ?, ale v průměru měřilo tři metry. TenSoona na hladkém kovovém povrchu pódia zábly nohy. Znovu mu to připomnělo jeho nahotu. Ruce mu nesvázali ? to už by bylo příliš velké ponížení i pro něj. Kandry dodržovaly smlouvu, i Třetí generace. Neuteče, ani nenapadne nikoho z vlastního rodu. To není jeho úroveň.

Místnost nebyla osvětlena svítícími kameny, ale lampami. Každá lampa měla stínítko z modrého skla. Olej byl těžko dostupný ? Druhá generace z dobrého důvodu nechtěla být závislá na dodávkách od lidí. Lidé, ani většina Otcových služebníků, nevěděli, že mají kandry vlastní centralizovanou vládu. Bylo to tak lepší.

V modrém světle viděl TenSoon dobře na příslušníky Druhé generace ? na všech dvacet. Stáli za řečnickými pultíky stupňovitě uspořádanými na druhé straně místnosti. Byli dost blízko, aby na ně TenSoon viděl, aby je mohl sledovat a aby s nimi mohl mluvit, ale dost daleko, aby si uprostřed pódia připadal izolovaný a osamělý. Nohy měl ledové. Podíval se dolů a zjistil, že v podlaze je těsně u jeho nohou v kovové desce pódia vyvrtaná malá dírka.

Pověření, pomyslel si. Je přímo pod ním.

„TenSoone ze Třetí generace,“ ozval se hlas.

Zvedl hlavu. Byl to KanPaar. Samozřejmě. Byl vysoký ? respektive používal vysoké čisté tělo. Stejně jako všichni z Druhé generace měl kosti z čistého křišťálu s temně červeným nádechem. Bylo to v mnoha směrech tělo nepraktické. Takové kosti by nemohly vydržet žádný trest. Jenže pro administrátora ve Vlasti je takováto slabá stránka jeho kostry dostatečně kompenzována její krásou.

„Zde,“ řekl TenSoon.

„Trváš na soudu?“ zeptal se KanPaar vznešeným hlasem s nápadným přízvukem. Tím, že byl tak dlouho izolovaný od lidí, nepřevzal od nikoho bezděky žádné známky jakéhokoli dialektu. Jak se dalo předpokládat, dikce Druhých byla velmi podobná Otcově.

„Ano,“ odpověděl TenSoon.

KanPaar za svým kamenným řečnickým pultíkem hlasitě vzdychl. Nakonec zvedl hlavu k pultíkům na vyšších stupních. Z nich se na něj dívala První generace. Její příslušníci seděli každý ve svém výklenku po celém obvodu místnosti a v šeru vypadali jenom jako jakési lidské hromádky. Nemluvili. Na to tu byli Druzí.

Dveře za TenSoonem se otevřely a ozvaly se zastřené hlasy a kroky bosých nohou. Otočil se a usmál se, když vešly dovnitř. Kandry různých velikostí a věku. Ty nejmladší nebudou mít na tak důležitou událost přístup, ale starší ? až do Deváté generace, jistě na proces přijdou. To bylo jeho vítězství, možná však jediné, kterého v celém procesu dosáhne.

Pokud má být odsouzen k nekonečnému vězení, chce, aby jeho lid znal pravdu. Chce, aby slyšel celý proces a hlavně jeho obhajobu. Druhou generaci nepřesvědčí, ale kdoví, co si v tichosti ve svých zšeřelých výklencích bude myslet První? Ovšem mladší kandry… snad budou i ony poslouchat. Snad něco udělají, až už tu TenSoon nebude. Sledoval, jak se trousí do místnosti a sedají si na dřevěné lavice. Byly tu stovky kander. Starší generace ? První, Druzí a Třetí ? budou v menším počtu, protože jich hodně bylo zabito v počátečních dobách, kdy se jich lidé báli. Další generace však byly početné ? Desátá měla přes stovku příslušníků. Lavice v Chýši pověřených nebyly konstruované tak, aby unesly celou populaci kander, ale teď byly zaplněné jen těmi, které nesloužily na smlouvách a neměly jiné povinnosti.

Doufal, že MeLaan mezi nimi nebude. Přesto přišla mezi prvními. V první chvíli měl pocit, že se vrhne přes místnost a zastaví až na pódiu, kde bylo místo jen pro požehnané nebo zatracené. Místo toho se však zastavila ve dveřích a nechala ostatní, aby se zlostně tlačili přes ni a hledali si místa na lavicích.

Neměl ji poznat. Měla nové čisté tělo ? trochu výstřední, s dřevěnými kostmi. Byly tenké a nepřirozeně ohebné. Na dřevěné lebce měla špičatou trojúhelníkovou bradu a obrovské oči. Z hlavy jí trčely látkové smotky místo vlasů. Mladší generace stále posouvaly hranice vkusu k nelibosti Druhých. Kdysi by s nimi TenSoon souhlasil ? ještě teď byl svým způsobem tradicionalista. Dnes ho však její extravagantní tělo přimělo k úsměvu.

Zdálo se, že ji to potěšilo. Našla si místo vpředu mezi příslušníky Sedmé generace. Ti měli všichni deformovaná čistá těla ? jeden hranaté, jiný se čtyřma rukama.

„TenSoone ze Třetí generace,“ začal KanPaar oficiálně, aby utišil přihlížející dav. „Podle Prvotní smlouvy tě nemůžeme odsoudit, aniž bychom ti dali možnost obhájit se před První generací. Pokud uznají za vhodné oprostit tě od trestu, budeš osvobozen. Jinak musíš přijmout rozsudek rady Druhých.“

„Rozumím,“ přitakal TenSoon.

„Tedy,“ pokračoval KanPaar a naklonil se nad pultík, „začněme.“

On je úplně klidný, uvědomil si TenSoon. Jako by se na to dokonce těšil.

Ale proč ne? Po tom, co celá staletí káže, jak je Třetí generace prolezlá ničemy? Celou dobu se snaží napravit chyby, které na nás napáchali ? jako že nám dávali příliš svobody a nebránili nám myslet si, že jsme stejně dobří jako oni. Pokud se potvrdí, že já ? ten „nejukázněnější“ ze Třetí generace ? znamenám pro vlastní druh ohrožení, vyhraje KanPaar bitvu, kterou vede celý svůj život.

TenSoon nikdy nemohl pochopit, jak se Druhá generace může cítit ohrožena Třetí. Byla to jen jedna generace. Potom už pochopili svůj omyl a Čtvrtá i Pátá generace je jim oddaná, jen s pár individuálními výjimkami.

Ale přesto bylo i v mladších generacích pár takových jako MeLaan a její přátelé… no, možná se Druzí obávají oprávněně. A TenSoon bude jejich obětním beránkem. Jejich cestou k obnovení pravé víry a pořádku.

Jistě je čeká překvapení.

Zlomky čisté allomancie, zhmotněná síla Růstu. Nevím, proč Rashek jeden takový nechal ležet u Pramene. Možná ho přehlédl anebo ho tam nechal záměrně, že jím někdy obdaří nějakého svého šťastlivého sluhu.

Nebo se možná bál, že jednou o své schopnosti přijde a bude ten úlomek potřebovat, aby se znovu stal allomantem. V každém případě Rashekovi blahořečím za tuto přezíravost nebo prozíravost, protože bez tohoto úlomku by byl Elend u Pramene zemřel.

Larstaismus byl pro Sazeda těžko pochopitelný. Vypadal nevinně a vědělo se o něm dost. Jakýsi memorista ve čtvrtém století objevil skutečný poklad ? sbírku modliteb, nápisů a poznámek, které kdysi patřily nějakému přednímu představiteli této církve.

Přesto se však toto náboženství nejevilo nikterak příliš… ortodoxní. Zaměřovalo se spíše na umění než na víru v užším slova smyslu a soustřeďovalo peněžní dary na podporu mnichů, aby se mohli věnovat poezii, malovat a vytvářet sochy. To jediné bránilo Sazedovi v tom, aby náboženství rovnou zavrhl. Nemohl v něm totiž nikde najít žádnou nesrovnalost. Mělo tak málo doktrín, že si nestačily protiřečit.

Držel před sebou papír, četl ho stále znovu a znovu a vrtěl hlavou. Papír měl přichycený k deskám, aby mu ho neodnesl vítr, a k sedlu měl připoutaný deštník, který mu chránil stránky před popelem. Slyšel, jak se Vin diví, jak může někdo číst v sedle na koni. Měl však svou metodu a s ní to bylo snadné.

Nemusel obracet stránky. Jen četl stále dokola totéž, převracel v duchu slova a hrál si s nimi. A snažil se rozhodnout. Je v tomhle náboženství pravda? Jeho stoupenkyní byla Mare, Kelsierova žena. Byla jedním z mála lidí, s nimiž se Sazed setkal, kteří věřili starým náboženstvím.

Náboženství Larsta vychází z předpokladu, že lidský život je hledání božského principu, četl. Učí, že umění člověka přibližuje k pochopení tohoto božského principu. Protože ne všichni lidé se mohou věnovat umění, má společnost čestnou povinnost podporovat umělce, aby vytvářeli velká díla, která pozvednou ty, kdo je vnímají.

To bylo všechno podle Sazedova úsudku hezké, ale co otázka života a smrti? Co duše? Co je to božský princip a jak se mohou dít na světě takové hrozné věci, je-li božský princip reálný?

„Víš,“ prohodil Breeze, který jel vedle něj, „na tomhle je jedna úžasná věc.“

Jeho poznámka Sazeda vyrušila ze soustředění. Vzdychl a zvedl hlavu od papíru. Slyšel pod sebou pravidelný klapot kopyt. „Na čem, Lorde Breezi?“

„Na tom popelu,“ vysvětlil Breeze. „Podívej se na něj. Všechno pokryje. Celá zem je najednou černá. Představ si, jak bylo za Pána Vládce všechno jednotvárný! Všechno hnědý, rostliny vypadaly, jako když živoří na pokraji smrti. To mi připadalo depresivní. Ale popel, když padá celý den a přikreje celou zem…“ Zavrtěl hlavou a usmál se. „Nenapadlo by mě, že bez Pána Vládce může být něco ještě horší. Jenže my jsme si pěkně zavařili. My jsme ten svět zničili. To je dost slušný výkon, když o tom přemýšlíš. Rád bych věděl, jestli na sebe máme být hrdí.“

Sazed se zamračil. Z nebe se tu a tam snesla vločka a celá obloha byla zahalená do obvyklého temného oparu. Popel padal řídce, ale vytrvale ? teď už nepřetržitě skoro dva měsíce. Koně se do něho bořili kopyty. Směřovali k jihu, doprovázeni stovkou Elendových vojáků. Jak dlouho bude trvat, než bude vrstva popela tak vysoká, že úplně znemožní cestování? Na některých místech byly už teď závěje vysoké přes metr.

Všechno bylo černé ? kopce, cesta, celá krajina. Stromy měly pod tíhou popela svěšené větve. Většina rostlin na zemi byla už nejspíš mrtvá ? i dva koně na cestě do Lekal City představovali problém, protože se neměli na čem pást. Vojáci si museli nést potraviny s sebou.

„Musím ale říct,“ pokračoval Breeze pod deštníkem připevněným k zadní části sedla, „že ten popel přece jen je kapku fádní.“

„Fádní?“

„No ano,“ přisvědčil. „Mám rád černou barvu třeba u obleků, ale jinak je taková neinspirativní.“

„A jaký jiný by měl popel být?“

Breeze pokrčil rameny. „No, Vin říká, že za tímhle vším něco je, ne? Nějaká zlá síla nebo osud nebo co. No, tak kdybych taková síla byl já, tak bych rozhodně nemařil energii na to, aby byla země černá. Nemá to šmrnc. Červená. To by bylo ono. Jen to domysli ? kdyby byl popel červený, řeky by tekly jako krev. Černá je tak nudná, že na ni člověk zapomene, ale červená ? to by ti jen tak z mysli nesešlo. To by sis říkal ‚hele, tamhleten kopec je červený. Tak má ta zlá síla přece jen trošku vkusu.‘“

„Nejsem přesvědčený, že existuje nějaká zlá síla nebo osud, Breezi,“ namítl Sazed.

„Jak to?“

Sazed zavrtěl hlavou. „Popelečné hory vždycky chrlily popel. Nastala opravdu tak velká změna, že jsou teď aktivnější? Třeba je to všechno jen výsledek přirozených procesů.“

„A mlhy?“

„Klima se mění, Lorde Breezi,“ řekl Sazed. „To je normální. Možná dřív bývalo přes den moc velké horko, aby mohly přijít. Když teď Popelečné hory produkují víc popela, tak se logicky dny ochlazují a mlhy můžou zůstat déle.“

„Opravdu? Ale kdyby to takhle bylo, příteli, tak proč by mlhy nezůstávaly přes den v zimě? To bylo chladněji než v létě. Ale mlhy nikdy ve dne nepřišly.“

Sazed mlčel. Breeze měl pravdu. Přesto však, jak procházel jedno náboženství ze svého seznamu za druhým, stále více přemýšlel o tom, jestli si tu nepřátelskou „sílu“ s Vin vlastně jen nenamluvili. Nebyl si jistý. Nezdálo se mu, že by si Vin vymýšlela. Ale na druhou stranu v náboženstvích, která probíral, nikde pravdu nenacházel. Není možné, že se svět chýlí ke konci, protože prostě nadešel jeho čas?

„Zelená,“ prohlásil Breeze nakonec.

Sazed se otočil.

„No, to by byla barva. To by mělo styl,“ pokračoval Breeze. „Jiný. Když vidíš zelenou, nemůže ti sama o sobě připadat fádní ? jako černá nebo hnědá. Kelsier vlastně vždycky mluvil o tom, že bývaly kytky zelený, ne? Před Povýšením Pána Vládce. Předtím, než se na zemi poprvé objevila Bezednost.“

„Tak se to vypráví.“

Breeze zamyšleně přikyvoval. „To má tedy styl. To ano. Bylo by to hezký, myslím.“

„Ano?“ podivil se Sazed upřímně. „Většina lidí, když s nimi o tom mluvím, říká, že by zelené rostliny byly divné.“

„Já jsem si to dřív taky myslel, ale teď, když se celý dny dívám jen na černou… No, myslím, že by změna přišla vhod. Zelený pole… sem tam barevný ostrůvek…, jakže tomu Kelsier říkal?“

„Květy,“ odpověděl Sazed. V larstaismu o nich nalezl básně.

„Ano,“ přisvědčil Breeze. „To bude krásný, až se to jednou vrátí.“

„Vrátí?“

Breeze pokrčil rameny. „No, církev Hrdiny z Hathsinu tvrdí, že Vin jednou vyčistí oblohu od popela a vzduch od mlhy. Tak předpokládám, že pokud se to skutečně stane, tak přitom vrátí i zelenou barvu rostlinám a květy. To je přece taková ženská záležitost. Aspoň mi to tak připadá.“

Sazed vzdychl a potřásl hlavou. „Lorde Breezi,“ řekl, „já vím, že se mě snažíte povzbudit. Jenže, nezlobte se, mně se nechce uvěřit, že byste vy přijímal učení církve Hrdiny z Hathsinu.“

Breeze zaváhal. Potom se usmál. „Asi jsem to trochu přehnal, co?“

„Malinko.“

„S tebou je to těžký, kamaráde. Ty hned poznáš, když se tě sotva dotknu, takže allomanticky to nejde. Jenže jsi tak… no, poslední dobou to nejsi ty.“ Mluvil skoro až melancholicky. „Stejně bych ty zelený kytky, co o nich Kelsier mluvil, někdy rád viděl. Po půlroce v popelu… no, to chce člověk aspoň věřit. Možná je to na takovýho starýho pokrytce, jako jsem já, až dost.“

Sazedovo zoufalství by bylo křičelo, že věřit je málo. Doufat a věřit, to ho nikam nedovedlo. A nic to nezměnilo na skutečnosti, že rostliny umírají a svět se řítí do záhuby.

Nemá cenu bojovat. Vůbec nic nemá cenu.

Snažil se na to nemyslet, ale bylo to těžké. Někdy mu jeho melancholie vadila, většinu času však neměl ani pomyšlení na to, zabývat se vlastním pesimismem.

Larsta, říkal si. Soustřeď se na to přece. Musíš se rozhodnout.

Breezovy poznámky ho znovu uvrhly do přemýšlení. Náboženství Larsta se zaměřovalo na umění jako na nositele „božského principu“. Je-li tedy „božství“ nějak spojeno s uměním, potom „bůh“ nesouvisí s věcmi, které se teď dějí světu ? s popelem a s bezútěšnou deprimující krajinou… je spíš v imaginární rovině, jak by to řekl Breeze. To ale vůbec nic neříká. Je to prázdné. K ničemu.

Náboženství není věrohodné, napsal Sazed na konec papíru. Jeho učení neodpovídá tomu, co člověk vidí kolem sebe.

Rozvázal tkaničky desek a papír do nich vložil. Zase o krok blíž k tomu, aby je prošel všechna. Viděl, že ho Breeze koutkem oka sleduje. Rád pronikal do tajemství. Sazed pochyboval, že by na Breeze udělalo dojem, kdyby věděl, proč to vlastně všechno dělá. Teď si však přál, aby ho Breeze nechal chvíli o samotě.

Jenže s ním nemůžu jednat odměřeně, pomyslel si. Věděl, že se mu vlastně jen snaží pomoct. Breeze se od doby, kdy se setkali poprvé, změnil. Dříve ? až na slabé chvilky soucitu ? býval Breeze sobecký a bezohledně manipuloval s lidmi ? takový, jaký se teď chce jevit. Sazed měl pocit, že se Breeze přidal ke Kelsierově partě ne z potřeby pomáhat skaatům, ale protože to pro něho prostě byla výzva. Nemluvě o tučné odměně, kterou Kelsier sliboval.

Později se ukázalo, že odměna ? atium Pána Vládce ? je pouze mýtus. Breeze byl však odměněn jinak.

Sazed si všiml postavy brodící se vpředu popelem. Byla celá černá, ale na pozadí černého popela jí přece jen bylo trochu vidět do tváře. Zdálo se, že je to jeden z jejich výzvědné hlídky. Kapitán Goradel zastavil kolonu a potom vyslal posla napřed. Sazed s Breezem trpělivě čekali.

„Hlášení výzvědné hlídky, Lorde Velvyslanče,“ řekl kapitán Goradel později, když došel k Sazedovi. „Císařova armáda je jen o pár kopců před námi. Už to není ani hodina cesty.“

„Dobře,“ odtušil Sazed, nadšený z pomyšlení, že uvidí něco jiného než ponuré černé kopce.

„Museli nás vidět, Lorde Velvyslanče,“ pokračoval Goradel. „Blíží se jezdci. Vlastně jsou to ?“

„Tamhle,“ řekl Sazed a kývl do dálky před sebe, kde bylo vidět jezdce šplhající na kopec. Jeden byl na černém pozadí velmi dobře rozpoznatelný. Nejen že se pohyboval velmi rychle ? hnal koně tryskem ?, ale byl růžový.

„Propána,“ povzdechl si Breeze.

Z nadskakující růžové tečky se vyklubala mladá žena se světlými vlasy, v jasně růžových šatech. Allrianne měla slabost pro kraječky a volánky a ráda nosila nápadné barvy. Sazed by byl čekal, že taková žena nikdy nebude dobrá jezdkyně. Allrianne však jezdila na koni mistrovsky. Bylo to také nutné, měla-li se na jeho hřbetě v takovém pošetilém oblečení udržet.

Mladá dáma uprostřed víru růžové látky a zlatých vlasů zastavila koně před Sazedovými vojáky. Než seskočila, zaváhala při pohledu na deseticentimetrovou vrstvu popela na zemi.

„Allrianne?“ nadhodil tázavě Breeze po chvíli ticha.

„Kuš,“ odsekla. „Přemýšlím, jestli seskočit dolů a vletět ti do náruče mi stojí za zničení šatů.“

„Mohli bychom vydržet, než dojedeme do tábora…“

„Jenže tak bych tě před tvýma vojákama obejmout nemohla,“ namítla.

„Technicky vzato, má zlatá,“ odpověděl Breeze, „to nejsou mí vojáci, ale Sazedovi.“

Allrianne si uvědomila Sazedovu přítomnost a zvedla hlavu. Mile se na něho usmála a na koňském hřbetě se uklonila. „Lorde Velvyslanče,“ řekla a Sazed pocítil náhlou ? a ne nepřirozenou ? vlnu náklonnosti k této mladé dámě. Vzněcovala mu totiž emoce. Pokud dokázal být někdo v emocionální allomancii ještě otrlejší než Breeze, potom to byla jedině Allrianne.

„Princezno,“ pokynul na ni hlavou Sazed.

Nakonec se Allrianne přece jen rozhodla z koně seskočit.

Aby se dostala ze hřbetu, musela si velmi nedecentně podržet šaty. Bylo by to neslušné, kdyby pod nimi neměla několik vrstev krajkových spodniček.

Nakonec jí kapitán Goradel pomohl na Breezova koně. Uvelebila se na sedle před Breezem. Nikdy spolu neuzavřeli oficiální manželství ? snad i proto, že se Breeze ostýchal oženit se ženou o tolik mladší. Vysvětloval to vždycky tím, že z ní nechce udělat vdovu ? jako by čekal, že se to stane okamžitě, i když mu bylo teprve pětačtyřicet.

Zemřeme všichni brzy, pokud se budou věci stále vyvíjet tímto směrem, pomyslel si Sazed, když se kolona znovu dala do pohybu. Na věku nezáleží.

Možná i z tohoto důvodu Breeze nakonec vztah s Allrianne připustil. V každém případě bylo ze způsobu, jak se na ni díval a jak ji držel v sedle ? jemně, skoro až uctivě ? zřejmé, že ji velmi miluje.

Rozpadá se společenská struktura, pomyslel si Sazed. Kdysi býval sňatek základní společenskou nutností, zvláště šlo-li o ženu jejího postavení.

Jenže ? kde vezme současná společnost instituci, která by toto zajišťovala? Obligátoři jsou vyhynulý druh. Elendova a Vinina vláda je válečné provizorium ? účelové společenství měst vytvořené na čistě utilitaristickém principu. A nad tím vším se jako černý stín vznáší hrozba, že se něco vážného děje se světem.

Proč myslet na sňatek, když lidé čekají, že bude konec světa, než se rok s rokem sejde?

Sazed potřásl hlavou. Nastala doba, kdy by lidé potřebovali jistotu ? víru ?, které by se mohli chytit, která by je držela při životě. A dát by jim ji měl on. Snažila se o to církev Hrdiny z Hathsinu, ale ta byla příliš mladá a její stoupenci v oblasti náboženství příliš nezkušení. Už se začaly objevovat různé doktríny a metodologie a každé město nové říše si vytvářelo svou vlastní verzi tohoto náboženství.

Sazed v minulosti učil náboženstvím, aniž by měl pocit, že některému z nich musí věřit. Přijímal každé v jeho jedinečnosti a nabízel je lidem, jako číšník nabízí předkrm, který sám nebude jíst.

Jenže teď mu to připadalo pokrytecké. Jeho lidé potřebují víru a on jim ji má dát. Nebude učit lži. Už nikdy.

Sazed si opláchl obličej studenou vodou a vychutnával ten příjemný šok. Voda mu stékala z obličeje a kapala po tvářích a po bradě a odnášela vločky popela. Utřel si tvář čistým ručníkem a potom vytáhl žiletku a zrcátko, aby si mohl oholit hlavu.

„Proč to děláš?“ ozval se hlas, který nečekal.

Prudce se otočil. Ještě před chvilkou v jeho stanu nikdo nebyl. Teď však za ním stála postava. Usmál se. „Paní Vin.“

Založila ruce a zvedla obočí. Vždycky chodila jako duch, ale teď už v tom dosahovala takové dokonalosti, že to překvapovalo i jeho. Vešla, aniž by se ozvalo šustnutí stanové plachty. Jako obvykle měla na sobě pánskou košili a kalhoty, i když si za poslední dva roky nechala narůst vlasy do „dámské délky“ po ramena. Bývaly doby, že se všude krčila a schovávala, kamkoli šla, a uhýbala před ostatními pohledem. To se však změnilo. Byla drobná a tichá, štíhlá a nenápadná, takže bylo vždycky snadné ji přehlédnout. Teď už se však dívala lidem do očí.

A to dělalo velký rozdíl.

„Generál Demoux říkal, že odpočíváte, paní Vin,“ poznamenal Sazed.

„Demoux už ví, že nechat mě prospat váš příchod nebylo nejlepší.“

Sazed se usmál a potom pokynul k židli, aby si Vin sedla.

„Pokračuj v holení, to je v pořádku,“ řekla.

„Prosím,“ pokynul jí znovu.

Vin vzdychla a sedla si. „Ty jsi mi nikdy neodpověděl na jednu otázku, Sazede,“ prohodila. „Proč pořád nosíš stevardský oblečení? A proč si pořád holíš hlavu jako terrisský sluha? A proč si děláš starost, že by bylo neuctivé holit se, když tu jsem já? Už přece dávno sluha nejsi.“

Vzdychl a opatrně usedl na židli proti ní. „Já už vlastně ani nevím, kdo jsem, paní Vin.“

Stanové plátno se nadouvalo v mírném větru a dveřní plachtou, kterou za sebou Vin nezatáhla, dovnitř navál popel. Zamračila se nad tou poznámkou. „Jsi Sazed.“

„Vrchní velvyslanec císaře Ventura.“

„Ne,“ namítla. „To je, co děláš, ale ne, kdo jsi.“

„A kdo tedy jsem?“

„Sazed,“ opakovala. „Terrisský memorista.“

„Memorista, který už na sobě dávno nenosí svoje zásobárny?“

Vin pohlédla do rohu k truhle, kde je měl schované. Své feruchemické zásobárny, v nichž byla uložena náboženství, dějiny, historky a legendy národů dnes už dávno mrtvých. Všechno čekalo, že to někdy bude vyučovat, že bude přidávat další. „Obávám se, že se ze mě stal starý sobec, paní Vin,“ zamumlal po chvíli tiše.

„To je hloupost,“ namítla. „Celý život jsi sloužil druhým. Neznám nikoho méně sobeckého, než jsi ty.“

„Vážím si vašich slov,“ řekl, „ale obávám se, že s nimi musím nesouhlasit. Paní Vin, pro nás není smutek nic nového. Vy jste poznala lépe než kdokoli jiný, řekl bych, tíhu života za Finální říše. Všichni jsme přišli o své drahé a blízké. A přesto mám pocit, že jsem jediný, kdo se s tím nedokázal vyrovnat. Připadám si jako malé dítě. Ano, Tindwyl je mrtvá. A upřímně řečeno, neměl jsem možnost strávit s ní před jejím odchodem mnoho času. Neměl bych mít důvod cítit to, co cítím.

Přesto se každé ráno probouzím a vidím před sebou jen prázdnotu. Když si dám na ruce svoje feruchemické náramky, zebou mě a začnou mi připomínat život, který jsem s ní prožil. Měl bych jít dál, ale nemůžu. Jsem slaboch, řekl bych.“

„To není pravda, Sazede,“ odpověděla pevně.

„Nemohu s vámi souhlasit.“

„Ne?“ podivila se. „A kdybys měl opravdu slabou vůli, tak bys byl schopný se mnou nesouhlasit?“

Sazed se zarazil a potom se usmál. „Kde jste se tak pocvičila v logice?“

„Životem s Elendem,“ odpověděla s povzdechem. „Když nemáte rádi racionální argumenty, vyhněte se soužití s badatelem.“

Málem jsem se mu nevyhnul. Tato myšlenka Sazeda přepadla nečekaně, ale sebrala mu úsměv ze rtů. Vin to musela zaregistrovat, protože se lekla.

„Promiň,“ hlesla a odvrátila pohled.

„To je v pořádku, paní Vin,“ pravil. „Já jen… připadám si hrozně slabý. Neumím být takový, jakého mě lidé chtějí. Jsem možná opravdu poslední memorista. Už je to rok, co můj domov vyplenili inkvizitoři a zabili i děti s feruchemickými schopnostmi. Nemáme žádné důkazy o tom, že by někdo z naší sekty přežil. Mnoho jich bylo samozřejmě mimo město, ale našli si je buď inkvizitoři, nebo jiná pohroma. Těch bylo v poslední době bezpočet, řekl bych.“

Vin seděla s rukama v klíně a vypadala v tlumeném světle neobvykle zranitelně. Sazed se zamračil při pohledu na bolestný výraz její tváře. „Paní Vin?“

„Promiň,“ zašeptala. „Jenom… vždycky, když jsem potřebovala poradit, šla jsem za tebou. Teď bych potřebovala poradit, co s tebou.“

„Na to není rady, obávám se.“

Chvíli seděli mlčky.

„Našli jsme tu jeskyni,“ promluvila pak Vin. „Předposlední. Opsala jsem ti ta slova. Na tenkou ocelovou fólii, takže jsou bezpečná.“

„Děkuji.“

Vin seděla a tvářila se nejistě. „Ty se na ně nepodíváš, viď?“

Sazed se zarazil a potom zavrtěl hlavou. „Nevím.“

„Já to sama nedokážu, Sazede,“ žadonila. „Já s ním neumím bojovat sama. Já tě potřebuju.“

Ve stanu zavládlo ticho. „Já… dělám, co můžu, paní Vin,“ řekl nakonec. „Prostě musím nejdřív najít odpověď pro sebe, než ji budu moct předat ostatním. Ale ten opis jsem si nechal poslat do stanu. Slibuji, že se na něj podívám.“

Přikývla a potom vstala. „Elend svolal na dnes večer schůzku. Abychom naplánovali, co dál. Chce, abys přišel.“ Připravila se k odchodu a nechala za sebou slabý obláček vůně. Zastavila se u jeho židle. „V jednu chvíli,“ prohodila, „potom, co jsem uvolnila tu sílu u Pramene Povýšení, jsem myslela, že Elend umře.“

„Jenže on neumřel,“ namítl Sazed. „Zůstal naživu.“

„To je jedno,“ pokračovala. „Myslela jsem, že umře. Věděla jsem, že umírá ? měla jsem tu moc na chvíli v rukou, Sazede, takovou moc, jakou si neumíš vůbec představit. Jakou si nikdo nikdy nemůže umět představit. Moc zničit světy a vytvořit nové. Moc vidět a chápat. Viděla jsem ho a věděla jsem, že umře. A věděla jsem, že ho mohu zachránit.“

Sazed zvedl hlavu.

„Ale neudělala jsem to,“ řekla. „Nechala jsem ho krvácet a tu moc jsem pustila. Odsoudila jsem ho k smrti.“

„Jak?“ zeptal se. „Jak jste mohla takovou věc udělat?“

„Protože jsem se mu dívala do očí a věděla jsem, že to tak chce. A tohle jsi mi dal ty, Sazede. Ty jsi mě naučil, že ho musím tolik milovat, abych ho uměla nechat zemřít.“

Odešla. Sazed zůstal ve stanu sám. Po chvíli se vrátil k holení a našel něco na dně umyvadla. Malý složený papírek.

Byl na něm starý vybledlý obrázek jakési rostliny. Květiny. Byl to obrázek, který kdysi patřil Mare. Od ní ho dostal Kelsier a od Kelsiera Vin.

Sazed jej zvedl a přemýšlel, co mu tím Vin chtěla naznačit. Nakonec jej složil a vsunul do rukávu. Potom se pustil do holení.

Prvotní smlouva, o které kandry tak často mluví, byla původně jen výčtem slibů První generace Pánu Vládci. Sepsaly je, a tím kodifikovali první zákon pro kandry. Měly obavy z toho, že si budou vládnout samy, nezávisle na Pánu Vládci a jeho říši. Přinesly mu tedy, co sepsaly, a žádaly o schválení.

Pán Vládce jim poručil napsat Prvotní smlouvu do oceli a na konci ji sám podepsal. Tuto smlouvu se musela naučit každá kandra, která se probudila do života ze stadia mlžného přízraku. Smlouva přikazovala ctít starší generace, obsahovala běžná práva každé kandry, pokyny, jak mají přicházet na svět nové kandry, a požadavek bezvýhradné oddanosti Pánu Vládci.

Bohužel Prvotní smlouva obsahovala klauzuli, která, bude-li invokována, požaduje hromadnou sebevraždu všech žijících kander.

KanPaar se předklonil nad pultík a ve světle lampy se zableskly jeho jasně červené kosti. „Dobře, tedy. TenSoone, zrádče našeho lidu. Vyžádal sis tento soud. Nuže, obhaj se.“

TenSoon se zhluboka nadechl ? bylo tak krásné, moci opět dýchat ? a chtěl začít.

„Řekni jim,“ pokračoval KanPaar s úšklebkem, „vysvětli, jestli jsi toho schopen, proč jsi zabil jednoho z nás. Kolegu. Kandru.“

TenSoon strnul. Chýše pověřených ztichla. Kandry byly mnohem disciplinovanější než lidé a v davu to ani nezašumělo. Seděly se svými kamennými, dřevěnými nebo dokonce kovovými kostrami bez hnutí a čekaly na TenSoonovu odpověď.

KanPaarova otázka byla ovšem jiná, než TenSoon čekal.

„Ano, zabil jsem kandru,“ připustil TenSoon, nahý a bosý na kovovém pódiu. „To není zakázáno.“

„To nemusí být zakázáno,“ podotkl KanPaar a ukázal prstem. „Lidi se zabíjejí navzájem. Kolossové se zabíjejí navzájem. Jenže ti obojí patří Zmaru. My patříme Růstu, my jsme Otcovi vyvolení. My se navzájem nezabíjíme!“

TenSoon se zamračil. Byla to podivná argumentace. Proč se ptá na tohle? pomyslel si. To, že jsem zradil své lidi, je přece horší zločin, než že jsem jednoho z nich zabil.

„Byl jsem k tomu nucen smlouvou,“ odpověděl upřímně. „To jistě víš, KanPaare. Protože Straffu Venturovi jsi mě přidělil ty. Všichni víme, jaký to byl člověk.“

„Stejný jako všichni ostatní,“ vyštěkl jeden z Druhé generace.

Kdysi by TenSoon souhlasil. Teď však věděl, že aspoň někteří lidé jsou jiní. Zradil Vin, a ona k němu přesto nepocítila nenávist. Pochopila to a měla slitování. I kdyby se už nebyli spřátelili dřív, i kdyby si jí už dávno nezačal vážit, tenhle okamžik by jí u něho vysloužil skutečnou, upřímnou oddanost.

Spoléhala na něho, i když to nevěděla. Napřímil se a podíval se KanPaarovi do očí. „Byl jsem placenou smlouvou přidělen člověku jménem Straff Venture,“ řekl. „Ten mě dal svému zvrácenému synovi Zaneovi. Zane mi přikázal, abych zabil kandru OreSeura a postavil se na její místo, aby mohl špehovat ženu jménem Vin.“

Když vyslovil její jméno, ozval se tlumený šepot. Ano, slyšeli jste o ní. Je to ta, co zavraždila Otce.

„A ty jsi udělal, co ten Zane přikázal?“ zeptal se KanPaar hlasitě. „Ty jsi zabil kandru? Zavraždil jsi příslušníka své vlastní generace!“

„Myslíte, že jsem to udělal rád?“ poznamenal TenSoon. „OreSeur byl z mé generace. Bratr. Znal jsem ho sedm set let! Jenže… smlouva…“

„Zakazuje zabíjet!“ řekl KanPaar.

„Zakazuje zabíjet lidi.“

„Copak nemá život kandry větší cenu než lidský?“

„Znění smlouvy je jasné, KanPaare,“ odsekl TenSoon. „Znám ho dobře ? pomáhal jsem ho formulovat! Byli jsme oba u toho, když se podle modelu Prvotní smlouvy tvořily služební smlouvy! Zakazují zabíjet lidi, ale nezakazují zabíjet se navzájem.“

KanPaar se předklonil přes pultík. „Dohadoval ses s tím Zanem? Navrhl jsi mu třeba, aby tu vraždu vykonal sám? Snažil ses aspoň požadavku zabít jednoho z nás vyhnout?“

„S pány se nedohaduji,“ odpověděl TenSoon. „A rozhodně jsem nechtěl prozradit člověku, jako byl Zane, jak zabít kandru. Všichni věděli o jeho duševní labilitě.“

„Takže ty ses nepokusil se dohodnout,“ řekl KanPaar. „Prostě jsi OreSeura zabil. A potom ses postavil na jeho místo a předstíral, že jsi on.“

„To je naše práce,“ oponoval TenSoon zoufale. „Postavit se na místo někoho jiného a špehovat. To je přece přímo předmět smlouvy!“

„To ale děláme lidem,“ vyštěkl kdosi z Druhé generace. „Tohle je první případ, kdy kandra byla použita, aby imitovala kandru. To je precedens na pováženou.“

Bylo to geniální, pomyslel si TenSoon. Nenávidím Zanea za to, že mě k tomu donutil, ale jako nápad to bylo geniální. Vin mě nikdy nepodezírala. Kdo by také mohl?

„Takový skutek jsi měl odmítnout,“ opáčil KanPaar. „Měl jsi žádat o objasnění smlouvy. Kdyby nás všichni začali využívat tímhle způsobem, tak nás za chvíli vyhladí!“

„Zradil jsi nás svou unáhleností,“ poznamenal jiný.

Aha, pomyslel si TenSoon. Takže oni mají plán. Nejdřív ze mě udělají zrádce, aby to, co řeknu, nebylo důvěryhodné. Usmál se. Byl ze Třetí generace a bylo načase podle toho začít jednat.

„Zradil jsem vás svou unáhleností?“ zeptal se. „A co vy, vážená Druhá generace? Kdo rozhodl, že dostane smlouvu Kelsier? Kdo dal kandru člověku, který měl v plánu zabít Otce?“

KanPaar strnul, jako by dostal ránu. V průsvitné tváři měl zlý výraz. „Nemáš právo nikoho obviňovat, Třetí.“

„Jak se zdá, nemám právo už vůbec na nic,“ odpověděl TenSoon. „Nikdo z nás, po tom, co je Otec mrtvý! Nemáme právo na stížnosti, protože my jsme tomu pomohli!“

„Jak jsme mohli vědět, že se to tomu člověku podaří, když do té doby nikdo neuspěl?“ vyštěkl kdosi z Druhých. „On platil tak dobře, že ?“

KanPaar ho přerušil ostrým mávnutím rukou. Nebylo namístě, aby se Druzí začali obhajovat. Jenže HunFor, který zrovna mluvil, jaksi do jejich generace zcela nezapadal. Byl trochu… hůře chápavý.

„O tomhle už nebudeš mluvit, Třetí,“ přikázal KanPaar a ukázal na TenSoona.

„Jak se ale mám obhajovat, když nemůžu ?“

„Ty tady nejsi proto, aby ses obhajoval,“ objasnil KanPaar. „Tohle není normální proces. Ty ses už k vině doznal. Tohle je jen rozhodnutí o rozsudku. Vysvětli svůj čin a potom ať ti První generace vyměří trest!“

TenSoon zmlkl. Nemělo smysl naléhat. V tuto chvíli.

„Nuže, TenSoone,“ pokračoval KanPaar, „tvůj čin ? to, že jsi zaujal místo svého vlastního bratra ? je dost hanebný. Musíme pokračovat, nebo už přijmeš trest?“

„Oba víme, že OreSeurova smrt má s tím, proč tu stojím, málo společného,“ odpověděl TenSoon.

„Dobře,“ řekl KanPaar. „Tedy pokračujeme. Proč neřekneš První generaci, proč ? když tak lpíš na dodržování smlouvy ? jsi porušil smlouvu se svým pánem, nedbal jsi na jeho zájem a pomohl jsi místo toho jeho soupeři?“

KanPaarova slova se nesla místností. TenSoon zavřel oči a vzpomínal na ten den tehdy před rokem. Jak mlčky seděl na zemi v tvrzi Venture a sledoval, jak Vin bojuje se Zanem.

Ne. To nebyl boj. Zane pálil atium. Pomáhalo mu, ale nezranitelný s ním nebyl. S Vin si pohrával jako kočka s myší.

Vin nebyla TenSoonova paní. TenSoon její kandru zabil a na Zaneův příkaz ji imitoval a špehoval v paláci. Jeho pánem byl Zane. S ním měl TenSoon smlouvu.

Navzdory veškeré své výchově však TenSoon pomohl Vin. A přitom jí odhalil velké tajemství kander. Jejich slabé místo ? to, že allomant může zcela ovládnout jejich tělo. Kandry sloužily na smlouvách hlavně proto, aby toto tajemství udržely. Proto se staly sluhy lidí, skoro až otroky. TenSoon otevřel oči ve ztichlém sále. Na tuhle chvíli čekal.

„Neporušil jsem smlouvu,“ prohlásil.

KanPaar se ušklíbl. „Před rokem, když jsi přišel, jsi mluvil jinak, Třetí.“

„Řekl jsem, jak to bylo,“ opravil ho TenSoon. Stál zpříma. „Nelhal jsem. Pomohl jsem Vin místo Zaneovi. Zčásti tak můj čin přispěl k tomu, že můj pán Zane skončil mrtvý u jejích nohou. Ale smlouvu jsem neporušil.“

„Chceš naznačit, že Zane chtěl, abys pomohl nepříteli?“ zeptal se KanPaar.

„Ne,“ odsekl TenSoon. „Ale smlouvu jsem neporušil proto, že jsem plnil vyšší smlouvu. Prvotní smlouvu!“

„Otec je mrtvý!“ vyštěkl kdosi z Druhých. „Jak jsi mohl plnit smlouvu s ním?“

„Je mrtvý,“ odpověděl TenSoon. „To je pravda. Ale Prvotní smlouva mrtvá není. Pána Vládce zabila Vin, následnice Hrdiny z Hathsinu. Ona je teď naše Matka. Prvotní smlouva přešla na ni!“

Očekával výkřiky o rouhání a odsouzení. Místo toho však nastalo vyděšené ticho.

KanPaar stál strnule u svého pultíku. Příslušníci První generace mlčeli, jako obvykle, ve svých temných výklencích.

Dobře, pomyslel si TenSoon. To by mohlo být znamení, že mám pokračovat. „Musel jsem Vin pomoct,“ řekl. „Nemohl jsem dopustit, aby ji Zane zabil, protože to byla moje povinnost ? povinnost, která nastala v momentě, kdy ta žena zaujala Otcovo místo.“

KanPaar konečně nalezl slova. „Ona? Naše Matka? Zabila Pána Vládce!“

„A zaujala jeho místo,“ opakoval TenSoon. „Kromě toho je svým způsobem jedna z nás.“

„Nesmysl!“ vybuchl KanPaar. „Čekal jsem rozumné vysvětlení, TenSoone, čekal jsem i lži. Ale tyhle fantazie? Tohle rouhání?“

„Byl jsi v poslední době venku, KanPaare?“ zeptal se TenSoon. „Vyšel jsi vůbec za poslední století z Vlasti? Chápeš, co se venku děje? Otec je mrtvý. Svět se hroutí. Když jsem se před rokem vracel do Vlasti, viděl jsem, jak se změnily mlhy. Chovají se jinak než dřív. Nemůžeme to přehlížet. Druhá generace si to možná ještě neuvědomila, ale vrátil se Zmar! Život skončí. Ta doba, o které mluvili Světozvěsti ? Rozklad ?, už začala!“

„Tohle je zavádějící, TenSoone. To je klamání. Byl jsi příliš dlouho mezi lidmi ?“

„Tak jim řekni, jak to ve skutečnosti je, KanPaare,“ přerušil ho TenSoon. Zvyšoval hlas. „Nechceš mluvit o skutečném hříchu? Nechceš, aby to všichni slyšeli?“

„Nevynucuj si tohle, TenSoone,“ varoval KanPaar a znovu na něj ukázal prstem. „Stačí to, co jsi teď řekl. Nedělej to ještě ?“

„Já jsem jí to řekl,“ pokračoval TenSoon, znovu KanPaara přerušil. „Řekl jsem jí o našem tajemství. Nakonec toho využila. Jako to dělali staří allomanti. Zmocnila se mého těla. Využila naší slabiny a mým tělem bojovala proti Zaneovi. To jsem udělal. Tohle je ten hřích. Zradil jsem nás všechny. Ona to ví a jsem si jistý, že to řekla i dalším. Brzy nás zase budou umět ovládat. A víte, proč jsem to udělal? Copak není smyslem téhle obhajoby mluvit o důvodech, které mě k tomu vedly?“

Mluvil pořád dál, přestože se ho KanPaar snažil umlčet. „Udělal jsem to proto, že ona má právo znát naše tajemství,“ křičel. „Ona zdědila všechno, co patřilo Pánu Vládci. Bez ní nemáme nic. Nemůžeme udělovat další dary, nemůžeme plodit nové generace! Víra teď patří jí. Měli bychom za ní jít. Jestli se opravdu blíží konec světa, potom brzy přijde Rozklad. A ona ?“

„Dost!“ zařval KanPaar.

V místnosti se znovu rozhostilo ticho.

TenSoon stál a zhluboka dýchal. Celý rok, který strávil v cele, plánoval, jak toto prohlášení pronese. Jeho lidé žili tisíc let, deset generací, podle Prvotní smlouvy. Zaslouží si slyšet, co se mu stalo.

A přesto mu to připadalo tak… nedostatečné, jenom to vykřikovat jako nějaký nepříčetný člověk. Uvěří tomu vůbec někdo z nich? Změní se něco?

„Podle svého vlastního doznání jsi nás zradil,“ řekl KanPaar. „Porušil jsi smlouvu, zabil jsi příslušníka vlastní generace a prozradil jsi lidem, jak nás mohou ovládat. Požadoval jsi rozsouzení. Vyčkej na ně.“

TenSoon stál tiše a díval se do výklenků, odkud ho sledovali příslušníci První generace.

Třeba… třeba uvidí, že mluvím pravdu. Třeba je moje slova vyděsí a oni si uvědomí, že musíme následovat Vin, a ne sedět v jeskyních a čekat, až se svět kolem nás rozpadne.

Nic se však nestalo. Nikdo se nepohnul, nikdo se neozval. Chvílemi TenSoon zapochyboval, že je tam vůbec někdo naživu. Celá staletí nemluvil s nikým z První generace ? ti komunikovali jen v ústraní s Druhými.

Pokud skutečně žijí, nikdo z nich nevyužil příležitost nabídnout TenSoonovi shovívavost. KanPaar se usmál. „První generace tvou obhajobu ignoruje, Třetí,“ řekl. „Proto jako jejich sluhové my, Druhá generace, nad tebou vyneseme rozsudek sami. Učiníme to do měsíce.“

TenSoon se zamračil. Do měsíce? Proč čekají?

Nicméně bylo po všem. Sklonil hlavu a vzdychl. Řekl, co potřeboval říci. Kandry teď vědí, že je jejich tajemství prozrazeno. Druzí by to neměli dlouho skrývat. Třeba to jeho lidi inspiruje k nějakému činu.

TenSoon už se to ale nejspíš nikdy nedozví.

Bylo zřejmé, že Rashek pohnul s Pramenem Povýšení.

Bylo to od něj velmi důmyslné ? možná to nejdůmyslnější, co kdy udělal. Věděl, že se do něj jednoho dne vrátí síla, protože takováto síla ? fundamentální energie schopná tvořit světy ? je sama o sobě nevyčerpatelná.

A tak, protože věděl, že budou dál kolovat historky, změnil Rashek celou krajinu. Na sever umístil hory a toto místo nazval Terris. Svůj skutečný domov zploštil na rovinu a postavil si na něm své hlavní město.

Vybudoval si palác nad tou jeskyní a místnost uprostřed paláce postavil jako repliku své staré chýše v Terrisu. V poslední chvíli, než mu energie došla, si tak vytvořil útočiště.

„Dělá mi starosti, Elende,“ řekla Vin. Seděla na stočené přikrývce na posteli.

„Kdo?“ zeptal se Elend a odvrátil pohled od zrcadla. „Sazed?“

Přikývla. Když se Elend probudil, byla už na nohou, vykoupaná a oblečená. Někdy mu dělala starosti spíš ona. Byla trvale přetažená. Bál se o ni tím víc, když byl teď on sám Mistborn a chápal následky dlouhodobého pálení cínu s olovem. Tento kov sice posiloval tělo a oddaloval únavu, ale vybíral si za to svou daň. Když došel nebo když ho allomant přestal pálit, únava se vrátila a dopadla na člověka s drtivou silou bortící se zdi.

Vin přesto fungovala dál. Elend také pálil cín s olovem, ale přece jen spal mnohem déle. Vin byla vytrvalejší ? byla jinak silná, tak, jak on silný nikdy nebude.

„Sazed své problémy zvládne,“ konejšil ji a znovu se otočil k ní. „Určitě už někdy dřív přišel o blízké lidi.“

„Tohle je ale jiný,“ namítla Vin. Viděl ji v zrcadle, jak sedí se zkříženýma nohama v prostém oblečení. Jeho sněhobílá uniforma byla pravý opak. Zářila se zlatě nabarvenými dřevěnými knoflíky, záměrně vyrobenými tak, aby v nich bylo jen nepatrné množství kovu allomanticky nepoužitelné. Sama uniforma byla ušitá ze speciální látky, z níž se dal snadno očistit popel. Někdy míval pocit viny za všechno to úsilí, které vynakládal na to, aby vypadal státnicky. Jenže to bylo nutné. Nebyla to marnivost, ale symbol. Toho, za co jdou jeho muži do války. V černém světě nosil Elend bílou uniformu.

„Jiné?“ zeptal se a přitom si zapínal knoflíky na rukávech kabátu. „Co je na smrti Tindwyl jiného? Padla v bitvě o Luthadel. A s ní Clubs a Dockson. Ty jsi v té bitvě zabila mého otce a já jsem krátce před ní sťal hlavu nejlepšímu příteli. Všichni jsme o někoho přišli.“

„On něco na ten způsob taky říkal,“ připustila Vin. „Jenže tohle je pro něj asi víc než jen jedna smrt. On v tom vidí nějakou zradu. Vždycky byl z nás jediný, kdo měl nějakou víru. A tu nějak ztratil ve chvíli, kdy Tindwyl umřela.“

„Jediný z nás, kdo měl víru?“ namítl Elend a sebral ze stolu dřevěnou postříbřenou sponu a připnul si ji na kabát. „A co je tohle?“

„Patříš do církve Hrdiny z Hathsinu,“ řekla Vin, „ale víru nemáš. Ne takovou jako Sazed. To bylo jiný…, jako by někde bral jistotu, že všechno dobře dopadne. Že něco drží nad světem ochrannou ruku.“

„On se s tím vyrovná.“

„Jako by to nebyl on, Elende,“ řekla ustaraně Vin. „Breeze se snaží až moc.“

„A o co?“ zeptal se Elend pobaveně.

„Působí všem na emoce,“ vysvětlovala Vin. „Ale dělá to moc násilně, snaží se lidi povzbudit za každou cenu a směje se moc nahlas a nápadně. Má strach. Starosti. Je to vidět na tom, jak všechno přehání.“

Elend se usmál. „Ty už jsi ale stejná jako on. Snažíš se vidět všem lidem do duše a říkat jim, co cítí.“

„Jsou to mí přátelé, Elende,“ namítla. „Znám je. A říkám ti ? začínají to vzdávat. Jeden po druhým si začínají myslet, že to tentokrát nemáme šanci dokázat.“

Elend si zapnul poslední knoflík a podíval se do zrcadla. Někdy stále ještě pochyboval, jestli se k němu tohle oblečení ? sněhobílé a na první pohled královské ? vůbec hodí. Podíval se sám sobě do očí a přejel pohledem krátký vous, svalnaté tělo a zjizvenou kůži. Znovu se podíval do těch očí a snažil se v nich hledat krále. Jako obvykle na něj to, co viděl, žádný velký dojem neudělalo.

Nicméně se nevzdával. Lépe to prostě neumí. To ho naučila Tindwyl. „Dobře,“ prohlásil. „Věřím ti, že se v nich nemýlíš ? něco s tím udělám.“

Nakonec je to jeho práce. Císařský titul s sebou nesl jedinou povinnost.

Udělat všechno lepším.

„Dobrá,“ pravil Elend a ukázal na mapu říše, která visela na stěně konferenčního stanu. „Měříme čas, kdy se každý den objevují a mizí mlhy. Noorden s písaři udělali rozbor a tady máme výsledky.“

Všichni se naklonili k mapě. Vin seděla vzadu. Jako vždycky jí to tak vyhovovalo nejlépe. Být blíž stínům. Blíž úniku. Ano, byla si jistější ? ale to jí neubralo na opatrnosti. Ráda na každého v místnosti viděla, i když všem věřila.

Skutečně jim věřila všem. Možná s výjimkou Cetta. Tento svéhlavý muž seděl vpředu, jako obvykle po boku svého zamlklého dospívajícího syna. Cett ? král Cett, jeden z monarchů, kteří Elendovi přísahali věrnost. S nemoderní bradkou a ještě nemodernější řečí a nohama, které nefungovaly. Nic z toho mu před rokem nezabránilo málem dobýt Luthadel.

„Sakra,“ ozval se Cett, „vy si myslíte, že se v tomhle člověk vyzná?“

Elend poklepal prstem na mapu. Byl to hrubý nákres říše, podobný těm, které našli v jeskyních, jen víc odpovídající současnému stavu. Bylo na něm zakresleno několik velkých soustředných kružnic.

„Ten největší kruh ukazuje místa, kde mlhy už pohltily celou zem a neodcházejí ani za denního světla.“ Elend posunul prst do dalšího kruhu. „Tahle kružnice prochází vesnicí, kterou jsme nedávno navštívili a kde jsme našli další zásoby. Jsou tam čtyři hodiny slunečního svitu denně. Všechno uvnitř kruhu už má víc než čtyři hodiny. Všechno vně kruhu méně.“

„A ten poslední kruh?“ zeptal se Breeze. Seděl vedle Allrianne tak daleko od Cetta, jak jen stan dovoloval. Cett měl občas ještě ve zvyku se do něj trefovat v lepším případě urážkami a v horším nožem.

Elend se podíval na mapu. „Za předpokladu, že se bude mlha rozšiřovat stejným tempem jako dosud, je v tomto kruhu oblast, která by ještě letošní léto mohla mít dost slunce na to, aby se v ní něco urodilo.“

Místnost ztichla.

Naděje je dobrá tak pro hlupáky, našeptával Vin Reenův hlas. Její bratr Reen ji vychovával a učil přežít na ulici. Naučil ji žít v trvalém strachu a nikomu nevěřit. Kelsierovi dalo spoustu práce dokázat jí, že je možné přežít a přitom důvěřovat. Byla to tvrdá lekce. Ale i přesto dodnes slýchala Reenův hlas ? spíš už jenom jako vzpomínku ?, jak jí našeptává, bere jistotu a připomíná krutost, s níž se v životě setkala.

„To je teda dost malý kruh, Ele,“ poznamenal Ham, který mapu pozorně studoval. Seděl vedle generála Demouxe mezi Cettem a Breezem. Sazed seděl tiše stranou. Vin se na něho podívala a snažila se odhadnout, jestli mu jejich rozhovor trochu pozvedl náladu. Nedalo se to ale poznat.

Byla to malá skupinka. Devět lidí i s Cettovým synem Gneorndinem. Ale bylo v ní všechno, co zbylo z Kelsierovy party. Chyběl jen Špuk, který byl na výzvědech na severu. Všichni se soustředěně dívali na mapu. Poslední kruh byl skutečně malý ? nezasahoval ani celou Centrální dominancii, v níž leželo hlavní město Luthadel. Z mapy a z Elendových slov vyplývalo, že devadesát devět procent říše nebude mít v létě žádnou úrodu.

„Do příští zimy zmizí i tahle malá bublina,“ řekl Elend.

Vin se dívala na ostatní, jak přemýšlejí a jak se v jejich tvářích začíná objevovat strach. Je to jako v Alendiho deníku, pomyslela si. Proti Bezednosti nelze bojovat armádami. Pustoší města a přináší pomalou hroznou smrt. Jsou bezmocní.

Bezednost. Tak nejspíš říkali mlhám ? nebo aspoň tak se na ně odkazuje v dochovaných záznamech. Možná za tímto zamlžováním stála ta věc, proti které bojují, ta prvotní síla, kterou Vin uvolnila. Už se nijak nedalo zjistit, co bylo, protože tahle věc měla schopnost měnit záznamy.

„Dobře, lidi,“ řekl Elend a založil ruce. „Potřebujeme se rozhodnout, jak dál. Kelsier si vás vybral, protože jste schopni nemožného. A to máme právě před sebou.“

„Mě si nevybral,“ podotkl Cett. „Mě do tohohle fiaska dotáhli za koule.“

„Kéž bych se mohl dodatečně omluvit,“ odsekl Elend a podíval se na ně. „No tak, já vím, že vás něco napadá.“

„No, příteli,“ přemítal Breeze, „nejvíc se jako možnost řešení nabízí Pramen Povýšení. Tam se asi brala síla, která s mlhou dokázala bojovat.“

„Nebo která dokázala osvobodit všechno to svinstvo, co se tam schovávalo,“ poznamenal Cett.

„To už je jedno,“ řekla Vin. Všichni se na ni otočili. „Teď už v Prameni stejně žádná síla není. Ta už je pryč. Jestli se někdy vrátí, tak zas až za tisíc let.“

„Tak to je na ty zásoby potravin trochu moc dlouhá doba,“ povzdechl Elend.

„A co pěstovat rostliny, které nepotřebujou moc světla?“ nadhodil Ham. Jako obvykle měl na sobě vestu a kalhoty. Byl rváč a pálil cín s olovem, takže byl odolný vůči chladu. Procházel se vesele bez rukávů i v počasí, které ostatní zahánělo do domů.

Dobře, možná ne vesele. Ham se nezměnil ze dne na den jako Sazed. I když o díl své žoviality také přišel. Často sedával s ohromeným výrazem v očích, jako by o něčem velmi intenzivně přemýšlel ? a nebyl nadšený z toho, co vymyslel.

„A existujou rostliny, co nepotřebujou světlo?“ zeptala se Allrianne s hlavou na stranu.

„Třeba houby,“ odpověděl Ham.

„Pochybuji, že uživíme celou říši houbami,“ namítl Elend. „I když nápad je to dobrý.“

„Určitě jsou i jiný takový rostliny,“ pokračoval Ham. „I když bude mlha celý den, tak aspoň trochu světla bude vždycky. Některým rostlinám to třeba opravdu bude stačit.“

„Ty ale nemůžeme jíst, příteli,“ poznamenal Breeze.

„My ne, ale třeba zvířata,“ řekl Ham.

Elend zamyšleně přikyvoval.

„Na zahradnictví teda opravdu není zrovna moc času,“ vložil se do hovoru Cett. „To jsme měli řešit už před lety.“

„Ještě před pár měsíci jsme ani nevěděli, co se stane,“ oponoval mu Ham.

„To je pravda,“ přisvědčil Elend. „Jenže Pán Vládce to věděl a měl tisíc let na to, aby se připravil. Proto udělal ty zásoby ? a my pořád nevíme, co je v tom posledním úkrytu.“

„Na Pána Vládce bych se nespoléhal, Elende,“ zavrtěl hlavou Breeze. „Musel ty zásoby připravovat s tím, že až je někdo objeví, bude on už dávno po smrti.“

Cett přikývl. „Ten idiot klidař má pravdu. Kdybych byl já Pán Vládce, tak bych do těch konzerv nacpal jed a kdovíjaký sajrajt. Když zaklepu bačkorama já, tak ať zaklepou všichni.“

„Naštěstí, Cette,“ řekl Elend a zvedl obočí, „byl Pán Vládce větší lidumil, než jsme si mysleli.“

„No, že uslyším něco takovýho, to bych nikdy nečekal,“ poznamenal Ham.

„Byl to císař,“ vysvětloval Elend. „Třeba se nám nelíbilo, jak vládl, ale nějak mu začínám rozumět. Nebyl zlomyslný ? svým způsobem ani nebyl zlý. Jen… se tím nechal unést. Kromě toho musel čelit té věci, se kterou teď bojujeme my.“

„S věcí?“ zeptal se Cett. „S mlhou?“

„Ne,“ odpověděl Elend. „S tou věcí, která byla uvězněná v Prameni Povýšení.“

Říkají tomu Zmar, pomyslela si Vin najednou. Zničí to celý svět.

„Proto jsem se rozhodl, že musíme zajistit i tu poslední skrýš se zásobami,“ řekl Elend. „Pán Vládce tímhle vším už jednou prošel a věděl, jak se má připravit. Třeba tam najdeme i rostliny, které nepotřebují sluneční světlo. Zatím se ve všech úkrytech opakovaly konzervy a voda ? ale v každém bylo ještě něco navíc. Ve Vetitanu jsme našli velkou zásobu prvních osmi allomantických kovů. V té poslední třeba bude to ostatní, co potřebujeme k přežití.“

„Takže je to tady!“ Cett se usmíval na celé kolo. „Potáhneme na Fadrex, že jo?“

Elend krátce přikývl. „Ano. Hlavní část armády potáhne do Západní dominancie a tam postaví tábor.“

„Ha!“ vyrazil Cett. „Penrod a Janarle to budou muset skousnout. To jim bude pár dní trvat.“

Vin se pousmála. Penrod a Janarle byli další dva nejvýznamnější králové pod Elendovou císařskou vládou. Penrod vládl v Luthadelu, proto s nimi také momentálně nebyl, a Janarle v Severní dominancii, v království, kde byla dědičná panství Venturů.

Největšího města na severu se však zmocnili revolucionáři, když Janarle s Elendovým otcem Straffem Venturem obléhali Luthadel. Až dosud neměl Elend k dispozici volné jednotky, aby mohl získat zpátky Urteau, a tak vládl Janarle v exilu a jeho poměrně malé vojenské jednotky spravovaly města, která mu zůstala pod kontrolou.

Jak Janarle, tak Penrod měli dostatek důvodů nechtít, aby hlavní armáda vytáhla na Fadrex.

„Těm šmejdům to nepůjde ani trochu pod nos, až se o tom dozvědí,“ řekl Cett.

Elend vrtěl hlavou. „Musíte používat v každé větě aspoň jednu nadávku?“

Cett pokrčil rameny. „Co by mělo za smysl mluvit, když bych nemohl říct nic zajímavého?“

„Na nadávání nic zajímavého není,“ odpověděl Elend.

„To si sakra myslíte vy,“ odsekl Cett a usmál se. „A vůbec, vy si nemáte na co stěžovat, císaři. Jestli se vám zdá, že to, co říkám, jsou nadávky, tak je vidět, že jste už moc dlouho v Luthadelu. U nás je to normální.“

Elend vzdychl. „Nicméně bych ?“

Země se zachvěla a přetrhla mu řeč. Vin byla vmžiku na nohou a rozhlížela se, odkud hrozí nebezpečí, zatímco ostatní kleli a hledali něco, čeho se chytit, aby neztratili rovnováhu. Vin odhodila stanovou plachtu a zahleděla se do mlhy. Otřesy brzy ustaly, ale v táboře vyvolaly chaos. Hlídky ? důstojníci a allomanti pod Elendovým velením ? pobíhaly sem a tam a hledaly, kde se co děje. Většina vojáků však zůstávala ve stanech.

Vin se otočila zpátky do stanu. Popadalo v něm několik židlí ? cestovní zařízení nebylo na zemětřesení stavěné. Muži se postupně vrátili na svá místa. „V poslední době toho máme nějak moc,“ povzdychl Ham. Vin se setkala pohledem s Elendem. Viděla mu v očích starost.

Můžeme bojovat s armádami, dobývat města, ale co s popelem, mlhami a zemětřesením? Co s tím, že se svět kolem nás rozpadá?

„No,“ řekl Elend navzdory všem obavám, které musela Vin cítit, pevným hlasem. „Náš další cíl musí být Fadrex. Nemůžeme si dovolit nechat tam úkryt se zásobami a všechno, co v něm může být.“

Třeba atium, našeptával Vin Reenův hlas. „Atium,“ opakovala nahlas.

Cett zpozorněl. „Myslíte, že tam bude?“

„To jsou jen teorie,“ odpověděl Elend a podíval se na Vin. „Nemáme žádný důkaz.“

„Bude tam,“ řekla. „Musí tam být. Nevím proč, ale určitě ho někde máme.“

„Já doufám, že nebude,“ namítl Cett. „Táhnu přes polovinu týhle zatracený říše, abych se ho tu pokusil ukrást ? a nakonec se ukáže, že jsem na něm seděl…“

„Myslím, že jsme ale ještě opomněli jednu důležitou věc, Ele,“ připomněl Ham. „Ty mluvíš o dobytí Fadrexu?“

Místnost ztichla. Až do této chvíle plnila Elendova armáda převážně obrannou funkci a útočila jen na stráže kolossů nebo na tábory banditů nebo malých vojsk. Dvě vesnice vojáci zastrašili natolik, že se k nim připojily, ale nikdy silou nenapadli žádné město.

Elend se otočil a znova se podíval na mapu. Vin mu i odtud viděla do očí. Měl v nich pohled muže zoceleného dvěma roky takřka nepřetržitého válčení.

„Náš prvotní cíl bude získat město diplomaticky,“ připustil.

„Diplomaticky?“ podivil se Cett. „Fadrex je můj. Ten sviňák obligátor mi ho ukrad! Takže si nemusíte dělat starosti se svědomím, když na něj zaútočíte, Elende.“

„Nemusím?“ otočil se k němu Elend. „Cette, v tom městě bydlí vaši lidé ? vaši vojáci ?, museli bychom je zabít, abychom se do města dostali.“

„Válka už je taková, lidi umírají,“ pravil Cett. „Pocit viny vám z rukou krev nesmeje, tak co si s tím děláte hlavu? Ti vojáci se obrátili proti mně, tak dostanou, co si zaslouží.“

„To není tak jednoduché,“ namítl Ham. „Když tihle vojáci neuměli bojovat proti uzurpátorovi, tak nemůžeme čekat, že budou chtít nastavovat krk teď.“

„Zvlášť za muže, který byl sám taky uzurpátor,“ poznamenal Elend a podíval se koutkem oka po Cettovi.

„No, každopádně,“ pokračoval Ham, „je prý město velice dobře chráněný. Takže to bude tvrdý oříšek, Ele.“

Elend chvíli mlčel. Potom se podíval na Cetta, který se stále tvářil nadmíru samolibě. Jako by měli něco společného ? jakýsi vhled do věci. Elend byl mistr teorie a přečetl asi o válkách víc než kdokoli jiný. A Cett měl zase jakýsi šestý smysl pro taktiku, takže zastoupil Clubse jako hlavní vojenský stratég říše.

„Blokáda,“ řekl Cett.

Elend přikývl. „Jestliže král Yomen nebude ochoten vyjednávat diplomaticky, tak se do města můžeme dostat jedině tím, že ztratíme polovinu mužů v bitvě, nebo obléháním, dokud nebude Yomen zoufalý.“

„A máme na to čas?“ zeptal se Ham a zamračil se.

„Kromě Urteau,“ vysvětloval Elend, „je Fadrex a jeho okolí jedinou významnou oblastí vnitřních dominancií, která disponuje nějakou dobrou vlastní obranou. To a k tomu ty zásoby, to je dostatečný důvod, proč si nemůžeme dovolit tohle místo jen tak pustit.“

„Čas je vlastně svým způsobem na naší straně,“ poznamenal Cett a poškrábal se na bradě. „Takový město jako Fadrex nejde jen tak napadnout, Hame. Má opevnění. Je to jedno z mála měst, kromě Luthadelu, schopných odrazit cizí armádu. Jenže protože je daleko od Centrální dominancie, tak už asi nebude mít dostatek potravin.“

Elend přikývl. „Zatímco my máme všechny zásoby, co jsme objevili v těch jeskyních. Takže když zablokujeme cesty a ohlídáme kanál, tak se nakonec přece jen budou muset vzdát. I kdyby skrýš našli ? o čemž pochybuji ?, tak my vydržíme delší dobu.“

Ham se zamračil. „Myslím…“

„Kromě toho,“ dodal Elend, „kdyby šlo do tuhého, máme asi dvacet tisíc kolossů.“

Ham zvedl obočí, ale nic neřekl. Bylo jasné, na co myslí. Ty bys poslal koloss proti lidem?

„Ještě je tu ale další věc,“ vložil se do hovoru tiše Sazed. „Zatím jsme o tom nemluvili.“ Několik lidí se otočilo, jako by už zapomněli, že tu Sazed sedí s nimi.

„Mlhy,“ objasnil. „Fadrex leží za hranicí mlh, Vaše Výsosti. Vystavíte svou armádu patnáctiprocentní ztrátě, ještě než se dostanete do města?“

Elend mlčel. Dosud vojáky držel většinou mimo mlhy. Vin připadalo nespravedlivé, že vojáci byli proti mlhám chráněni, zatímco lidé z vesnic museli v noci ven. Jenže na místech, kde tábořili, bylo ještě dost dlouho denní světlo bez mlh a také měli dostatek stanů, aby se do nich všichni vojáci složili. Ty při přesunu vesničanů k dispozici nebyly.

Mlhy do uzavřených prostor obvykle nevcházely. Ani do stanů. Nebyl tedy důvod riskovat úmrtí mezi vojáky, když se mu zatím mohli vyhnout. Vin to sice připadalo pokrytecké, ale zatím to mělo logiku.

Elend se setkal pohledem se Sazedem. „To je dobrý postřeh,“ připustil. „Nemůžeme chránit vojáky před mlhou věčně. Donutil jsem civilisty z Vetitanu, aby se imunizovali. Asi budu muset udělat s armádou totéž. Ze stejného důvodu.“

Vin seděla mlčky. Často toužebně vzpomínala na doby, kdy s takovými rozhodnutími neměla nic společného. Nebo, ještě lépe, kdy je Elend nemusel činit.

„Vyrazíme na Fadrex,“ řekl Elend znovu a odvrátil se od ostatních. Ukázal na mapu. „Jestli z tohohle vyvázneme se zdravou kůží ? a tím ‚my‘ myslím všechny lidi v Nové říši, budeme se muset semknout dohromady a soustředit všechny obyvatele v Centrální dominancii. To bude jediné místo, kde bude tohle léto možné něco pěstovat. Navíc budeme potřebovat každou ruku na odklízení popela a práci na polích. To znamená přivést lidi z Fadrexu pod naši ochranu.

A to taky znamená,“ pokračoval a ukázal k severovýchodní oblasti na mapě, „že se budeme muset vypořádat s povstalci v Urteau. Nejenže v něm je úkryt se zásobami a se zrnem, které zoufale potřebujeme v Centrální dominancii zasít, ale nová vláda staví armádu. Z Urteau se do Luthadelu dá dojít, jak jsme viděli, když na nás přitáhl s vojskem můj otec. Už nechci dopustit, aby se něco takového opakovalo.“

„Ale nemáme dost jednotek, abychom vyrukovali na obě fronty současně, Ele,“ poznamenal Ham.

Elend přikývl. „Já vím. A rád bych se útoku na Urteau vyhnul. Bylo to sídlo mého otce a lidé měli dobrý důvod se proti němu vzbouřit. Demouxi ? hlášení?“

Demoux vstal. „Přišla ocelová destička se vzkazem od Špuka, když jste byl pryč, Vaše Výsosti,“ pravil. „Píše, že frakce, která v Urteau vládne, je složená ze skaatských povstalců.“

„To vypadá slibně,“ řekl Breeze. „Naši lidi.“

„Jsou… docela nemilosrdní ke šlechtě, Lorde Breezi,“ dodal Demoux. „A zahrnují do ní kohokoli, kdo má urozeného předka.“

„To je trochu extrémní,“ poznamenal Ham.

„Kelsiera hodně lidí taky pokládalo za extrémního,“ namítl Breeze. „Jsem si jist, že s nima půjde mluvit.“

„Dobře,“ uzavřel Elend. „Protože já na tebe a na Sazeda spoléhám, že získáte Urteau bez použití síly. Těch skrýší je jen pět a my si nemůžeme dovolit ztratit ani jedinou. Kdoví, co nakonec objevíme ve Fadrexu ? třeba nás to odkáže zase na ty předešlé jeskyně, abychom tam našli něco, co jsme předtím nehledali.“ Otočil se a podíval se na Breeze a potom na Sazeda.

„Potraviny z Urteau jen tak nepropašujeme,“ pokračoval. „Jestli se to povstání rozšíří, může se stát, že se říše zase rozpadne na malé celky. My ty lidi prostě získat musíme.“

Lidé v místnosti přikyvovali. I Vin. Věděli z vlastní zkušenosti, kolik síly dokáže malé povstání v říši získat.

„Obléhání Fadrexu by mohlo nějakou dobu trvat,“ připustil Elend. „Potřebuji, abyste to povstání na severu zdolali a získali ty potraviny ještě dlouho před létem. Musíte poslat zrno do Centrální dominancie, abychom mohli zasít.“

„Neboj se,“ uklidňoval ho Breeze. „Já jsem ty skaatský vlády viděl. Než se tam dostaneme, budou stejně na pokraji kolapsu. Ještě budou rádi, když jim nabídneme připojení k Nový říši!“

„No, radši buďme opatrní,“ podotkl Elend. „Špuk je stručný, ale je z toho vidět, že je napětí ve městě velké. Pošleme s vámi jako ochranku pár stovek vojáků.“ Vrátil se k mapě a přimhouřil oči. „Pět jeskyní, pět měst. Urteau do toho všeho nějak patří. Vynechat ho nemůžeme.“

„Vaše Výsosti,“ zeptal se Sazed. „Je nutné, abych se té cesty zúčastnil?“

Elend se zamračil a podíval se na něj. „Máš něco důležitějšího, Sazede?“

„Potřeboval bych pokročit v průzkumu,“ odpověděl Sazed.

„Budu respektovat tvé přání jako vždycky,“ řekl Elend. „Jestli je ten průzkum důležitější…“

„To je spíš osobní záležitost, Vaše Výsosti,“ dodal Sazed.

„Mohl bys to dělat třeba i v Urteau?“ chtěl vědět Elend. „Jako Terrisman jsi pro cizí lidi mnohem důvěryhodnější než kdokoli z nás. Lidé si tě váží a věří ti, Sazede ? a vědí proč. Breeze má zase… pověst.“

„Taky jsem se na ní nadřel, víš,“ poznamenal Breeze.

„Já bych opravdu rád, kdybys ten tým mohl vést ty, Sazede,“ naléhal Elend. „Nedovedu si představit lepšího velvyslance než samotného Svatého Prvního svědka.“

Ze Sazedova výrazu se nedalo nic vyčíst. „Dobře,“ prohlásil nakonec. „Vynasnažím se.“

„Výborně,“ uzavřel Elend a otočil se k ostatním. „Tak už zbývá jen jedna poslední věc.“

„A to je?“ zeptal se Cett.

Elend chvíli stál a zamyšleně se díval kamsi přes jejich hlavy. „Chtěl bych, abyste mi řekli něco o Hrdinovi z Hathsinu,“ požádal nakonec.

„Byl pánem mlh,“ odpověděl okamžitě Demoux.

„Já nechci rétoriku,“ namítl Elend. „Někdo mi řekněte o člověku Kelsierovi. Já jsem se s ním nikdy nesetkal. Jednou jsem ho viděl, těsně předtím, než zemřel, ale nikdy jsem ho vlastně nepoznal.“

„A k čemu je to všechno?“ zeptal se Cett. „Ty historky všichni známe. Je to prakticky bůh, když posloucháte skaaty.“

„Prostě mi někdo odpovězte,“ řekl Elend.

Ve stanu chvíli panovalo ticho. Nakonec promluvil Ham: „Kelsier byl… velkej. Byl víc než obyčejnej člověk. Všechno, co dělal, bylo velký ? měl velký sny i způsob, jak mluvil, jak myslel…“

„A bylo to upřímný,“ dodal Breeze. „Já poznám, když někdo něco předstírá. Proto jsem vlastně šel s Kelsierem do tý první akce. Mezi všema licoměrníkama a pózistama byl Kelsier génius. Všichni se u něj opravdu snažili něco dělat. Byl velkej. Byl.“

„Byl to člověk,“ pronesla Vin tiše. „Jenom člověk. Ale vždycky jste u něj věděli, že se mu všechno nakonec povede. On to nějak zařídil, aby byl člověk tím, čím chtěl být.“

„Aby ho potom mohl využít,“ dodal Breeze.

„Ale člověka to tak nějak pozvedlo,“ řekl Ham.

Elend pomalu přikyvoval. „Škoda, že jsem ho nepoznal. Dřív jsem se s ním vždycky srovnával. Když jsem o něm slyšel poprvé, tak už se skoro stával legendou. Ono není fér se s někým srovnávat a snažit se být jako on, nicméně mi to nešlo z hlavy. Ale stejně, vy jste ho znali, vy byste mi mohli odpovědět na jednu otázku. Co myslíte, že by říkal, kdyby nás viděl teď tady?“

„Byl by hrdý,“ odpověděl Ham okamžitě. „Myslím, jako že jsme porazili Pána Vládce. A postavili skaatskou vládu.“

„A kdyby viděl tuhle naši poradu?“ naléhal Elend.

Ve stanu se znovu rozhostilo ticho. Když se ozvala slova, která všichni čekali, bylo to z místa, odkud by to Vin nikdy nepředpokládala.

„Řekl by nám, abychom se víc smáli,“ prohodil šeptem Sazed.

Breeze se dal do smíchu. „On byl totiž úplnej blázen, víš. Do čím větší bryndy jsme se dostali, tím víc začal dělat srandičky. Vzpomínám si, jak sršel vtipem ten den, co jsme utrpěli tu největší porážku a ztratili jsme skoro celou skaatskou armádu s tím bláznem Yedenem. Kell přišel a pronášel svoje nejhloupější vtipy.“

„To byl ale necitlivý,“ poznamenala Allrianne.

Ham zavrtěl hlavou. „Nebyl necitlivý. Byl jen odhodlaný. Vždycky říkal, že smích je to jediný, co mu Pán Vládce nemůže vzít. Plánoval svržení tisícileté říše a nakonec to vykonal ? a bral to tak nějak trochu jako pokání za to, že nechal umřít svou ženu a myslel si přitom, že ji nenávidí. A přitom se neustále šklebil. Jako kdyby ty jeho úsměvy a vtípky byly facky, který dává osudu.“

„To bychom potřebovali,“ řekl Elend.

Všichni se k němu otočili.

„Nemůžeme takhle pokračovat,“ dodal. „Hašteříme se mezi sebou, chodíme jako tělo bez duše, díváme se, jak padá popel, a užíráme se pocitem, že jsme odsouzení k záhubě.“

Breeze se dal do smíchu. „Nevím, jestli jsi zaregistroval, že před chvílí bylo zemětřesení, příteli, ale konec světa se opravdu blíží. Je to smutný, ale je to tak.“

Elend zavrtěl hlavou. „Můžeme ho přežít. Ale jedině za předpokladu, že to lidé nevzdají. A k tomu potřebují vůdce, kteří se umějí smát a kteří věří, že se to přežít dá. Takže tohle já teď od vás potřebuji. Je mi jedno, jestli jste optimisté nebo pesimisté. Je mi jedno, jestli si ve skrytu duše myslíte, že budeme do konce měsíce všichni po smrti. Ale chci, abyste se usmívali. Dělejte to třeba s odporem, když to jinak nejde. Chci, aby naše parta přivítala konec světa s úsměvem. Jak nás to učil Hrdina z Hathsinu.“

Ostatní začali pomalu přikyvovat. Dokonce i Sazed, i když se tvářil zachmuřeně.

Cett jen vrtěl hlavou. „Vy jste blázni, lidi. Jak jsem mohl skončit mezi váma! To nikdy nepochopím.“

Breeze se rozesmál. „To je ale lež, Cette. Vy víte moc dobře, jak jste mohl skončit mezi náma. Byli bychom vás totiž zabili, kdybyste se k nám nedal!“

Elend se díval na Vin. Setkala se s ním pohledem a přikývla. Byl to dobrý tah. Nebyla si sice jistá, jestli jeho slova něco na věci změní ? parta nikdy nebude taková, jako byla na začátku, když se všichni po večerech smáli kolem Clubsova stolu. Ale třeba když budou mít Kelsierův smích na paměti, tak možná tak snadno nezapomenou, za co bojovali.

„Dobrá, lidi,“ prohlásil Elend nakonec. „Tak se pustíme do příprav. Breezi, Sazede, Allrianne ? od vás bych potřeboval, abyste projednali s písaři, kolik budete na cestu potřebovat jídla. Hame, pošli vzkaz do Luthadelu, ať Penrod sežene odborníky a začnou bádat nad tím, které rostliny se dají pěstovat při nedostatku slunečního světla. Demouxi, ty vyřiď vojákům, že zítra vyrážíme.“

Hemalurgie má své jméno odvozené od toho, že úzce souvisí s krví. Myslím, že není náhoda, že za přenosem schopností prostřednictvím hemalurgie vždycky stojí smrt. Marsh kdysi hemalurgii charakterizoval jako krvavou záležitost. Já bych zvolil jiný přívlastek. Je velmi znepokojivá.

Něco mi chybí, pomyslel si Marsh.

Seděl v táboře kolossů. Jen tak seděl. Celé hodiny se nepohnul. Byl zavátý popelem jako socha. Zmar v poslední době zaměřoval pozornost jinam a nechával Marshovu mysl víc a víc jeho vlastní vůli.

Nebránil se však. Bránit se znamenalo upozornit na sebe Zmar.

Je to to, co chci? pomyslel si. Chci být ovládán? Když ho Zmar ovládl, nutil ho vidět věci tak, aby mu umírající svět připadal krásný. Bylo to mnohem příjemnější než ta hrůza, kterou cítil teď, když seděl na pařezu a postupně se nechal pohřbívat padajícím popelem.

Ne. Ne, to přece nechci! Bylo to sice příjemné, ale bylo to falešné. Tak, jako se vzpíral vůli Zmaru, se teď vzpírá pocitu nevyhnutelnosti.

Co postrádám? přemýšlel znovu. Vojsko kolossů ? tři sta tisíc mužů ? se už týdny nehnulo z místa. Jeho příslušníci se pomalu, ale vytrvale vzájemně vraždili. Připadalo mu jako zbytečné plýtvání se zdroji nechat takovou armádu stagnovat na jednom místě, i když jí stačily k přežití mrtvé rostliny pod popelem.

Takhle přece nemůžou dlouho vyžít! Nevěděl toho o kolossech mnoho, i když s nimi byl už skoro rok. Zdálo se, že jsou schopni jíst naprosto cokoli, jako by naplnění žaludku bylo důležitější než výživa.

Na co Zmar čeká? Proč tedy nesebere armádu a nezaútočí? Marsh se vyznal v geografii Finální říše dost dobře na to, aby věděl, že táboří na severu, blízko Terrisu. Proč se tedy nevydají dolů na Luthadel?

Žádný jiný inkvizitor v táboře nebyl. Zmar je povolal na jiné úkoly a ze všech tu nechal jenom Marshe. Marsh dostal nejvíc nových bodců ? na různých místech po těle jich měl rozmístěno deset. Byl tedy evidentně nejmocnější ze všech inkvizitorů. Tak proč zůstává tady?

Jenže…, co na tom vlastně záleží? pomyslel si. Stejně už je konec. Zmar je neporazitelný. Svět končí.

Ta myšlenka mu připadala hříšná. Kdyby mohl sklopit oči ze studu, udělal by to. Byla doba, kdy vedl celé skaatské povstání. Vzhlížely k němu tisíce lidí a čekaly na jeho povely. A potom… Kelsiera uvěznili. A s ním i Mare, ženu, kterou on i Kelsier milovali.

Když Kelsiera a Mare poslali do dolů v Hathsinu, Marsh povstání opustil. Uvažoval prostě. Když se Pánu Vládci podařilo uvěznit Kelsiera ? nejskvělejšího zloděje všech dob ?, dopadne Marshe taky. Nepokračoval v povstání ze strachu, ale z prostého realismu. Marsh byl vždycky praktický člověk. Bojovat se ukázalo zbytečné ? proč by to tedy dělal?

A potom se najednou Kelsier vrátil a udělal to, co se skaatským povstalcům za tisíc let nepodařilo. Připravil vraždu Pána Vládce.

To jsem ale měl být já, pomyslel si Marsh. Já jsem se věnoval povstání celý život a potom jsem to vzdal těsně předtím, než se to podařilo.

Byla to tragédie. A ještě horší bylo, že Marsh svou chybu začínal opakovat. Vzdával se.

Jdi k čertu, Kelsiere! pomyslel si zoufale. Copak mi nedáš pokoj ani po smrti?

A nad tím vším zůstávala ještě jedna skutečnost. Mare měla pravdu. Nakonec dala před Marshem přednost Kelsierovi. A potom, když se oba museli vyrovnat s její smrtí, to jeden vzdal.

A druhý uskutečnil její sen.

Marsh věděl, proč si Kelsier vzal do hlavy svrhnout Finální říši. Nebylo to pro peníze ani pro slávu, dokonce ani ? jak se většinou předpokládalo ? ze msty. Kelsier znal srdce Mare. Věděl, že snila o dnech, kdy rostliny kvetly a obloha nebyla rudá. Nosila u sebe malý obrázek květiny, několikátou kopii ? vyobrazení toho, co bylo dávno pro Finální říši ztraceno.

Jenže, pomyslel si Marsh trpce, ty jsi její sny v úplnou skutečnost neproměnil, Kelsiere. Nepovedlo se ti to. Zabil jsi Pána Vládce, ale nic jsi tím nevyřešil. Naopak je všechno ještě horší!

Popel stále padal a líně kolem Marshe vířil. Kolossové bručeli a v dálce jeden zařval na kolegu a zabil ho.

Kelsier je mrtvý. Zemřel pro její sen. Mare měla pravdu, že si vybrala jeho, ale je mrtvá také. Marsh je naživu. Zatím. Ještě můžu bojovat, řekl si. Ale jak? Jakmile jen pohne prstem, přitáhne k sobě pozornost Zmaru.

Během posledních několika týdnů se nijak nevzpouzel. Možná právě proto ho Zmar nechal na pokoji. Ta bytost ? nebo síla, nebo co to je ? není všemocná. Marsh měl ale pocit, že se může volně pohybovat a sledovat svět a vidět, co se děje na různých místech. Vidí i skrz zdi ? vidí úplně všechno.

Jen nevidí do lidské duše.

Třeba… třeba když se hodně dlouho nebudu vzpouzet, podaří se mi nakonec tu sílu překvapit a zaútočit.

Připadalo mu to jako dobrý plán. Přesně věděl, co udělá, až přijde vhodná chvíle. Sebere Zmaru jeho mocný nástroj. Vytáhne si bodec ze zad a zabije se. Ne ze zoufalství, ani z beznaděje. Věděl, že v plánech, které Zmar chystá, má hrát nějakou důležitou roli. Pokud se odstraní ze scény ve vhodný okamžik, dá tím ostatním šanci, kterou potřebují.

Víc dát nemůže. Přesto mu to připadalo dobré a najednou ho to přimělo vstát a pohlédnout na svět se ctí. Kelsier se zabil, aby zajistil skaatům svobodu. Marsh udělá totéž ? aby pomohl světu zachránit se před zkázou.

ČÁST DRUHÁ

STAN A TVRZ

Síla Zmaru byla uvězněna v Prameni Povýšení, takže byl Zmar prakticky bezmocný. Tu noc, co jsme poprvé Pramen Povýšení objevili, jsme narazili na něco, co jsme si nedovedli vysvětlit. Černý dým, který zaplňoval celou jednu místnost.

Zkoumali jsme to dodatečně, ale nepřišli jsme na to, co to bylo. Jak jsme to mohli tušit?

Bylo to božské tělo ? nebo spíš božská síla či moc, protože to je v podstatě totéž. Zmar a Růst využívají sílu a energii, stejně jako osobnost využívá svaly a krev.

Špuk spálil cín.

Nechal ho v sobě vzplanout ? jasně a mocně. Nikdy ho neuhasil. Pálil ho trvale, nepřetržitě v sobě nosil jeho žár. Cín patřil ke kovům, které hoří nejpomaleji, takže nebylo obtížné opatřit si dostatečné množství.

Kráčel tichou ulicí. I když se mezi lidmi dnes už běžně tradovala Kelsierova výzva nebát se v noci vyjít ven, mnoho lidí na ulici nebylo. Protože v noci přicházela mlha. Hluboká a tajemná, temná a všudypřítomná, jedna velká konstanta Finální říše. Mlhy se objevovaly každou noc. Byly hustší než obyčejná vodní pára a vířily v určitých vzorcích ? skoro jako by různé vlny, proudy a gejzíry byly živé bytosti. Skoro hravé, ale přesto tajemné.

Pro Špuka však překážku nepředstavovaly. Vždycky mu říkali, aby nepálil tolik cínu, aby si na něm nevypěstoval závislost. Prý je to velmi nebezpečné pro zdraví. A měli pravdu. Pálil cín nepřetržitě už rok, udržoval si neustále maximální bystrost smyslů a skutečně ho to změnilo. Začínal si uvědomovat, že by změny, které to v něm vyvolává, mohly být nebezpečné.

Jenže je potřeboval, protože lidé v Urteau potřebovali jeho.

Nad hlavou mu zářily hvězdy jako milion malých sluncí. Svítily skrz mlhu, která se stala během posledního roku průsvitnější a řidší. Špuk měl zprvu pocit, že se svět mění, potom si ale uvědomil, že se mění jen jeho vnímání. Tím, že pálil cín tak dlouho, si nějak trvale zbystřil smysly na úroveň, které jiní allomanti nemohli dosáhnout.

Už toho málem nechal. Původně to začalo jako reakce na Clubsovu smrt. Nemohl si odpustit, že odešel z Luthadelu a nechal tam strýce zemřít. První týdny pálil cín skoro jako pokání ? aby viděl a cítil všechno kolem sebe, aby všechno nasával plnými doušky, i když to bylo bolestné. Nebo možná proto, že to bylo bolestné.

Potom se však začal měnit a dělalo mu to starosti. Jenže v partě se stále mluvilo o tom, jak se Vin přepíná. Skoro nespala a pomocí cínu s olovem se udržovala bdělá. Špuk nevěděl, jak to funguje ? nebyl Mistborn a uměl pálit jen jeden kov. Cítil však, že když mu dává jeho kov nějakou výhodu, měl by ji využít. Protože budou všechny výhody velmi potřebovat.

Světlo hvězd pro něj zářilo stejně silně jako denní světlo. Přes den musel nosit pásku přes oči, aby si je chránil, a i s ní ho někdy denní světlo venku oslňovalo. Cítil pod nohama každý oblázek ? každá nerovnost a každý ostrý kámen se mu zařezávaly do chodidel. Chladný jarní vzduch ho štípal jako mráz, takže musel nosit tlustý zimník.

Usoudil však, že tyhle drobné mrzutosti byly jen daní za příležitost stát se… čímkoli se měl stát. Když šel po ulici, slyšel, jak se lidé vrtí a obracejí v posteli, cítil kroky na metry daleko. V noci viděl lépe než kdokoli jiný.

Možná v tom najde cestu, jak se stát užitečným pro ostatní. Vždycky byl v partě tím posledním. Tím nejpostradatelnějším chlapcem, který chodí na obchůzky, zatímco ostatní vymýšlejí strategie. Neodsuzoval je za to ? ty nejjednodušší úkoly dostával právem. Mluvil pouliční hantýrkou a nebylo mu rozumět, a zatímco všechny ostatní členy party si vybral Kelsier osobně, Špuk se k ní připojil z titulu Clubsova synovce.

Vzdychl, strčil si ruce do kapes u kalhot a kráčel ulicí, která pro něj vypadala jako za denního světla. Cítil dokonce každou nit látky.

Věděl, že se dějí nebezpečné věci ? mlhy zůstávaly dlouho do dne, země se třásla jako spáč, kterého pronásleduje zlý sen. Měl strach, že až krize vyvrcholí, bude bezmocný. Před více než rokem zemřel jeho strýc, když on utekl z města. Utekl ze strachu, ale také z pocitu vlastní neschopnosti. Nebyl by v boji proti obléhání nic platný.

Nechtěl se znovu dostat do takové pozice. Nebude utíkat do lesů a schovávat se tam a dívat se, jak se kolem něho hroutí svět. Elend s Vin ho poslali do Urteau, aby nasbíral co nejvíc informací o člověku, který si říká Občan, a jeho vládě. Udělá, co bude v jeho silách. Musí tedy schopností svého těla využít na maximum, i když bude riskovat.

Došel k velké křižovatce. Rozhlédl se na obě strany. Viděl jasně jako ve dne. Nejsem Mistborn a nejsem císař, pomyslel si. Ale něco znamenám. Něco nového. Něco, na co by byl Kelsier hrdý.

Třeba tentokrát budu něco platný.

Nikde nespatřil žádný pohyb, vklouzl tedy do ulice vedoucí k severu. Připadalo mu zvláštní plížit se ulicemi, jež pro něj byly jasné a světlé. Věděl však, že pro ostatní jsou temné a zahalené mlhou. Cín pomáhal allomantům vidět i v mlze a Špukovy čím dál citlivější oči v tom už dosahovaly dokonalosti. Procházel mlhou, aniž by ji vnímal.

Slyšel hlídku mnohem dřív, než ji viděl. Jak může někdo neslyšet to řinčení kovu a nevnímat kroky na dláždění? Strnul. Tiskl se zády k valu z hlíny po straně ulice a díval se, jak se hlídka blíží.

Měli pochodeň. Pro Špukovy citlivé oči to bylo oslepující světlo jako z majáku. Pochodeň však jen prozrazovala jejich hloupost. Nepomůže jim, jen na ně naopak upozorní. Její světlo odrážela mlha a zahalovala stráže do světelné bubliny, z níž vojáci nemohli dobře vidět.

Špuk zůstal na místě bez hnutí. Hlídka ho minula a pokračovala dál. Procházeli pár desítek centimetrů od něho, ale nevšimli si ho. Mělo zvláštní půvab, když člověk viděl a připadal si také viditelný, ale přitom byl dokonale skrytý ve tmě. Přemýšlel, k čemu nová vláda Urteau tyhle stráže vlastně má. Jistě, vládní úředníci, bývalí skaati, neměli s mlhou žádné zkušenosti.

Hlídka zmizela za zatáčkou i se svou zářící pochodní a Špuk se vrátil k práci. Dnes v noci má mít Občan schůzku se svými pobočníky. Chtěl vyslechnout, o čem budou jednat. Opatrně se šinul ulicí dál.

Žádné město se nemohlo velikostí rovnat Luthadelu, ale Urteau k tomu mělo nejblíž. Jako domovské město rodu Venturů bývalo kdysi velmi významné a mnohem lépe udržované než teď. Jeho úpadek začal už před smrtí Pána Vládce. Nejpatrnější to bylo na ulici, po které Špuk právě kráčel. Kdysi bylo město plné vodních kanálů, které fungovaly zároveň jako dopravní tepny. Postupem času však vyschly a místo nich zůstaly hluboké zaprášené cesty, které se za deště vždycky naplnily blátem. Místo, aby je lidé znovu zavodnili, zvykli si chodit po jejich dně.

Ulice, po níž Špuk právě šel, bývala kdysi široký kanál, po kterém mohly plout i ty největší čluny. Po každé straně se táhl třímetrový val a budovy se tyčily nad ním u břehů bývalého kanálu. Nikdo Špukovi nedokázal smysluplně vysvětlit, proč kanály vlastně vyschly. Někdo z toho vinil zemětřesení, někdo sucha. Nikomu se však nepodařilo za sto let, co byly kanály prázdné, najít způsob, jak je ekonomicky zavodnit.

A tak Špuk pokračoval „ulicí“ a připadal si jako v propadlišti. Po stranách vedly nahoru tu a tam žebříky, rampy nebo schodiště na postranní ochozy nebo k domům, ale mnoho lidí po ochozech nechodilo. Zvykli si na „nory“, jak vyschlým kanálům říkali.

Cestou Špuk ucítil kouř. Zvedl hlavu a všiml si proluky mezi budovami. Jedna z nich v nedávné době shořela až k základům. Šlechtický dům. Čich měl stejně jako ostatní smysly mimořádně ostrý, cítil tedy kouř na takovou dálku, i když dům patrně shořel při prvních bouřích po smrti Straffa Ventura. Jenže i tak byl ten kouř příliš silný. Příliš čerstvý.

Přidal do kroku. Urteau postupně umíralo, rozkládalo se a mnoho viny padalo na hlavu jeho současného vládce, Občana. Před dávnou dobou pronesl Elend řeč k lidem z Luthadelu. Bylo to tu noc, co zemřel Pán Vládce a vypuklo Kelsierovo povstání. Špuk si na jeho slova dobře vzpomínal. Mluvil o zášti, nenávisti a vzpouře a o nebezpečích, která s sebou nesou. Varoval lidi, že když založí svou novou vládu na nenávisti a krveprolití, zlikviduje nová společnost samu sebe strachem, žárlivostí a chaosem.

Špuk byl tenkrát v publiku a poslouchal. Až teď viděl, jakou měl Elend pravdu. Skaati v Urteau svrhli vládu šlechty a Špuk na to byl svým způsobem hrdý. Měl to město čím dál raději, mimo jiné i proto, jak oddaně se lidé snažili následovat učení Hrdiny z Hathsinu. Jenže povstání neskončilo vyhnáním šlechty. Jak Elend předpovídal, město se změnilo na místo hrůzy a smrti.

Otázkou nebylo, proč se to stalo, ale jak z toho ven.

To teď ovšem nebyla Špukova starost. Ten měl jen sbírat informace. Orientoval se jedině díky tomu, že už město za ty týdny poznal, protože z nor se dalo jen velmi těžko poznat, kde se právě nachází. Zprvu se snažil chodit bokem po uličkách na náspech. Jenže celé město protínaly jedině nory, takže strávil spoustu času lezením nahoru a dolů, až si nakonec uvědomil, že nory jsou skutečně jediná možnost, jak se městem efektivně pohybovat.

Pokud samozřejmě člověk není Mistborn. Špuk bohužel neuměl pomocí allomantických schopností skákat z jedné budovy na druhou. Uvízl v norách, a tak se snažil z toho vytěžit maximum.

Vybral si žebřík, vyšvihl se na něj a vylezl nahoru. I když nosil kožené rukavice, cítil každé vlákno dřeva. Nahoře vedl podél nory úzký chodníček. Před ním se táhla alej až ke shluku domů. Jeho cílem byla budova na konci malé uličky. Nešel však k ní. Místo toho tiše čekal a pátral po stopách, které tušil. Skutečně se něco šustlo v okně o pár domů dál. V jiném domě zaslechl kroky. Ulici někdo sleduje.

Zabočil stranou. Stráž velmi důsledně hlídala alej, ale zapomněla na levou boční uličku ? své vlastní domy. Špuk se vplížil do tmy, tiše našlapoval a přitom cítil pod chodidly každý kamínek, naslouchal a slyšel každý hlasitější nádech. Všiml si něčeho neobvyklého. Obešel dům, aby se vyhnul strážím, a zabočil do slepé uličky z druhé strany. Tam položil ruku na zeď domu.

Cítil uvnitř budovy vibrace. Místnost byla přeplněná lidmi. Postoupil tedy dál. Uvnitř druhé místnosti slyšel tichý hovor. Ve třetí však necítil nic. Žádné vibrace, žádný pohyb, žádný šepot ani tlumené údery lidského srdce, které občas slyšíval, když bylo kolem ticho. Zhluboka se nadechl, opatrně otevřel okno a vklouzl dovnitř.

Byla to ložnice. Jak předpokládal, byla prázdná. Nikdy v této místnosti nebyl. Zavřel okenice a srdce mu tlouklo. Proklouzl pokojem. Navzdory úplné tmě se v něm dobře orientoval. Nepřipadal mu ani šerý.

Za touto místností narazil na povědomou chodbu. Snadno proklouzl kolem dvou strážnic, z nichž muži hlídali ulici. Takhle tajně se někde pohybovat ho vzrušovalo. Byl v jednom z Občanových strážních domů, pár kroků od jednotky po zuby ozbrojených vojáků. Měli si dávat na vlastní základnu lepší pozor.

Vyšel po schodech k malé, téměř nepoužívané místnosti ve třetím patře. Zkoušel vibrace a potom vklouzl dovnitř. Prostý pokojík byl plný přikrývek a zaprášených hromad uniforem. Špuk se usmíval, pohyboval se tiše a opatrně, citlivými prsty vnímal uvolněná, rozvrzaná nebo zprohýbaná prkna. Sedl si na okenní parapet a byl si jistý, že nikdo venku nemá tak dobrý zrak, aby ho mohl vidět.

Občan bydlel jen o pár metrů vedle. Quellion odsuzoval rozmařilost a usídlil se ve středně velkém domku. Patřil kdysi zřejmě nižšímu šlechtici, měl malý dvorek, na který Špuk ze svého místa dobře viděl. V domě se svítilo snad ve všech místnostech ? jako by byl naplněný nějakou úžasnou silou, která se už už chystá vybuchnout.

Jenže takhle Špuk viděl díky svému nadužívání cínu každý dům, ve kterém se svítilo.

Opřel se zády o okenní rám a nohy si natáhl na parapet. Okno nemělo ani skla, ani okenice, i když byly v dřevěném rámu díry po hřebíkách a bylo vidět, že tu kdysi něco takového bývalo. Proč byly okenice odstraněny, to bylo Špukovi v tu chvíli jedno. To, že tam nebyly, pro něho bylo jasné znamení, že v noci bývá dům prázdný. Do místnosti už vnikla mlha, i když jí jeho zrak tak snadno pronikal, že ji sotva registroval.

Chvíli se nic nedělo. V budově i okolí bylo ticho a klid. Nakonec se však přece objevila.

Špuk zbystřil a sledoval, jak mladá žena vychází z domu a jde do zahrady. Na sobě měla světle hnědé skaatské šaty, ale nesla se v nich velmi elegantně. Její vlasy byly o poznání tmavší než oblečení.

Špuk málokdy potkal člověka s tak měkce kaštanovými vlasy ? přinejmenším je jen málo lidí dokázalo udržet tak čisté od popela a sazí.

Ve městě všichni Beldre, Občanovu sestru, znali, i když ji moc nebývalo vidět. Říkalo se o ní, že je krásná, a v tomto případě to byla pravda. Nikdo však nikdy nemluvil o jejím smutku. S takovým množstvím cínu ji Špuk vnímal, jako by stál přímo vedle ní. Viděl jí do hlubokých smutných očí, v nichž se odráželo světlo ze zářící budovy za ní.

Na dvoře byla lavička. Krčila se pod malým keřem, jedinou rostlinou, která v zahradě zbyla. Ostatní byly vytrhané a vyorané a zůstala po nich jen černá hlína. Podle toho, co Špuk slýchal, prý Občan prohlašoval, že ornamentální zahrady jsou výstřelkem šlechty, že taková místa existovala jen díky potu zotročených skaatů, jen aby šlechta měla ještě větší luxus a víc práce pro své sloužící.

Když lidé v Urteau zabílili fresky na zdech a rozbili okna z barevných skel, vyplenili také ornamentální zahrady.

Beldre seděla na lavičce s rukama nehybně složenýma v klíně a dívala se na smutný keř. Špuk přesvědčoval sám sebe, že neslídí a neposlouchá stále kolem Občanova domu jenom kvůli ní. Občas se mu to i podařilo. Tohle bylo místo pro špehování jako stvořené. A Beldre k tomu jako bonus. Samozřejmě mu o ni zase tolik nešlo. Vlastně ji ani neznal.

Myslel na to i teď, když seděl na parapetu a díval se na ni dolů, a přál si najít příležitost s ní promluvit.

Na to ale teď nebyla vhodná doba. Beldre byla zahnána do zahrady, což znamenalo, že schůzka jejího bratra musí co chvíli začít. Vždycky si ji držel nablízku, ale bylo zřejmé, že si nepřeje, aby poslouchala státnická tajemství. Naneštěstí pro něho bylo jeho okno otevřené směrem ke Špukovi. Žádný obyčejný člověk a dokonce ani cínař nebo Mistborn by neslyšeli, o čem se uvnitř mluví. Jenže Špuk už nebyl v tomto směru normální.

Už nikdy nebudu bezmocný, pomyslel si odhodlaně, když poslouchal důvěrnou konferenci. Pronášená slova procházela zdmi a nesla se přes ten krátký prostor až k jeho uším.

„Dobře, Olide,“ ozvalo se odtamtud. „Co novýho?“ Ten hlas už Špuk znal. Quellion, Občan z Urteau.

„Elend Venture dobyl další město,“ řekl druhý hlas ? Olid, ministr zahraničí.

„Kde?“ zeptal se Quellion. „Jaké město?“

„Není důležité,“ odpověděl Olid. „Někde na jihu. Sotva pět tisíc obyvatel.“

„Nemá to logiku,“ namítl třetí hlas. „Okamžitě z toho města odešel a všechny obyvatele vzal s sebou.“

„Jenže nějak získal další armádu kolossů,“ dodal Olid.

Výborně, pomyslel si Špuk. Máme čtvrtý úkryt se zásobami. Luthadel ještě chvíli vydrží. Takže zbývají už jen dva ? jeden tady v Urteau a někde ještě poslední.

„Tyran žádnou logiku pro své činy nepotřebuje,“ řekl Quellion. Byl mladý, ale ne naivní. Občas mluvil jako moudří lidé, které Špuk znal. Rozdíl byl jen v mezích, kam až dokázal jít.

Nebo v načasování událostí?

„Tyran dobývá města jen pro své potěšení,“ pokračoval Quellion. „Venturovi nestačí území, které ovládl ? nikdy mu stačit nebude. Bude dobývat pořád dál. Jednou přijde i na nás.“

Místnost ztichla.

„Prý posílá do Urteau velvyslance,“ nadhodil třetí hlas. „Člena Kelsierovy party.“

Špuk zbystřil.

Quellion se ušklíbl. „Jednoho z těch lhářů? Sem?“

„Chce nám nabídnout dohodu, aspoň tak se to proslýchá,“ poznamenal Olid.

„No a?“ zeptal se Quellion. „Proč nám to říkáš, Olide? Myslíš, že bychom s tím tyranem měli uzavřít dohodu?“

„Neubráníme se mu, Quellione,“ řekl Olid.

„Hrdina z Hathsinu se taky nemohl ubránit Pánu Vládci,“ namítl Quellion. „Ale postavil se mu. Sice zemřel, ale stejně zvítězil, protože dodal skaatům odvahu vzbouřit se a svrhnout šlechtu.“

„Dokud se nezmocnil trůnu ten grázl Venture,“ ozval se znovu třetí hlas.

Místnost opět ztichla.

„Nemůžeme se Venturovi vzdát,“ rozhodl nakonec Quellion. „Nevydám tohle město šlechtici. Už proto ne, co pro nás udělal Hrdina z Hathsinu. Z celé Finální říše dosáhlo Kelsierova cíle, aby si skaati vládli sami, jen Urteau. Jenom my jsme spálili šlechtický domy. Jenom my jsme od nich svoje město očistili. Jenom my jsme uposlechli. Hrdina z Hathsinu za to nad námi bude držet ochrannou ruku.“

Špuk se zachvěl. Připadalo mu divné slyšet takhle mluvit o Kelsierovi cizí lidi. Špuk s Kelsierem chodil, učil se od něj. Kde berou tihle lidé právo mluvit, jako kdyby člověka, který se stal Hrdinou z Hathsinu, znali?

Potom se rozhovor stočil na všednější témata. Probírali nové zákony, které zakáží některé druhy oblečení kdysi preferované šlechtou, a potom se rozhodli poskytnout vyšší fundaci genealogickému výzkumu. Potřebují z města zcela vykořenit všechny potomky šlechtických rodů. Špuk si dělal poznámky, aby to mohl předat ostatním. Dělalo mu však potíže nezabloudit každou chvíli pohledem k mladé dívce do zahrady.

Co jí působí takovou lítost? přemítal. Nejraději by se rovnou zeptal ? byl by stejně neomalený jako Kelsier, kdyby seskočil dolů a vyptával se téhle vážné osamělé dívky, proč tak melancholicky pořád pozoruje ten keř. Málem vstal, než si stačil uvědomit, co dělá.

Je třeba jedinečný a mocný, ale ? musí si to stále opakovat ? není Mistborn. Musí se chovat tiše a nenápadně.

Opět si tedy sedl. Naklonil se dolů a sledoval ji a měl pocit ? i přes vzdálenost mezi nimi a skutečnost, že ona o něm neví ?, že tomu výrazu v jejích očích rozumí.

Popel.

Myslím, že si lidé nikdy neuvědomili, jaké měli štěstí. Během tisíce let před pádem Finální říše odklízeli popel do řek, vršili ho na hromady za městy nebo ho prostě nechávali ležet. Nikdy si neuvědomili, že bez mikroorganismů a rostlin, které vytvořil Rashek, aby rozkládaly částice popela, by byla země už dávno pohřbená zaživa.

Teď se to samozřejmě může přihodit kdykoli.

Mlha hořela. Jasně planula v rudém slunečním světle, jako by se zmítala v ohnivém tanci.

Mlha za dne byla nepřirozená. Ale ani noční mlhy už nebyly k Vin přátelské. Kdysi ji obklopovaly a chránily. Teď cítila, že jí jsou cizí. Když používala allomancii, jako by se od ní odtahovaly, jako když divoké zvíře couvá před prudkým světlem.

Stála sama před táborem, který byl tichý i přesto, že slunce vyšlo už před několika hodinami. Elend zatím armádu chránil, nařídil vojákům zůstávat ve stanu. Ham se přimlouval, že vystavit je mlze zatím není nutné, ale Vin varovaly její instinkty, že Elend bude na svém plánu trvat. Vojáci potřebují být imunní.

Proč? pomyslela si Vin, když se dívala skrz mlhu prosvětlenou slunečními paprsky. Proč ses změnila? Co je najednou jiné? Mlhy kolem ní tančily a pohybovaly se ve svých neobvyklých, podivných vzorcích posunujících se proudů a vírů. Zdálo se jí, jako by byly rychlejší. A chvěly se. Vibrovaly.

Slunce sílilo a mlhy se nakonec rozplynuly, zmizely jako pára nad hrncem. Sluneční světlo se rozlilo jako vlna a Vin sledovala, jak mlhy mizí a ztrácejí se jako ozvěna smrtelného výkřiku.

Nejsou přirozené, pomyslela si, když hlídka zavolala, že je čisto. Tábor okamžitě ožil, muži vyšli ze stanů. Vin stála a poslouchala zvuky ranní rutiny, pod nohama špinavou cestu, po pravici tichý kanál. Všechno vypadalo teď po odchodu mlhy skutečněji.

Ptala se Sazeda a Elenda, co si o mlze myslí ? jestli jim připadá přirozená nebo nějaká jiná. A oba jako správní učenci začali citovat argumenty pro i proti. Sazed aspoň nakonec dospěl k vlastnímu úsudku ? přiklonil se k názoru, že je mlha přirozená.

Vysvětlit lze i to, že mlha někoho zadusí a jiného nechá být, paní Vin, řekl. Vosí žihadlo taky někomu ublíží a jiného jenom obtěžuje.

Vin však nezajímaly teorie a argumenty. Většinu svého života se na mlhu dívala jako na jakýkoli jiný klimatický úkaz. Reen a jiní zloději se často smáli historkám, které líčily mlhy jako něco nadpřirozeného. Když se však Vin stala allomantkou, lépe je poznala. Cítila je, zvlášť silně v den, kdy se dotkla moci Pramene Povýšení.

Ztratily se příliš rychle. Když je začalo spalovat sluneční světlo, zmizely jako člověk, který utíká do bezpečí. Jako… voják, který už vyčerpal všechnu svou sílu v boji a nakonec se dává na útěk. Kromě toho mlhy nevstupovaly do uzavřených prostor. Stačil obyčejný stan, aby před nimi člověka uchránil. Jako by rozuměly, že jsou tu nevítané.

Vin se ohlédla ke slunci. Zářilo jako nachový žhavý uhel v temném oparu vrchní vrstvy atmosféry. Přála si, aby měla na blízku TenSoona, aby se s ním mohla podělit o své starosti. Velmi jí chyběl. Víc, než by čekala. Jeho prostá upřímnost souzněla s její vlastní. Stále ještě nevěděla, co se s ním stalo potom, co se vrátil do svého domova. Snažila se najít jinou kandru, aby mu předala vzkaz, ale kandry byly v poslední době velmi vzácné.

Vzdychla, otočila se a tiše se vrátila mezi stany.

Bylo pozoruhodné, jak rychle se armáda dala do pohybu. Rána vojáci trávili izolovaní ve stanech a zabývali se údržbou zbraní a výstroje. Kuchaři připravovali jídlo. Než Vin došla ten kousek do tábora, už hořely ohně a skládaly se stany a vojáci se rychle připravovali k odchodu.

Jak procházela kolem, několik jich zasalutovalo. Někteří uctivě sklonili hlavu, jiní nereagovali a tvářili se nejistě. Vin jim nic nezazlívala. Ani ona sama si nebyla jistá svou pozicí v armádě. Jako Elendova manželka byla teoreticky jejich císařovna, i když nechodila oblečená jako panovnice. Pro mnohé byla náboženskou postavou, následnicí Hrdiny z Hathsinu. Sama však o ten titul vůbec nestála.

Našla Elenda s Hamem v hovoru před císařským stanem, který se právě začínal bourat. I když stáli venku a bavili se evidentně neoficiálně, Vin si okamžitě všimla, jak daleko se drží od vojáků, jako by nechtěli, aby je slyšeli. Spálila cín a rozuměla, o čem mluví, ještě dřív než k nim došla.

„Hame,“ řekl Elend tiše, „ty víš, že mám pravdu. Takhle se to dělat nedá. Čím dál se dostaneme do Západní dominancie, tím méně bude denního světla bez mlhy.“

Ham zavrtěl hlavou. „A to budeš opravdu stát a dívat se, jak ti umírají vojáci, Ele?“

Elend se tvářil zatvrzele, když se setkal pohledem s přicházející Vin. „Nemůžeme si dovolit každé ráno čekat, až mlhy zmizí.“

„I když zachráníme spoustu životů?“ namítl Ham.

„Zdržováním ztratíme životy,“ odpověděl Elend. „Každá hodina, kterou tady strávíme navíc, přibližuje mlhu k Centrální dominancii. Počítáme s tím, že bude obléhání nějakou dobu trvat, Hame ? a to znamená, že se musíme k Fadrexu dostat co nejdřív.“

Ham se podíval na Vin, jako by u ní hledal podporu. Zavrtěla hlavou. „Je mi to líto, Hame, ale Elend má pravdu. Nemůžeme řídit armádu podle rozmarů mlh. To bychom se oslabili ? kdyby na nás zaútočil někdo ráno, museli bychom se buď schovat ve stanech a čekat, nebo vyjít a vydat se napospas mlze.“

Ham se zamračil a potom se omluvil a odešel spadaným popelem pomoci skupině vojáků, která bourala stany. Vin se postavila vedle Elenda a dívala se za Hamem, jak odchází.

„Kelsier se v něm spletl,“ podotkla nakonec.

„V kom?“ zeptal se Elend. „V Hamovi?“

Přikývla. „Nakonec ? když Kelsier umřel ? jsme našli vzkaz. Tam psal, že vybral lidi do party tak, aby si mohli rozdělit funkce v nové vládě. Breeze velvyslanec, Dockson vládní úředník a Ham generál. Na ty dva to sedělo perfektně, ale Ham…“

„Ono se ho to moc dotýká osobně,“ řekl Elend. „Musí znát každého vojáka, kterému velí, osobně, a tím to má potom těžší. Samozřejmě se s nimi spřátelí.“

Vin tiše přikyvovala, pozorujíc, jak se Ham směje a pracuje spolu s vojáky.

„Poslouchá nás,“ pokračoval Elend, „jak neosobně mluvíme o životech lidí, kteří jdou za námi. Možná je opravdu lepší se mezi ně včlenit jako Ham. Třeba bych je potom tak snadno na smrt neposílal.“

Vin se na něho podívala. Znepokojila ji hořkost v jeho hlase. Usmál se, aby ji skryl, a potom odvrátil pohled jinam. „Měla bys něco udělat s tím svým kolossem. Potlouká se tady po táboře a děsí lidi.“

Vin se zamračila. Jakmile na něho pomyslela, věděla, kde je ? na konci tábora. Měla ho stále pod kontrolou, ale naplno ho dovedla ovládat, jen když se soustředila. Jinak poslouchal jen v zásadních věcech ? zůstal, kde má, a nikoho nezabíjel.

„Měl bych jít zkontrolovat, jestli jsou čluny připravené vyplout,“ poznamenal Elend. Podíval se na ni, a když nenaznačila, že by se k němu připojila, políbil ji a odešel.

Vin procházela táborem. Většina stanů už byla složená a vojáci rychle připravovali jídlo. Vyšla za okraj tábora a našla Humana klidně sedět. Na nohy se mu snášel popel a rudýma očima sledoval tábor. Tvář měl rozpolcenou roztrženou kůží, která mu visela od pravého oka až ke koutku úst.

„Humane,“ pozdravila ho a založila ruce.

Podíval se na ni a vstal. Z jeho více než třímetrového modrého svalnatého těla se začal sypat nachytaný popel. I když už mnoho těchto stvoření zabila a věděla, jak je dokonale ovládat, přepadl ji na chvilku podvědomý strach, když stála před tou horou s krvácejícími trhlinami v modré kůži.

„Proč jsi přišel sem do tábora?“ zeptala se, když ze sebe setřásla paniku.

„Jsem člověk,“ odpověděl typicky pomalu a rozvážně.

„Jsi koloss,“ oponovala. „Dobře to víš.“

„Měl bych mít dům,“ namítl. „Jako máte vy.“

„To jsou stany, ne domy,“ poučila ho Vin. „Nemůžeš sem takhle chodit. Musíš zůstat s ostatními kolossy.“

Human se otočil, aby se podíval směrem ke kolosské armádě oddělené od lidí. Bylo to teď už dvacetitisícové vojsko pod Elendovou kontrolou a čekalo spolu s armádou vojáků. Bylo rozumnější nechat je Elendovi, protože ? pokud šlo o hrubou sílu ? byl mnohem silnější allomant než Vin.

Human se otočil zpátky k ní. „Proč?“

„Proč musíš zůstat s ostatními?“ zeptala se. „Protože se lidi necítí dobře, když tu jsi.“

„Tak ať na mě zaútočí,“ řekl.

„Tohle je právě to, proč nejsi člověk,“ vysvětlila mu. „My neútočíme na druhé jen proto, že nám s nima není dobře.“

„Ne,“ odtušil. „Vy místo toho použijete nás.“

Vin se zarazila a naklonila hlavu na stranu. Human však odvrátil pohled k lidskému táboru. Ve výrazu jeho tváře s červenými korálky místo očí bylo těžké se vyznat, Vin však vždycky měla pocit, že v něm vidí touhu.

„Vy jste jedna z nás,“ zabručel.

Zvedla hlavu. „Já?“

„Jste jako my,“ odpověděl. „Ne jako oni.“

„Proč myslíš?“

Podíval se na ni. „Ty mlhy,“ pravil.

Vin přeběhl mráz po zádech, i když sama nevěděla proč. „Jak to myslíš?“

Nereagoval.

„Humane,“ řekla ve snaze zkusit jinou taktiku. „Co si myslíš o mlhách?“

„Chodí v noci.“

Přikývla. „Ano. Ale co si o nich myslíte vy, vaši lidi? Bojíte se jich? Ublíží vám?“

„Ublíží nám meč,“ odpověděl. „Déšť nikomu neublíží. Popel taky ne. Mlha taky ne.“

Dobrá argumentace, pomyslela si. Ještě před rokem bych tomu věřila. Už chtěla tuto debatu vzdát, ale Human pokračoval:

„Já mlhu nenávidím.“

Vin se zarazila.

„Já ji nenávidím, protože ona nenávidí mě,“ objasnil a podíval se na Vin. „Vy to cítíte.“

„Ano,“ přitakala a překvapila samu sebe, „cítím.“

Human se na ni podíval a po tváři mu stékala kapka krve z trhliny v kůži u oka a mísila se s vločkami popela. Nakonec přikývl, jako by potvrzoval její upřímnou odpověď.

Vin se zachvěla. Mlha není živá, pomyslela si. Nemůže mě nenávidět. To je jenom moje představa.

Jenže… tenkrát, před lety, jí mlha dala sílu. Když bojovala s Pánem Vládcem, nějak čerpala sílu z mlh. Jako kdyby v ní vzněcovaly allomancii místo kovů. Kdyby tu sílu nezískala, neporazila by Pána Vládce.

Bylo to už dávno a od té doby se to nikdy neopakovalo. Snažila se o to v průběhu těch let mnohokrát a po tolika neúspěšných pokusech dospěla k závěru, že se tehdy musela mýlit. Bylo jisté, že v poslední době se mlha chovala nepřátelsky. Sama sobě namlouvala, že v mlze není nic nadpřirozeného, ale věděla, že to není pravda. Co ten mlžný duch, který se pokusil zabít Elenda ? a potom ho zachránil tím, že jí ukázal, jak z něj udělat allomanta? Byl skutečný. Byla si tím jistá, i když nic podobného už víc než rok neviděla.

A co ta zvláštní zdráhavost ? Vinin pocit, že se od ní mlha odtahuje? To, jak se drží mimo budovy a jak zabíjí? Všechno to nasvědčuje Humanovým slovům. Mlha ? Bezednost ? ji nenávidí. A tak nakonec připustila myšlenku, které tak dlouho odolávala.

Mlha je nepřítel.

Říká se jim allomantičtí savanti. Jsou to lidé, kteří pálí kovy tak dlouho a tak silně, že trvalý příliv allomantických schopností změní jejich fyziologii.

Ve většině případů a u většiny kovů jsou změny nepatrné. Například allomanti, kteří pálí bronz, se často stávají savanty, aniž by si to uvědomovali. Trvalé pálení cínu s olovem je nebezpečné, protože vyvolává nepřetržité maximální vypětí celého těla, aniž by allomant cítil vyčerpání nebo bolest. Většinu těchto allomantů trvalé pálení cínu s olovem zabije ještě dřív, než se z nich skuteční savanti stanou, a podle mého názoru výsledek neodpovídá vynaloženému úsilí.

Savanti však… cítí svou výjimečnost. Jsou obdařeni mimořádnými schopnostmi převyšujícími úroveň běžných allomantů a stávají se postupně otroky toho, co cítí, vidí, slyší nebo chutnají. Mimořádné schopnosti jim však poskytují zvláštní a zajímavé výhody.

Bylo by možné uvažovat o tom, zda ještě patří ? podobně jako inkvizitoři transformovaní hemalurgickými bodci ? mezi lidi.

Špuk se probudil do tmy.

To se stávalo v poslední době čím dál méně. Cítil, že má přes oči a přes uši pevně utaženou pásku. Zarývala se mu do přecitlivělé kůže, ale byla to stále ta lepší z možností. Světlo hvězd mu bilo do očí jako prudké slunce a kroky v hale slyšel jako údery hromu. I když měl přes oči i uši pásku a uši navíc ucpané voskem, okenice měl zavřené a přes ně zatažený závěs, někdy nemohl spát.

Útlum byl nebezpečný ? nechával ho nechráněného. Jenže nedostatek spánku by byl ještě nebezpečnější. Možná ho následky trvalého pálení cínu jednou zabijí. Přesto čím víc času trávil mezi lidmi v Urteau, tím víc si uvědomoval, že budou potřebovat jeho pomoc, aby přežili to, co přijde. Potřeboval výhodu. Měl strach, že se nerozhodl dobře, ale rozhodl se aspoň nějak. Bude v tom pokračovat a bude doufat, že to přinese užitek.

Tiše broukl, sedl si, sundal si pásku a vytáhl voskové zátky z uší. V místnosti byla tma, ale jemu stačil tenký proužek světla, který procházel okenicemi ucpanými látkou, aby viděl.

V žaludku mu příjemně hořel cín. Rezerva už mu docházela, spálil ji skoro celou přes noc. Jeho tělo využívalo cín už samo tak instinktivně, jako člověk dýchá nebo mrká. Slyšel o tom, že rváči pálí cín s olovem a zahojí si tím rány, i když nejsou při vědomí. Tělo samo ví, co potřebuje.

Sáhl do kbelíku vedle postele a vytáhl hrst cínového prášku. Přivezl si ho dostatek z Luthadelu a ještě si přikoupil na černém trhu. Cín byl naštěstí levný. Vysypal prášek do hrnku na nočním stolku a potom došel ke dveřím. Místnost byla malá a přeplněná věcmi, ale měl ji sám pro sebe. To bylo na skaatské poměry dost luxusní.

Pevně zavřel oči a potom vzal za kliku. Světlo na chodbě ho udeřilo jako pěst. Zaťal zuby, přemáhal oslnění i přes sevřená víčka a hmatal po zemi. Našel džbán s vodou ? kterou mu přinesli ze studny sluhové ? vtáhl ho do místnosti a zavřel dveře.

Zamžoural a šel si nalít vodu do hrnku s práškem. Vypil ho. Bude toho dost na celý den. Nabral si však pro jistotu ještě jednu dávku do váčku.

Během pár minut byl oblečený a připravený. Sedl si na postel, zavřel oči a připravoval se na to, co ho čeká. Jestli se dá věřit Občanovým špionům, další lidé z Elendova týmu jsou na cestě k nim. Zřejmě dostali za úkol zajistit úkryt se zásobami a uklidnit povstalce. Špuk tedy musí ještě před jejich příjezdem vyzvědět co nejvíc.

Seděl, přemýšlel, probíral plány. V sousedních místnostech cítil kroky a celá dřevěná budova se otřásala jako včelín hemžící se poletujícími dělnicemi. Zvenku slyšel hlasy ? volaly nebo hovořily. Slabě se ozývalo cinkání zvonů. Bylo ještě brzy, sotva po poledni, ale mlhy už budou pryč. Urteau mělo asi šest až sedm hodin denního světla bez mlh, takže se tu ještě mohly pěstovat rostliny a dalo se tu žít.

Normálně by Špuk den prospal, jenže dnes měl na práci jiné věci. Otevřel oči, sáhl na noční stolek a vzal z něho brýle. Nechal si je udělat speciálně na přání, aby měly čočky bez korekce zraku, jenom s obyčejným sklem.

Vzal si je na obličej a potom si znovu utáhl přes oči pásku a zakryl skla brýlí. Oči měl tak bystré, že viděl i přes zavřená víčka. Když však měl brýle, mohl mít oči otevřené, a přesto se dívat skrz pásku. Podíval se na okno, roztáhl závěs a otevřel okenice.

Ponořil se do horkého ? skoro vařícího ? slunečního světla. Páska ho štípala do hlavy. Ale viděl. Odebírala přesně tolik světla, aby ho neoslňovalo, ale přesto byla dostatečně průsvitná, aby skrz ni bylo vidět. Byla vlastně svým způsobem podobná mlze ? pro něj skoro neviditelná, protože měl extrémně silný zrak. Prostě ji nevnímal.

Pokýval hlavou, vzal bojovou hůl a vyšel ven.

„Já vím, ty jsi takovej tichej,“ řekl Durn a tiše poklepával holemi o zem před sebou. „Ale přece musíš uznat i ty, že je to lepší, než žít pod pány.“

Špuk seděl v noře zády ke kamenné stěně, která kdysi podpírala kanál. Hlavu měl skloněnou. Tržní nora byla nejširší z nor v Urteau. Kdysi to byl tak široký kanál, že jeho středem mohly plout tři čluny vedle sebe a po obou stranách ještě zbývalo dost místa, aby mohly potkat další člun v protisměru. Byl to centrální vodní bulvár a lukrativní místo pro obchodníky i žebráky.

Žebráky jako Špuk nebo Durn. Seděli na samém kraji nory a nad nimi se nahoře tyčily domy jako pevnosti. Kolemjdoucí trhanům nevěnovali pozornost. Nikdo z nich si nevšiml, že jeden pozoruje přes pásku na očích dav a druhý mluví příliš intelektuálně na to, aby byl odchován ve stoce.

Špuk na Durnovu otázku neodpověděl. Když byl mladší, mluvil hantýrkou, které nikdo nerozuměl, takže ho lidé příliš nebrali na vědomí. Ani teď nedokázal mluvit tak vybraně jako Kelsier, a tak raději hovořil co nejméně. Aspoň se tak snadno nedostane do potíží.

Jenže, kupodivu, místo aby ho lidé přehlíželi, když nenadělá mnoho řečí, jako by je spíš přitahoval. Durn stále vyťukával svůj rytmus, jako by byl pouliční umělec bez publika. Byly to velmi tiché údery tlumené hlínou, takže je nikdo nemohl slyšet ? jedině Špuk.

Durn měl dokonalý rytmus. Mohl by mu ho závidět kdejaký trubadúr.

„No podívej se na ten trh,“ pokračoval. „Za Pána Vládce by žádný skaat nemohl obchodovat. To je přece nádhera. Skaati si vládnou sami. Jsme šťastní.“

Špuk trh viděl. Připadalo mu, že kdyby lidé byli šťastní, měli by místo sklopených očí ve tváři úsměv, procházeli se a vybírali a nesnažili by se rychle nakoupit a ještě rychleji zmizet. Kdyby bylo město šťastnou utopií, jakou mělo být, nepotřebovalo by desítky vojáků v ulicích. Potřásl hlavou. Všichni lidé měli stejné oblečení ? barvy a střih určoval Občan. I žebrání bylo velmi omezeno. Brzy přijdou zřízenci zkontrolovat, kolik Špuk vyžebral, a odevzdají část z toho Občanovi.

„Hele,“ řekl Durn, „vidíš, že by někoho bili nebo dokonce zabili na ulici? To přece za pár zákazů a příkazů stojí.“

„Teď se zabíjí v postranních uličkách,“ namítl Špuk. „Pán Vládce to aspoň nedělal tajně.“

Durn se zamračil, opřel se a stále ťukal do země holemi. Vyklepával složitý rytmus. Špuk cítil, jak se země chvěje, a zjistil, že to uklidňuje. Vědí lidé, jakého mistra tu míjejí? Durn by byl vynikající hudebník. Jenže hudba se bohužel mezi skaaty za Pána Vládce nepěstovala. A za Občana… nebylo rozumné k sobě přitahovat pozornost žádným způsobem.

„Tak je to tady,“ prohlásil Durn najednou. „Jak slíbil.“

Špuk zvedl hlavu. Přes hlasitý hovor, zvuky, barvy a pach odpadků zahlédl skupinu vězňů, kterou vedli vojáci v hnědých uniformách. Někdy ho záplavy vjemů zahlcovaly až přespříliš. Ale, jak kdysi řekl Vin, umění pálit cín není v tom, co člověk vnímá, ale v tom, co si z toho dokáže vybrat, a co naopak potlačit. A Špuk se dokázal velmi dobře zaměřit právě jen na to, co potřeboval.

Návštěvníci tržiště udělali vojákům s vězni místo. Lidé skláněli hlavy a zaraženě je sledovali.

„Pořád ještě chceš jít za nima?“ zeptal se Durn.

Špuk vstal.

Durn pokýval hlavou, potom vstal i on a vzal Špuka za rameno. Věděl, že Špuk ve skutečnosti vidí ? aspoň Špuk předpokládal, že je Durn dost dobrý pozorovatel, aby si všiml. Oba však stále hráli tu hru. Mezi žebráky bylo běžné předstírat postižení, aby vybrali víc peněz. Sám Durn mistrně kulhal a mezi vlasy měl vystříhané holé skvrny. Přesto z něho Špuk cítil jemné mýdlo a z jeho dechu dobré víno. Byl králem zlodějů a ve městě patřil mezi nejmocnější. Byl však dost chytrý na to, aby se předváděl. Dokázal se skrývat a procházet ulicemi nepozorován.

Nebyli jediní, kdo se vydal za vojáky s vězni. Skaati v šedém oblečení se za nimi táhli jako duchové ? tichý dav šinoucí se padajícím popelem. Vojáci nastoupili na rampu, která vedla nahoru z nor, a směřovali k čistší části města, kde bylo ještě pár zavodněných kanálů s dlážděným korytem.

Brzy se začala objevovat mrtvá místa. Spáleniště na místě dřívějších domů. Pach kouře byl pro Špuka nesnesitelně štiplavý, takže musel začít dýchat ústy. Zanedlouho došli na místo určení. Dohlížel na to sám Občan. Nejel na koni ? koně byli všichni na farmách. Jezdit na koni byl šlechtický výstřelek. Přišel v červeném.

„Co to má na sobě?“ zeptal se Špuk šeptem, když ho Durn vedl kolem davu. Občan a jeho doprovod stáli na schodech do velké usedlosti a skaati se rozestoupili kolem. Durn odvedl Špuka na místo, kam se probojovali jen ti nejsilnější, protože odtud byl na Občana dobrý výhled. Kývli na Durna a bez poznámek ho nechali projít.

„Jak to myslíš?“ opáčil. „Občan má na sobě skaatský kalhoty a košili ? jako vždycky.“

„Jsou červený,“ odpověděl Špuk šeptem. „To přece není schválená barva.“

„Dnes ráno je ale dovolená. Vládní úředníci ji nosit smějí. Aby byli vidět, kdyby je lidi potřebovali. Aspoň tak se to oficiálně vysvětluje.“

Špuk se zamračil. Jeho pozornost však upoutalo něco jiného.

Byla tam.

Přirozeně ? doprovázela bratra, kamkoli šel. Obával se o její bezpečnost a málokdy ji nechával chodit samotnou bez dohledu. Měla jako vždycky krásné kaštanové vlasy a stále stejný smutek v očích.

„Smutnej pohled,“ poznamenal Durn a Špuk měl zprvu pocit, že mluví o Beldre. Durn však kýval ke skupině vězňů. Vypadali stejně jako ostatní lidé ? celí v šedém, tváře ušpiněné od popela, skleslí. Občan však předstoupil, aby vysvětlil, čím se od ostatních liší.

„Jedno z prvních prohlášení, která tato vláda učinila,“ pronesl, „bylo prohlášení solidarity. Jsme všichni skaati. Deset století nás utiskovala šlechta vybraná Pánem Vládcem. My jsme se však rozhodli, že Urteau bude svobodným městem. Tak, jak to viděl Hrdina z Hathsinu.“

„Ty jsi je počítal?“ pošeptal Durn Špukovi.

Špuk přikývl. „Deset,“ řekl, když spočítal vězně. „Jak jsme předpokládali. Nevyděláš si, Durne.“

„Sleduj.“

„Tihle,“ pokračoval Občan a holá hlava se mu leskla v rudém slunci, když ukazoval na vězně, „si naše varování nevzali k srdci. Věděli, jako dobře víte všichni, že každý šlechtic, který zůstane v našem městě, propadne hrdlem! To je naše vůle. Naše společná vůle.

Jenže tihle byli příliš arogantní na to, aby uposlechli. Skrývali se. A vyvyšují se nad nás. Vždycky se nad nás budou vyvyšovat. Tím se od nás liší.“

Odmlčel se a potom dodal: „A proto uděláme to, co udělat musíme.“

Kývl na vojáky. Vyvedli vězně po schodech nahoru. Špuk cítil ve vzduchu olej. Vojáci otevřeli dveře domu a nahnali lidi dovnitř. Potom dveře zatarasili zvenku a vyklidili místo kolem nich. Každý voják zapálil pochodeň a hodil ji na dům. Nebylo nutné mít nadpřirozeně bystré smysly, aby člověk během chvilky cítil žár. Dav začal ustupovat ? pobouřený, vyděšený, ale fascinovaný.

Okna byla zatlučená prkny. Špuk viděl prsty, které se snaží prkna vytrhnout, slyšel, jak lidé uvnitř křičí. Slyšel, jak tlučou na zabedněné dveře, pláčou a ječí hrůzou a snaží se dostat ven.

Potřeboval něco udělat. Jenže ani s pomocí cínu by nemohl sám bojovat proti celému oddílu vojáků. Elend a Vin ho sem poslali, aby sbíral informace, ne aby jim dělal prodlouženou ruku. Přesto se krčil a připadal si jako zbabělec, když se od hořícího domu odvrátil.

„Tohle by nemělo být,“ zašeptal zastřeným hlasem.

„Byli to šlechtici,“ namítl Durn.

„Nebyli! Možná byli šlechtici jejich rodiče, ale tohle byli skaati. Obyčejný lidí, Durne.“

„Měli šlechtickou krev.“

„To máme všichni, když půjdeš dostatečně hluboko do minulosti,“ oponoval Špuk.

Durn zavrtěl hlavou. „Takhle to ale musí být. Tak to chtěl Hrdina ?“

„Nevyslovuj jeho jméno v souvislosti s tímhle barbarstvím,“ sykl Špuk.

Durn chvíli mlčel a jediným slyšitelným zvukem byl hukot plamenů a křik umírajících uvnitř. Nakonec řekl: „Já vím, že je to těžký pochopit a možná je Občan moc horlivý. Ale… já jsem jednou slyšel mluvit jeho. Hrdinu. A on tohle říkal. Smrt šlechtě. Vládu skaatům. Kdybys ho byl slyšel, tak bys to chápal. Někdy člověk musí něco zničit, aby mohl postavit něco jinýho.“

Špuk zavřel oči. Horko od plamenů mu pálilo kůži. Kelsiera slýchal promlouvat k davům. Kelsier skutečně říkal věci, o kterých Durn mluvil. Tehdy to byla slova naděje. Jenže opakovaná teď v této situaci se stala slovy nenávisti a zkázy. Špukovi se udělalo špatně.

„Znova opakuju, Durne,“ prohlásil a zvedl hlavu se skutečně nepříjemným pocitem. „Neplatím ti za to, abys na mě chrlil Občanovu propagandu. Řekni mi, proč tu jsme, nebo ode mě už nedostaneš ani pěťák.“

Durn se otočil a podíval se Špukovi do očí skrytých pod páskou. „Spočítat lebky,“ odpověděl tiše. Po těch slovech stáhl ruku ze Špukova ramene a ztratil se v davu.

Špuk zůstal na místě. Pach kouře a spáleného masa byl na něj příliš silný. Otočil se a začal si prodírat cestu z davu ven. Dopotácel se k budově a zhluboka dýchal. Na boku cítil hrubá vlákna dřeva. Měl pocit, jako by padající vločky popela byly z té pohřební hranice, jako by to byly částečky smrti unášené větrem.

Když uslyšel hlasy, otočil se. Všiml si, že Občan se svými strážemi od hořícího domu odcházejí. Quellion opět promlouval k davu a vyzýval ho k bdělosti. Špuk se ještě chvíli díval, ale lidé se nakonec začali rozcházet. Trousili se za Občanem, který se vracel k tržišti.

Potrestal je, teď jim musí požehnat. Často, hlavně po popravách, Občan navštěvoval osobně lidi, procházel mezi stánky na tržišti, třásl si s lidmi rukou a povzbuzoval je.

Špuk se vydal postranní ulicí. Brzy se vynořil z bohatší čtvrti a dorazil k mělčím ulicím. Našel si místo, kde byla zeď držící násep zbořená a násep se svažoval do vyschlého kanálu. Seskákal po něm až dolů. Přetáhl si kapuci přes hlavu, aby mu nebylo vidět do zakrytých očí, a proplétal se rušnou ulicí mrštně jako člověk, který na ulici vyrostl.

I když šel oklikou, na tržiště se dostal dřív než Občan. Díval se skrz padající popel, jak Občan schází po široké rampě následován stovkami lidí.

Ty se chceš stát jím, pomyslel si Špuk, když se krčil vedle stánku na tržišti. Kelsier umřel, aby dal lidem naději, a ty mu teď chceš jeho odkaz ukrást.

Ten člověk nebyl Kelsier. Nebyl ani hoden vyslovit Kelsierovo jméno.

Občan se pohyboval po tržišti a tvářil se blahosklonně. Tu a tam hovořil s lidmi, klepal jim na rameno a usmíval se. „Hrdina by na vás byl pyšný,“ slyšel Špuk i přes šum v davu. „Padající popel je znamení od něho ? je to symbol pádu říše a tyranie. Na tom popelu vyroste nový národ. Pod vládou skaatů.“

Špuk se naklonil dopředu, stáhl si kapuci a šátral před sebou rukama, jako by byl slepý. Bojovou hůl měl za zády na řemeni schovaném pod volnou košilí. Uměl se velmi obratně prodírat davem. Zatímco Vin se musela ze všech sil snažit, aby byla nenápadná, Špukovi to šlo samo. Často se snažil o opak. Snil o tom, že bude jako Kelsier ? ještě předtím, než se s ním setkal. Znal historky, které se o něm vyprávěly. Největší skaatský zloděj všech dob ? muž tak troufalý, že se pokusil okrást i samotného Pána Vládce.

Jenže ať se snažil, jak se snažil, nedokázal vyniknout. Byl to jen další chlapec s obličejem od popela a ještě k tomu mluvil takovou hantýrkou, že mu nebylo rozumět. Přestal ji používat, až když se s Kelsierem skutečně setkal a viděl, jak dobře voleným slovem dokáže lidi ovlivnit a rozpohybovat. Tehdy si Špuk uvědomil, jaká je síla slova.

Tiše se posouval k davu, který obklopoval Občana. Strkali ho z místa na místo, ale nikdo ho neokřikl. Slepec, který se připletl do davu, byl snadno k přehlédnutí ? a co je přehlédnutelné, to se snadno dostane tam, kam chce. Špuk se opatrně přemístil až dopředu, skoro na dosah ruky od Občana.

Byl cítit kouřem.

„Rozumím, dobrá ženo,“ říkal Občan stařence a držel ji za ruku. „Jenže váš vnuk je potřeba tam, kde je. Na poli. Bez něj a jemu podobných bychom neměli co jíst! Skaati nemohou národu jen vládnout, musí pro něj taky pracovat.“

„Ale… nemůže být aspoň o trochu blíž?“ žadonila stařena.

„Časem, dobrá ženo,“ odpověděl Občan. „Časem.“ Ve své karmínově červené uniformě byl jedinou barevnou skvrnou na šedé ulici. Špuk od něj odtrhl zrak a posouval se dál, protože Občan jeho cílem nebyl.

Beldre stála jako obvykle stranou. Vždycky sledovala události, ale nikdy do nich nezasáhla. Občan byl tak dynamický, že jeho sestru snadno přehlédli. Špuk ten pocit velmi dobře znal. Nechal se postrčit vojákem Občanovi z cesty, přímo vedle ní. Slabě voněla parfémem.

Tohle je asi zakázané.

Co by byl udělal Kelsier? Možná by zaútočil a Občana zabil. Nebo by proti němu podnikl něco jiného. Kelsier by nedopustil, aby se ta hrozná věc stala ? byl by jednal.

Možná by si získal za spojence někoho, komu Občan důvěřuje?

Cítil, jak mu srdce ? v poslední době ho slyšel stále tak hlasitě ? bije rychleji. Dav se dal znovu do pohybu a Špuk se nechal odnést až k Beldre. Stráže se nedívaly ? byly zaměřené na Občana, aby mu uprostřed tolika náhodných elementů zajistily bezpečnost.

„Ten váš bratr,“ pošeptal jí do ucha, „vy souhlasíte s těmi vraždami?“ Prudce se otočila a Špuk si poprvé všiml, že má zelené oči. Nechal se znovu postrčit davem, aby musela pátrat, kdo to na ni promluvil. Dav ji nesl směrem k bratrovi.

Špuk chvíli čekal a nechal se unášet cizími lokty. Potom si zase prorazil cestičku, až se ocitl vedle Beldre.

„Myslíte, že je to jiné než to, co dělal Pán Vládce?“ šeptal. „Já jsem ho jednou viděl, jak shromáždil náhodný dav na luthadelském náměstí a nechal ho celý popravit.“

Znovu se otočila a nakonec v davu Špuka našla. Stál na místě a i přes pásku se s ní setkal pohledem. Mezi nimi se drali lidé a odsunuli Beldre pryč.

Pohybovala ústy. Jen díky velmi bystrým smyslům dokázal rozlišit podle pohybu jejích rtů slova.

„Kdo jste?“

Ještě jednou si proklestil cestičku davem. Občan měl zřejmě v plánu delší řeč a čekal, až se mu shromáždí dostatečně velký dav. Lidé se tlačili kolem pódia, které stálo uprostřed tržiště. Bylo čím dál těžší se mezi nimi prodírat.

Špuk se dostal až k ní, ale cítil, že ho dav unáší pryč. Natáhl tedy ruku mezi tlačícími se těly, chytil ji za zápěstí a vlekl s sebou. Otočila se, ale nevykřikla. Dav je uzavřel ze všech stran a ona mu pohlédla do očí.

„Kdo jste?“ zeptala se znovu. I když byl dost blízko, aby ji slyšel, kdyby promluvila, žádný zvuk nevydala. Jenom pohybovala rty. Za ní na pódiu začal řečnit její bratr.

„Já jsem ten, kdo zabije vašeho bratra,“ odpověděl Špuk tiše.

Znovu od ní čekal nějakou odezvu ? snad výkřik. Obvinění. Jednal impulzivně ? byl zoufalý z toho, že nemohl pomoci popraveným. Kdyby vykřikla, znamenalo by to jeho smrt.

Přesto mlčela. Stáli proti sobě mezi vločkami popela.

„To už říkali jiní,“ četl jí ze rtů.

„Ti nebyli jako já.“

„A kdo jste vy?“ zeptala se potřetí.

„Společník boha. Člověk, který vidí šepot a cítí křik.“

„Člověk, který si myslí, že lépe rozumí lidem než panovník, kterého si sami vybrali?“ prohodila neslyšně. „Vždycky se najdou disidenti, kteří se brání tomu, co je potřeba udělat.“ Stále ji držel za ruku. Pevně. Přitáhl ji k sobě blíž. Dav se mezitím dostal až k pódiu a nechal je oba vzadu, jako nechává odliv na pobřeží mušle.

„Já jsem Hrdinu znal, Beldre,“ šeptal. „Říkal mi jménem, nazýval mě přítelem. Kdyby viděl, co jste z tohohle města udělali, byl by vyděšený. A já nenechám vašeho bratra špinit Kelsierův odkaz. Varujte ho, když musíte. Řekněte Quellionovi, že si pro něj přijdu.“

Občan se najednou odmlčel. Špuk zvedl hlavu a pohlédl k pódiu. Quellion na něm stál a díval se přes hlavy svých obdivovatelů na Špuka a Beldre na konci davu. Špuk si neuvědomil, jak jsou najednou nápadní.

„Ty tam,“ vykřikl Občan. „Co to děláš s mou sestrou?“

Sakra, pomyslel si Špuk, pustil dívku a utíkal pryč. Jenže jednou z nevýhod městských nor byly jejich vysoké strmé stěny. Z tržiště vedlo několik cest, ale všechny sledovaly Quellionovy hlídky. Na jeho povel vojáci, oblečení v kůži a vybavení ocelí, vyrazili ze svých pozic.

Fajn, pomyslel si Špuk a vrhl se proti nejbližší skupině vojáků. Kdyby se skrz ně dostal, mohl by vyběhnout po rampě a možná zmizet někde v uličkách mezi domy nahoře. Ozvalo se skřípění tasených mečů. Za Špukem kdosi vyděšeně vykřikl. Sáhl pod hadry, do kterých byl oblečen, a vyndal bojovou hůl.

V tu chvíli už byl mezi nimi.

Špuk nebyl opravdový bojovník. Samozřejmě trénoval s Hamem, protože Clubs trval na tom, že se jeho synovec musí umět ubránit. Jenže skutečnými bojovníky celé skupiny byli jejich Mistborni, Kelsier a Vin. S Hamem jako rváčem, který v případě potřeby poskytl hrubou sílu.

Přesto Špuk trávil v poslední době tréninkem spoustu času a přitom přišel na zajímavou věc. Měl něco, co Vin ani Kelsier mít nemohli ? obrovský rozsah smyslových vjemů, které jeho tělo dokázalo využít. Cítil záchvěvy vzduchu, otřesy země, poznal, kdo jsou lidé kolem něho jen podle tlukotu jejich srdce.

Nebyl Mistborn, ale přesto byl velmi nebezpečný. Cítil slabý závan a věděl, že se k němu blíží meč. Skrčil se. Cítil kroky na zemi a věděl, že se na něj někdo chystá zaútočit ze strany. Ustoupil. Bylo to skoro, jako by měl atium.

Otočil se a po obočí mu stékal pot. Práskl soupeře do zad bojovou holí. Muž upadl ? Špuk měl hůl vyrobenou ze zvlášť tvrdého dřeva. Raději pro jistotu ho ještě uhodil do spánku, a tím ho definitivně vyřadil z boje.

Zaslechl, jak vedle něho kdosi funí ? bylo to tiché, ale jasné. Popadl zbraň a mrštil jí útočníkovi přes předloktí. Zapraskaly kosti, voják vykřikl a upustil svou zbraň. Špuk ho praštil do hlavy. Potom se otočil, zvedl hůl, aby zablokoval útok dalšího vojáka.

Dřevo se střetlo s ocelí a ocel zvítězila. Špukova hůl praskla. Stačila však natolik zbrzdit meč, že Špuk mohl uhnout a sebrat ze země meč jednoho z padlých vojáků. Byl jiný než meče, s nimiž byl zvyklý šermovat ? v Urteau používali tenčí a delší. Zbýval však už jen jediný voják ? pokud ho porazí, bude volný.

Soupeř si ovšem uvědomil, že je ve výhodě. Kdyby Špuk utíkal, odhalil by mu záda. Kdyby zůstal, bude brzy poražen. Vojáci ho obstoupili a vyčkávali.

A tak Špuk zaútočil. Zvedl meč a důvěřoval svým bystrým smyslům, že vyrovnají rozdíl ve výcviku. Soupeř pozvedl zbraň také a rozmáchl se s ní proti Špukovi ve chvíli, kdy se Špuk otočil.

Špukův meč se však zastavil ve vzduchu.

Špuk zavrávoral. Snažil se pohnout zbraní, ale ta stála na místě, jako by narážela na něco pevného, jako by…

Někdo proti ní tlačil. Allomancie. Špuk se zoufale rozhlédl kolem sebe a okamžitě objevil zdroj té podivné síly. Allomant, který tlačil na meč, stál přímo proti němu. Allomanti mohou tlačit jedině přímo před sebe.

Quellion, Občan, stál vedle své sestry. Setkal se se Špukem pohledem a Špuk na něm viděl to úsilí, viděl, jak svírá sestru za ruku a svou i její vahou tlačí proti Špukovu meči. Zasáhl do bitvy stejně jako jednou Kelsier, když navštívil jeskyni, v níž se cvičilo vojsko.

Špuk pustil zbraň a nechal ji vyletět z ruky. Potom se vrhl na zem. Soupeřův meč mu proletěl nad hlavou a minul jenom o vlásek. Jeho vlastní meč hlasitě třeskl o zem kousek od něho, až mu to zadunělo v uších.

Už neměl čas se ani nadechnout. Mohl jedině uhnout před ranou, která ho měla zasáhnout. Naštěstí na sobě neměl žádný kov, na který by mohl Quellion zatlačit. To byl zvyk, kterého se nikdy nezbavil.

Měl jen jedinou možnost ? utéct. S allomantem bojovat nemohl. Otočil se a voják se přichystal na další úder. Špuk se vrhl dopředu mezi stráže. Jednomu z vojáků podklouzl pod rukou a snažil se utéct bokem a nechat za sebou zmatené stráže.

Něco ho však chytilo za nohu.

Prudce se otočil. Nejdřív se mu zdálo, že je to zase Quellionova allomancie. Potom však viděl na zemi vojáka ? toho, kterého porazil hned na začátku. Držel ho za nohu.

Dvakrát jsem toho člověka uhodil do hlavy, pomyslel si zoufale. Přece není možné, že je ještě při vědomí!

Voják ho nepouštěl a nelidskou silou ho táhl dozadu. Člověk s takovou silou musel být rváč ? pálil cín s olovem jako Ham.

Špuk byl v koncích.

Škubal se, snažil se vymanit ze sevření, až se vypotácel na nohy. Jenže rváč měl svaly posílené cínem s olovem. Dokázal běžet rychleji a doběhnout dále než Špuk.

Dva allomanti a jeden z nich přímo Občan, pomyslel si Špuk. Někdo tou šlechtickou krví neopovrhuje tak zásadně, jak říká!

Oba vojáci se na něj vrhli. Křičel a slyšel, jak mu tluče srdce jako na poplach. Vrhl se na rváče a zápasil s ním. V momentu překvapení ho otočil a chránil se jeho tělem jako štítem před třetím vojákem.

Nepočítal však s Občanovou krutostí. Quellion vždycky mluvil o obětech. Tato filozofie se evidentně vztahovala i na vojáky, protože muž s mečem vrazil zbraň kolegovi přímo do zad. Meč mu projel srdcem a zasáhl Špuka do hrudníku. Takový tah mohl dokázat pouze člověk se silou a přesností rváče.

Tři allomanti, pomyslel si Špuk omámeně a snažil se vyprostit meč z obou těl. Tělo mrtvého vojáka nakonec svou váhou meč vytrhlo.

Jak je možné, že jsem jim tak dlouho odolával? Museli se snažit utajit své schopnosti. Aby to neviděli lidi…

Zavrávoral. Po hrudníku mu stékala krev. Kupodivu necítil žádnou bolest. Přitom by měla být při jeho bystrých smyslech tak silná ?

Potom uhodila. Všechno zčernalo.

Důmyslnost, s níž vytvořil mikroorganismy rozkládající popel, svědčila o tom, že Rashek využíval svou moc se stále větší dokonalostí. Vydržela mu sotva minuty ? ale minuty jsou pro boha jako dlouhé hodiny. Zpočátku si počínal jako naivní dítě, když posunul planety příliš blízko ke slunci, potom však najednou jako by vyspěl a vytvořil Popelečné hory, aby ochladil ovzduší, a vyspíval dál až ve zkušeného stavitele, který dokáže vytvořit rostliny a živočichy likvidující popel.

Zároveň to dokazuje, že jeho mysl v této době ovlivňoval Růst. Pod jeho vlivem si Rashek počínal jako ochránce. Místo, aby hory srovnal se zemí a snažil se planetu zase vrátit zpátky, usilovně napravoval chyby, kterých se dopustil.

Elend jel před svými muži na hřbetě sněhobílého hřebce důkladně očištěného od popela. Obrátil se a prohlížel si řady nervózních vojáků. Čekali v soumraku a Elend jim viděl v očích hrůzu. Už se to proslýchalo nějakou dobu a Elend jejich obavy potvrdil. Dnes se bude armáda imunizovat v mlze.

Projížděl mezi řadami svých vojáků s generálem Demouxem na grošovaném hřebci po boku. Oba koně měli spíš jen zapůsobit, než aby byli k nějakému skutečnému užitku. Většinu cesty stráví Elend i ostatní důstojníci spíše ve člunech na kanálu než na koních.

Nepřemýšlel o morálnosti svého rozhodnutí vystavit vojsko mlze ? nebo aspoň ne teď. Naučil se o sobě totiž jednu velmi důležitou věc. Byl čestný a přímý. Možná až příliš. Kdyby si byl nejistý, poznali by to. Vojáci by jeho váhavost cítili. Naučil se tedy potlačovat své obavy a starosti a projevil je jen mezi svými nejbližšími. Vin jeho tíseň znala a prožívala s ním. V jiných situacích však vystupoval sebejistě.

Jel rychle a nechával koňská kopyta hlasitě dusat, aby to všichni slyšeli. Občas zaslechl nějakého kapitána, jak dodává svým mužům odvahu. I tak však viděl v jejich očích úzkost. Nemohl je z ničeho vinit. Dnes se utkají s nepřítelem, s nímž nemohou bojovat a kterému se nemohou postavit. Během hodiny tu bude sedm set mužů ležet mrtvých. Asi tak jeden z padesáti. Jako poměrný počet to není mnoho ? ale pro člověka, který tu stojí a cítí, jak ho mlha obklopuje ze všech stran, to není žádná útěcha.

Muži se drželi zpříma. Elend na ně byl pyšný. Těm, kteří si to přáli, dal možnost vrátit se do Luthadelu, a před mlhou tak utéct. Potřeboval stále jednotky i v hlavním městě a nechtěl, aby někdo šel do mlhy nedobrovolně. Neodešel téměř nikdo. Velká většina armády se bez nutnosti jakéhokoli velení seřadila a stála v plné výzbroji, s nablýskanými zbraněmi a uniformami tak čistými, jak jen to bylo za daných okolností možné. Elend pokládal za správné, že nastoupili ve zbrani. Cítili se, jako když jdou do bitvy ? a vlastně do ní svým způsobem šli.

Důvěřovali mu. Byli si vědomi, že mlhy postupují na Luthadel a chápali důležitost dobytí měst s ukrytými zásobami. Věřili, že se Elend postará o jejich rodiny.

Jejich důvěra mu dávala sílu. Pobídl koně a vyrazil mezi vojáky. Rozdmýchal cín s olovem, aby si posílil svaly i plíce, a potom začal působit na emoce vojáků a dodávat jim odvahu.

„Buďte stateční!“ křičel.

Vojáci se k němu otáčeli a řinčení zbraní utichlo. Jeho hlas doléhal tak silně k jeho vlastnímu sluchu, že musel utlumit cín. „Mlha některé z nás porazí. Většině však neublíží ? a většina z těch, kteří onemocní, se zase uzdraví. A potom se jí už nikdo nebude muset bát. Nemůžeme přijít do Fadrexu, aniž bychom se předtím imunizovali. Kdybychom to tak neudělali, riskovali bychom, že nás napadnou nepřátelé ráno, když se budeme skrývat ve stanech. Donutí nás vylézt ven, a než začne bitva, každý šestý voják se bude zmítat na zemi v křečích!“

Obrátil koně. Demoux ho následoval kolem zástupů. „Nevím, proč mlhy zabíjejí. Ale věřím Hrdinovi! Říkal si Pán mlh. Mají-li někteří z nás zemřít, je to jeho vůle. Buďte silní!“

Jeho slova nezůstala bez odezvy. Vojáci stáli zpříma a dívali se k západu, kde začne každou chvíli zacházet slunce. Elend znovu pobídl koně, vztyčil se v sedle a projel mezi vojáky, aby ho všichni viděli.

„Vypadají statečně, pane,“ poznamenal Demoux tiše, když srovnal krok s Elendem. „Byla to dobrá řeč.“

Elend přikývl.

„Pane…“ nadhodil Demoux, „myslel jste to, co jste říkal o Hrdinovi, vážně?“

„Samozřejmě.“

„Omlouvám se, pane,“ hlesl Demoux. „Nechci pochybovat o vaší víře, to jen že… no, nemusíte to dělat, jestli to skutečně necítíte.“

„Dal jsem slovo, Demouxi,“ zamračil se Elend a podíval se generálovi do zjizvené tváře. „Jednám podle toho, co cítím.“

„Věřím vám, pane,“ pokračoval Demoux. „Jste čestný muž.“

„Ale?“

Demoux se zarazil. „Ale… jestli v Hrdinu skutečně nevěříte, myslím, že by nechtěl, abyste mluvil jeho jménem.“

Elend chtěl Demouxovi připomenout, že zanedbává patřičný respekt, ale potom se zarazil. Ten člověk mluvil upřímně. Ze srdce. To mu nebylo možné vytýkat.

Kromě toho měl třeba pravdu. „Já nevím, v co věřím, Demouxi,“ odpověděl a znovu se podíval na řady vojáků. „Určitě nevěřím v Pána Vládce. Sazedova náboženství jsou mrtvá už několik století a už o nich nemluví ani on. Takže mám pocit, že církev Hrdiny z Hathsinu je jediná možnost.“

„Při vší úctě, pane,“ poznamenal Demoux, „to není zrovna silné vyznání víry.“

„V poslední době mi víra dělá problém, Demouxi,“ připustil Elend a díval se, jak vločky popela poletují vzduchem. „Mého posledního boha zabila žena, která se nakonec stala mou manželkou ? žena, kterou vy prohlašujete za náboženskou bytost, jež však vaši oddanost odmítá.“

Demoux tiše přikyvoval.

„Já vašeho boha neodmítám, Demouxi,“ pokračoval Elend. „Co jsem řekl, to opravdu myslím vážně ? věřit v Kelsiera je lepší než všechny ostatní alternativy. A když uvážím, co se na nás v nejbližší době chystá, raději věřím, že nad námi přece jen něco ? to už je jedno co ? bude držet ochrannou ruku.“

Chvíli oba mlčeli.

„Já vím, že paní Následnice má proti tomu, že uctíváme Hrdinu, námitky, pane,“ řekl Demoux nakonec. „Znala ho zrovna tak jako já. Jenže nechce pochopit, že Hrdina se stal něčím mnohem větším, než byl člověk Kelsier.“

Elend se zamračil. „To ale zní, jako byste z něj dělali boha úmyslně, Demouxi ? jako byste v něj věřili jen jako v symbol.“

Demoux zavrtěl hlavou. „Já říkám, že Kelsier byl člověk ? ale člověk, který něčeho dosáhl ? přinejmenším sehrál nějakou úlohu a stal se svým způsobem nějak věčným a nesmrtelným. Když zemřel, nebyl to už jen Kelsier, vůdce zlodějské party. Nepřipadá vám zvláštní, že předtím, než šel do dolů v Hathsinu, nebyl nikdy Mistborn?“

„Allomancie takhle funguje, Demouxi,“ odpověděl Elend. „Člověka to posedne v určitou chvíli a až od té doby má allomantické schopnosti. Od chvíle, kdy prožije něco traumatizujícího, něco, co ho málem zabije.“

„A vy myslíte, že se Kelsier do takové situace předtím, než šel do Hathsinu, nikdy nedostal?“ namítl Demoux. „Pane, vždyť to byl zloděj, který okrádal obligátory a šlechtu. Vedl velmi nebezpečný život. Myslíte, že se vyhnul bití a fyzickému i duševnímu utrpení?“

Elend mlčel.

„Své schopnosti získal v Hathsinu,“ dodal Demoux tiše, „protože tam ho potkalo ještě něco jiného. Lidi, co ho znali, říkají, že se vrátil jako jiný člověk. Měl cíl ? udělat něco, co pokládal zbytek světa za nemožné.“

Zavrtěl hlavou. „Ne, pane, Kelsier člověk v těch dolech zemřel. A zrodil se tam Kelsier Hrdina. Získal obrovskou moc a moudrost. Dostal je do vínku od něčeho, co stojí kdesi nad námi. To proto dokázal, co si předsevzal. A proto ho dnes uctíváme. Měl lidské nedostatky, ale božskou naději.“

Elend se otočil. Jeho racionální duše myslitele přesně chápala, co se děje. Kelsier postupně dostává gloriolu, jeho lidský život jeho následovníci opřádají stále větším tajemnem. Musí ho nadat božskou silou, protože církev nemůže uctívat člověka.

A přesto tuto racionalizaci víry vítal, i když jen proto, že byla celá ta historka přijatelnější. Nakonec měl Demoux pravdu. Jak mohl člověk, který strávil život na ulici, vydržet tak dlouho, než se v něm projevily allomantické schopnosti?

Ozval se výkřik.

Elend zvedl hlavu a podíval se na vojáky. Objevila se mlha a oni už nestáli zpříma. Vrávorali a ohýbali se jako tenké proutky. Neviděl, kdo padl, ale začali přibývat další. Slunce, sklánějící se k západu, začala zastírat mlha. Elendův kůň neklidně přešlapoval. Kapitáni volali rozkazy, aby vojáci stáli pevně a zůstali silní, ale Elend viděl v jejich řadách pohyb. V řadě před ním už byly mezery, jak muži náhodně padali k zemi jako loutky, kterým se přetrhaly vodicí nitě. Na zemi se třásli v křečích a ostatní vojáci vyděšeně ustupovali.

Potřebují mě, pomyslel si Elend. Pobídl koně. „Demouxi, jedeme.“

Otočil koně. Demoux za ním nebyl.

Elend se obrátil. „Demouxi? Co to ??“

Nestačil to doříci. Demoux seděl v mlze a strašlivě se třásl. Elend viděl, jak klouže ze sedla dolů a padá na zem, na které je po kotníky vysoká vrstva popela.

„Demouxi!“ vykřikl a seskočil z koně. Připadal si jako hlupák. Nikdy nepomyslel na to, že by mlha mohla zasáhnout Demouxe. Prostě předpokládal, že je stejně jako Vin a ostatní imunní. Klekl si do popela vedle něho. Slyšel, jak vojáci křičí a kapitáni vyvolávají rozkazy. Jeho přítel se třásl a svíjel a lapal po dechu bolestí.

A z oblohy stále padal popel.

Rashek nevyřešil všechny problémy světa. S každým, se kterým se mu to podařilo, ve skutečnosti vytvořil nový. Každý následný problém byl však menší než ten původní. Místo rostlin, které nepřežily žár rudého slunce, vytvořil jiné, ty však neměly dostatečnou výživnou hodnotu.

Zachránil svět. Je pravda, že to, že se svět dostal na pokraj zkázy, byla jeho vina ? ale udělal obrovský kus práce k jeho záchraně. Přinejmenším na rozdíl od nás neosvobodil Zmar.

Sazed poplácal koně po hýždích a ten se dal do cvalu. Od kopyt mu odletovaly spršky popela. Kdysi bílou srst měl temně šedou a začínala mu být vidět žebra. Byl podvyživený do takové míry, že už neměl vůbec vozit jezdce. Nebylo čím ho živit.

„Je to smutný pohled,“ poznamenal Breeze, když stál vedle Sazeda na cestě pohřbené pod vrstvou popela. Jejich stráže, dvě stovky mužů, čekaly tiše a sledovaly běžící zvíře. Sazed se nemohl zbavit pocitu, že jejich poslední kůň vypuštěný na svobodu je zároveň symbolem.

„Myslíš, že přežije?“ zeptal se Breeze.

„Doufám, že si odhrabe popel a něco pod ním najde aspoň na čas,“ odpověděl Sazed. „Ale lehké to mít nebude.“

Breeze zabručel. „Život je dřina pro nás pro všechny. No, kéž by měl štěstí. Pojedeš s Allrianne a se mnou v kočáře?“

Sazed se mu podíval přes rameno na osvětlený kočár připravený k tomu, aby ho táhli vojáci. Místo dveří měl závěsy a vzadu byl kus stěny odmontovaný, aby byl co nejlehčí. Pro dvě stě vojáků, kteří se u něj střídali, to nebyla tak obrovská zátěž. Ale Sazed věděl, že by se nezbavil pocitu viny, kdyby se nechal tahat ostatními v kočáře. Nikdy se zcela nezbavil svého stevardského myšlení.

„Ne,“ odpověděl. „Projdu se. Děkuji.“

Breeze přikývl a sedl si do kočáru k Allrianne. Jeden z vojáků nad ním držel deštník, dokud nebyl uvnitř. Sazed už neměl žádnou ochranu proti popelu, tak si natáhl přes hlavu kapuci svého cestovního pláště. Sevřel desky pevně pod paži a vydal se popelem k předním řadám.

„Kapitáne,“ oznámil Goradelovi, „můžeme pokračovat.“

Vydali se znovu na cestu. Nebylo to snadné. Popel byl hustý a kluzký a chůze v něm únavná. Klouzal pod nohama a šlo se v něm skoro stejně těžko jako v písku. Ani namáhavá chůze však Sazeda nevytrhla z trudnomyslnosti. Doufal, že ho návštěva vojska a setkání s Elendem a s Vin přivedou na jiné myšlenky. Byli to jeho nejbližší přátelé a jejich vzájemná láska mu dodávala sílu. Nakonec byl přece tím, kdo posvětil jejich sňatek.

Přesto ho ani toto setkání skepse nezbavilo. Vin by nechala Elenda umřít, pomyslel si. A to jedině díky tomu, co jsem ji já vždycky učil.

V kapsičce na rukávu měl obrázek květiny a snažil se pochopit, o čem to vlastně mluvili s Vin. Proč se on stal vrbou, za kterou chodí lidé se svými problémy? Copak necítili, že je jenom pokrytec, který umí poskytovat dobré rady, ale sám se jimi neumí řídit? Připadal si ztracený. Jako by ho něco dusilo, jako by ho to chtělo rozmačkat a donutit, aby všechno vzdal.

Jak snadno mluvil Elend o naději a o humoru, jako by to byla jen věc rozhodnutí. Někteří lidé tak skutečně uvažovali. Kdysi by Sazed s nimi souhlasil, ale teď se mu obracel žaludek a dělalo se mu špatně z pomyšlení, že by se měl k něčemu takovému přinutit. Všechny jeho myšlenky nahlodávaly pochybnosti.

Právě tady má mít své místo náboženství, pomyslel si cestou popelem před zástupem vojáků. Své zavazadlo nesl na rameni. Mělo by pomáhat lidem, když se dostanou do takovéhle situace.

Sklopil oči a podíval se na desky. Potom je otevřel a listoval stránkami. Prošel stovky náboženství a ani jedno mu nedalo odpověď, kterou hledal. Možná je až příliš dobře znal. Většině lidí z party dělalo problém uctívat Kelsiera jako skaati, protože znali jeho chyby a vrtochy. Znali ho především jako člověka a až teprve potom jako boha. Možná byla pro Sazeda všechna náboženství přesně taková. Znal je příliš dobře a byl si vědom jejich slabin.

Nepodceňoval lidi, kteří jim věřili, ale on sám v nich dosud nacházel jenom pokrytectví. Co je božské, to je přece dokonalé. Bůh by nenechal ty, kteří ho následují, vyvraždit a nenechal by zničit svět, byť ho zničili dobří lidé ve snaze ho zachránit.

V jednom z těch zbývajících musí ta odpověď být. Někde přece musí být pravda. Jak ho tísnivé pocity začínaly dusit, vrhl se do studia. Držel před sebou desky a četl při chůzi. Když zrovna od textu odhlédl, schoval papír pod desky, aby na něj nepadal popel. Ty odpovědi najde. Nedovedl si představit, co by udělal, kdyby v těch zbylých papírech nebyly.

Postupně se dostali až do Centrální dominancie na pozemky, kde lidé ještě bojovali za úrodu a za lepší přežívání. Breeze s Allrianne seděli stále v kočáře, ale Sazed byl rád, že může jít pěšky, i když se mu přitom četlo hůř.

Nevěděl, co si má myslet o obdělaných políčkách. Míjeli jich spoustu. Elend soustředil co nejvíc lidí v Centrální dominancii a potom jim nařídil, aby vypěstovali úrodu na zimu. I skaati, kteří bydleli ve městech, byli zvyklí tvrdě pracovat a rychle Elenda uposlechli. Sazed si nebyl jistý, jestli si jsou tito lidé vědomi, jak katastrofální je situace, nebo jestli jsou jen rádi, že mají někoho, koho můžou poslouchat.

Kolem cesty se začaly objevovat vysoké hromady popela. Skaati každý den odklízeli popel, který přes noc napadal. Byla to nekonečná dřina. Kromě toho ještě bylo nutné nosit na nově založená nezavlažovaná pole vodu. Bylo to zemědělství velmi náročné na pracovní síly.

Úroda však rostla. Sazedovi vojáci míjeli jedno políčko za druhým a na každém vyrážely rostlinky. Ten pohled mu měl dodávat naději. Přesto se však nedokázal na mladé výhonky podívat a necítit přitom ještě větší tíseň. Vypadaly vedle těch hromad popela tak titěrné a slabé. I když nevezmou v úvahu mlhu, jak Elend v těchto podmínkách nakrmí celou říši? Jak dlouho může trvat, než bude na zemi tolik popela, že ho nebude možné odklidit? Skaati musí pracovat na polích a nejsou na tom v tomto směru o nic lépe než za Pána Vládce. Co se pro ně vlastně změnilo?

„Podívejte se na ně,“ ozvalo se. Sazed se otočil. Vedle něho kráčel kapitán Goradel. Holohlavý a otrhaný, ale dobromyslný a stále optimistický. To měli společné všichni velitelé, které povýšil Ham.

„Já vím,“ řekl tiše.

„Všude tolik popela a mlha ? když je vidím, dostávám novou naději.“

Sazed zvedl oči. „Opravdu?“

„Jistě,“ odpověděl Goradel. „Já jsem ze zemědělské rodiny, mistře Terrismane. Bydleli jsme v Luthadelu, ale pracovali jsme venku na polích.“

„Ale vy jste voják,“ namítl Sazed. „Nejste to vy, ten, co pustil paní Vin do paláce tu noc, co zabila Pána Vládce?“

Goradel přikývl. „No, já jsem tam odvedl Lorda Elenda, aby Lady Vin zachránil, i když ona od nás vlastně ani pomoc nepotřebovala. Ale máte pravdu. Byl jsem tehdy u stráže v paláci ? rodiče se mě zřekli, když jsem se k ní dal. Jenže já bych nedokázal strávit celý život na poli.“

„To je velká dřina.“

„To ani ne proto,“ vysvětloval Goradel. „Ne kvůli práci, ale… ta beznaděj. Nedokázal jsem celý den dřít na poli, aby vyrostlo něco, o čem jsem věděl, že to odevzdám někomu jinýmu. Proto jsem odešel k vojsku a proto mi tyhle políčka dodávají naději.“

Goradel kývl směrem k poli, které právě míjeli. Někteří skaati zvedli hlavu, a když viděli Elendovy barvy, začali mávat. „Tihle lidi,“ řekl Goradel, „pracujou proto, že chtějí.“

„Pracují proto, že kdyby nepracovali, tak umřou hlady.“

„Jistě,“ přitakal Goradel, „máte určitě pravdu. Ale oni nepracujou proto, že by je někdo zbil, kdyby pracovat přestali, ale proto, aby jejich rodiny a jejich blízcí nezemřeli hlady. To je velký rozdíl. Poznáte to už na tom, jak stojí.“

Sazed se zamračil, ale mlčel.

„No, mistře Terrismane,“ řekl Goradel, „přišel jsem vám navrhnout, abychom si udělali přestávku v Luthadelu a nabrali zásoby.“

Sazed přikývl. „Předpokládal jsem, že byste to tak chtěli. Já vás ale musím na pár dní opustit. Velení se může ujmout Lord Breeze. Setkám se s vámi na severním tahu z Luthadelu.“

Goradel přikývl a vrátil se dozadu. Neptal se, proč se chce Sazed od skupiny oddělit nebo kam má namířeno.

O několik dní později dorazil Sazed ? sám ? do dolů v Hathsinu. Bylo těžké je poznat, protože všechno pokrývala vrstva popela. Odkopával spršky vloček, jak stoupal do kopce. Pohlédl z něj do údolí, ve kterém ležely doly ? místo, kde byla zabita Kelsierova manželka. Místo, kde se zrodil Hrdina.

Nyní to byl domov terrisských lidí.

Zbývalo jich už velmi málo. Nebyli nikdy příliš početní a denní mlhy a těžká cesta dolů do Centrální dominancie si také vybraly svou daň. Zbývalo jich snad čtyřicet tisíc. Mnozí muži byli stejně jako Sazed kastráti.

Sazed se pustil z kopce do údolí. To se stalo pro zbylé Terrismany přirozeným útočištěm. Za Pána Vládce tu pracovaly stovky sluhů a otroků, které hlídaly další stovky vojáků. To všechno skončilo, když se do dolů vrátil Kelsier a zničil jejich schopnost produkovat atium. Doly však měly vybudovanou infrastrukturu, která je v době, kdy se těžilo, udržovala v chodu. Byl tu dostatek čisté vody i možnost střechy nad hlavou. Terrisští lidé to tu ještě upravili, postavili další stavby v údolí a přebudovali ohavné vězeňské tábory na pastorální seskupení vesniček.

I cestou dolů do údolí viděl Sazed lidi odklízet popel ze země, aby se dařilo rostlinám, které budou živit zvířata. Křoviny, jež tvořily hlavní porost v Centrální dominancii, byly odolné a tuhé a přizpůsobené růstu v popelu. Nepotřebovaly tolik vláhy jako užitkové plodiny. Tím měli terrisští lidé o něco jednodušší život. Byli to pastevci, jako bývali kdysi, ještě před Povýšením Pána Vládce. Po kopcích se popásaly silné krátkonohé ovce a okusovaly stonky, které vyčnívaly z popela.

Terrisští lidé, pomyslel si Sazed, mají jednodušší život než ostatní. Jaký je to divný svět!

Brzy si ho všimli. Děti se rozběhly k rodičům a z chatrčí vyhlížely zvědavé tváře. Začaly se k němu sbíhat i ovce a sledovat, jestli náhodou nevytáhne nějakou potravu.

Několik starců spěchalo nahoru do kopce, jak jim jejich opotřebovaná těla dovolila. Byli stejně jako Sazed oblečeni ve stevardských uniformách. A stejně jako Sazed je udržovali čisté, beze skvrn od popela, s pestrobarevnými obrazci do tvaru písmena V na předních dílech kabátu. Vzory bývaly kdysi znakem šlechtického domu, k němuž byli sluhové přiřazeni.

„Lorde Sazede!“ zvolal jeden z mužů radostně.

„Vaše Výsosti!“ ozval se jiný.

Vaše Výsosti. „Prosím,“ řekl Sazed a zvedl ruce, „neříkejte mi tak.“

Oba staří sluhové se na sebe podívali. „Prosím, mistře memoristo, pojďte dál, vzít si něco teplého k jídlu.“

Přesto byl popel černý. A to by být neměl. Popel má většinou černé částice, ale obsahuje spolu s nimi i světlé.

Popel z Popelečných bor… byl jiný. Podobně jako mlhy byl i popel, který zvolna pohřbíval pod svým příkrovem celou zemi, svým způsobem nepřirozený. Možná to byl vliv síly Zmaru…, proto ta černá. Růst by měl bílou barvu. Nebo to bylo možná podstatou Popelečných hor, navržených a vytvořených speciálně k tomu, aby vypouštěly popel do ovzduší.

„Vstávej!“

Všechno bylo černé.

„Vstávej!“

Špuk otevřel oči. Všechno vypadalo tak zastřeně a zamlženě. Sotva viděl. Celý svět byla jedna temná rozmazaná šmouha. A… měl takový divně prázdný pocit. Mrtvý. Proč nic necítí?

„Špuku, musíš vstát!“

Aspoň ten hlas byl jasný. Ale jinak bylo všechno popletené. Zamžoural a tiše zabručel. Co se to s ním děje? Brýle i pásku přes oči už neměl. Takže by měl vidět, ale všechno je tak tmavé.

Došel mu cín.

V žaludku mu nic nehořelo. Ten dobře známý ohýnek, ten uklidňující plamen svíčky v nitru jeho těla, byl najednou pryč. Dělal mu společníka už víc než rok, vždycky tam byl. Měl strach z toho, co dělá, ale nikdy ho neuhasil. A teď zmizel.

Proto bylo všechno tak mdlé. Tak takhle vnímají ostatní lidé? Jak se s tím dá žít? Vždyť skoro nevidí ? ty ostré, jasné detaily, na které byl zvyklý, jsou ty tam. Ty zářivé barvy a ostré linie ? všechno bylo přibližné a vágní.

Měl pocit, jako by měl zátky v uších. A nos… necítil vůni dřeva z podlahy. Nerozeznal podle ní jeho druh. Necítil pach lidí, kteří procházeli kolem, ani chvění kroků v sousedních místnostech.

A… byl někde uvnitř. Potřásl hlavou, vstal a snažil se přemýšlet. Okamžitě zalapal po dechu z prudké bolesti v rameni. Ozvalo se zranění, kterého si předtím nevšímal. Vzpomněl si, jak mu někde v těch místech projel tělem meč. Nebyla to žádná malá rána ? levou ruku nemohl normálně ovládat a z nějakého důvodu mu dělalo velké obtíže vstát.

„Ztratil jsi hodně krve,“ řekl hlas. „Brzy umřeš, i kdyby ti ty plameny neublížily. Nesnaž se najít zbytek cínu, co jsi měl za opaskem ? vzali ti ho.“

„Plameny?“ zachroptěl a zamžoural. Jak můžou lidé žít v takovéhle tmě?

„Copak je necítíš, Špuku? Už jsou blízko.“

Z haly sem opravdu bylo vidět světlo. Špuk zavrtěl hlavou a snažil se vyčistit si mysl. Jsem někde v domě, pomyslel si. V hezkém domě. Šlechtickém.

A ten dům zapálili.

To ho konečně přinutilo vstát. Okamžitě však upadl zpátky na zem. Byl příliš slabý a omámený, aby se udržel na nohou.

„Nesnaž se jít,“ radil mu hlas. Kde tenhle hlas už slyšel? Měl k němu důvěru. „Plaz se,“ přikázal.

Poslechl a plazil se dopředu.

„Ne, ne dopředu k plamenům! Musíš ven! Musíš potrestat ty dva, co ti tohleto udělali. Mysli, Špuku!“

„Oknem!“ zasípal, otočil se na stranu a plazil se k němu.

„Je zabedněné,“ řekl hlas. „Vždyť jsi to včera viděl zvenku. Přežít můžeš jen jediným způsobem. Musíš mě poslouchat.“

Špuk otupěle přikyvoval. „Jdi ke druhým dveřím. Doplaz se ke schodům, co vedou do druhého patra.“

Špuk poslechl a donutil se k pohybu. Paže měl tak těžké, že mu připadaly jako závaží přivázaná na ramena. Tak dlouho pálil cín, že se mu zdálo, že už mu jeho normální lidské smysly nefungují. Schody našel, ale cestou k nim se rozkašlal. To bude ten kouř, uvědomil si. Je možná dobré, že se plazí.

Jak se blížil ke schodišti, cítil žár. Plameny jako by ho pronásledovaly a chtěly zabrat celou místnost, z níž se omámeně chystal uniknout. Když se dostal na vrchol schodiště, uklouzl po vlastní krví a upadl ke stěně.

„Vstávej!“ poručil hlas.

Kde už jsem ten hlas mohl slyšet? napadlo ho znovu. Proč ho poslouchám? Byl tak blízko. Přišel by na to, kdyby neměl tak zamlženou mysl. Poslechl však a donutil se znovu vzepřít na ruce a na kolena.

„Druhá místnost vlevo!“ velel hlas.

Špuk se bezmyšlenkovitě plazil dál. Schodiště už olizovaly plameny a tu a tam blikaly kolem zdí až nahoru. Čich měl oslabený stejně jako ostatní smysly, ale měl pocit, že je dům promáčený olejem. Oheň hořel rychleji a intenzivněji.

„Stůj. Tady je to.“

Zabočil doleva a vlezl do místnosti. Byla to elegantně vybavená pracovna. Městským zlodějům taková místa nestála za rabování. Občan zakazoval okázalé věci a stylový nábytek byl neprodejný i na černém trhu. Nikdo nechtěl být přistižen, že něco takového vlastní, aby neriskoval, že jednou při Občanových popravách uhoří.

„Špuku!“

Špuk o těch popravách slyšel, ale nikdy je neviděl. Zaplatil Durnovi, aby ohlídal, až bude nějaká příští. Za svou minci dostane včasné upozornění, kdy se popravy konají, a ještě dobré místo, aby na ně viděl. A ještě navíc mu Durn slíbil něco. Co bude Špuka zajímat. Co za ty peníze stojí.

Spočítá mu po popravách lebky.

„Špuku!“

Otevřel oči. Ležel na podlaze a upadal do bezvědomí. Plameny už olizovaly strop. Dům byl odsouzený k zániku. Nemá šanci se dostat ven. V tomto stavu v žádném případě.

„Musíš ke stolu,“ přikazoval hlas.

„Jsem mrtvej,“ šeptal Špuk.

„Nejsi! Jdi ke stolu.“

Špuk otočil hlavu a podíval se na plameny. Mezi nimi stála postava, temná silueta. Stěny praskaly, syčely a bublaly, omítka i malby už byly černé. Ale téhle siluetě jako by oheň nevadil. Připadala mu povědomá. Vysoká. Velitelská.

„Vy…?“ zašeptal.

„Jdi ke stolu!“

Špule se vyškrábal na kolena. Plazil se po třech a bezvládnou ruku táhl za sebou.

„Pravá zásuvka.“

Špuk ji otevřel, naklonil se nad ni a svezl se na podlahu. Něco tam bylo.

Lahvičky?

Dychtivě po nich sáhl. Byly to rezervní allomantické lahvičky s kovy. Třesoucími se prsty jednu vzal, ale z necitlivých rukou mu vypadla. Vrchní obal se rozbil. Díval se na vnitřní lahvičku, která obsahovala vločky kovu v alkoholu, aby nekorodovaly a aby je mohl allomant snáze spolknout.

„Špuku!“ vyburcoval ho hlas znovu.

Špuk vzal tupě další lahvičku. Otevřel ji zuby a cítil, jak se k němu plameny blíží. Zadní stěna už byla skoro shořelá. Oheň postupoval stále blíž.

Vypil obsah lahvičky a hledal ve svých útrobách cín. Žádný nenašel. Zoufale vykřikl a lahvičku upustil. Žádný cín v ní nebyl. A i kdyby byl, jak by ho mohl zachránit? Jen by tím víc cítil plameny a své rány.

„Špuku!“ poroučel hlas znovu. „Spal to!“

„Žádný cín tam není!“ křičel.

„Cín ne! Ten člověk, co tu bydlel, nebyl cínař!“

Cín ne. Špuk zamžoural. Znovu prozkoumal útroby a našel tam něco nečekaného. Něco, co tam vůbec neměl cítit, co tam nemělo být.

Jiná zásoba kovů. Spálil ji.

Tělo mu prostoupila obrovská síla. Třesoucí se ruce měl najednou pevné. Malátnost byla ta tam ? zmizela jako temno za úsvitu. Cítil napjaté a silné svaly.

„Stůj!“

Prudce se otočil. Vyskočil na nohy. Slabost byla pryč. Mysl měl stále ještě otupělou, ale jedna věc mu byla jasná. Tohle mu mohl s tělem udělat jen jediný kov ? takhle ho posílit i přes zranění a ztrátu krve.

Pálil cín s olovem.

Postava dál stála v plamenech ? temná a těžko rozeznatelná. „Dal jsem ti cín s olovem, Špuku,“ řekl hlas. „Použij ho a uteč. Můžeš prolomit bednění na oknech vzadu v hale a utéct po střeše sousedního domu. Vojáci tě sledovat nebudou ? mají co dělat, aby uhlídali, aby se oheň nerozšířil dál.“

Špuk přikývl. Horko už mu nevadilo. „Děkuju.“

Postava udělala krok dopředu. Už to nebyla jen silueta. Kolem mužovy pevné tváře si pohrávaly plameny a Špuk si potvrdil své podezření. Měl důvod tomuhle hlasu důvěřovat a udělat to, k čemu ho vyzýval.

„Ten cín s olovem jsem ti nedal jen proto, abys přežil, Špuku,“ řekl Kelsier a ukázal na něj. „Dal jsem ti ho, aby ses pomstil. Teď jdi!“

Více lidí se shodlo na tom, že cítí v mlze vyslovenou nenávist. Nesouvisí však nutně s tím, že mlhy zabíjejí lidi. Pro většinu z nich ? včetně těch, které porazila ? mlha není nic víc než jen přírodní jev, o nic nenávistnější a zákeřnější než například zlá nemoc.

Někteří však v ní cítili vztah. Některé preferovala a kroužila kolem nich, od jiných se nepřátelsky odtahovala. Další v ní cítili klid a ještě další nenávist. Všechno to záleželo na působení Zmaru a na tom, jak na něj různí lidé reagovali.

TenSoon seděl ve své kleci.

Už sama existence klece pro něj byla ponížením. Kandry nejsou jako lidé. Ani ve vězení. TenSoon by neutekl, ani by se o to nepokusil. Přišel si pro svůj osud dobrovolně.

A přesto ho zavřeli. Nevěděl, kde vzali tu klec ? určitě to nebylo běžné zařízení, které by kandry někdy používaly. Druzí ji někde našli a instalovali v jedné z hlavních jeskyní Vlasti. Byla to klec ze železných dílů s mřížemi z tvrzené oceli a s pletivem po všech stranách, aby byla kandra nucená omezit tělo jen na základní svaly. To bylo další ponížení.

TenSoon seděl uvnitř, nahý, na studené železné podlaze klece. Docílil něčeho jiného než vlastního odsouzení? Byla jeho slova v Chýši pověřených vůbec k něčemu?

Venku za jeho klecí svítila jeskyně kultivovanými mechy a všude pobíhaly kandry a plnily své povinnosti. Často se zastavovaly a prohlížely si ho. To byl také účel dlouhé prodlevy mezi procesem a vykonáním trestu. Druhá generace si nemusí moc dlouho rozmýšlet, co s ním udělá. TenSoon je přiměl, aby ho nechali říct všechno, co říct chtěl, a oni se postarají o to, aby byl po zásluze potrestán. Vystavili ho v kleci jako člověka na pranýř. Za celou historii kander se s nikým takhle nejednalo. Jeho jméno zůstane celá staletí symbolem hanby.

Jenže my už staletí nevydržíme, pomyslel si rozzlobeně. Moje řeč byla hlavně o tom.

Jenže ji nepřednesl dobře. Jak jim mohl vysvětlit, co cítí? Že se jejich život, který tak dlouhou dobu zůstal stejný, teď musí drasticky změnit?

Co se tam nahoře stalo? Dostala se Vin k Prameni Povýšení? A co Zmar a Růst? Tito bohové kander byli opět ve válce a jediní, kdo o tom vědí, předstírají, že se nic neděje. Venku za klecí žily kandry svým obvyklým životem. Někteří učili příslušníky nových generací ? viděl, jak kolem pobíhají Jedenáctí, malá klubíčka s třpytivými kostmi. Transformace mlžného přízraku v kandru byla složitá. Jakmile byl mlžný přízrak obdařen, ztratil většinu svých instinktů, ale získal schopnost vnímat a znovu se naučil formovat svaly a tělo. Tento proces však trval spoustu let.

Jiné dospělé kandry se věnovaly přípravě jídla. Vařily směsi řas a hub v kamenných jamkách ne nepodobných té, ve které TenSoon stráví věčnost. I přes svou bývalou zášť vůči lidem měl TenSoon rád nahoře jídlo ? hlavně uleželé maso. To byla velká odměna za službu na smlouvách.

Teď měl však sotva co pít, natož pak co jíst. Vzdychl a podíval se skrz mříže po velké jeskyni. Vlast měla obrovské jeskyně, mnohem větší, než kdy mohly kandry obsadit. To se jim však velmi líbilo. Po tom, co trávily léta na smlouvách a vyhovovaly vrtochům svých pánů často celá desetiletí, jim tato místa poskytovala drahocennou samotu a klid.

Samota, pomyslel si TenSoon. Té mám opravdu dostatek. Pomyšlení na věčnost ve vězení pro něho však bylo přijatelnější než pobyt tady, kde si ho chodili ostatní prohlížet jako exponát. Tohle budou poslední z jeho lidí, které uvidí. Mnoho jich znal. Čtvrtí a Pátí si před jeho klecí odplivávali, aby ukázali svou oddanost Druhým. Šestí a Sedmí, kteří byli z větší části venku na smlouvách, ho přicházeli politovat a pokývat hlavou nad padlým kamarádem. Osmí a Devátí chodili ze zvědavosti, užaslí nad tím, jak někdo tak starý může klesnout tak hluboko.

Potom zahlédl mezi okounějícími obzvlášť blízkou tvář. Odvrátil se s pocitem studu, když se k němu MeLaan přiblížila s bolestným výrazem ve svých velkých očích.

„TenSoone?“ ozvala se šeptem.

„Jdi pryč, MeLaan,“ odpověděl tiše zády k mřížím, což mu ovšem otevřelo výhled na další skupinu kander, která ho sledovala z druhé strany.

„TenSoone…“ opakovala.

„Nemusíš mě vidět zrovna takhle, MeLaan. Prosím, odejdi.“

„Neměli ti tohle udělat,“ vyhrkla a on slyšel v jejím hlase zlobu. „Jsi skoro stejně starý jako oni, ale mnohem moudřejší.“

„Oni jsou Druhá generace,“ namítl. „Vybrali je osobně První. A ti nám vládnou.“

„Ale vládnout nám nemusí.“

„MeLaan!“ vzdychl nakonec a otočil se k ní. Většina přihlížejících se držela opodál, jako by byl TenSoonův zločin nějakou nakažlivou chorobou. MeLaan se krčila u klece a v čistém těle s dlouhými dřevěnými kostmi vypadala nepřirozeně štíhle.

„Mohl bys proti nim něco udělat,“ řekla tiše.

„Myslíš, že jsme jako lidé, abychom dělali povstání a vzpoury? My jsme kandry. Patříme Růstu. Máme svůj řád a tím se řídíme.“

„Takže ty před nimi zase skloníš hlavu?“ sykla MeLaan a obrátila útlý obličej k mříži. „Po tom, co jsi říkal, že se děje nahoře?“

TenSoon se zarazil. „Nahoře?“

„Měl jsi pravdu, TenSoone,“ zdůraznila. „Celá země je pohřbená pod vrstvami černého popela. Mlhy zůstávají i přes den a zabíjejí úrodu i lidi. Lidé proti sobě válčí. Vrátil se Zmar.“

TenSoon zavřel oči. „Oni něco udělají,“ řekl nakonec. „První generace.“

„Jsou staří,“ namítla. „Staří, zapomnětliví, neschopní.“

TenSoon otevřel oči. „Ty ses hrozně změnila.“

Usmála se. „Neměli nechat děti nových generací vychovávat u Třetích. Nás mladších, kteří bychom bojovali, je dost. Druzí nemůžou vládnout věčně. Co s tím můžeme udělat, TenSoone? Jak ti můžeme pomoct?“

Ale holčičko, pomyslel si. Copak si myslíš, že to o tobě nevědí?

Příslušníci Druhé generace nebyli žádní hlupáci. Byli možná leniví, ale staří a zkušení ? to TenSoon dobře věděl, protože je všechny dost dobře znal. Určitě mají mezi přihlížejícími „na stráži“ své kandry. Kandra Čtvrté generace s darem vědomí může stát dost daleko, a přesto uslyší každé slovo, které v okolí klece padne.

TenSoon byl kandra. Přišel si dobrovolně pro trest, protože tak to bylo správné. To nebyla jen věc cti nebo věc smlouvy. Měl to prostě v sobě.

Jenže jestli mluvila MeLaan pravdu…

Vrátil se Zmar.

„Jak tu můžeš jen tak sedět?“ dotírala. „Jsi silnější než oni, TenSoone.“

Zavrtěl hlavou. „Porušil jsem smlouvu, MeLaan.“

„Pro vyšší dobro.“

Přesvědčil jsem aspoň ji.

„Je to pravda, TenSoone?“ zeptala se velmi tiše.

„Co?“

„OreSeur. Měl dar síly. Ty jsi ho přece musel zdědit, když jsi ho zabil. Ale na tvém těle ho nenašli, když tě zavřeli. Co jsi s ním teda udělal? Můžu ti ho odněkud přinést? Aby sis ho vzal a mohl bojovat?“

„Nebudu bojovat proti svým, MeLaan,“ odmítl. „Jsem kandra.“

„Někdo nás ale musí vést!“ sykla.

Byla to pravda. Ale TenSoon na to neměl právo. Ne že by ho ve skutečnosti měla Druhá generace ? nebo i První. To právo patřilo jen tomu, kdo je stvořil. Ten byl ovšem mrtvý. Jenže měl nástupce.

MeLaan chvíli mlčela a stále klečela vedle TenSoonovy klece. Možná od něho čekala povzbuzení, možná doufala, že se stane vůdcem, kterého hledají. Mlčel.

„Takže ty jsi přišel jen tak umřít,“ konstatovala nakonec.

„Přišel jsem vysvětlit, co jsem zažil. Co cítím.“

„A dál? Přijdeš, oznámíš hrozné zprávy a potom nás necháš, abychom si to nějak vyřešili sami?“

„To není fér, MeLaan,“ odpověděl. „Přišel jsem ze svého nejlepšího svědomí.“

„Tak bojuj!“

Zavrtěl hlavou.

„Tak je to teda pravda,“ řekla. „Ostatní z mé generace tvrdí, že tě zlomil tvůj poslední pán. Ten Zane.“

„Nezlomil,“ namítl.

„Ne?“ zareagovala. „Tak proč ses vrátil do Vlasti v tom… těle, co jsi používal tam nahoře?“

„Psím? To mi nedal Zane, to mi dala Vin.“

„Tak tě zlomila ona.“

TenSoon tiše vzdychl. Jak to vysvětlit? Na jednu stranu bylo paradoxní, že MeLaan, která sama používala čisté tělo, které nebylo lidské, připadalo psí tělo odporné. Ale svým způsobem to chápal. On sám si také chvíli zvykal, než objevil jeho přednosti.

Mlčel.

Ale ne. Nepřišel rozpoutat revoluci. Přišel vysvětlovat a sloužit zájmům svých lidí. Přišel jako správná kandra přijmout svůj trest.

Jenže…

Je tu jedna možnost. Mizivá. Nevěděl, jestli chce utéct, ale kdyby tu možnost měl… „To tělo, co jsem v něm přišel,“ slyšel najednou, jak se ptá, „ty víš, kde je?“

Zamračila se. „Ne. K čemu bys ho chtěl?“

TenSoon zavrtěl hlavou. „Nechci ho,“ řekl a pečlivě volil slova. „Bylo odpudivé. Měl jsem ho víc než rok. Celou tu dobu mě ponižovalo do psí role. Vyhodil bych ho, ale neměl jsem jiné, tak jsem se musel vrátit v něm.“

„Ty ale pořád odbočuješ od tématu, TenSoone.“

„Žádné téma nemáme MeLaan,“ odsekl a odvrátil se od ní. Ať už mu ten plán vyjde nebo ne, nechtěl, aby ji Druzí potrestali za to, že se s ním spolčila. „Nebudu se bouřit proti svým. Jestli mi chceš opravdu pomoct, tak mě nech o samotě.“

MeLaan tiše sykla, a on cítil její postoj. „Kdysi jsi mezi námi býval jedna z největších osobností.“

Odešla. TenSoon vzdychl. Ne, MeLaan. Já jsem nikdy nebyl osobnost. Až donedávna jsem byl nejortodoxnější ze své generace, konzervativec, který se vyznačoval jen svou nenávistí k lidem. Teď jsem se stal největším zločincem v naší historii, ale stalo se to pouhou shodou okolností.

To není velikost. To je jen obyčejná hloupost.

Nemělo by být nijak překvapivé, že se Elend stal tak silným allomantem. Je dobře doložená skutečnost ? i když to nebylo běžně známo ?, že v prvních dobách Finální říše byli allomanti mnohem silnější.

Tehdy nemuseli pálit dural, aby mohli ovládat kandry nebo kolosse. Stačilo běžným allomantickým tahem nebo tlakem zapůsobit na emoce. To bylo ve skutečnosti jedním z hlavních důvodů, proč kandry vymyslely smlouvy s lidmi ? protože je mohli velmi snadno ovládat nejen Mistborni, ale i klidaři a buřiči.

Demoux přežil.

Patřil k té větší skupině, k patnácti procentům těch, kteří po styku s mlhou onemocněli, ale nezemřeli. Vin seděla nahoře na kabině člunu, opírala se rukou o dřevěný trám a pohrávala si s náušnicí od maminky, kterou měla jako vždycky v uchu. Po cestě podél koryta se vlekli kolossové a táhli náklad a čluny po kanálu. Mnoho z nich bylo ještě naplněno zásobami ? stany, potravinami a pitnou vodou. Některé vyprázdnili a jejich obsah nesli na zádech vojáci, kteří přežili, aby udělali místo raněným.

Vin se otočila od člunů s nákladem a pohlédla na příď jejich loďky, kde stál jako obvykle Elend. Nevypadal zamyšleně. Tvářil se jako král, stál zpříma a odhodlaně se díval ke svému cíli. Vypadal tak odlišně od toho, jaký býval ? s tím plnovousem, delšími vlasy a bílou uniformou. Uniformy už postupně začínal mít obnošené. Ne roztrhané… byly stále tak bílé a čisté, jak to jen bylo možné za současného stavu věcí udržet. Jen prostě už nebyly nové. Byly to uniformy člověka, který je už dva roky nepřetržitě ve válce.

Vin ho znala příliš dobře na to, aby vycítila, že něco není v pořádku. Ale znala ho dost dobře i na to, aby věděla, že o tom teď nechce mluvit.

Vstala a sestoupila dolů. Bezděky spálila cín s olovem, aby si posílila smysl pro rovnováhu. Vzala z trámu na loďce knihu a sedla si. Elend s ní o tom nakonec promluví. Jako vždycky. Teď má i ona na práci něco jiného.

Otevřela knihu na označené stránce a znovu si přečetla jeden odstavec. Bezednost je třeba porazit, stálo tam. Viděl jsem ji a cítil jsem ji. Jméno, které jí dáváme, je příliš slabé slovo. Ano, je skutečně hluboká a neproniknutelná, ale je také hrozivá. Mnozí si neuvědomují, že je schopná vnímat, ale já jsem vždycky cítil jejího ducha i při těch několika málo příležitostech, kdy jsem se s ní přímo setkal.

Chvíli si tu stránku prohlížela a potom se pohodlně rozložila na trámu. Obklopovala ji voda kanálu s vrstvou černého popela.

Ta kniha byl Alendiho deník. Napsaný před tisíci lety člověkem, který se pokládal za Hrdinu věků. Alendi svůj úkol nedokončil. Dřív ho zabil jeden z jeho sluhů, Rashek, který si nato přisvojil sílu Pramene Povýšení a stal se Pánem Vládcem.

Alendiho příběh Vin tolik připomínal její život, až jí to nahánělo hrůzu. I ona se pokládala za Hrdinu věků, i ona putovala k Prameni Povýšení, i ona byla nakonec zrazena. Nezradil ji však nikdo z jejích sluhů, ale přímo síla, která sídlila v Prameni. Ta síla, jak se domnívala, musela v první řadě stát i za všemi proroctvími o Hrdinovi věků.

Proč se k tomuhle odstavci pořád vracím? pomyslela si, když se na něj znovu zadívala. Možná proto, co jí řekl Human ? že ji mlha nenávidí. Ona tu nenávist sama cítila a Alendi patrně také.

Jenže může věřit slovům z deníku? Ta síla, kterou osvobodila, ta věc, co si říká Zmar, může měnit věci, to se prokázalo. Malé, ale důležité věci. Jako texty. Proto teď měli Elendovi důstojníci příkaz buď si všechny vzkazy pamatovat, nebo je nosit vyryté v kovu.

Takže jestli byly v deníku nějaké vysvětlivky, Zmar je už dávno odstranil. Vin se cítila, jako by ji celé poslední tři roky vodil za nos, tahal za provázky, jako by byla loutka. Myslela si, že objevila spoustu věcí, ale ve skutečnosti poslouchala na slovo Zmar a dělala přesně to, co si přál.

Jenže Zmar není všemocný, pomyslela si. Kdyby byl, nemusel by o nic bojovat. A nemusel by mě vylákat, abych ho osvobodila.

Do mých myšlenek nevidí…

I tohle pomyšlení však bylo deprimující. K čemu jí jsou dobré myšlenky? Dřív měla vždycky nablízku Sazeda, Elenda nebo TenSoona a mohla s nimi mluvit o všem, co ji tížilo. Tohle přece nebyl úkol pro ni, ona nebyla badatel. Ale Sazed se od studií odvrátil, TenSoon se vrátil ke svým lidem a Elend měl v poslední době tolik práce, že neměl čas myslet na nic jiného než na armádu a politiku. Takže zbývala jen ona sama. A pro ni byly studium a četba stále těžké a nezáživné.

Přesto se stále víc smiřovala s představou, že musí dělat to, co je třeba, i když ji to zrovna nebaví. Už vůbec nebyla sama sebou. Patřila Nové říši. Byla jejím nástrojem. Tak teď je načase zkusit zase jinou roli.

Já to musím udělat, pomyslela si, když seděla na člunu pod rudým sluncem. Je to záhada a musí se vyřešit. Jak to říkal Kelsier?

Vždycky je ještě nějaké další tajemství.

Vzpomněla si na Kelsiera, jak stál hrdě před skupinkou zlodějů a tvrdil jim, že svrhnou Pána Vládce a osvobodí Finální říši. Jsme zloději, říkal, a to zatraceně dobrý. Umíme vyloupit nevyloupitelné a ošidit neošiditelné. Víme, jak se zhostit neuvěřitelně velkého úkolu ? rozdělit si ho na malé kousky a vyřešit je postupně po jednom.

Na ten den, kdy rozepsal plán pro svou partu na malou tabuli. Vin žasla, jak dokázal, že nemožný úkol se najednou začal jevit reálně. Ten den začala ve skrytu duše věřit, že Kelsier dokáže říši svrhnout.

Dobře, pomyslela si. Začnu jako Kelsier. Udělám si seznam věcí, které vím jistě.

V Prameni Povýšení skutečně byla síla. Potud byla proroctví pravdivá. Bylo v něm i něco živého. Bylo to uvězněné buď přímo v Prameni, nebo někde těsně u něj. Lstí to Vin donutilo, aby sílu Pramene použila k uvolnění pout, která to svazovala. Možná mohla silou Pramene Zmar naopak zničit. Jenže ona mu ji uvolnila.

Seděla a zamyšleně klepala prstem na zadní stranu deníku. Stále si ještě matně pamatovala, jaké to bylo, když měla tu moc v rukou. Děsilo ji to, ale zároveň jí to připadalo přirozené a správné. Vlastně ve chvíli, kdy tu moc měla, jí připadalo přirozené všechno ? běh světa, život lidí…, jako by ta energie byla víc než jen prostá síla.

Nesmí odbočovat od tématu. Musí se soustředit na to, co ví, než začne přemýšlet o tom, co musí udělat. Ta síla je skutečná a Zmar je také skutečný. Má schopnost měnit svět, i když asi jen omezenou. Sazed potvrdil, že Zmar upravil jeho texty. Teď je Zmar volný a Vin předpokládala, že stojí za divokým zabíjením lidí, kteří vyjdou ven do mlh, a za padajícím popelem.

I když, připomínala si, nic z toho nevím jistě. Co o Zmaru vlastně ví? Dotkla se ho ve chvíli, kdy ho osvobodila. Má potřebu ničit, ale není to jen chaotická síla, nejedná nahodile. Plánuje a přemýšlí. A zdá se, že není schopna sama docílit toho, o co usiluje. Jako by se musela řídit nějakými pravidly…

Zarazila se. „Elende?“ zavolala.

Otočil se k ní.

„Jaké je první pravidlo allomancie?“ zeptala se. „První věc, kterou jsem tě učila?“

„Důsledek,“ odvětil Elend. „Každá akce vyvolá nějakou reakci. Má důsledek. Když tlačíš na něco těžkého, odstrčí tě to zpátky. Když tlačíš na něco lehkého, tak to odletí.“

To byla první lekce, kterou ji učil Kelsier. A nejspíš první lekce, kterou Kelsiera učil jeho učitel.

„Je to dobrá zásada,“ pokračoval Elend a vrátil se zamyšleně pohledem k obzoru. „Platí to v životě ve všem. Když něco vyhodíš do vzduchu, vrátí se to zpátky. Když přivedeš armádu do cizí země, její panovník zareaguje…“

Důsledek, pomyslela si a zamračila se. Jako když člověk něco vyhodí na oblohu a ono to zase spadne dolů. Přesně tak mi připadá všechno, co dělá Zmar. Jako důsledky. Možná to byl pozůstatek toho, že se dotkla té síly, možná jenom jakási racionalizace jejích podvědomých myšlenkových pochodů. Přesto se ale Zmar řídil jakousi logikou. Nerozuměla jí, ale dokázala ji rozpoznat.

Elend se k ní otočil zpátky. „To mám na allomancii rád. Nebo aspoň na její teorii. Skaati si o ní šuškají a připadá jim mystická, ale ve skutečnosti je naprosto racionální. Dokážeš předpovědět, k čemu povede, když allomant na něco zatlačí, se stejnou jistotou, jako víš, co se stane, když shodíš kámen ze člunu. Každý tlak má proti sobě tah. Bez výjimky. Je to jednoduché a logické. Na rozdíl od lidí, kteří jsou samá výjimka, nepravidelnost nebo dvojsmysl. Allomancie je přirozená.“

Přirozená.

Každý tlak má proti sobě tah. Důsledek.

„To je důležitý,“ zašeptala.

„Co?“

Důsledek.

Ta věc, kterou cítila u Pramene Povýšení, byla destruktivní. Přesně jako ji líčil Alendi v deníku. Ale nebyla to bytost. Byla to síla ? myslící síla, ale přece jenom síla. A síly se řídí pravidly ? allomancie, počasí, dokonce i zemská přitažlivost. Svět je logický. Každý tlak má proti sobě tah. Každá síla vyvolá nějaký důsledek.

Takže musí objevit zákony, kterými se řídí síla, proti níž bojuje. Ty jí poradí, jak ji porazit.

„Vin?“ zeptal se Elend a díval se jí do tváře.

Odvrátila pohled jinam. „To nic, Elende. Nic, o čem bych mohla mluvit.“

Chvíli na ni hleděl. On si myslí, že proti němu kuješ pikle, našeptával jí Reen kdesi z hloubi jejího podvědomí. Naštěstí byly doby, kdy jeho slovům naslouchala, už dávnou minulostí. Když Elenda pozorovala, viděla, jak pomalu pokyvuje hlavou a přijímá její vysvětlení. Potom se vrátil ke svým úvahám.

Vstala, došla k němu a položila mu ruku na paži. Vzdychl, zvedl ruku, objal ji kolem ramen a přitiskl ji k sobě. Jeho paže, kdysi slabá paže učence, byla svalnatá a silná.

„Na co myslíš?“ zeptala se.

„Ty víš,“ odpověděl.

„Bylo to nutný, Elende. Vojáci museli jednou do mlh vyjít.“

„Ano,“ přisvědčil. „Ale to není všechno, Vin. Začínám se bát, že se mu začínám podobat.“

„Komu?“

„Pánu Vládci.“

Ušklíbla se a přitiskla se k němu.

„Přesně tohle by udělal,“ řekl. „Obětoval své lidi, aby získal taktickou výhodu.“

„Tohle už jsi Hamovi vysvětlil,“ namítala. „Nemůžeme si dovolit ztrácet čas.“

„I tak je to ale bezohledné,“ poznamenal. „Nejde o to, že ti chlapi zemřeli, ale že jsem je k tomu já dohnal. Je to… hrozně brutální, Vin. Jak daleko můžu ještě zajít jen kvůli tomu, abych dosáhl svého cíle? Teď táhnu na cizí království a chci ho zabrat.“

„V zájmu vyššího dobra.“

„Vyšší dobro bylo v dějinách vždycky výmluvou všech tyranů. Vím to, a přesto v tom pokračuji dál. A to je právě ten důvod, proč jsem nechtěl být císařem. Proto jsem tenkrát za obléhání nechal trůn Penrodovi. Protože jsem nechtěl být panovníkem, který musí dělat tyhle věci. Já chci lidi chránit, ne na ně útočit a zabíjet je. Jenže jde to nějak jinak? Všechno, co dělám, mi připadá, že se udělat musí. Třeba jako poslat své vlastní muže do mlhy. Nebo táhnout na Fadrex. Musíme se dostat k těm zásobám ? je to pro nás jediné vodítko k tomu, co vůbec máme dělat! A vypadá to, že to všechno dává smysl. Že to do sebe zapadá. I když je to bezcitné.“

Bezcitnost je nejpraktičtější z emocí, našeptával jí Reenův hlas. Nevěnovala mu pozornost. „Moc posloucháš Cetta.“

„Možná,“ připustil Elend. „Ale on má smysl pro logiku, který lze těžko přehlédnout. Já jsem vyrostl jako idealista, Vin ? to dobře víme oba. Cett je ke mně taková protiváha. Říká podobné věci jako kdysi Tindwyl.“

Zarazil se a zavrtěl hlavou. „Před chvilkou jsem s Cettem mluvil o tom, jak člověka posedne allomancie. Víš, co dělaly šlechtické domy, aby si zajistily, že se allomancie v jejich potomstvu probudí?“

„Bili je,“ odpověděla šeptem. Allomantické schopnosti zůstávaly v každém skryté, dokud neprošel nějakým traumatizujícím zážitkem. Musel se dostat až na hranici života a smrti, až tehdy se allomantické schopnosti probouzely.

Elend pokyvoval hlavou. „To bylo jedno z těch černých tajemství šlechtického života. Děti přitom často přišly o život ? bití muselo být velmi kruté, aby allomancii spustilo. V každém domě se to praktikovalo jinak, ale obvykle tím týráním děti prošly ještě před obdobím dospívání. Když dorostly do tohoto věku, byly bity skoro až k smrti.“

Vin se zachvěla.

„Živě si na svoje bití vzpomínám,“ pokračoval Elend. „Otec mě nebil sám, ale byl u toho. Nejsmutnější na tom bylo to, že většina těch výprasků nebyla k ničemu. Allomancie po nich posedla jen hrstku dětí, i šlechtických. Byly bity pro nic za nic.“

„Ty jsi to ale zastavil, Elende,“ připomněla mu Vin něžně. Vyhlásil to zákonem brzy po tom, co se stal králem. Lidé mohli podstoupit podobné bití v dospělosti na vlastní žádost, ale u dětí to Elend zakázal.

„A udělal jsem chybu,“ řekl tiše.

Vin zvedla hlavu.

„Allomanti jsou naše nejsilnější zbraň, Vin,“ poznamenal a díval se přitom na pochodující vojáky. „Cett přišel o království a málem o život, protože nedokázal sehnat dostatek allomantů, aby ho ochránili. A já jsem zákonem zakázal mezi svými lidmi allomanty hledat.“

„Elende, ty jsi zakázal bít děti.“

„A jestli to bití mohlo pomoct zachraňovat životy?“ namítl. „Je to totéž, jako když jsme poslali vojáky do mlhy. Co by na to řekl Kelsier? On se přece stal Mistbornem, až když ho zavřeli v Hathsinu. Co by se stalo, kdyby ho pořádně zbili jako dítě? Byl by Mistborn dřív. Zachránil by svou ženu.“

„A nikdy by v sobě nesebral kuráž a motivaci svrhnout Finální říši.“

„A je to, co jsme udělali my, nakonec lepší?“ nadhodil. „Čím déle sedím na tom trůnu, Vin, tím víc si uvědomuji, že spousta věcí, které Pán Vládce dělal, nebylo špatných. Byly prostě účelové. Efektivní. Umožnily mu udržet si v říši pořádek.“

Zvedla hlavu a setkala se s jeho pohledem. Donutila ho, aby k ní sklopil oči. „Tahle tvoje tvrdost se mi nelíbí, Elende.“

Podíval se na černou hladinu kanálu. „Já jí nepodléhám, Vin. Já s většinou věcí, co Pán Vládce udělal, nesouhlasím. Jen mu v něčem začínám rozumět ? a dělá mi to starost.“ Spatřila v jeho očích otázky, ale také pevnost. Podíval se na ni. „Dokážu tenhle trůn udržet jen proto, že vím, že jsem se ho v jednu chvíli chtěl vzdát v zájmu dobra. Až tuhle schopnost ztratím, Vin, musíš mě upozornit. Ano?“

Přikývla.

Znovu se podíval k obzoru. Co vlastně doufá, že tam uvidí? pomyslela si.

„Na to přece někde musí být kompromis, Vin,“ řekl. „Musíme ho najít. Kompromis mezi tím, kým chceme být, a kým potřebujeme být.“ Vzdychl. „Ale zatím,“ dodal a kývl hlavou ke straně, „se prostě musíme spokojit s tím, kým jsme.“

Vin se podívala na stranu. Po boku je míjel člun, na kterém stál muž v prostém hnědém oblečení. Na očích měl velké brýle, jako by se snažil zakrýt složité tetování, které svědčilo o jeho dřívější příslušnosti k Ministerstvu. Usmíval se.

Vin se na něj také usmála. Dřív si vždycky myslela, že úsměv na tváři obligátora je znepokojující známkou něčeho nenormálního. To ještě neznala Noordena. Dokonce i za dnů Pána Vládce žil tenhle spokojený učenec nejspíš ve svém vlastním světě. Byl to zvláštní důkaz, že i ve struktuře, která byla podle jejího názoru tím nejhorším zřízením, lze najít dobré lidi.

„Vaše Výsosti,“ pozdravil Noorden, když vystoupil z člunu, a uklonil se. Přistoupil na palubu a spolu s ním několik dalších písařů. Všichni nesli velké knihy a desky se spisy.

„Noordene,“ řekl Elend a zamířil k němu. Za ním šla Vin. „Provedl jsi ty výpočty, co jsem chtěl?“

„Ano, Vaše Výsosti,“ přitakal Noorden, když jeho pomocník otevřel složky s listinami. „Bylo to těžké, dělat to za přesunu armády.“

„Jsem si jistý, že ses s tím vypořádal dobře. Jako vždycky, Noordene,“ prohlásil Elend. Podíval se na listiny a zdálo se, že mu dávají smysl, i když v nich Vin viděla jen snůšku náhodných čísel.

„Co tam je?“ zeptala se.

„Seznamy a počty těch, co zemřeli nebo onemocněli z mlhy,“ odpověděl. „Z našich osmatřiceti tisíc vojáků skoro šest tisíc postihla ta nemoc. A pět set padesát umřelo.“

„Mezi nimi i jeden můj písař,“ poznamenal Noorden a potřásl hlavou.

Vin se zamračila. Ne nad tím počtem mrtvých, ale nad něčím jiným, co jí stále nemohlo sejít z mysli…

„To je méně mrtvých, než by se čekalo,“ Elend se zamyšleně probíral ve vousech.

„Ano, Vaše Výsosti,“ přisvědčil Noorden. „Asi jsou vojáci odolnější než běžná populace. Tu nemoc, nebo co to bylo, snášeli lépe.“

„Jak to víš?“ zvedla hlavu Vin. „Jak víš, kolik jich mělo zemřít?“

„Podle zkušeností z dřívějška, paní,“ odpověděl Noorden. „Už ty počty sledujeme nějakou dobu. Protože ta nemoc je nová, snažíme se přijít na to, co přesně ji způsobuje. Třeba nás to dovede k nějakému poznatku, jak ji léčit. Nechal jsem spoustu písařů přečíst kdeco, aby našli nějaké souvislosti nebo jiné podobné nemoci. Je to něco jako zimnice, ale ?“

„Noordene,“ zamračila se Vin, „vy teda máte čísla? Přesná čísla?“

„Ano, paní, jak mě Jeho Výsost požádala.“

„Kolik jich teda onemocnělo?“ zeptala se. „Přesně?“

„No, moment…“ Noorden se začal probírat v listinách. „Pět tisíc dvě stě čtyřicet tři.“

„Jaké je to procento z počtu vojáků?“ pokračovala Vin.

Noorden se zarazil, potom kývl na dalšího písaře a začal něco počítat. „Asi třináct a půl procenta, paní,“ oznámil nakonec a posunul si na nose brýle.

Vin se zamračila. „Započítal jsi tam i ty, co zemřeli?“

„Vlastně ne,“ odpověděl.

„A z jakého celkového počtu vycházíš? Z počtu mužů v armádě nebo z počtu mužů, kteří nebyli nikdy v mlze?“

„Z toho prvního.“

„A pro to druhý jsi to nepočítal?“

„Také, paní,“ odvětil. „Císař si přál přesné počty, kolik mužů to postihlo.“

„Tak musíte vycházet z toho druhýho,“ řekla Vin a podívala se na Elenda. Zdálo se, že ho to zaujalo.

„O co jde, Vin?“ zeptal se, když Noorden znovu začal prohlížet knihy.

„No… nejsem si jistá.“

„Ty počty jsou důležité, dají se z nich vyvozovat souvislosti,“ pravil Elend. „Jenže nevím, jak…“ Odmlčel se, když Noorden zvedl hlavu, potom ji dal na stranu a něco si pro sebe mumlal.

„Tak co?“ zeptala se Vin.

„Omlouvám se, paní,“ řekl Noorden. „Jen mě to trochu zaskočilo. Ono to vychází dost přesně ? přesně šestnáct procent vojáků onemocnělo.“

„To je náhoda, Noordene,“ poznamenal Elend. „Výpočty občas vycházejí i takhle přesně.“

Po palubě létal popel. „Ano,“ připustil Noorden, „máte pravdu, Vaše Výsosti. Je to náhoda.“

„Podívej se znovu do statistik,“ naléhala Vin, „a vypočítej to i u jiných skupin lidí, co tu nemoc měli.“

„Vin,“ upozornil Elend, „já nejsem žádný statistik, ale s čísly jsem pracoval. Někdy i přirozené věci dávají prazvláštní výsledky, ale statistika už je taková. Všechno se zase vyrovnává jinde. Může vypadat divně, že nám vyšlo přesné procento, ale tak to chodí ? proč by se to nemohlo stát?“

„Šestnáct,“ řekl Noorden. Potom zvedl hlavu. „Další přesné číslo.“

Elend se zamračil a podíval se do listin.

„Tohle třetí není přesné,“ poznamenal Noorden. „Ale to jen proto, že základní počet není dělitelný pětadvaceti. Opravdu není možné, aby onemocněl kus člověka. Ale i tak vychází šestnáct procent.“

Elend nehleděl na popel, který pokryl celou palubu, a sedl si. Vin se mu dívala přes rameno a procházela číslice.

„Nezáleží na věkovém průměru vybrané skupiny,“ pokračoval Noorden a cosi zapisoval. „Ani na tom, kde žijí. Vždycky onemocní přesně stejné procento lidí.“

„Jak jsme si toho mohli nevšimnout?“ zeptal se Elend.

„No, nevšimli,“ odpověděl Noorden. „Postupovali jsme jako vždycky. Věděli jsme, že nemoc postihne přibližně čtyři lidi z pětadvaceti, a neuvědomili jsme si, jak jsou ta čísla přesná. Je to opravdu divné, Vaše Výsosti. Neznám žádnou jinou nemoc, která by fungovala takhle pravidelně. Podívejte tady: Sto vojáků vyšlo do mlhy a přesně šestnáct jich onemocnělo.“

Elend se tvářil ustaraně.

„Cože?“ vyhrkla Vin.

„To je špatné, Vin,“ řekl Elend. „Opravdu špatné.“

„Jako by nefungoval princip chaosu, který je ve statistice obvyklý,“ poznamenal Noorden. „U lidí by to nikdy takhle přesně vycházet nemělo. Měla by platit křivka pravděpodobnosti ? u menších vzorků by to mělo vycházet méně přesně.“

„Přinejmenším,“ podotkl Elend, „by měla nemoc postihovat víc staré lidi a malé děti než ostatní zdravou populaci.“

„To ale ona svým způsobem postihuje,“ namítl Noorden, když mu jeden z pomocníků podával papír s dalšími výpočty. „Úmrtí opravdu tomuhle předpokladu odpovídají. Ale celkový počet nemocných je vždycky přesně šestnáct procent. Věnovali jsme pozornost spíš tomu, kolik lidí umře, než pravděpodobnosti, kolik jich onemocní.“

Elend vstal. „Podívej se na tohle, Noordene,“ požádal a podával mu tlustý svazek. „Ověř u lidí, jestli ty údaje jsou pravdivé, jestli je nezměnil Zmar. A sleduj dál, jestli to pořád takhle vychází. Nemůžeme udělat unáhlený závěr na základě čtyř nebo pěti vzorků. Může to pořád ještě být jen velká náhoda.“

„Ano, Vaše Výsosti,“ řekl Noorden poněkud otřeseně. „Ale… co když to náhoda není? Co to potom znamená?“

„Nevím,“ odpověděl Elend.

Znamená to důsledek, pomyslela si Vin. Znamená to, že existují zákonitosti, i když je my neznáme.

Šestnáct procent. Proč zrovna šestnáct?

Důvodem, proč byli dříve allomanti tak mocní, byly právě ty kovové kuličky u Pramene Povýšení ? kuličky, které dělaly z lidí Mistborny. Tito první Mistborni byli jako Elend Venture ? měli prvotní sílu, která se potom mělnila v dědičných liniích a postupně generaci od generace slábla.

Jedním z těchto prvních allomantů byl i Pán Vládce. Jeho síla byla čistá a neoslabená působením času a postupem generací. Proto také byl tak silný ve srovnání s ostatními Mistborny ? i když mnoha jeho specifickým obdivuhodným schopnostem dala vzniknout kombinace allomancie s feruchemií. I tak je však pozoruhodné, že jedna z jeho „božských“ schopností ? jeho esenciální allomantická síla ? byla vlastní všem původním allomantům.

Sazed seděl v jedné z hezčích budov v Hathsinských dolech ? bývalé strážnici ? a v ruce držel hrnek horkého čaje. Před ním seděli na židlích terrisští starší a hřáli se u malých kamínek. Zítra bude muset Sazed odejít a přidat se ke Goradelovi a Breezovi, kteří už jsou na cestě do Urteau.

Slunečního svitu ubývalo. Už přišla mlha a visela za oknem jako záclona. Sazed sotva rozeznal výmoly na temné zemi venku ? praskliny, kterých tu byly desítky. Lidé z Terrisu kolem nich postavili ploty, aby bylo na první pohled patrné, kde jsou. Ještě před pár lety, než Kelsier zničil všechny krystaly atia, byli lidé nuceni do těchto štěrbin lézt a hledat malé geody, které měly uprostřed korálky atia.

Každý z těchto trestanců, který nenašel ani jednu geodu za týden, byl popraven. Pod zemí zůstalo pravděpodobně několik stovek, možná tisícovek, mrtvol uvízlých v dutinách a hlubokých jeskyních. Zemřeli, aniž by to někdo věděl, aniž by to někoho zajímalo.

Bylo to hrozné místo, pomyslel si Sazed a otočil se od okna, když mladá terrisská žena zavřela okenice. Před sebou měl na stole několik tlustých svazků s přehledem zdrojů, výdajů a potřeb terrisských lidí.

„Myslím, že jsem vám navrhoval, abyste ta čísla psali na kovy,“ řekl Sazed.

„Ano, mistře memoristo,“ přitakal jeden ze starších stevardů. „Každý večer opisujeme důležité údaje na kovovou tabulku a každý týden kontrolujeme jejich shodu s knihami, abychom měli jistotu, že se nic nezměnilo.“

„To je dobře,“ řekl Sazed a začal se probírat jednou z knih, které měl na klíně. „A hygiena? Zabývali jste se tím od mé poslední návštěvy?“

„Ano, mistře memoristo,“ odpověděl jiný muž. „Připravili jsme mnohem více latrín, než jste nařídil ? i když je nepotřebujeme.“

„Možná přijdou uprchlíci,“ sdělil jim Sazed. „Chtěl bych, abyste se byli schopni postarat o větší přísun obyvatel, kdyby to bylo nutné. Ale, prosím, to jsou jen doporučení, nikoli rozkazy. Já si nečiním na žádné velení nárok.“

Stevardi v hloučku se na sebe podívali. Sazed měl v době svého pobytu u nich spoustu práce a ta ho odváděla od melancholie. Staral se o to, aby měli dostatek zásob, aby udržovali styk s Penrodem v Luthadelu a aby měli zavedený systém, jak mezi sebou řešit spory.

„Mistře memoristo,“ ozval se nakonec jeden ze starších, „jak dlouho se zdržíte?“

„Obávám se, že ráno budu muset jít,“ odpověděl Sazed. „Přišel jsem jen zkontrolovat, co potřebujete. Žijeme v těžké době a lidé v Luthadelu by na vás mohli zapomenout, řekl bych.“

„My jsme spokojení, mistře memoristo,“ řekl další muž. Byl z nich nejmladší, jen o několik let mladší než sám Sazed. Většina mužů tu byla mnohem starší ? a moudřejší ? než Sazed. Připadalo mu nemístné, že k němu vzhlížejí.

„Nechcete znova zvážit své postavení mezi námi, mistře memoristo?“ zeptal se další. „My nepotřebujeme potraviny ani půdu. Potřebujeme vůdce.“

„Lidé v Terrisu byli dost dlouho utiskovaní, řekl bych,“ opáčil Sazed. „Nepotřebujete vládu dalšího tyrana.“

„Ne tyrana, ale jednoho z nás,“ oponoval další.

„Pán Vládce byl taky jedním z nás,“ namítl Sazed tiše.

Muži v hloučku sklopili hlavu. Zjištění, že Pán Vládce pocházel z Terrisu, pro ně bylo zahanbením.

„Potřebujeme, aby nás někdo vedl,“ ozval se jiný z mužů. „Pán Vládce naším vůdcem nebyl. Ani v době své vlády. My jsme měli Synodu.“

Synoda. Utajované ústředí sekty memoristů. Celá staletí byli vůdci terrisských lidí, dělali všechno pro to, aby se uchovala feruchemie, navzdory snaze Pána Vládce tuto schopnost vymýtit.

„Mistře memoristo,“ řekl mistr Vedlew, nejstarší ze starších.

„Ano, mistře Vedlewe?“

„Vy nenosíte memoristické zásobárny.“

Sazed sklopil hlavu. Neuvědomil si, jak je nápadné, že pod pláštěm nemá kovové náramky. „Mám je v zavazadle.“

„Vypadá to ale divně,“ poznamenal Vedlew. „Že jste tak tvrdě pracoval za Pána Vládce a stále jste je tajně nosil, i když jste se tím vystavoval nebezpečí, a teď, když máte volnost a můžete je nosit veřejně, je máte v zavazadle.“

Sazed potřásl hlavou. „Neumím být tím, kým byste mě chtěli mít. Ne v tuto chvíli.“

„Ale jste memorista.“

„Byl jsem ten poslední z memoristů,“ řekl Sazed. „Rebel a odpadlík. Vykázali mě ze svých řad. Když jsem naposledy opouštěl Tathingdwen, odcházel jsem s hanbou. Obyčejní lidé mě ve svých domovech proklínali.“

„Teď vás ale uctívají, mistře memoristo,“ podotkl jeden z mužů.

„Jejich úctu si nezasloužím.“

„Ať si ji zasloužíte nebo ne, jste jediný, kdo nám zbyl.“

„V tom případě jsme na tom ještě hůř, než se zdálo.“

V místnosti se rozhostilo ticho.

„Přišel jsem sem ještě z jiného důvodu, mistře Vedlewe,“ změnil téma Sazed, když zvedl hlavu. „Řekněte mi, nezemřeli tu v poslední době nějací lidé… za… zvláštních okolností?“

„Co máte na mysli?“ zeptal se starý Terrisman.

„Smrt v mlze,“ odpověděl Sazed. „Jestli někdo neumřel prostě jen proto, že vyšel za dne do mlhy.“

„To je skaatská povídačka,“ řekl posměšně jeden z mužů.

„Vážně,“ poznamenal Sazed opatrně, „posíláte lidi pracovat ráno, ještě než se zvedne mlha?“

„Samozřejmě,“ přitakal mladší Terrisman. „Přece by bylo hloupé nechat si takovou dobu utéct.“

Sazed těžko potlačoval zvědavost. Terrismanům tedy mlha neublíží.

Jaká v tom může být logika?

Snažil se soustředit na zodpovězení téhle otázky všechnu svou duševní energii. Byl však apatický a otupělý. Nejraději by se někde schoval, kde od něj nikdo nebude nic chtít. Kde nebude muset řešit žádné problémy ani celosvětové, ani své osobní.

Málem toho už dosáhl. A přesto mu to nějaký skrytý dílek jeho já nechtěl dovolit. Musel aspoň pokračovat ve svém výzkumu a musel aspoň dělat to, o co ho požádala Vin. Nebylo to všechno, co dokáže, ale Terrismanům, kteří tu seděli vedle něho a dívali se na něho prosebnýma očima, to stačilo.

Jenže Sazed v tu chvíli nedokázal nabídnout víc. Zůstat v Hathsinu by znamenalo vzdát se. Jenže on musí jít dál a musí pracovat.

„Je mi to líto,“ řekl mužům soustředěným kolem jeho knih. „Ale takhle to musí být.“

Pamatuji si na dobu, kdy se začal rodit Kelsierův plán. Vzpomínám si, jak nás tehdy zmátl svým tajuplným „jedenáctým kovem“. Tvrdil, že kolují legendy o tajemném kovu, který umožní lidem zabít Pána Vládce, a že on tento kov po usilovném hledání objevil.

Nikdo ve skutečnosti nevěděl, co vlastně Kelsier dělal v době mezi útěkem z Hathsinu a návratem do Luthadelu. Když na něj naléhali, odpovídal jen, že byl „na západě“. Nějak však přitom narazil na historky, které memoristé vůbec neznali. Většina party nevěděla, co si o nich má myslet, když jim je vyprávěl. Byl to možná první podnět, který přiměl i jeho nejstarší přátele, aby o jeho vedení zapochybovali.

Daleko na východě v pustinách upadl malý chlapec na zem před skaatskou chatrčí. Bylo to mnoho let před pádem Finální říše, za vlády Pána Vládce. Ten chlapec o tom samozřejmě nic nevěděl. Byl špinavý a otrhaný ? podobně jako většina ostatních skaatských dětí ve Finální říši. Byl příliš mladý, aby ho mohli poslat na práci do lomu, a tak se celé dny někde schovával před péčí rodičů a běhal s dětmi po špinavých ulicích a hledal si na nich jídlo.

Dobrých deset let však už byl Špuk jiný. Byl si vědom, že žije v iluzi ? že ho jeho rány často připravují o vědomí a potom jeho mysl zaplaví sny. Nebránil se jim. Zachovat si vědomí vyžadovalo příliš mnoho energie.

A tak si pamatoval, jaké to bylo, když upadl na zem. Stál nad ním jakýsi velký muž ? všichni muži byli ve srovnání se Špukem velcí ?, špinavý a zaprášený z lomu. Plivl na zem vedle Špuka a otočil se k ostatním skaatům v místnosti. Byla jich plná. Jedna skaatka plakala a slzy, které jí stékaly po tvářích, na nich zanechávaly v prachu čisté stopy.

„Tak,“ řekl vysoký muž. „Máme ho. Co dál?“

Podívali se jeden na druhého. Kdosi tiše vstal a zavřel dveře chatrče.

„Máme jedinou možnost,“ prohlásil další. „Vydat ho.“

Špuk zvedl hlavu. Setkal se pohledem s očima plačící ženy.

„Vo čom to šmetrčíte?“ zeptal se.

Velký muž si znovu odplivl a šlápl botou Špukovi na krk. Přitlačil ho na hrubou dřevěnou podlahu. „Neměli jste ho nechat lítat s těma harantama venku, Margel. Zatracenej kluk, je skoro bez sebe.“

„Co se stane, když ho vydáme?“ zeptal se někdo. „Co když si vezmou do hlavy, že jsme taky takoví? Mohli by nás taky nechat popravit! Já už jsem to viděl. Někoho předvedete a ty… bestie začnou čmuchat kolem všech, co ho znali.“

„No, tyhle věci se v rodinách vyskytujou,“ poznamenal kdosi.

Místnost ztichla. Špukovu rodinu všichni znali.

„Oni nás zabijou,“ zakvílela vyděšená žena. „Uvidíte, že jo! Já jsem to taky viděla. Ty s těma bodcema místo očí. Jsou to přízraky smrti.“

„Ale nemůžeme ho tu nechat jen tak běhat,“ vložil se do hovoru další muž. „Oni na to přijdou.“

„Zbejvá jediná věc,“ usoudil velký muž a přitlačil nohu Špukovi na krk.

Všichni v místnosti ? ti, na které Špuk viděl ? přikyvovali. Vydat ho nemůžou. Ale postrádat skaatského spratka z ulice nikdo nebude. Žádný inkvizitor ani obligátor se nebude ptát po mrtvém dítěti, které najde na ulici. Skaati na ulici umírají běžně.

Tak to ve Finální říši chodí.

„Táto,“ zašeptal Špuk.

Podrážka na jeho krku přitlačila. „Ty nejsi můj syn! Můj syn odešel do mlhy a už se nevrátil. Ty jsi nějakej mlžnej přízrak!“

Špuk se snažil protestovat, ale tíha boty mu příliš stlačila hrudník. Nemohl ani dýchat, natožpak mluvit. Místnost se mu setměla před očima. Přesto však vnímal sluchem, který měl z nějakých podivných důvodů, jimž sám nerozuměl, velmi bystrý.

Mince.

Tlak na jeho krku povolil. Dokázal zalapat po dechu a vrátil se mu zrak. Kolem něho leželo na podlaze několik krásných měděných mincí. Skaati za práci nedostávali zaplaceno ? dělníci v lomech dostali potraviny. Sotva z nich stačili vyžít. Špuk však občas viděl mince v rukou šlechticů. Znal kluka, který jednou minci našel. Ležela v blátě na ulici.

A větší kluk ho pro tu minci zabil. A toho kluka zabil šlechtic, když se tou mincí pokusil zaplatit. Špukovi připadalo, že skaati nemohou mít o mince zájem. Mince jsou příliš cenné a příliš nebezpečné. Přesto se k rozházenému jmění na podlaze stočily všechny oči v místnosti.

„Tenhle váček za toho kluka,“ řekl jakýsi hlas. Lidé v místnosti se rozestoupili a bylo vidět na muže, který seděl vzadu. Na Špuka se nedíval. Jen seděl a tiše si strkal do úst jednu lžíci kaše za druhou. Tvář měl celou pokroucenou a vrásčitou jako kůže, která leží dlouho na slunci. „No tak?“ ozval se znovu mezi sousty.

„Kdes sebral ty peníze?“ zeptal se Špukův otec.

„Po tom ti nic není.“

„Nemůžeme toho kluka jen tak pustit,“ ohradila se jedna ze skaatských žen.

„Zradí nás. Až ho jednou chytí, vycinká všechno, co ví!“

„Nechytí ho,“ prohlásil vrásčitý muž mezi dalšími lžícemi kaše. „Bude se mnou v Luthadelu. A kromě toho, jestli ho nenecháte odejít, půjdu za obligátorem a všechno mu řeknu.“ Odložil lžíci a podíval se nevrle na ostatní. „Jedině že byste mě zabili taky.“

Otec sundal nohu ze Špukova krku a zamířil k vrásčitému muži. Špukova matka ho však cestou chytila za ruku. „Ne, Jedale,“ namítla tiše ? ale ne tak tiše, aby to Špuk svým bystrým sluchem nezaznamenal. „On tě zabije.“

„Je to zrádce,“ vyštěkl Špukův otec. „Slouží ve vojsku Pána Vládce.“

„Přines nám peníze. Určitě je lepší vzít si je, než zabít toho kluka.“

Špukův otec se na ženu podíval. „To je tvoje vina! Ty jsi pro svýho bratříčka poslala. Vědělas, že toho kluka bude chtít!“

Žena se odvrátila.

Muž s vrásčitou pokroucenou tváří definitivně odložil lžíci a vstal. Lidé mu obezřetně uhýbali z cesty. Mířil přes místnost a výrazně kulhal.

„Pojď, kluku,“ pobídl Špuka, ani se na něho nepodíval a otevřel dveře.

Špuk pomalu a váhavě vstal. Pohlédl na matku a na otce a vycouval ven. Jedal se sehnul a začal sbírat mince. Margel se podívala Špukovi do očí a potom se otočila. Jako by říkala, víc ti nemůžu dát.

Špuk se obrátil a třel si krk. Vyběhl za cizím mužem do horkého letního dne. Muž kulhal a opíral se o hůl. Cestou se na Špuka po očku podíval.

„Máš nějaký jméno?“

Špuk otevřel pusu, ale potom se zarazil. Jeho staré jméno už nebude k ničemu. „Lestibournes,“ řekl nakonec.

Muž ani nepohnul brvou. Později Kelsier usoudil, že Lestibournes je moc dlouhé a složité, a dal mu místo toho jméno Špuk. Špuk se nikdy nedozvěděl, jestli Clubs rozuměl východní pouliční hantýrce, ale i kdyby jí rozuměl, asi by nikdy nepochopil souvislost.

Lestibournes. Kles na búrniš.

V pouličním slangu to znamenalo „zbavili se ho za pěťák“.

Teď věřím tomu, že Kelsierovy pověsti, legendy a proroctví o „jedenáctém kovu“ rozšířil Zmar. Kelsier hledal způsob, jak zabít Pána Vládce, a Zmar ? i když měl v té době omezenou moc ? mu podal pomocnou ruku.

Byla to pomoc skutečně zásadní. Kelsierův jedenáctý kov poskytl přesně ten klíč, který jsme potřebovali, abychom Pána Vládce porazili. Přitom jsme se však stali obětí manipulace. Pán Vládce znal Zmar i jeho cíle a nikdy by ho u Pramene Povýšení neosvobodil. Zmar tedy potřeboval získat jiné nástroje, a aby toho dosáhl, musel Pán Vládce zemřít. A tak bylo i naše největší vítězství zčásti dílem Zmaru.

Ještě po týdnech slova MeLaan nedala TenSoonovi spát.

Ty přijdeš, oznámíš nám tady hrozné zprávy, a necháš nás v tom? Abychom si to vyřešili sami? Za ten rok pobytu ve vězení mu to pořád připadalo prosté. Vznese obvinění, sdělí všem, co jim potřebuje sdělit, a potom přijme zasloužený trest.

Teď mu však paradoxně připadalo, že tím, že přijal věčné vězení, se z toho všeho vlastně vykroutil. V čem je potom lepší než První generace? Vyhnul se problémům a izoloval se ve své cele, jako by svět venku už jeho problém nebyl.

Hlupáku, pomyslel si. Budeš uvězněný na věčnost ? nebo aspoň do doby, než budou kandry zničeny jako druh a než umřeš hlady. To přece není snadná cesta ven! Tím, že jsi přijal trest, ses zachoval důstojně, jak se patří.

Jenže tím nechal MeLaan a ostatní napospas jejich vůdcům, kteří odmítají cokoli pro záchranu světa podniknout. Navíc neposkytne Vin informace, které ona potřebuje. Už i tady ve Vlasti chvílemi cítili otřesy země. Zemětřesení bylo zatím sice daleko a ostatní ho ignorovali, ale TenSoonovi dělalo starosti.

Zdálo se, že se blíží konec. Jestli to tak skutečně je, Vin potřebuje znát o kandrách pravdu. O jejich původu a víře. Možná by sama mohla využít jejich pověření. Jenže kdyby Vin cokoli z toho řekl, byla by to další zrada jeho lidí. Člověk by možná tohle jeho váhání ani nepochopil.

Až dosud se však dopouštěl hříchů čistě impulzivně a až později si vždycky uvědomil, co udělal. Kdyby utekl z vězení, bylo by to něco jiného. Bylo by to uvědomělé a úmyslné. Zavřel oči a cítil chlad své klece, stále ještě jediné v celé jeskyni, která byla v noci většinou opuštěná. Co by to ale mělo za smysl? I s darem ducha, který TenSoonovi dodával schopnost soustředit se, i přes svůj nepohodlně stísněný životní prostor, si nedokázal představit, jak utéct z drátěné klece a neupozornit na sebe strážce z Páté generace, kteří měli všichni dar síly. I kdyby se z klece nakonec dostal, musel by projít řadou malých jeskyní. Měl velmi málo tělesné hmoty a skoro žádné svaly. Nemohl by se proti kandrám s darem síly bránit. Byl v pasti.

Svým způsobem ho to uklidňovalo. Nerad o útěku uvažoval ? kandry takhle z principu nejednají. Porušil smlouvu a zaslouží za to trest. Umět se postavit zpříma ke svému jednání, to je přece pocta.

Nebo ne?

Posunul se v kleci. Na rozdíl od člověka měl velmi odolnou kůži a netrpěla tím, že byl nahý. Uměl si dotvářet tkáně a hojit rány. Proti stěsnanému pocitu z toho, že sedí už tak dlouho v malé kleci, však nic moc dělat nemohl.

Zaregistroval jakýsi pohyb. Otočil se. Překvapilo ho, když viděl VarSella s několika dalšími z Páté generace, jak míří k jeho kleci a jejich čistá těla s kostrou z křemene hrozivě svítí.

Že už by byl čas? pomyslel si. Díky daru ducha si dokázal dny svého věznění zpětně spočítat. Čas určitě ještě nebyl. Zamračil se, když si všiml, že jeden z Pátých nese velký pytel. Na chvilku ho polila hrůza, když si představil, že by ho do toho pytle chtěli strčit.

Zdálo se však, že je plný.

Že by ještě mohl doufat? Ode dne, co mluvil s MeLaan, uplynula dlouhá doba. I když se na něj mezitím ještě několikrát přišla podívat, už s ním nemluvila. Už skoro zapomněl, co jí tehdy říkal. Doufal, že ho uslyší nějaký přisluhovač Druhé generace. VarSell otevřel klec a hodil dovnitř pytel. Dopadl na zem a zachrastil. Byl to známý zvuk. Kosti.

„Takhle půjdeš před soud,“ oznámil VarSell, naklonil se a strčil svou průsvitnou tvář až na mříž. „To je příkaz Druhé generace.“

„A proč si nemůžu nechat ty kosti, co mám?“ zeptal se opatrně TenSoon a přitáhl si k sobě pytel. Nevěděl, jestli se má radovat, nebo stydět.

„V rámci trestu ti budou lámat kosti,“ poučil ho VarSell s úsměvem. „Bude to něco jako veřejná poprava ? jenže ji vězeň přežije. Nic na tom není, já vím ? ale mělo by to být trochu představení…, aby to zapůsobilo na mladší generace.“

TenSoonovi se zvedl žaludek. Kandry si uměly opravit tkáně, ale bolest cítily stejně jako lidé. Aby mu polámali kosti, to by muselo být dost silné bití. A protože měl dar ducha, nemohl čekat žádnou úlevu v bezvědomí.

„Stejně nechápu, k čemu další tělo,“ nadhodil a vytáhl z pytle jednu z kostí.

„Byla by škoda plýtvat na to dobrými lidskými kostmi, Třetí,“ arogantně prohlásil VarSell. „Za chvíli si pro ně přijdu.“

Kost, kterou držel TenSoon v ruce, byla stehenní kost ? ne lidská, ale psí. Patřila velkému vlkodavu. Byla to kostra, ve které TenSoon před více než rokem přišel. Zavřel oči a pohrával si s hladkou kostí v prstech.

Před týdnem mluvil o tom, jak tyhle kosti nenávidí, a doufal, že to špioni Druhé generace svým pánům donesou. Druhá generace byla mnohem konzervativnější než MeLaan a i té připadala představa psích kostí odporná. Pro Druhé byla představa kandry s psím tělem velmi potupná.

A přesně s tím TenSoon počítal.

„To ti bude slušet,“ poznamenal VarSell a měl se k odchodu. „Až si přijdeš pro trest, aspoň každý uvidí, jaký ve skutečnosti jsi. Smlouvu by žádná kandra nikdy neporušila.“

TenSoon přejížděl po stehenní kosti prstem a poslouchal, jak se VarSell směje. Byl z Páté generace a neuvědomoval si, že TenSoonovi právě dal prostředek k útěku, který potřeboval.

Rovnováha. Existuje opravdu?

Málem už jsme na ni zapomněli. Mluvívali o ní skaati ještě v dobách před pádem Finální říše. Filozofové o ní hodně diskutovali ve třetím a čtvrtém století, ale v Kelsierově době už to byla dávno zapomenutá věc.

Ovšem existující věc. Mezi skaaty a šlechtou skutečně byl fyziologický rozdíl. Když Pán Vládce pozměnil lidi, aby mohli žít v prostředí plném popela, změnil i další věci. Část lidí ? šlechtice ? udělal méně plodnou, ale vyšší, silnější a inteligentnější. Ti ostatní ? skaati ? byli menší, podsaditější a rodili spoustu dětí.

Byly to však nepatrné změny a vzájemným křížením těchto dvou ras brzy vymizely.

„Fadrex,“ oznámil Elend, když stál na svém oblíbeném místě u přídě člunu. Před ním se táhla dlouhá linka širokého dopravního kanálu a stáčela se k severozápadu. Po Elendově levici se tyčil svah, strmá skalní formace. Viděl, že v dálce skaliska sahají ještě výš.

Uprostřed skalních formací blíže kanálu leželo velké město. Obklopovaly ho červeno-oranžové skály, které vznikaly erozí. Vítr a déšť odnášely tenkou vnější vrstvu kamene a zbylé skály se tyčily vysoko jako věže. Ostatní kolem nich tvořily jakousi hradbu z obrovských pospojovaných balvanů, která dosahovala výšky až přes metr.

Elend přes ně neviděl na střechy budov ve městě. Fadrex samozřejmě neměl postavené městské hradby ? to byla výsada pouze Luthadelu ?, skály kolem mu však vytvořily přirozený ochranný val.

Elend ve Fadrexu už byl. Otec si dal záležet na tom, aby ho uvedl do všech hlavních center Finální říše. Fadrex k nim sice nepatřil, ale byl na cestě do Tremredare, které kdysi bývalo hlavním městem západní oblasti. Když však Cett vytvářel své nové království, udělal si místo Tremredare hlavní město ve Fadrexu. Podle Elenda to byl chytrý tah. Fadrex byl menší a snadno se ubránil a byla to velká křižovatka kanálové dopravy.

„Vypadá jinak, než když jsem tu byl posledně,“ poznamenal Elend.

„To dělají stromy,“ řekl Ham, který stál vedle něho. „Na těch skalních převisech vždycky rostly stromy.“ Podíval se na Elenda. „Oni se na nás připravili. Ty stromy vykáceli, abychom se nemohli dostat tak blízko. Taky si tím připravili dobrý bojiště.“

Elend přikývl. „Podívej se tamhle.“

Ham mžoural, ale chvíli mu trvalo, než zjistil, co Elend svým cínem zbystřeným zrakem pozoruje. Na severní straně města ? té, která byla nejblíž kanálu, vytvářely skalní formace přirozený kaňon. Byl široký skoro metr a byla to jediná přístupová cesta k městu. Bylo však vidět, že obránci města vyhloubili do jeho bočních valů díry připravené pro lučištníky.

„Není to špatný,“ poznamenal Ham. „Jsem rád, že se ještě nerozhodli pod náma vypustit kanál.“

Postupovali dál západně a terén se zvedal, takže museli proplout několika zdymadly. Poslední čtyři byla záměrně ucpaná a vyžadovalo hodiny práce je zprovoznit.

„Jsou na kanálu závislí,“ pravil Elend. „Jestli přežijou naše obléhání, budou potřebovat posílat po vodě zásoby. Pokud nějaké budou.“

Ham mlčel. Nakonec se otočil a díval se na tmavý kanál za nimi. „Ele,“ nadhodil, „mám dojem, že tady kromě nás nikdo necestuje. Málokterý čluny dopluly až sem. Je tu moc popela. Jestli se někdy vrátíme domů, tak budeme muset jít pěšky.“

„Jestli se někdy vrátíme?“

Ham pokrčil rameny. I přes chladnější západní klima měl na sobě jako obvykle vestu bez rukávů. Elend od té doby, co byl sám allomant, už jeho zvyk chápal. Když pálil cín s olovem, skoro nikdy nepocítil zimu, i když si na ni vojáci po ránu stěžovali.

„Nevím, Ele,“ řekl nakonec Ham. „Jde z toho strach. Projedeme a kanál se za náma zavře. Král nás tady uvězní. A jeho ? ironicky ? čeká stejný osud.“

„Hame,“ poznamenal Elend, „na tebe jde strach ze všeho. Uvidíš, bude to dobré.“

Ham pokrčil rameny.

„Zorganizujeme jednotky,“ prohlásil Elend a ukázal prstem. „Tamhle se vylodíme a na té stolové hoře se utáboříme.“

Ham přikývl. Stále se však ještě díval dozadu. K Luthadelu, který zůstal daleko za nimi.

Oni se nebojí mlhy, pomyslel si Elend, když vyrazil potmě do skalních útvarů, které byly zároveň vstupní bránou do Fadrexu. Ve městě plápolaly ohně a osvětlovaly černou noc. Zapalované ohně většinou nemívaly žádný smysl ? jenom byly známkou strachu lidí z mlh. Tyto vatry však vypadaly jinak. Jako by byly výstrahou. Jakýmsi hrdým varováním a deklarací sebedůvěry. Hořely jasnými vysokými plameny, jako by pluly po obloze.

Elend se otočil a vešel do svého osvětleného velitelského stanu. Tam seděla skupinka lidí a čekala na něj. Ham, Cett a Vin. Chyběl Demoux, stále ještě nebyl úplně zdravý.

Naše řady prořídly, pomyslel si Elend. Špuk s Breezem jsou na severu, Penrod v Luthadelu a Felt hlídá zásoby na východě…

„Výborně,“ řekl a zavřel za sebou stanovou plachtu. „Vypadá to, že jsou tam šikovně zalezlí.“

„Přišly první zprávy od výzvědných hlídek, Ele,“ hlásil Ham. „Odhadujeme, že mají asi pětadvacet tisíc mužů v obraně.“

„To jsem čekal víc,“ opáčil Elend.

„Ten syčák Yomen taky musí mít někoho na udržení pořádku v celým mým království,“ poznamenal Cett. „Kdyby stáhl všechny jednotky do hlavního města, tak by ho v ostatních městech svrhli.“

„Cože?“ podivila se Vin pobaveně. „Vy si myslíte, že by se proti němu někdo vzbouřil a chtěl by zpátky vás?“

„Ne,“ odpověděl Cett, „vzbouřili by se a chtěli by vládnout sami. Vždycky to přeci chodí takhle. Teď, když není Pán Vládce, se každej sebemenší šlechtic nebo obligátor cítí budoucím králem. Sakra. Já to zkusil ? vy taky.“

„Jenže my úspěšně,“ podotkl Ham.

„Lord Yomen taky,“ řekl Elend se založenýma rukama. „Království si drží celou dobu, co Cett odešel do Luthadelu.“

„Dyť mě odtamtud vyštípal,“ připustil Cett. „Poštval proti mně polovičku šlechty ještě předtím, než jsem na Luthadel vytáh. Odešel jsem s tím, že ho zatím pověřuju vedením, ale oba jsme dobře věděli, jak se věci mají. Je mazanej ? dost mazanej na to, aby udržel město i proti silnějšímu soupeři, když rozmístí zbylou část jednotek v zemi, a aby vydržel dlouhý obléhání, aniž by mu došly zásoby.“

„Bohužel má Cett asi pravdu,“ podotkl Ham. „Podle našich původních hlášení by měl Yomen mít asi kolem osmdesáti tisíc mužů. Byl by hlupák, kdyby neměl rezervu někde dostatečně blízko našeho tábora. Budeme se muset mít na pozoru před případným útokem.“

„Zdvojnásobte stráže a ztrojnásobte výzvědné hlídky,“ nařídil Elend. „Hlavně brzy ráno, když ještě přetrvává mlha a je špatně vidět, ale už svítí slunce a je světlo.“

Ham přikývl.

„A,“ pokračoval Elend, „nařiďte mužům, aby za mlhy zůstávali ve stanech, ale byli připravení na útok. Když si bude Yomen myslet, že se za mlhy bojíme vycházet, můžeme ho vylákat k útoku.“

„To je docela chytrý,“ poznamenal Ham.

„Jenže se tak nedostaneme přes ty přírodní hradby,“ řekl Elend a založil ruce. „Co vy na to, Cette?“

„Držte si kanál,“ radil Cett. „Pošlete hlídky tam za ty skalní valy a ujistěte se, že Yomen nezásobuje město po nějaký tajný trase. Potom můžeme postoupit dál.“

„Co?“ podivil se Ham.

Elend se na Cetta díval a snažil se pochopit, jak to myslel. „Jako zaútočit na okolní města? A tady nechat sílu, která by stačila zabránit pokusu prolomit bariéru, a pak dobýt další území?“

Cett přikývl. „Většina měst tady v okolí nemá žádnou obranu. Vzdají se bez boje.“

„To je dobrý nápad,“ připustil Elend. „Ale my to dělat nebudeme.“

„Proč ne?“ nechápal Cett.

„Tady nejde o to, dobýt zpátky vaše království, Cette,“ odpověděl Elend. „My jsme sem přišli hlavně zajistit úkryt se zásobami. A já doufám, že se to podaří, aniž bych musel tuhle zemi plundrovat.“

Cett se ušklíbl. „A co čekáte, že tam najdete? Kouzlo, jak zastavit padající popel? To neumí ani atium.“

„Něco tam je,“ trval na svém Elend. „Je to naše jediná naděje.“

Cett zavrtěl hlavou. „Skoro rok se honíte za hádankou, kterou nám nechal Pán Vládce, Elende. Copak vás nenapadlo, že ten člověk byl sadista? To přece není žádný tajemství. Z tohohle se prostě žádným kouzlem vyklouznout nedá. Pokud máme přežít příštích pár let, tak se o sebe musíme postarat sami. A to znamená zajistit Západní dominancii. Planiny v téhle oblasti jsou nejvýš položená zemědělská půda ? a výš znamená blíž ke slunci. Jestli najdete rostliny, které dokážou přežít i za denních mlh, tak je budete muset pěstovat tady.“

Byly to dobré argumenty. Jenže já to nemůžu vzdát, pomyslel si Elend. Ještě ne. Četl hlášení o zásobách v Luthadelu a viděl odhady dalšího vývoje. Popel ničil úrodu mnohem víc než mlha. Větší území jeho lidi nespasí. Potřebují něco jiného. Něco, co jim snad Pán Vládce odkázal.

Pán Vládce neměl své lidi v nenávisti a nechtěl, aby vymřeli, dokonce ani aby byli poraženi. Nechal jim zásoby potravin, vodu a potřebné věci. A pokud znal nějaké tajemství, určitě je v úkrytech se zásobami nechal. Něco tam určitě bude.

Musí tam něco být.

„Náš prvotní cíl je úkryt se zásobami,“ řekl. Viděl, jak se po straně Vin usmívá.

„Fajn,“ vzdychl Cett. „Takže potom víte, co musíme udělat. Tohle obléhání chvilku potrvá.“

Elend přikývl. „Hame, pošli průzkumníky. Ať jdou za mlhy a zjistí, jestli se tudy dá dostat do města. Ať prozkoumají ramena kanálu, která by tam mohla vést. Cette, třeba byste nám s tím mohl pomoct. A jakmile budou špioni ve městě, ať najdou zásoby potravin, abychom je mohli zničit.“

„Pro začátek dobrý,“ souhlasil Cett. „Samozřejmě se dá do města vnést chaos hrozně jednoduše ? možná by se vzdali i bez boje…“

„Nemáme v plánu zabít krále Yomena,“ přerušil ho Elend.

„Proč ne?“ dožadoval se svého Cett. „Máme dva Mistborny. Nebude žádný problém pozabíjet celý vedení Fadrexu.“

„To není náš styl,“ oponoval Ham s potemnělou tváří.

„Ne?“ zareagoval Cett. „Ale váš styl nebránil Vin připravit mě o polovičku armády a zaútočit na mě osobně, ještě než jsme se spojili.“

„To bylo něco jinýho,“ odsekl Ham.

„Ne,“ zasáhl Elend. „Nebylo. Ale Yomena nechci zabít proto, že to chci nejdřív zkusit vyřešit diplomaticky, Cette.“

„Diplomaticky? My jsme nevytáhli na jeho město s padesátitisícovou armádou? To není zrovna diplomatickej tah.“

„To je pravda,“ přikývl Elend. „Ale ještě jsme nezaútočili. Když tu jsem osobně, rád bych se o to pokusil ještě dřív, než pošlu v noci vrahy. Mohli bychom se pokusit Lorda Yomena přesvědčit, že by mu spojenectví s námi přineslo větší výhody než válka.“

„Jestli se s ním spojíme, tak svý město zpátky nedostanu,“ poznamenal Cett a předklonil se.

„Já vím,“ souhlasil Elend.

Cett se zamračil.

„Zapomínáte se, Cette,“ napomenul ho Elend. „Vy jste se se mnou nespojil. Vy jste přede mnou klečel a nabízel jste mi své služby, když vás nechám naživu. Teď vaše spojenectví oceňuji a postarám se o to, aby vám bylo odměnou království, ve kterém budete pode mnou vládnout. Ale nepřísluší vám vybírat si, kde a jaké království, a už vůbec ne, kdy vám ho svěřím.“

Cett se zarazil. Seděl na židli a jednu ruku měl položenou přes ochrnuté nohy. Nakonec se usmál. „Zatracenej kluku. Vy jste se teda za ten rok změnil.“

„To mi říkají všichni,“ přitakal Elend. „Vin, myslíš, že se ti podaří dostat se do města?“

Zvedla obočí. „Předpokládám, že to byla řečnická otázka.“

„To byla zdvořilá žádost,“ odpověděl Elend. „Potřebuji, aby ses tam porozhlédla. Nevíme skoro nic o tom, co se v téhle dominancii v poslední době dělo. Zaměřili jsme se hlavně na Urteau a na jih.“

Pokrčila rameny. „Pokusím se. Ale nevím, co čekáš, že zjistím.“

„Cette,“ otočil se Elend, „potřebuji jména. Informátory nebo třeba šlechtice, kteří by vám ještě byli oddaní.“

„Šlechtici?“ usmál se Cett pobaveně. „Oddaní?“

Elend obrátil oči v sloup. „A co takhle podplatitelní? Drobnou informaci za drobný peníz.“

„To jistě,“ přisvědčil Cett. „Napíšu pár jmen a adres. Pokud tu ještě žijou. Pokud sakra ještě vůbec žijou. Dnes se nedá spolehnout vůbec na nic.“

Elend přikývl. „Teď nebudeme podnikat nic dalšího, dokud nezískáme nějaké informace. Hame, ať udělají vojáci dobré zákopy ? použijte polní opevnění, jak vás to naučil Demoux. Cette, vy dohlédněte na to, ať se postaví hlídky a ať hlídají i cínaři. Vin půjde na výzvědy a pokusí se dostat do úkrytu se zásobami jako v Urteau. Když budeme vědět, co tam je, tak se snadněji rozhodneme, jestli to stojí za dobývání města.“

Členové party přikyvovali a bylo zřejmé, že schůzka skončila. Když se vytratili, vyšel Elend ven do tmy a díval se na ohně, které hořely na vysokých skalách.

Tichá jako pěna k němu z boku přistoupila Vin a pozorovala je spolu s ním. Chvíli tam stála a potom odvrátila pohled stranou, kde přicházela skupinka vojáků odnést Cetta. Nespokojeně přimhouřila oči.

„Já vím,“ řekl Elend tiše. Věděl, že znovu přemýšlí o Cettovi a jeho vlivu na něj.

„Ty jsi nepopíral, že bys třeba vraždil,“ prohodila také potichu.

„Doufám, že na to nebude muset dojít.“

„A když dojde?“

„Tak se rozhodnu až podle toho, co bude nejlepší pro říši.“

Vin chvilku mlčela. Potom se podívala na ohně.

„Šel bych s tebou,“ nabídl se Elend.

Usmála se a políbila ho. „Promiň,“ řekla, „ale ty naděláš moc kraválu.“

„Nepovídej,“ ohradil se. „Tak špatné to se mnou zase není.“

„Ale je. A ještě jsi cítit.“

„Cože?“ zeptal se pobaveně. „Čím jsem cítit?“

„Vladařstvím. Cínař by tě ve vteřině měl.“

Elend zvedl obočí. „Aha. A ty vladařstvím cítit nejsi?“

„Samozřejmě že jsem,“ odpověděla a nakrčila nos. „Jenže já se toho umím zbavit. Prostě nejsi tak dobrý, abys se mnou mohl jít, Elende. Nezlob se.“

Elend se usmál. Drahá upřímná Vin.

Za ním mezitím vojáci opustili stan a nesli Cetta. Přišel pobočník a podával Elendovi krátký seznam informací o šlechticích, kteří by mohli být ochotní mluvit. Elend ho dal Vin. „Tak se dobře bav,“ popřál jí.

Hodila mezi ně minci, znovu ho políbila a potom vyrazila do noci.

Postupně začínám chápat genialitu kulturní syntézy Pána Vládce. Jednou z jeho předností, vyplývajících z jeho nesmrtelnosti a ? v nejdůležitějších věcech ? všemocnosti, byla jeho schopnost ovlivňovat vývoj Finální říše.

Byl schopný vybírat prvky z tuctu různých kultur a aplikovat je na svou novou „dokonalou“ společnost. Například dokonalost architektury v Khlenniu ovlivnila stavitele tvrzí vysoké šlechty. Pán Vládce si přivlastnil i módu obvyklou v Khlenniu ? obleky pro muže a šaty pro ženy.

Řekl bych, že i přes zášť vůči Khlenniu a jeho obyvatelům ? k nimž patřil i Alendi ? v sobě Rashek choval hlubokou závist. Terris byl v tehdejší době zemí pastýřů a Khlennium zemí kulturních kosmopolitů. I když je to ironické, je pochopitelné, že Rashekova nová říše převzala kulturu lidí, které její vůdce nenáviděl.

Špuk stál ve svém maličkém úkrytu. Samozřejmě tajném. Občan přísně zakazoval zdržovat se na takových místech ? mimo dohled. Jenže zákaz sám existenci takových míst nezrušil.

Jenom byla dražší.

Špuk měl štěstí. Sotva se pamatoval, jak skočil z hořící budovy se šesti lahvičkami allomantických kovů v ruce a jak potom kašlal a krvácel. Už vůbec nevěděl, jak se sem odtamtud dostal. Podle vší logiky měl být dávno mrtvý. I kdyby přežil požár, majitel tohoto malého ilegálního doupěte ho měl už dávno udat, protože si musel uvědomit, kdo Špuk je a z čeho právě vyvázl. Odměna za něj byla velká.

Ale Špuk přežil. Možná si ostatní obyvatelé doupěte jen mysleli, že se dostal na špatnou stranu při loupeži. Anebo jim to prostě bylo jedno. Zkrátka tu stál před zrcadlem v malé místnůstce, košili měl svlečenou a díval se nechápavě na vlastní rány.

Žiju, pomyslel si. A… je mi docela fajn.

Protáhl se a otočil rukou na pásce. Rána by měla bolet daleko víc. I když bylo v místnosti šero, viděl obrovskou jizvu se strupem. Pálil cín s olovem ? s jeho obvyklým cínem to byla úžasná kombinace.

Byl úkazem, který neměl existovat. Allomanti měli buď jednu z osmi základních allomantických schopností, nebo všech čtrnáct. Jednu nebo všechny. Ale nikdy neměli dvě. Přesto se Špukovi nepodařilo pálit žádný jiný z ostatních kovů. Prostě nějak záhadně dostal schopnost pálit kromě cínu ještě cín s olovem. Bylo to úžasné, ale jedna věc byla ještě úžasnější.

Kelsierův duch. Hrdina z Hathsinu se vrátil a ukázal se mu.

Špuk nevěděl, jak na to má vlastně zareagovat. Nebyl příliš nábožensky založený, ale… objevil se před ním mrtvý člověk ? kterého někteří označují jako boha ? a zachránil mu život. Občas měl pocit, že to byl jen přelud. Jenže kdyby byl, jak by mohl pálit cín s olovem?

Zavrtěl hlavou, sáhl si na obvazy, ale potom se zarazil, protože v zrcadle cosi zahlédl. Došel k němu blíž. Jediným osvětlením v místnosti byly hvězdy venku na obloze. Zrakem zbystřeným cínem s olovem však nemohl přehlédnout kousek kovu, který mu vyčníval z kůže v rameni, i když to byl sotva milimetr.

Špička meče toho chlapa, uvědomil si. Toho, co mě probodl. Asi se zlomil a konec mi uvízl v těle. Zaťal zuby a snažil se špičku uvolnit.

„Ne,“ řekl Kelsier. „Nech to tam. To je jako jizva. Nech to tam na znamení, že jsi přežil.“

Špuk se polekal. Rozhlédl se kolem sebe, ale nikdo tam nebyl. Jen ten hlas. Přesto si byl jistý, že ho slyšel.

„Kelsiere?“ zeptal se nejistě.

Žádná odpověď se neozvala.

Copak jsem se zbláznil? přemítal. Nebo… to je, jak učí církev Hrdiny z Hathsinu? Že se Kelsier stal něčím větším, něčím, co nad náma všema bdí? A jestli to tak je, bdí nad ním pořád? Bylo to trochu… znepokojivé pomyšlení. Nicméně tím získal sílu cínu s olovem, a kdo by si na to stěžoval?

Otočil se, aby si oblékl košili, a znova natáhl ruku. Musí o tom zjistit víc. Jak dlouho byl v deliriu? A co je s Quellionem? A co ostatní z party, už dorazili?

Na chvíli pustil z hlavy podivný přelud a vyklouzl z místnosti na temnou ulici. Jak bylo obvyklé u těchto tajných doupat, jeho pokoj nebyl nijak oslnivý. Vlastně jen místnost za skrytým vchodem v chudinské uličce. Ale i tak to bylo lepší než přelidněné chatrče, které míjel, když procházel temným městem zahaleným do mlhy.

Občan se rád tvářil, že je všechno v pořádku a že jeho město je dokonalá utopie, ale Špuka nijak nepřekvapilo, když v něm našel chudinské čtvrti jako v každém jiném městě, které někdy navštívil. Mnoho lidí v Urteau z různých důvodů nechtělo bydlet na místech, kde by je Občan měl pod dohledem. Soustředili se v oblasti nazývané Harrows. Byl to velmi přelidněný kanál vzdálený od hlavních tahů.

Pro Harrows byla typická nepřehledná změř dřeva, látek a lidských těl. Boudy tu stály přilepené jedna na druhé a podpírala je z jedné strany země a ze druhé skály. Kupily se jedna nad druhou po stěně kanálu až nahoru k temné obloze. Tu a tam pospávali lidé pod špinavými plachtami nataženými mezi haraburdím. Jejich tisíciletý strach z mlh musel ustoupit potřebě prostého přežití.

Špuk se ploužil přecpaným kanálem. Některé řady chatrčí se táhly tak vysoko a byly tak široké, že bylo oblohu nad nimi vidět jen v úzké štěrbině a i ta byla tak temná, že pro jiné oči než Špukovy nebyla k ničemu.

Možná právě kvůli tomuto chaosu Občan do Harrows nikdy nechodil. Nebo možná vyčkával, že je jednou vyklidí, až si upevní svou moc v zemi. Nicméně jeho přísně zorganizovaná společnost spojená s touto bídou, kterou produkovala, vytvořila skutečně kuriózní noční kulturu. Pán Vládce měl v ulicích hlídky. Občan však kázal, že mlhy jsou darem od Kelsiera a že tudíž nemůže lidem zakázat do nich chodit. Urteau bylo první místo, kde Špuk viděl v noci na ulici lidi a otevřenou hospůdku nabízející nápoje. Vešel dovnitř a přitáhl si plášť k tělu. Nebyl tam žádný skutečný bar, jen otevřené ohniště, kolem něhož seděla skupina otrhaných mužů. Další posedávali v koutech na stoličkách nebo na krabicích. Špuk si našel prázdnou krabici a sedl si.

Zavřel oči a poslouchal, jak si spolu návštěvníci povídají. Slyšel je všechny, i když měl v uších zátky. Umění cínaře nespočívalo v tom, slyšet všechno, ale umět něco z toho ignorovat a vybrat si.

Ozvaly se za ním kroky. Otevřel oči. Před ním stál muž v kalhotách pospojovaných množstvím spon a řetězů. S hlasitým zaduněním postavil na zem láhev. „Všichni pijou,“ prohlásil. „Já musím vydělávat a musím tady topit. Nikdo tu nemůže sedět jen tak nasucho.“

„Co máte?“ zeptal se Špuk.

Barman kopl do láhve. „Archívní víno ? Dům Venture. Padesát let starý. Prodávala se za šest set boxingů flaška.“

Špuk se usmál a vytáhl jeden pek. Byly to mince, které razil Občan, a měly hodnotu zlomku měděného klipu z dob Finální říše. To, že láhev vína, které stávalo celé jmění, byla teď prakticky bezcenná, byl příznak jednak ekonomického úpadku a jednak Občanovy nelibosti nad luxusem.

„Ta flaška je za tři,“ řekl barman a natáhl ruku.

Špuk vyndal další dvě mince. Barman nechal láhev na zemi a Špuk ji zvedl. Nedostal vývrtku ani pohár ? byly patrně za příplatek. Zátka u těchto odrůd vína však vyčnívala kousek nad okraj láhve. Špuk se na ni podíval.

To by mě zajímalo…

Pálil cín s olovem, ale jen mírně, nedmýchal ho jako čistý cín ? jen aby nepodlehl únavě a bolesti. A fungovalo to tak dobře, že cestou do baru na své zranění skoro zapomněl. Mírně rozdmýchal cín s olovem a zmizel i zbytek bolesti, který ještě cítil. Potom vzal za zátku a rychlým škubnutím ji vytrhl z láhve. Uvolnila se skoro bez odporu.

Odhodil zátku. Tohle se mi asi bude líbit, pomyslel si s úsměvem.

Napil se rovnou z láhve a poslouchal, o čem se lidé baví. Do Urteau ho vyslali, aby shromažďoval informace, takže kdyby zůstal v posteli, nebyl by Elendovi a ostatním moc platný. Místností se linula desítka tlumených rozhovorů, většinou neotesaných. Tohle nebylo zrovna místo, kde by člověk narazil na lidi loajální režimu ? proto tu především Špuk byl.

„Prej chce stáhnout z oběhu mince,“ šeptal jakýsi muž u ohniště. „Že je všechny shromáždí a schová je někde u sebe v pokladnici.“

„To je hloupost,“ namítl jiný. „Vždyť si razí svoje mince, tak proč by je stahoval?“

„Ale je to pravda,“ vložil se do hovoru třetí. „Já ho sám slyšel, když o tom mluvil. Že prej by lidi neměli lpět na penězích, že bysme měli mít jako všecko dohromady a nic by se neprodávalo a nekupovalo.“

„Za Pána Vládce taky skaati nesměli mít peníze,“ broukl další. „Ono to vypadá, že čím dýl je Quellion u vlády, tím víc se podobá tý kryse, co voddělal Hrdina z Hathsinu.“

Špuk zvedl obočí a napil se vína. Pána Vládce nezabil Kelsier, ale Vin. Urteau je však od Luthadelu daleko. Nejspíš se o pádu Pána Vládce dozvěděli až celé týdny potom, co se to stalo. Soustředil se na jiný hovor. Tichý a spiklenecký. V rohu seděla skupinka lidí nad lahví vína a jejich rozhovor byl přesně to, co Špuk hledal.

„Už nás má všechny zanesený,“ šeptal muž. „Ale úplně hotový to ještě není. On na to má ty písaře. Říkají si genealogové. A vyptávají se. Sousedů a přátel. Snaží se každýho vystopovat pět generací dozadu, jestli nemá urozený předky.“

„Ale popravuje jen ty, co je mají dvě generace.“

„On to chce nějak rozdělit,“ šeptal jiný hlas. „Každej, kdo je čistej pět generací, bude moct sloužit vládě. Ostatní ne. To budou kšefty, až se lidi budou snažit utajit minulost.“

Hmm, pomyslel si Špuk a polkl další doušek vína. Alkohol na něj kupodivu neměl žádný vliv. Cín s olovem, uvědomil si. Posiluje tělo a to je potom odolnější vůči bolesti a ranám. A možná posiluje i proti intoxikaci.

Usmál se. Možnost pít a neopít se ? o téhle výhodě cínu s olovem mu ještě nikdo neřekl. To se určitě bude hodit.

Obrátil svou pozornost k dalším návštěvníkům a hledal něco zajímavého. Jedna skupinka si povídala o dolech. Špuka zamrazilo při vzpomínce. Mluvili o uhelných dolech, ne o zlatých, ale výhrady měli stejné. Závaly. Nebezpečné plyny. Špatný vzduch a nedbalí mistři.

Tohle měl být můj život, pomyslel si Špuk. Kdyby si pro mě nepřišel Clubs.

Dodnes tomu nerozuměl. Proč se Clubs vydal tak daleko ? až do východního cípu Finální říše ?, aby zachránil synovce, kterého ani neznal. Určitě byli v Luthadelu mladí allomanti, kteří by zasloužili jeho ochranu stejně jako on.

Clubs utratil celé jmění, cestoval přes celou říši, v níž skaati neměli dovoleno opustit svůj domov, a riskoval, že ho Špukův otec udá. Za to si ovšem vysloužil oddanost kluka z ulice, který až do té chvíle unikal všem pokusům kohokoli, kdo ho chtěl ovládat.

Jaké by to bylo? pomyslel si Špuk. Kdyby pro mě Clubs nepřišel, tak bych se nikdy nedostal do Kelsierovy party. Asi bych skrýval allomancii a nechtěl bych ji používat. A nejspíš bych opravdu odešel do těch dolů a žil jako všichni ostatní skaati.

Muži v hospodě společně litovali smrti několika skaatů, kteří byli v dole zavaleni. Vypadalo to, že se pro ně od dob Pána Vládce mnoho nezměnilo. Špuk by býval měl asi stejný život jako oni. Strávil by ho na východních pustinách v tom parnu a pracoval ve velmi stísněných podmínkách. Připadal si celý život jako vločka popela, kterou každý silnější vítr, co jí přijde do cesty, někam odvane. Šel tam, kam mu řekli, a udělal, co mu uložili. Ani jako allomant nic neznamenal. Jiní allomanti byli velcí. Významní. Kelsier uskutečnil obrovskou revoluci. Vin zabila Pána Vládce. Clubs stál v čele revoluční armády a stal se Elendovým předním generálem. Sazed byl memorista a nasbíral informace o celých staletích. Breeze svým obratným jazykem a mocným klidněním dokázal hýbat s davy a Ham byl vynikající voják. Ale Špuk vždycky jen přihlížel a sám nedělal nic.

Až do dne, kdy utekl a nechal Clubse napospas smrti.

Vzdychl a zvedl hlavu. „Já bych si strašně přál být k něčemu,“ zašeptal.

„To můžeš,“ odpověděl mu Kelsierův hlas. „Můžeš být velký. Jako jsem byl já.“

Špuk se lekl a rozhlédl se. Zdálo se, že nikdo jiný hlas neslyšel. Nepohodlně se posunul na krabici. Ta slova však měla logiku. Proč si pořád jen něco vyčítá? Je pravda, že si ho Kelsier do party nevybral, ale teď se na něj sám obrátil a dal mu schopnost pálit cín s olovem.

Mohl bych pro lidi v tomhle městě něco udělat, pomyslel si. Jako udělal Kelsier pro lidi v Luthadelu. Něco důležitého. Přivést Urteau do Elendovy říše, získat úkryt s potravinami a s ním i oddanost lidí.

Jednou jsem utekl. Už to víckrát udělat nechci. Už to neudělám!

Vzduch byl prosycený pachy vína, potu, popela a plísně. Špuk cítil i přes oblečení každé vlákno dřevěné bedny, na které seděl, cítil pohyb lidí po budově, který mu rozechvíval zem pod nohama. A k tomu všemu mu v těle planul cín s olovem. Rozdmýchal ho, aby hořel stejně silně jako cín. Láhev mu zapraskala v ruce, jak ji svíral v prstech. Stačil ji však pustit, než se rozbila. Padala na zem, stihl ji však chytit druhou rukou.

Párkrát mrkl, jak ho vyvedla z míry neuvěřitelná rychlost jeho vlastních pohybů. Potom se usmál. Budu potřebovat víc cínu s olovem, pomyslel si.

„To je on.“

Špuk strnul. Několik rozhovorů v místnosti utichlo a jeho uším zvyklým na nesourodou změť zvuků to ticho připadalo najednou zlověstné. Podíval se stranou. Muži, kteří mluvili o dolech, se na něj dívali a hovořili tišeji. Předpokládali, že je neuslyší.

„Povídám, že jsem ho viděl, jak proběhl mezi strážema. Všichni si mysleli, že je mrtvej, ještě než to podpálili.“

To není dobré, pomyslel si Špuk. Nepředpokládal, že si ho lidé zapamatují a že ho poznají. Jenže… když napadl skupinu vojáků uprostřed nejrušnějšího tržiště ve městě…

„Durn o něm vyprávěl,“ pokračoval hlas. „Říkal, že patřil do Hrdinovy party…“

Durn, pomyslel si Špuk. Tak on ví, kdo opravdu jsem. A ještě lidem vytrubuje moje tajemství. To jsem si myslel, že je opatrnější.

Vstal, jak nejnenápadněji uměl, a zmizel do noci.

Ano, Rashek vytvářel svou říši a hojně přitom využíval kultury svých nepřátel. Přesto se ve Finální říši vyskytovaly prvky, které byly s Khlenniem a jeho obyvateli v příkrém rozporu. Život skaatů byl založen na modelu otroků z Canzi, terrisští stevardi zase připomínali sluhy z Urtanu, který Rashek dobyl poměrně pozdě během prvního století své vlády.

Náboženství Finální říše a obligátoři patrně vznikli z byrokraticko-obchodního systému kultury Hallantu, jehož příslušníci velmi lpěli na přesných měřeních, zákazech a příkazech. Skutečnost, že Pán Vládce založil svou církev na finanční instituci, svědčí podle mého názoru o tom, že mu více než o pravou víru šlo o stabilitu, loajalitu a oddanost měřitelnou fyzicky.

Vin proletěla temnou nocí. Kolem ní kroužila mlha a poblíž se objevil jakýsi bílo-černý vír. Blížil se k ní, jako by na ni chtěl skočit, ale nikdy se nedostal blíž než na pár centimetrů, jako by ho vždycky odvál nějaký proud. Vzpomněla si na dobu, kdy ji mlha hladila po tvářích a nic ji od ní neodpuzovalo. K té proměně došlo postupně. Trvalo celé měsíce, než si ji začala uvědomovat.

Neměla na sobě mistplášť. Připadalo jí zvláštní skákat uprostřed noci bez něj, ale byla tak tišší. Kdysi plnil mistplášť důležitou roli. Byl upozorněním pro stráže i zloděje, aby jí nevěnovali pozornost. Tato doba už však pominula, stejně jako éra přátelských mlh. Měla tedy na sobě jenom černou košili a kalhoty, obojí těsně přiléhavé, aby jí nevlály a nevydávaly žádný zvuk. Jako obvykle při sobě neměla žádný kov kromě mincí a několika lahviček ve vaku. Vytáhla jednu z mincí ? potěžkala v ruce dobře známou váhu ve váčku z látky ? a hodila ji pod sebe. Zatlačila na ni a mince prudce odletěla dolů do skal. Látka však její náraz ztlumila. Pomocí tlaku na minci Vin zpomalila svůj pád a chvilku jako by se vznášela ve vzduchu.

Dopadla opatrně na skalní převis a přitáhla si minci zpátky do ruky. Plížila se po převisu a cítila pod prsty nohou načechraný popel. O kousek dál seděla ve tmě skupinka stráží. Vojáci si něco šeptali a sledovali Elendův tábor. Vypadal v mlze jen jako rozptýlená záře. Vojáci si stěžovali na zimu a připomínali, že minulý rok byl teplejší. Vin byla bosa, ale sama chlad díky cínu s olovem skoro nevnímala.

Spálila bronz a necítila žádné pulsování. Nikdo z mužů kovy nepálil. Jeden z důvodů, proč Cett vytáhl na Luthadel, byl, že sám nebyl schopen zajistit dostatek allomantů, aby ho chránili před Mistborny. Yomen měl bezpochyby stejné potíže. A to málo allomantů, které mohl mít, by určitě neposlal v zimě ven sledovat nepřátelský tábor.

Vin se proplížila kolem stráží. Nepotřebovala allomancii, aby dokázala být úplně potichu. S bratrem Reenem jako zloději uměli proklouznout do cizích domů a Vin měla celoživotní výcvik, který Elend nikdy nedokázal pochopit. Mohl trénovat s cínem s olovem ? a skutečně se zlepšoval ?, ale nikdy se nemohl vyrovnat instinktům získaným bojem o přežití v dětství.

Jakmile byla za strážemi, znovu vyskočila do mlhy a jako kotvu používala mince tlumené látkovým obalem. Zdaleka se vyhnula ohňům před městem a místo toho Fadrex obkroužila a dostala se dozadu. Zadní strana města byla chráněná strmými stěnami skalních formací. Jí to samozřejmě cestu neznepříjemnilo a během chvilky klesala podél skalní stěny do uličky na konci města. Držela se na střechách a přemísťovala se velkými allomantickými skoky z jedné ulice do druhé. Překvapila ji velikost města. Elend ho nazval „provinčním“ a Vin si představovala, že to bude taková větší vesnice. Když potom k Fadrexu přitáhli s vojskem, čekala naopak zabarikádované upjaté město připomínající spíš pevnost. Fadrex však nebyl ani jedno.

Měla si uvědomit, že Elend, který vyrostl v rozrůstajícím se Luthadelu, měl jinou představu o tom, co dělá město městem. Fadrex byl velký. Napočítala několik skaatských chudinských čtvrtí, impozantní shluky šlechtických usedlostí a dokonce i dvě tvrze v luthadelském stylu ? velké kamenné stavby s typickými okny z barevného skla a vznosnými ochozy. Byly to nepochybně domovy nejvýznamnějších aristokratů ve městě.

Doskočila na střechu jednoho z nich. Z velké většiny byly budovy ve městě přízemní nebo patrové. Proti Luthadelu to byla velká změna. Byly rozlehlejší, takže proti luthadelským domům působily placatě a zakrsle. Tvrz, na kterou skočila, měla obdélníkový půdorys a na každé straně řadu tří věžiček. Nahoře ji zdobil po celém obvodu bílý kámen s ornamenty.

A podél zdí se samozřejmě táhly krásné panely z barevných skel osvětlených zevnitř. Krčila se na střeše a kochala se tou krásou barev uprostřed vířící mlhy. Na chvíli se vrátila o tři roky zpátky, když chodila do takových sálů v Luthadelu na plesy ? v rámci Kelsierova plánu svrhnout Finální říši. Tehdy byla nervózní a nejistá a na každém kroku se bála, že se jí její nový svět přátelství v partě a nádhery na večírcích zhroutí. A svým způsobem to tak dopadlo, protože tenhle svět je už nenávratně pryč. Ona sama přispěla k jeho likvidaci.

Přesto byla tehdy šťastná. Možná víc než kdy jindy v celém životě. Milovala Elenda a byla vděčná, že se dostala až tak daleko, že se stal jejím manželem. Tehdejší doba na začátku jejího působení v Kelsierově partě však měla svůj nepřekonatelný půvab. Večírky s Elendem, který si u jejího stolu četl a předstíral, že ji ignoruje. Noční hodiny allomancie. Večery trávené kolem stolu v Clubsově obchodě a společný smích a veselí v partě. Stáli tváří v tvář výzvě naplánovat něco tak velkého, jako bylo svržení celé říše, a přitom je netížilo břemeno odpovědnosti za budoucnost.

A mezi pádem králů a kolapsem světů tak nějak dospěla v ženu. Kdysi se bála změn. Potom se bála, že ztratí Elenda. Teď měla mnohem neurčitější strach ? obavy z toho, co se stane, až tu ona nebude, co bude s lidmi v říši, jestli se jí nepodaří rozluštit tajemství, která hledá.

Vytrhla se ze vzpomínek a spustila se z okraje komína do tmy. Plesy v Luthadelu ji velmi změnily a zanechaly na ní stopy, které ze sebe nedokázala setřást. Dlouho se snažila pochopit, jak vlastně tahle její stránka vůbec zapadá do jejího ostatního života. Odpovědí si zdaleka nebyla jistá. Patřila Valette Renouxová ? šlechtična, kterou představovala na plesech ? opravdu do života Vin, nebo to byla jen iluze vytvořená, aby sloužila Kelsierovu plánu?

Skákala nad městem a zaznamenávala si, kde je jaké opevnění a kde sídlí vojenské síly. Hamovi s Demouxem se možná podaří dostat časem do města skutečné špehy, ale budou od ní potřebovat základní informace. Dělala si i poznámky o úrovni života obyčejných lidí. Elend doufal, že by mohlo obléhání podnítit vzpouru lidí ve městě a ta by mu mohla pomoct přimět Yomena ke kapitulaci.

Neviděla však nikde známky nějakého hromadného hladovění nebo zásadních společenských problémů, v noci toho ovšem k vidění moc nebylo. Předpokládala, že na první zprávy o blížícím se vojsku zareaguje šlechta.

Zamračila se a dostala se kruhem zpátky tam, odkud začala. Snesla se dolů a doskočila na místo, které jí navrhl Cett. Šlechtické usedlosti byly od sebe oddělené velkými pozemky se vzrostlými stromy. Kráčela po ulici a postupně je počítala. U čtvrtého domu přeskočila bránu a vylezla do svahu ke vchodu.

Nebyla si jistá, co má vlastně očekávat. Cett ve městě nebyl už dva roky. Přesto trval na tom, že tenhle informátor bude ochotný spolupracovat. Jak předpokládal, na zadním balkoně bylo vidět světlo. Podezíravě se krčila v přítmí. Mlha byla studená a nepřátelská, ale úkryt jí poskytla. Vin Cettovi příliš nedůvěřovala. Podezírala ho, že se jí stále ještě potřebuje mstít za to, jak na něj před rokem zaútočila v Luthadelu. Opatrně upustila minci a vymrštila se do vzduchu.

Na balkoně seděla osamělá postava, která odpovídala Cettově popisu. Údajně se ten člověk měl jmenovat Slowswift. Starý muž si cosi četl pod lampou. Vin se zamračila, ale podle Cettových pokynů vyskočila na balkonové zábradlí a přikrčila se vedle žebříku, který by byl přístupovou cestou pro obyčejnější návštěvníky.

Stařík nezvedl hlavu od knihy. Tiše blafal z dýmky a přes klín měl přehozenou tlustou vlněnou přikrývku. Vin si nebyla jistá, jestli si jí všiml. Hlasitě zakašlala.

„Jo, jo,“ zareagoval stařík klidně. „Moment, hned jsem u vás.“

Naklonila hlavu na stranu a prohlížela si toho zvláštního člověka s hustým obočím a strništěm bílých vlasů. Oblečen byl jako šlechtic a přes oblek měl šálu a plášť s velikým kožešinovým límcem. Zdálo se, že mu Mistborn krčící se na zábradlí jeho balkonu nedělá nejmenší starost. Po chvilce zavřel knihu a otočil se k ní. „Máte ráda příběhy, mladá dámo?“

„Jaké příběhy?“

„Ty nejlepší, samozřejmě,“ odpověděl Slowswift a poklepal na knihu. „O příšerách a mytologii. Někdo tomu říká báchorky ? příběhy, co si po večerech vyprávějí skaati kolem ohně, šuškandy o mlžných přízracích a zjeveních a tak.“

„Já na takovýhle povídačky nemám čas,“ řekla Vin.

„Vypadá to, že na ně má čas v poslední době čím dál míň lidí.“ Nad hlavou měl nataženou látkovou stříšku proti popelu, ale mlhy si nevšímal. „To bych rád věděl, co vidí tak úžasného na skutečném světě, že je to pro ně takový fetiš. Dnes moc není o co stát.“

Vin rychle zkontrolovala bronzem, jestli stařík není allomant, ale žádné impulsy necítila. Co to tedy na ni hraje? „Bylo mi řečeno, že bych od vás mohla dostat nějaké informace,“ začala opatrně.

„To byste určitě mohla,“ přitakal. Usmál se a podíval se na ni. „Já mám moře informací ? i když mám tak nějak pocit, že o ty byste zrovna nestála.“

„Poslechnu si od vás příběh, jestli to je cena za ně.“

Stařík se dal do smíchu. „Nejlepší způsob, jak zabít příběh, je udělat z něj ‚cenu‘, mladá dámo. Jak se jmenujete a kdo vás poslal?“

„Vin Ventureová,“ odpověděla. „Vaše jméno mám od Cetta.“

„Ahá,“ poznamenal. „Ten mizera je ještě naživu?“

„Ano.“

„No, s člověkem od svého dávného kamaráda psavce bych slovo ztratit mohl. Slezte z toho zábradlí ? mám z vás závrať.“

Slezla dolů, ale byla stále ve střehu. „Psavce?“

„Cett je jeden z nejlepších básníků, dítě,“ vysvětlil Slowswift a pokynul k židli. „Sdíleli jsme spolu tuhle vášeň dobrou desítku let, než ho odlákala politika. Ale příběhy taky neměl rád. On musel mít všechno realistické a drsné. I poezii. Asi by se vám tenhle přístup líbil víc.“

Pokrčila rameny a sedla si na židli. „Možná.“

„Připadá mi to ironické, ale to byste asi nikdy nepochopila,“ řekl a usmál se. „Tak co byste ode mě chtěla?“

„Potřebovala bych vědět něco o tom Yomenovi, o tom obligátorovi, co je tady králem.“

„Je to dobrý chlapík.“

Zamračila se.

„Copak?“ zeptal se Slowswift. „To jste asi nečekala, že ne? Ale musí být každý, kdo není váš přítel, zrovna padouch?“

„Ne,“ odpověděla a vzpomněla si na časy před pádem Finální říše. „Já jsem si sama vzala člověka, kterýho by mí přátelé označili jako nepřítele.“

„Ach tak. No, Yomen je dobrý člověk a rozumný král. Mnohem lepší, než byl Cett, podle mě. Starouš Cett moc tlačil na pilu a občas byl až moc brutální. Chyběla mu taková ta citlivost, co panovník musí mít.“

„Co teda dělá ten Yomen, že je tak dobrý?“ zeptala se.

„Drží město pohromadě, aby se nerozpadlo,“ odpověděl Slowswift a bafl z dýmky. Kouř se mísil s mlhou. „A potom dal šlechtě i skaatům, co chtěli.“

„A to?“

„Stabilitu, dítě. Chvíli se svět zmítal v chaosu ? ani skaati, ani šlechtici neměli své pevné místo. Společnost se hroutila a lidé měli hlad. Cett s tím moc nenadělal. Snažil se jen zuby nehty udržet to, co si přes mrtvoly vydobyl. A potom přišel Yomen. Lidé cítili, že má autoritu. Za Finální říše vládlo Ministerstvo Pána Vládce a lidé byli zvyklí přijímat obligátory jako autoritu. Yomen okamžitě zavedl pořádek na plantážích a dal lidem najíst, znovu zprovoznil továrny, zahájil těžbu v dolech a dal šlechtě zdání normálního stavu.“

Vin mlčela. Dřív by jí připadalo neuvěřitelné, že by se lidé mohli po tisíci let útisku chtít dobrovolně vrátit k otroctví. Jenže v Luthadelu se stalo něco podobného. Elenda, který jim dal skutečnou svobodu, vyštípali, a vládu svěřili Penrodovi ? jen proto, že jim slíbil vrátit to, co ztratili.

„Yomen je obligátor,“ namítla.

„Lidé mají rádi to, na co jsou zvyklí, dítě.“

„On je utiskuje.“

„Někdo musí vládnout. A někdo musí poslouchat. Tak to prostě chodí. Yomen dal lidem to, co jim po pádu Finální říše chybělo. Identitu. Skaati možná musí pracovat a možná dostávají výprask, možná jsou z nich otroci, ale mají své místo jisté. Vědí, kam patří. Šlechta může chodit na plesy a život má zase řád.“

„Na plesy?“ vyhrkla Vin. „On se blíží konec světa a Yomen pořádá plesy?“

„Samozřejmě,“ přitakal Slowswift a dlouze potáhl z dýmky. „Yomen vládne tak, že zachovává maximum toho, na co jsou lidé zvyklí. Vrátil jim všechno, co měli dřív. A plesy za Finální říše k životu patřily. I v menším městě, jako je Fadrex. Zrovna dnes jeden je. V tvrzi Orielle.“

„V den, kdy začala město obléhat cizí armáda?“

„Sama jste řekla, že se svět žene do katastrofy,“ poznamenal stařík a ukázal na ni dýmkou. „Tak co je proti tomu nějaká armáda? A kromě toho Yomen pochopil něco, co Pán Vládce nikdy nechápal ? on vždycky osobně na ty plesy, co pořádají jeho lidé, chodí. A to jim dává jistotu. Uklidňuje je to. A tím je pro ně den jako dnes, když sem přišla armáda obléhat město, jako stvořený pro ples.“

Vin se opřela a nevěděla, co si o tom všem má myslet. Ze všeho by ve městě plesy čekala nejméně. „No a,“ zeptala se, „kde má teda Yomen nějakou slabinu? Udělal třeba něco v minulosti, co bychom proti němu mohli využít? Má nějaký zlozvyky? Odkud by se na něj dalo zaútočit?“

Slowswift klidně bafal z dýmky a kolem něho se vytvářel oblak kouře s mlhou a popelem.

„Tak co?“ naléhala Vin.

Stařík vyfoukl obláček mlhavého kouře. „Já už jsem vám řekl, že se mi ten chlapík líbí, dítě. Co byste mi mohla za nějakou informaci proti němu nabídnout?“

„Vy jste přece informátor,“ namítla. „Prodáváte informace, je to vaše práce.“

„Já vyprávím příběhy,“ opravil ji. „A ne každý příběh je pro každé uši. Proč bych je měl vyprávět někomu, kdo se mi chystá napadnout město a svrhnout krále?“

„Měl byste ve městě moc a dobré postavení, až bude naše.“

Slowswift se ušklíbl. „Jestli si myslíte, že mě tohle zajímá, tak vám toho o mně Cett teda moc neřekl.“

„Můžeme vám dobře zaplatit.“

„Já prodávám informace, dítě. Ne duši.“

„Ale nejste moc vstřícný,“ poznamenala Vin.

„A řekněte mi, mladá dámo,“ usmál se, „proč bych měl být?“

Vin se zamračila. To je ten nejpodivnější informátor, jakého jsem kdy potkala, pomyslela si.

Slowswift znovu zabafal. Nečekal, že by na to něco řekla. Naopak se tvářil, že je jejich rozhovor u konce.

Je to šlechtic, pomyslela si Vin. Má rád starý svět, protože je pro něj pohodlný. Vždyť i skaati se bojí změn.

Vstala. „Já vám řeknu, proč byste měl být vstřícný, pane. Protože nám padá na hlavu popel a tohle krásný město jednou pohřbí. Mlhy zabíjejí lidi. Je čím dál víc zemětřesení a Popelečný hory nepřestávají soptit. Ta změna nastane. Brzy. A ten váš Yomen už před tím nebude moct zavírat oči. Vy změnu nechcete. Já taky ne. Ale věci prostě samy o sobě takhle nezůstanou. A má to tak být ? protože když se vám v životě nic nemění, tak je to stejný, jako kdybyste byl mrtvý.“ Otočila se k odchodu.

„Říká se, že ten popel zastavíte vy,“ prohodil stařík tiše za jejími zády. „A že bude slunce zase žluté. Oni vám říkají Následnice Hrdiny z Hathsinu. Hrdina věků.“

Vin se zarazila, otočila se a podívala se skrz zrádnou mlhu na muže s dýmkou a zavřenou knihou. „Ano,“ přitakala.

„To vypadá úplně jako osud ? takový ten, kterému se musí dostát.“

„Buď ? anebo to člověk vzdá.“

Slowswift chvíli mlčel. „Sedněte si, dítě,“ řekl nakonec a znovu pokynul k židli.

Vin si sedla.

„Yomen je dobrý člověk,“ začal Slowswift, „ale průměrný vůdce. Je to byrokrat. Člen Kantonu zdrojů. Umí zařídit spoustu věcí ? dostat zásoby na správná místa, organizovat stavební projekty. Což na to, aby byl dobrý vůdce, běžně stačí. Jenže…“

„Ne ve chvíli, kdy se blíží konec světa,“ dodala Vin tiše.

„Přesně tak. Jestli je to, co jsem slyšel, pravda, tak potom je váš manžel předvídavý muž činu. Jestli má naše malé město přežít, tak se musíme stát součástí toho, co nabízíte.“

„A co s tím teda uděláte?“

„Yomen pár slabostí má,“ přiznal. „Je klidný a čestný. Jenže je posedlý neochvějnou vírou v Pána Vládce a jeho organizaci.“

„Ještě pořád?“ podivila se. „Pán Vládce je po smrti!“

„Ano?“ zeptal se pobaveně. „A váš Hrdina? Když jsem to kontroloval naposledy, tak byl taky už nějak mrtvý. A ono to tu revoluci nezastavilo, že ne?“

„Máte postřeh.“

„Yomen je ortodoxní,“ pokračoval. „To by mohla být slabost. Anebo přednost. Když někdo v něco pevně věří, tak je ochoten přijímat i zdánlivě nemožné věci a spoléhá na prozřetelnost, že ho nakonec ze všeho vytáhne.“ Odmlčel se a podíval se na Vin. „To může být slabost, pokud je ta víra evidentně scestná.“

Mlčela. Víra v Pána Vládce scestná je. Kdyby byl bůh, nemohla by ho zabít. To jí připadalo hrozně jednoduché.

„A jestli má Yomen ještě další slabost,“ řekl Slowswift, „tak je to mamon.“

„To je sotva slabost.“

„No, když nemůžete vysvětlit, jak jste k tomu přišla, tak to slabost je. Někde získal peníze ? podezřele vysokou sumu. Má daleko víc, než mu mohlo platit Ministerstvo. Nikdo neví, kde to vzal.“

Úkryt se zásobami, pomyslela si Vin. On má to atium!

„Tohle s vámi nějak zacloumalo,“ poznamenal a bafl z dýmky. „Před informátorem byste svoje projevy měla víc držet na uzdě.“

Začervenala se.

„No,“ zabručel Slowswift a vrátil se ke knize, „jestli je to všechno, tak bych se vrátil ke čtení. A pozdravujte Ashweathera.“

Přikývla, vstala a šla k zábradlí. Slowswift si odkašlal. „Obvykle po takovýchhle informacích následuje vyrovnání.“

Vin zvedla obočí. „Já jsem myslela, že jste říkal, že za příběhy se neplatí.“

„No,“ namítl, „říkal jsem, že příběhy jako takové se neprodávají. Ale tohle je něco trochu jiného. Když ten příběh nic nestojí, tak je to, jako by neměl žádnou hodnotu.“

„Jsem si jistá, že je to jediný důvod,“ usmála se Vin a hodila staříkovi váček s mincemi. Nechala si jen těch pár obalených látkou, aby s jejich pomocí mohla skákat. „Říšský zlatý. Předpokládám, že tady ještě platí.“

„Platí, platí…“ přisvědčil stařík, potěžkávaje váček.

Vin vyskočila do tmy a přesunula se o několik domů dál. Pálila bronz, aby včas rozeznala allomantické impulsy kolem sebe. Uvědomovala si, že je od přírody mimořádně podezíravá, zejména vůči lidem, kteří projevují nějakou slabost. Dlouho byla přesvědčená, že je Cett Mistborn jenom proto, že je paraplegik. Teď zase prověřovala Slowswifta. Byl to její starý zvyk, s nímž necítila potřebu něco dělat.

Zezadu žádné impulsy necítila. Za chvíli vyrazila podle Cettových instrukcí za dalším informátorem. Slowswiftovi věřila, ale přece jenom to chtěla potvrdit. Našla si informátora na druhé straně společenského spektra ? žebráka Hoida, o němž Cett tvrdil, že bude k nalezení pozdě v noci na jednom náměstí.

Na místo se dostala několika rychlými skoky. Dopadla na střechu a rozhlížela se, jak to vypadá dole. Popel však poletoval všude, byl navátý ve všech koutech a všechno znepřehledňoval. V postranní uličce vedle náměstí se choulilo několik postav. Žebráci bez domova a bez práce. Vin tak také žila, spávala v uličkách, kašlala popel a doufala, že nebude pršet. Brzy zaregistrovala postavu, která na rozdíl od ostatních nespala, ale seděla tiše v popelu. Nastražila uši. Člověk dole si něco mumlal. Na to ji Cett upozornil.

Zaváhala.

Nedokázala rozeznat, co to je, ale něco jí na tom připadalo divné. Neměla však čas na rozmýšlení, otočila se a skočila. V tom byl velký rozdíl mezi ní a Elendem ? nepotřebovala ke všemu zdůvodnění. Stačil jí instinkt. Elend musel u všeho mít odpověď, proč. Ale Vin ho pro tu jeho přísnou logiku milovala. Teď by však byl velmi nesvůj z jejího rozhodnutí, že se na náměstí nevydá.

Asi by se nestalo nic zlého, kdyby tam šla rovnou, nebo třeba stalo. Nedělala si s tím starosti a nepotřebovala to vědět. Tímto způsobem řešila situace běžně. Prostě se řídila svými instinkty a jednala.

Vymrštila se směrem k místu, které jí Cett popsal ve svých instrukcích. Nehledala zatím dalšího informátora, ale zvědavě sledovala město pod sebou a skákala od jedné kotvy ke druhé, až se dostala na dlážděnou ulici poblíž domu s osvětlenými okny.

Dům vypadal obyčejně, jako užitkové stavení, ale přesto v člověku vyvolával úzkost. Když nic jiného, aspoň svými rozměry. Cett psal, že Kanton zdrojů je největší z ministerských budov ve městě. Fadrex byl jakýmsi milníkem na cestě mezi Luthadelem a významnými městy na západě. Ležel při několika důležitých vodních cestách a byl dobře opevněný proti banditům, což z něj činilo ideální místo pro regionální úřad Kantonu zdrojů. Přesto nebyl Fadrex až tak zajímavý, aby tu chtělo Ministerstvo umístit svůj Kanton ortodoxie nebo inkvizice, tradičně nejmocnější oddělení.

Z toho vyplývalo, že Yomen, vrchní obligátor zdejšího Kantonu zdrojů, byl v této oblasti hlavní náboženskou autoritou. Z toho, co Slowswift říkal, to byl podle Vininých představ příkladný obligátor. Suchopárný, nudný, ale velmi výkonný. A samozřejmě proto si vybral bývalé sídlo svého kantonu za svůj palác. To Cett předpokládal a Vin si právě ověřila, že to tak je. V domě bylo rušno navzdory velmi pozdní hodině a ze všech stran ho hlídaly čety strážců. Možná si Yomen tento dům vybral právě proto, aby lidem připomínal, odkud jeho autorita vzešla.

Bohužel to bylo i místo, kde měl být poslední předpokládaný úkryt se zásobami Pána Vládce. Vin vzdychla a odvrátila od budovy pozornost. Nejraději by ji proslídila a objevila podzemní jeskyni se zásobami. Místo toho však odhodila minci a vymrštila se do vzduchu. Při první obhlídce by se nepokoušel dostat do paláce ani Kelsier. V Urteau se jí to podařilo, ale tam byl palác opuštěný. Bude se muset poradit s Elendem a pečlivě si město prohlédnout, než se pustí do něčeho tak odvážného.

Světlo hvězd spolu s cínem jí stačily na to, aby si přečetla jméno třetího informátora. Byl to další šlechtic, což bylo při Cettově postavení pochopitelné. Vydala se popsaným směrem. Cestou si však něčeho všimla.

Někdo ji sledoval.

Cítila ho za sebou jen matně, protože byl ukrytý ve vířící mlze. Podvědomě spálila bronz a skutečně za sebou ucítila velmi slabé impulsy. Jako hodně tlumená allomancie. Většinou když allomanti pálili měď ? a ten za ní ji určitě pálil ?, byli i pro allomanty pálící bronz neviditelní. Vin však z nějakého důvodu, který neuměla vysvětlit, jejich allomancii i přesto cítila. Jinak toho byli schopni jedině Pán Vládce a inkvizitoři.

Postupovala dál. Allomant, který ji sledoval, byl patrně přesvědčený, že o něm neví. Pohyboval se rychle a držel se od ní ve stále stejné vzdálenosti. Byl to evidentně Mistborn, protože pálil současně měď i ocel.

Vin to nepřekvapovalo. Předpokládala, že jestli jsou ve městě Mistborni, upozorní na sebe, když bude skákat po střechách. Sama měď nepálila a nechávala své impulsy pro ostatní viditelné ? lepší mít nepřítele v patách než někde schovaného a číhajícího ve stínu.

Přidala a její pronásledovatel musel také zrychlit, aby jí stačil. Blížila se stále k přední části města, jako by měla v plánu tudy odejít ven. Když se dostala až k bráně, objevily se dva modré paprsky směřující k masivním kovovým pantům držícím městskou bránu, po stranách spojenou se skálou. Byly z velkého kusu kovu a paprsky, které od nich šly, byly jasné a silné.

Z toho vyplývalo, že to budou dobré kotvy. Spálila cín, aby se posílila, a zatlačila na panty. Vymrštila se dozadu.

Allomantické impulsy za ní okamžitě ustaly.

Letěla vzduchem skrz mlhu a popel a i její přiléhavé oblečení nepatrně vlálo ve větru. Rychle se přitáhla na střechu domu a tam se nervózně skrčila. Druhý allomant patrně přestal pálit kovy. Ale proč? Copak mohl vědět, že Vin umí proniknout měděnou clonou? A jestli ano, tak proč ji pronásledoval tak bezhlavě a neopatrně?

Běhal jí mráz po zádech. Uprostřed noci mohl existovat ještě jiný zdroj allomantických impulsů. Mlžný duch. Neviděla ho už víc než rok. Naposledy vlastně tehdy, když málem zabil Elenda a potom mu vrátil život tím, že z něj udělal Mistborna.

Stále ještě nevěděla, jak mlžný duch do tohohle všeho vlastně zapadal. Nebyl to Zmar. Jeho přítomnost cítila, když ho osvobodila u Pramene Povýšení. Mlžný duch byl jiný.

Vlastně si ani nejsem jistá, jestli to byl dnes mlžný duch, pomyslela si. Ale přitom ten, kdo ji sledoval, tak rychle zmizel…

Byla zmatená a mrazilo ji. Vymrštila se do vzduchu a utíkala z města pryč, zpátky do Elendova tábora.

Na manipulacích s kulturami, které Pán Vládce prováděl, je zajímavá jedna věc ? technologie.

Už jsem se zmínil o tom, že si Rashek vybral architekturu Khlennia. Z ní převzal tradici stavebního inženýrství, stavěl vysoké budovy a velká města jako Luthadel. V jiných oblastech však technologický pokrok brzdil. Například si nikdy neoblíbil střelný prach, a tak se na něj podobně jako na terrisské náboženství časem úplně zapomnělo.

Patrně ho znepokojovalo, že i ti nejobyčejnější lidé se zbraněmi na střelný prach by se svou bojovou silou vyrovnali lučištníkům s mnoha lety výcviku. A tak preferoval lučištníky. Čím složitější bude vojenský výcvik, tím víc se sníží pravděpodobnost povstání. Skaatské vzpoury skutečně z tohoto důvodu vždycky skončily porážkou.

„Určitě to byl mlžný duch?“ zeptal se Elend zamračeně nad kovovou fólií s rozepsaným dopisem. Seděl u psacího stolu. Rozhodl se spát raději na palubě člunu než ve stanu. Jednak to bylo pohodlnější, a jednak si mezi pevnými stěnami připadal bezpečněji než pod stanovým plátnem.

Vin vzdychla a sedla si na postel. Zvedla nohy a opřela si bradu o kolena. „Já nevím. Nějak jsem se lekla a zdrhla jsem.“

„Dobře jsi udělala,“ pochválil ji a zachvěl se při vzpomínce na to, jak se naposledy s mlžným duchem setkal on.

„Sazed byl přesvědčený, že mlžný duch nemá zlé úmysly,“ řekla.

„To já také,“ namítl. „Ale jestli si vzpomínáš, tak jsem ti to říkal. Připadal mi přátelský. A potom mě bodl.“

Zavrtěla hlavou. „On se jen snažil zabránit mi osvobodit Zmar. Myslel si, že když budeš umírat, nechám si tu moc pro sebe, abych tě mohla uzdravit.“

„To nemůžeš vědět jistě, Vin. Možná si spojuješ věci, které spolu nesouvisejí.“

„Možná. Ale mlžný duch dovedl Sazeda k tomu, že Zmar mění texty.“

To byla skutečně pravda ? pokud bylo možné Sazedovi věřit. Od smrti Tindwyl jako by to nebyl on. Ne, pomyslel si Elend s náhlou výčitkou. Sazedovi se věřit dá. Možná je trochu na štíru s vírou, ale přitom je pořád mnohem důvěryhodnější než my všichni ostatní.

„Elende,“ pokračovala Vin, „ono je tolik věcí, který nevíme. Já mám v poslední době pocit, jako by byl můj život kniha napsaná v jazyce, kterýmu nerozumím. Nebo jako bych neuměla číst. Mlžný duch s tímhle vším nějak souvisí, ale já nemám tušení jak.“

„Patrně je na naší straně,“ připustil Elend, i když se pořád ještě nedokázal zbavit vzpomínky na chvíli, kdy ho mlžný duch bodl, a na pocit, jaké to je, když z člověka prchá život, když tu nechává Vin a neví, co bude dál.

Donutil se od nich odtrhnout. „Ty si myslíš, že ti chtěl mlžný duch zabránit osvobodit Zmar, a Sazed zase říká, že mu poskytl podstatné informace. Takže to vypadá, že je to nepřítel našeho nepřítele.“

„Momentálně ano,“ souhlasila Vin. „Ale je mnohem slabší než Zmar. Já jsem je cítila oba. Zmar je… obrovský. Slyší všechno, co si říkáme ? vidí na všechna místa současně. Mlžný duch je spíš jen jako taková vzpomínka než skutečná síla.“

„A pořád si ještě myslíš, že tě nemá rád?“

Pokrčila rameny. „Už jsem ho přes rok neviděla. Jsem přesvědčená, že je to stálý stvoření, že se nemění, ale nepřátelství jsem u něj cítila.“ Odmlčela se a zamračila se. „Na začátku. Když jsem ho viděla poprvé. Tenkrát jsem si v mlze přestala připadat jako doma.“

„A jsi si jistá, že on lidi v mlze nezabíjí?“

Přikývla. „Jsem.“ Vždycky na tom trvala, i když to Elendovi připadalo jako unáhlené tvrzení. V mlze se pohybuje cosi připomínající ducha a ve stejné mlze náhle umírají lidé ? ta souvislost se přímo nabízí.

Samozřejmě lidé, kteří skonali v mlze, nezemřeli na bodnutí, ale na následky zimnice. Elend vzdychl a protřel si oči. Dopis pro Lorda Yomena nechal na stole ? dopíše ho ráno.

„Elende,“ řekla Vin, „já jsem dnes někomu řekla, že zastavím padající popel a vrátím lidem žlutý slunce.“

Elend zvedl obočí. „Tomu informátorovi?“

Přikývla. Oba chvíli seděli mlčky.

„Nikdy bych nečekal, že něco takového připustíš,“ poznamenal nakonec.

„Jsem přece Hrdina věků, ne? Říkal to i Sazed, než se změnil. Je to moje poslání.“

„Stejné jako zmocnit se síly Pramene Povýšení a potom ji uvolnit v zájmu vyššího dobra?“

Přikývla.

„Vin,“ usmál se Elend, „myslím, že takovéhle ‚poslání‘ teď opravdu nemá smysl řešit. Přece máme důkazy, že ta proroctví změnil Zmar, aby nás zmanipuloval. Abychom ho osvobodili.“

„Ale někdo se tím popelem přece musí zabývat,“ namítla.

Na to se nedalo nic odpovědět. Jeho logická nátura by argumentovala slovy, že se musí soustředit na to, co je v jejich silách ? vytvořit stabilní vládu, objevit a rozluštit vzkazy Pána Vládce, zajistit zásoby. Přeháňky popela však houstly. Pokud to tak půjde dál, obloha bude zanedlouho jeden velký černý mrak plný popela.

Jenže bylo tak těžké představit si, že Vin, jeho žena, by mohla něco udělat s barvou slunce nebo s padajícím popelem. Demoux má pravdu, pomyslel si a poklepal prsty na kovovou fólii s dopisem pro Lorda Yomena. Opravdu nejsem zrovna dobrý člen církve Hrdiny z Hathsinu.

Podíval se na ni přes kajutu. Seděla na posteli a měla nepřítomný výraz, jak myslela na věci, které ji neměly tížit. I potom, co celou noc skákala po střechách, i po dnech strávených na cestě a s tváří ušpiněnou od popela, byla stále krásná.

V tu chvíli si Elend něco uvědomil. Vin nepotřebuje, aby ji někdo obdivoval. Nepotřebuje nikoho, kdo by ji uctíval jako Demoux. A už vůbec to nepotřebuje od něho. Elend nemusí být dobrým členem církve Hrdiny z Hathsinu. Musí být dobrým manželem.

„Tak dobrá,“ prohlásil. „Jdeme na to.“

„Na co?“ zeptala se.

„Zachránit svět,“ odpověděl. „Zastavit ten popel.“

Tiše si odfrkla. „Ty si z toho děláš srandu.“

„Ne. Myslím to vážně.“ Vstal. „Jestli cítíš, že to musíš udělat ? že je to tvoje poslání ?, tak to uděláme. Pomůžu ti, jak budu moct.“

„A co ta tvoje poslední řeč?“ namítla. „Tam v té jeskyni se zásobama ? mluvil jsi tam o rozdělení úkolů. Já se budu věnovat mlze a ty sjednocení říše.“

„Mýlil jsem se.“

Usmála se a Elend měl najednou pocit, jako by svět zase držel pohromadě o trošičku víc.

„Tak,“ řekl a sedl si vedle ní na postel. „Jak začneme? Máš nějaký nápad?“

„Mám,“ odpověděla. „Ale nemůžu ti ho říct.“

Zamračil se.

„To není proto, že bych ti nedůvěřovala,“ pokračovala. „Ale Zmar… V poslední jeskyni se zásobama jsem našla dole cedulku s malým nápisem. Bylo to varování, že všechno, co řeknu nebo napíšu, bude náš nepřítel vědět. Takže když budeme moc mluvit, bude znát naše plány.“

„To je ale potom dost složité na něčem spolupracovat.“

Vzala ho za ruce. „Elende, víš, proč jsem se nakonec rozhodla, že si tě vezmu?“

Zavrtěl hlavou.

„Protože jsem si uvědomila, že mi důvěřuješ,“ odpověděla. „Tak, jak mi ještě nikdo nikdy nedůvěřoval. Tu noc, co jsem bojovala se Zanem, jsem se rozhodla, že moje důvěra patří jen tobě. Ta síla, co ničí svět, tohle nikdy nedokáže pochopit. Já vlastně nepotřebuju tvou pomoc. Potřebuju tvou důvěru. A naději. Já sama jsem jí nikdy neměla dost, tak se potřebuju spolehnout na tvou.“

Elend pomalu kýval hlavou. „Tu máš.“

„Děkuju.“

„Víš,“ vysvětloval pomalu, „v té době, co sis mě odmítala vzít, jsem si pořád myslel, jaká jsi zvláštní.“

Zvedla obočí. „To je romantický.“

Usmál se. „Ale jdi. Musíš přiznat, že tuctová opravdu nejsi, Vin. Ty jsi zvláštní směska šlechtičny, dítěte ulice a kočky. A kromě toho jsi za ty tři roky, co jsme spolu, stihla zabít nejen mého boha, ale i mého otce, bratra a snoubenku ? takový vražedný hattrick. Zvláštní základ pro budování vztahu, co?“

Vin jen obrátila oči v sloup.

„Já jsem jen rád, že už nemám další příbuzné,“ poznamenal Elend. Potom se na ni podíval. „Tedy samozřejmě kromě tebe.“

„Sebe zatím zabíjet nehodlám, jestli míříš na to.“

„Ne,“ odpověděl. „Promiň. Já jen… no, vždyť víš. No, ale to jsem odbočil. Něco jsem vysvětloval. Nakonec jsem přestal přemýšlet o tom, jaká jsi zvláštní, protože jsem usoudil, že na tom vůbec nezáleží. Já ti prostě rozumím proto, že ti věřím. Chápeš? Prostě tím jen chci říct, že souhlasím. Nevím tak úplně, co to děláš, ani jak toho chceš dosáhnout. Ale ? no, věřím ti, že to dokážeš.“

Přitiskla se k němu.

„Jen bych si přál, abych ti nějak mohl pomoct,“ dodal.

„Tak si vezmi na starost ty čísla,“ řekla Vin a znechuceně se zamračila. I když na to, že procenta lidí, kteří onemocněli v mlze, jsou důležitá, přišla ona, věděl Elend, že jinak je s čísly na štíru. Neměla vzdělání a neměla s nimi ani zkušenost.

„Jsi si jistá, že to má opravdu nějakou souvislost?“ zeptal se.

„To přece napadlo nejdřív tebe, že ty počty jsou nějaký divný.“

„Máš pravdu. Pustím se do toho.“

„Jen mi řekni, na co jsi přišel,“ požádala.

„A bude ti to k něčemu?“

„Věř mi,“ odpověděla. „Můžeš mi říkat, co mám dělat, ale neříkej mi proč. Třeba tu věc nějak předběhneme.“

Předběhneme, pomyslel si Elend. Ono to má sílu pohřbít zaživa celý svět a schopnost slyšet každé slovo, co si řekneme. Jak bychom mohli něco takového předběhnout? Ale slíbil Vin, že jí bude důvěřovat, tak prostě bude.

Ukázala na stůl. „To je dopis Yomenovi?“

Přikývl. „Doufám, že se mnou bude mluvit, když už jsem tady.“

„Slowswift ho pokládá za dobrýho člověka. Tak s tebou třeba mluvit bude.“

„I když o tom tak nějak pochybuji.“ Elend chvíli seděl mlčky, pěsti měl sevřené a zuby zaťaté. Vypadal zoufale. „Řekl jsem partě, že chci zkusit nejdřív diplomacii, ale stejně vím, že to Yomen odmítne. Proto jsem přišel rovnou s vojskem. Jinak bych poslal tebe, abys to tu proslídila stejně jako v Urteau. Jenže ono nám to ani tam moc nepomohlo, stejně budeme muset město zajistit, jestli ty zásoby chceme.

My ho potřebujeme. I kdyby tě tak strašně nelákalo zjistit, co v té jeskyni je, stejně bych sem vytáhl. Yomen ohrožuje naši říši a my nemůžeme ignorovat eventualitu, že tu Pán Vládce nechal nějakou podstatnou informaci. Yomen má v těch zásobách obilí, ale tady není dostatek denního světla, aby ho mohl pěstovat. Takže ho dá nejspíš lidem sníst ? což je hrozná škoda, protože my potom nebudeme mít v Centrální dominancii co zasít. Takže musíme tohle město získat ? aspoň na svou stranu, když se ho nezmocníme.

Jenže co budu dělat, když Yomen nebude chtít jednat? Mám poslat armádu na okolní vesnice? Otrávit zásoby? Pokud máš pravdu a tu jeskyni už objevil, tak má mnohem víc potravin, než potřebuje. Pokud je nezničíme, vydrží obléhání neomezeně dlouho. A pokud je zničíme, lidé budou hladovět…“ Zavrtěl hlavou. „Vzpomínáš, jak jsem zabil Jastese?“

„Byl jsi přece v právu,“ namítla rychle.

„Věřím, že jsem byl,“ přitakal. „Zabil jsem ho proto, že dovedl skupinu kolossů do našeho města a nechal je město pustošit. Jenže já jsem sám málem udělal totéž. Máme jich tu dvacet tisíc.“

„Ale ty je máš pod kontrolou.“

„Jastes si taky myslel, že je má pod kontrolou,“ odtušil. „Já je nechci pustit ze řetězu, Vin, ale co když ta blokáda nevyjde a já budu muset prolomit Yomenovo opevnění? Bez kolossu to nedokážu.“ Potřásl hlavou. „Kdyby to tak šlo s ním vyjednávat! Třeba bychom se dokázali rozumně dohodnout. Anebo bych se aspoň přesvědčil, že si zaslouží sesadit.“

Mlčela. „Možná… by byla jedna cesta,“ nadhodila pak.

Elend se na ni podíval a setkali se očima.

„Ve městě pořád běží plesy,“ začala. „A král Yomen na všechny osobně chodí.“

Elend párkrát zamrkal. Nejdřív měl pocit, že špatně slyšel. Podíval se jí však do očí a to divoké odhodlání, které v nich spatřil, ho přesvědčilo o opaku. Jako by v ní najednou viděl kus Hrdiny z Hathsinu, nebo aspoň takového Kelsiera, o jakém vyprávějí historky. Odhodlaného navzdory všem nebezpečím. Předal ze sebe Vin víc, než si byla ochotná přiznat.

„Vin,“ začal pomalu, „ty chceš říct, že bychom měli jít na ples, který pořádají ve městě, jež my obléháme?“

Pokrčila rameny. „Jo. A proč ne? Jsme oba Mistborni ? dostaneme se tam bez problémů.“

„To ano, ale…“ Odmlčel se.

Ocitl bych se mezi šlechtou, kterou hodlám pokořit ? nemluvě o tom, že se dostanu k člověku, který se se mnou odmítá setkat, a to v situaci, ze které by nemohl utéct, aby se nezesměšnil.

„Tobě se to líbí, viď?“ zeptala se uličnicky.

„Je to bláznivé,“ odpověděl. „Já jsem přece císař. Neměl bych slídit po cizím městě a vloudit se tam na party.“

Přimhouřila oči a dívala se na něj.

„Ale musím přiznat,“ pokračoval, „že to má něco do sebe.“

„Yomen se s námi nechce sejít,“ řekla, „tak si pro něj dojdeme na jeho večírek.“

„Už je to věčnost, co jsme nebyli na plese,“ poznamenal zamyšleně. „To abych si našel něco dobrého ke čtení jako za starých časů.“

Najednou Vin zbledla. Elend se zarazil a podíval se na ni. Měl najednou pocit, že něco není v pořádku. Ne proto, co řekl. Problém byl někde jinde. Co se děje? Vrazi? Mlžný duch? Koloss?

„Teď jsem si něco uvědomila,“ řekla Vin a naléhavě na něj pohlédla, „já na ples nemůžu ? nevzala jsem si s sebou šaty!“

Pán Vládce nejenže zakazoval určité technologie, ale vůbec potlačoval technologický rozvoj. Je zvláštní, že za tisíc let jeho vlády nenastal skoro žádný pokrok. Postupy v zemědělství, v architektuře a dokonce ani móda se neměnily.

Vybudoval si specifickou říši a snažil se ji zachovat stále stejnou. Z větší části se mu to podařilo. Kapesní hodinky ? další přiblížení ke Khlenniu ? vyrobené v desátém století říše byly skoro stejné jako hodinky z prvního století. Všechno zůstávalo neměnné.

Dokud se říše nerozpadla.

Stejně jako většina měst ve Finální říši i Urteau mělo zákaz budovat městské hradby. Sazedovi vždycky zamlada připadalo, že Pán Vládce tím, že zakazuje městům budovat opevnění, vlastně dává najevo svou zranitelnost. Ovšem jestli se Pán Vládce bál, že by se mohla města proti němu vzbouřit, věděl možná něco, co netušil nikdo jiný ? že je porazitelný.

Takovéto myšlenky dovedly Sazeda až k Mare a ke Kelsierovi. A teď skončil v Urteau ? ve městě, které se nakonec proti vládě šlechty skutečně vzbouřilo. Bohužel hodilo Elenda Ventura se šlechtici do jednoho pytle.

„Mně se to nelíbí, mistře Terrismane,“ řekl kapitán Goradel, který kráčel vedle Sazeda. Ten ? jenom aby se neřeklo ? jel v kočáru spolu s Breezem a Allrianne. Když odešel od terrisských, dostihl ještě Breeze a ostatní a společně s nimi dorazil do cíle.

„Říká se, že je tu krutá vláda,“ pokračoval Goradel. „Myslím, že tu nebudete moc bezpeční.“

„Pochybuji, že by to bylo tak zlé, jak říkáš,“ namítl Sazed.

„A co když vás zajmou?“ zeptal se Goradel.

„Můj milý,“ odpověděl Breeze a vyklonil se, aby na něho viděl zblízka, „to je právě ten důvod, proč králové posílají místo sebe vyslance. Protože když někoho zajmou, král je pořád v bezpečí. My jsme totiž na rozdíl od Elenda postradatelní.“

Goradel se zamračil. „Já si teda zrovna moc postradatelný nepřipadám.“

Sazed vyhlížel z kočáru ven na město a na padající popel. Město bylo velké a jedno z nejstarších v říši. Se zájmem pozoroval, že jak se blížili, cesta se svažovala dolů do prázdného koryta kanálu.

„Co to je?“ zeptala se Allrianne a vystrčila blonďatou hlavu z druhého okénka. „Proč postavili silnice v příkopech?“

„To jsou kanály, má drahá,“ vysvětlil Breeze. „Město stálo na vodě. Ale teď jsou prázdný. Zemětřesení nebo něco odklonilo řeku jinam.“

„Je to takový strašidelný,“ podotkla a strčila hlavu zpátky do vozu. „Ty domy potom vypadají dvakrát tak vysoké.“

Jakmile vstoupili za hranice města ? kolem nich pochodovala formace dvou set vojáků ?, setkali se s delegací místního vojska v hnědých uniformách. Sazed poslal zprávu, že přijedou, a král ? říkají mu tady Občan ? mu povolil vstoupit s malou vojenskou jednotkou do města.

„Říkají, že se jejich král chce s vámi hned setkat, mistře Terrismane,“ oznámil Goradel, když se vrátil ke kočáru.

„Ten teda umí šetřit čas,“ poznamenal Breeze.

„Tak jdeme,“ prohlásil Sazed a pokynul na Goradela.

„Vy tu nejste žádoucí.“

Quellion, Občan, byl muž s hrubou kůží a krátkými vlasy a skoro vojenským vystupováním. Sazed přemítal, kde tenhle chlapík ? zjevně v době před pádem Finální říše obyčejný farmář ? přišel k takovým vůdcovským schopnostem.

„Je mi jasné, že netoužíte ve městě po cizím vojsku,“ řekl Sazed opatrně. „Jistě jste si ale uvědomil, že my jsme nepřišli dobývat. Dvě stovky mužů vás sotva mohou ohrozit.“

Quellion stál u svého pracovního stolu a ruce měl opřené o jeho desku. Na sobě měl obyčejné skaatské kalhoty a košili, ale v nápadně červeném odstínu. Jeho „audienční kancelář“ byl velký konferenční sál v bývalém šlechtickém domě. Bez nábytku a výzdoby však místnost vypadala jako krabice.

Sazed, Breeze a Allrianne seděli na tvrdých dřevěných židlích. Více pohodlí jim Občan nenabídl. Goradel zůstal vzadu s deseti vojáky jako stráží.

„Nejde mi o vojáky, Terrismane,“ odrazil ho Quellion. „Já mluvím o člověku, který vás sem poslal.“

„Císař Venture je dobrý a rozumný panovník,“ prohlásil Sazed.

Quellion se ušklíbl a otočil se k jednomu ze svých společníků. Měl jich mnoho ? možná dvacet. Sazed předpokládal, že jsou to členové vlády. Většinou byli v červeném jako Quellion, i když jejich oblečení nemělo tak sytý odstín.

„Elend Venture,“ zdůraznil Quellion se zvednutým prstem, „je lhář a tyran.“ Otočil se zpátky k Sazedovi.

„To není pravda.“

„Ne?“ zeptal se Quellion. „A jak teda získal trůn? Tím, že porazil Straffa Ventura a Ashweathera Cetta ve válce?“

„Válka byla ?“

„Válka je pro tyrany dobrá výmluva, Terrismane,“ poznamenal Quellion. „Já mám ale informace, že jeho manželka, Mistborn, je oba donutila před ním klečet na kolenou a přísahat mu věrnost. Jinak by je nechala popravit těmi kolosskými monstry. Vypadá to jako chování dobrého a rozumného člověka?“

Sazed neodpověděl.

Quellion pokročil dopředu a obě ruce opět položil dlaní dolů na svůj pracovní stůl. „Víte, že my jsme v našem městě se šlechtou skoncovali, Terrismane?“

„Vy jste je všechny zabili,“ pravil Sazed tiše.

„Podle příkazu Hrdiny z Hathsinu,“ opáčil Quellion. „Vy o sobě tvrdíte, že jste patřil před pádem Finální říše do jeho party. A přesto sloužíte jednomu z nejvyšších šlechtických domů, které se on snažil svrhnout. Nepřipadá vám, že si to nějak protiřečí, Terrismane?“

„Lord Kelsier dosáhl svého cíle zabitím Pána Vládce,“ řekl Sazed. „Jakmile Pán Vládce padl, nastal mír ?“

„Mír? Řekni mi, Terrismane, slyšel jsi někdy Hrdinu mluvit o míru?“

Sazed zaváhal. „Ne,“ připustil.

Quellion se ušklíbl. „Aspoň jsi poctivý. Mluvím s tebou jenom proto, že byl Venture natolik chytrý, že poslal Terrismana. Kdyby poslal šlechtice, byl bych to zvíře zabil a poslal mu jeho zčernalou lebku jako odpověď.“

V místnosti se rozhostilo napjaté ticho. Quellion se otočil k Sazedovi zády, tváří ke svým společníkům. „Cítíte to?“ zeptal se jich. „Začínáte se stydět? Zaměřte se na své emoce ? necítíte najednou pro tyhle přisluhovače toho lháře pochopení?“

Otočil se zpátky a podíval se na Breeze. „Já jsem vás varoval před allomancií, tím černým nástrojem šlechty. Tak teď jste ji poznali na vlastní kůži. Tenhle člověk ? co sedí vedle našeho ctihodného Terrismana ? se jmenuje Breeze. Je to jeden z nejzavilejších chlapů na světě. Klidař. A jakej.“

Quellion se zaměřil na Breeze. „Řekni mi, klidaři, jak to děláš? Kolik nepřátel jsi donutil se zabít? A ta holčina vedle tebe ? taky jsi ji pomocí těch kouzel dostal do postele?“

Breeze se usmál a zvedl pohár vína. „Drahý příteli, samozřejmě jste mě odhalil. Ale spíš, než abyste si gratuloval, že jste na to přišel, byste se měl sám sebe zeptat, proč jsem vás vlastně vmanipuloval do toho, abyste řekl, co jste řekl.“

Quellion se zarazil, přestože bylo zřejmé, že Breeze blufuje. Sazed vzdychl. Bylo by vhodnější, kdyby Breeze zareagoval pobouřeně, jenže to nebyl jeho styl. Takhle bude Občan zbytek schůzky přemýšlet, jestli jedná dobrovolně nebo na základě Breezova klidnění.

„Pane Quellione,“ poznamenal Sazed, „žijeme v nebezpečné době. Toho jste si jistě všiml.“

„My se dokážeme dostatečně ochránit,“ odrazil ho Quellion.

„Já nemám na mysli armády a bandity, Občane. Já mluvím o mlze a popelu. Všiml jste si, že mlhy zůstávají stále déle za denního světla? Že působí lidem divné věci a že někteří, kteří vyjdou do mlhy, dokonce zemřou?“ Quellion mu neodporoval ani neoznačil jeho slova za pošetilá. To Sazedovi stačilo. I v tomhle městě lidé zemřeli.

„Popel už padá nepřetržitě, Občane,“ pokračoval Sazed. „Mlhy přinášejí smrt a koloss je nezvladatelný. Doba si žádá mít silného spojence v Centrální dominancii, protože ta má víc denního světla a lepší podmínky na pěstování plodin. Císař Venture přišel na způsob, jak ovládat kolossy. Proto by bylo výhodné do budoucna se s ním spojit ? ať už se stane, co se stane.“

Quellion potřásl hlavou, jako by rezignoval. Obrátil se znovu ke svým společníkům. „Vidíte ? jak jsem vám říkal. Nejdřív přijde s řečmi o míru a potom začne vyhrožovat. Venture ovládá kolossy. Venture ovládá potraviny. Za chvíli ještě řekne, že Venture ovládá mlhu!“ Otočil se zpátky k Sazedovi. „Na nás tyhle výhrůžky neplatí, Terrismane. My se o svou budoucnost nebojíme.“

Sazed zvedl obočí. „Jak to?“

„Protože my jednáme podle slov Hrdiny z Hathsinu,“ odpověděl Quellion. „Jděte mi z očí.“

Sazed vstal. „Rád bych zůstal ve městě a třeba se s vámi ještě sešel.“

„Scházet se s tebou nebudu.“

„I tak bych rád zůstal,“ požádal Sazed. „Máte můj slib, že naši lidé vám nebudou dělat problémy. Můžu jít?“ Sklonil uctivě hlavu.

Quellion cosi mumlal a potom na něj mávl rukou. „Když ti to zakážu, stejně se sem nějak proplížíš. Zůstaň tu, jestli je to tak nutný, Terrismane, ale varuju tě ? dodržuj naše zákony a nedělej potíže.“

Sazed se znovu poklonil a odešel se svým doprovodem pryč.

„No,“ poznamenal Breeze, když si sedali do kočáru, „krvežízniví revolucionáři. Všichni mají stejný hnědý oblečení, místo ulic jsou tu zákopy a každý desátý stavení vypálený do základů. To nám Elend vybral móc hezký místo ? nesmíme mu za to zapomenout poděkovat, až se vrátíme.“

Sazed se usmál, i když mu zrovna do vtipkování nebylo.

„No, netvař se tak zasmušile, starouši,“ řekl Breeze a zamával holí. Vůz se dal do pohybu a vojáci venku s ním. „Něco mi říká, že Quellion není ani zdaleka tak nebezpečný, jak by rád vypadal. Nakonec ho přesvědčíme.“

„Já si nejsem jistý, Lorde Breezi. Tohle místo… je úplně jiné než všechna města, kde jsme byli. Vůdci nejsou tak zoufalí a lidé jsou mnohem poddajnější. Tentokrát to nebudeme mít lehké, řekl bych.“

Allrianne šťouchla Breeze do ruky. „Breezy, vidíš to tamhle?“

Breeze zamžoural proti světlu a Sazed se vyklonil z kočáru. Skupina lidí tam na nádvoří založila obrovský oheň. Mohutné plameny šlehaly vysoko a nad nimi se ve vzduchu vznášel oblak kouře. Sazed málem sáhl do zásob, aby si zbystřil zrak. Potlačil však svůj instinkt a místo toho zamžoural proti odpolednímu slunci.

„To vypadá jako…“

„Gobelíny,“ řekl jeden z vojáků a obešel kočár. „A nábytek ? prostě věci, co jsou pro Občana znakem bohatství a aristokracie. Ten oheň samozřejmě rozdělali jako podívanou pro vás. Quellion má těch věcí asi plný sklady, aby je mohl pálit ve vhodnou dobu na vhodných místech.“

Sazed strnul. Ten voják byl velmi dobře informovaný. Podezíravě se na něho podíval zblízka. Měl na hlavě kapuci staženou do čela proti padajícímu popelu. Když se k němu otočil, všiml si Sazed, že má přes oči tlustou pásku, jako kdyby byl slepý. I tak však jeho tvář poznal.

„Špuku, kluku zlatá!“ vykřikl mezitím Breeze. „Já jsem věděl, že se dřív nebo později ukážeš. A k čemu máš tu pásku?“

Špuk na tuto otázku neodpověděl. Místo toho se znovu obrátil k vyskakujícím plamenům. Zdál se… nervózní.

Ta páska musí být tak slabá, že přes ni vidí, pomyslel si Sazed. To bylo jediné vysvětlení, jak se může Špuk pohybovat tak snadno a obratně. I když vypadala tak tlustě, že dobře s ní vidět určitě nemohl…

Špuk se otočil zpátky k Sazedovi. „Budeme potřebovat operační základnu ve městě. Už jste si něco vybrali?“

Breeze zavrtěl hlavou. „Uvažovali jsme o nějakým malým hotelu.“

„Tady žádný opravdový hotely nejsou,“ vysvětlil mu Špuk. „Quellion prohlašuje, že by se lidi měli o sebe navzájem postarat a nechat návštěvníky bydlet u sebe doma.“

„Hmm,“ poznamenal Breeze. „Možná budeme muset tábořit někde mimo.“

Špuk zavrtěl hlavou. „Ne. Pojďte za mnou.“

„Ministerstvo? Kanton inkvizice?“ zamračil se Sazed, když vystupoval z kočáru.

Špuk stál před nimi na schodech vedoucích do velké budovy. Otočil se a pokýval hlavou s páskou na očích. „Quellion se jediný z budov Ministerstva nedotkl. Nechal je zatlouct prknama, ale nespálil je ani nevyraboval. Asi se bojí inkvizitorů.“

„To je zdravý a racionální strach, hochu,“ podotkl Breeze ještě z kočáru.

Špuk se ušklíbl. „Nás inkvizitoři nemusejí zajímat, Breezi. Ty mají dost starostí s tím, aby dostali Vin. Jdeme.“

Vystoupal nahoru po schodech a Sazed šel za ním. Za sebou slyšel, jak Breeze vzdychá a potom volá na jednoho z vojáků, aby mu přinesl deštník proti popelu.

Budova byla prostorná a impozantní, podobně jako většina objektů Ministerstva. Za Pána Vládce byly tyto budovy v každém městě jako jakési pomníky imperiální síly Finální říše. Obývali je kněží, kteří však byli zároveň úředníky a představiteli faktické moci říše. Měli pod kontrolou všechny zdroje a celou populaci.

Špuk se zastavil u širokých dveří zatlučených prkny. Stejně jako většina domů v Urteau byla i budova Ministerstva ze dřeva, a ne z kamene. Zůstal stát, jako by pozoroval padající popel, a čekal na Sazeda a Breeze. Vždycky býval tichý a po strýcově smrti ještě víc. Když dorazil i Sazed, začal Špuk lámat prkna z průčelí budovy. „Jsem rád, že jste tady, Sazede,“ prohlásil.

Sazed došel až k němu a začal mu s prkny pomáhat. Tahal ze všech sil a snažil se uvolnit hřebíky, ale nejspíš si vybral nějaké zvlášť dobře přibité prkno, protože Špukovi šla práce hladce a mnohem rychleji. Sazedovo prkno se ani nehnulo. „A proč jste rád, že jsme tady, Lorde Špuku?“

Zašklebil se. „Nejsem žádnej lord, Sazede. Elend mi nikdy žádný titul nedal.“

Sazed se usmál. „Protože ho prý chcete jenom kvůli tomu, abyste udělal dojem na ženské.“

„To je jasný,“ přisvědčil Špuk. Usmál se a vytrhl další prkno. „K čemu jsou jinak tituly? Ale stejně, prosím, tykej mi a říkej mi Špuku. To je pro mě dobrý jméno.“

„Dobře.“

Špuk sáhl po prkně, s nímž Sazed marně bojoval, a strhl ho jednou rukou. Cože? pomyslel si Sazed šokován. Nebyl žádný svalovec, ale to rozhodně nebyl ani Špuk. Asi posiloval se závažím.

„No,“ pokračoval Špuk a otočil se k němu, „jsem rád, že tu jste, protože s tebou potřebuju probrat pár věcí. Takových, který by ostatní nepochopili.“

Sazed se zamračil. „Jakých?“

Špuk se usmál a potom vrazil ramenem do dveří a ty se rozletěly do temných útrob budovy. „Božských a lidských, Sazede. Pojď.“

Zmizel ve tmě. Sazed čekal venku, Špuk však lucernu nezapálil. Sazed slyšel, jak se pohybuje uvnitř.

„Špuku?“ zavolal na něho nakonec. „Já tu nic nevidím. Nemáš lucernu?“

Nastala odmlka. „Ale jo,“ odpověděl po chvilce Špukův hlas. „Mám.“ Po chvíli se objevila jiskra a rozsvítila se lucerna.

Breeze se loudal za Sazedem. „Řekni mi, Sazede,“ ozval se za ním tiše, „zdá se mi to, nebo se ten kluk od doby, co jsme ho viděli posledně, změnil?“

„Vypadá mnohem sebevědomější,“ odpověděl Sazed a pokyvoval hlavou. „A schopnější. Ale k čemu má asi tu pásku?“

Breeze pokrčil rameny a vzal Allrianne pod paží. „On byl vždycky podivín. Třeba je to maskování, aby ho nikdo nepoznal jako člověka z Kelsierovy party. A to jeho chování a dikce, to je asi jen takový vrtoch.“

Breeze s Allrianne vstoupili do budovy. Sazed pokynul na kapitána Goradela, aby obstoupili vchod. Kapitán přikývl a poslal za Sazedem a ostatními oddíl vojáků. Sazed nakonec zamračeně vešel dovnitř.

Ani vlastně sám nevěděl, co tam čeká. Budova patřila Kantonu inkvizice ? nechvalně známému nejsilnějšímu nástroji Ministerstva. Nebylo to místo, kam by šel zrovna rád. Poslední podobné místo, které navštívil, byl seranský klášter, a ten působil skutečně velmi deprimujícím dojmem. Nakonec se však ukázalo, že tato budova je jiná ? jenom samé velmi stroze vybavené kanceláře. Byly tu však i tu a tam na dřevěných stěnách tapiserie a na podlaze červené rohože. Každá místnost měla krb.

Jak Sazed následoval Breeze a Špuka budovou, představoval si, jak to tu asi vypadalo za Pána Vládce. Nikde žádný prach a všude rušná pracovní atmosféra. U stolů, kolem nichž procházeli, seděli administrátoři a pracovali s informacemi o šlechtických domech, skaatských povstalcích, a dokonce i o jiných kantonech Ministerstva. Existovalo vleklé nepřátelství mezi Kantonem ortodoxie, který říši spravoval administrativně, a Kantonem inkvizice, který měl v ruce donucovací prostředky.

Tady opravdu nebylo čeho se bát, bylo to místo plné tlustých svazků listin a knih. Inkvizitoři sem patrně chodili jen zřídka. Špuk je provedl přes několik místností plných nepotřebných věcí do menšího skladiště na konci budovy. Tady byl prach na podlaze setřený.

„Ty už jsi tu byl?“ zeptal se Sazed, když vešel do místnosti za Špukem, Breezem a Allrianne.

Špuk přikývl. „Vin taky. Přece si pamatujete, jak poslala tu zprávu, ne?“ Skrčil se až k zemi a něco hledal, potom konečně nahmatal skrytou západku a otevřel vyklápěcí dveře. Sazed se podíval do černé díry pod nimi.

„O čem to mluví?“ šeptala Allrianne Breezovi. „Vin tu byla?“

„Ona byla na průzkumu už před náma, miláčku,“ odpověděl Breeze. „Hledala…“

„Úkryt se zásobami,“ dokončil Sazed, když se Špuk vydal po žebříku dolů do černé tmy. Lucernu nechal nahoře. „Který nám nechal Pán Vládce. Všechny jsou v jeskyních pod ministerskými budovami.“

„No proto jsme ale teď tady my, ne?“ podivila se Allrianne. „Takže ho máme. Tak proč se zdržujeme s Občanem a s tou jeho bláznivou byrokracií?“

„Ty zásoby nemáme šanci dostat z města, když tu vládne Občan.“ Špukův hlas se chvílemi ztrácel a chvílemi se rozezníval ozvěnou. „Je toho tu hrozně moc.“

„A kromě toho, má drahá,“ poznamenal Breeze, „nás Elend neposlal jenom pro ty zásoby. On nás poslal taky proto, abychom tu potlačili Občanovu vzpouru. Nemůžeme si dovolit nechat jedno z největších měst v rukou povstalců a už vůbec nemůžeme dopustit, aby se povstání rozšířilo dál. I když je to divný stát na téhle straně ? potlačit povstání místo ho rozpoutat.“

„No, tak rozpoutáme povstání proti povstání, Breezi,“ ozval se zdola Špukův hlas. „Jestli se ti to takhle líbí víc. Tak jdete za mnou vy tři, nebo ne?“

Sazed a Breeze se na sebe podívali a potom Breeze pokynul k temné díře. „Až po tobě.“

Sazed vzal do ruky lucernu a začal sestupovat po žebříku. Dole se pod ním otevřela malá kamenná místnost, která jednou otevřenou stěnou ústila do jeskyně. Vešel dovnitř. Za ním Breeze slezl ze žebříku a pomáhal Allrianne dolů.

Sazed zvedl lucernu a tiše se rozhlížel kolem sebe.

„Pro Pána Vládce!“ pronesl Breeze, jakmile se připojil k Sazedovi. „To je veliký!“

„Pán Vládce připravil tyhle zásobárny pro případ katastrofy,“ řekl Špuk, který stál v jeskyni před nimi. „Chtěl tím pomoct říši, až se dostane do problémů, do kterých jsme se právě dostali. Kdyby to nebylo v tomhle velkolepým měřítku, tak by to nemělo cenu.“

Velkolepé bylo skutečně výstižné slovo. Stáli na římse u stropu jeskyně a pod nimi se rozkládala obrovská prostora. Sazed viděl na dlouhé řady regálů podél stěn.

„Myslím, že bychom si mohli udělat základnu tady, Sazede,“ mínil Špuk a došel ke schodům, které ústily až dole v jeskyni. „To je jediný místo ve městě, který se dá ubránit. Když nastěhujeme vojáky nahoru, tak tady můžeme hlídat zásoby a dá se sem i utéct, kdyby bylo potřeba. Měli bychom to tu zvládnout ubránit, i kdyby na nás zaútočili.“

Sazed se otočil a prohlížel si kamenný vstup do jeskyně. Byl malý, projít se dalo jedině po jednom. To znamenalo, že by se dal snadno uhlídat. A určitě se dá i zavřít.

„Konečně si v tomhle městě připadám trochu v bezpečí,“ poznamenal Breeze.

Sazed přikývl. Otočil se a znovu se rozhlédl po jeskyni. V dálce něco slyšel. „To je voda?“

Špuk už byl na schodech. Jeho hlas se znovu rozezněl strašidelnou ozvěnou. „Každá jeskyně má něco extra ? něco víc, než měly ty předchozí.“

Když začal Sazed scházet po schodech dolů, Goradel s vojáky právě vešel do místnosti za Breezem. I když měli vojáci víc luceren, drželi se Breeze s Allrianne raději Sazeda a sestupovali rychle za ním.

Po chvilce si Sazed všiml v dálce něčeho lesklého. Zastavil se na schodech a zvedl vysoko lucernu. Vzadu bylo cosi příliš plochého na to, aby to byla přirozená podlaha jeskyně.

Breeze tiše hvízdl. Stáli u obrovského podzemního jezera. „Aha,“ prohodil. „Tak už víme, kam se poděla ta voda z kanálů.“

Původně si všichni mysleli, že Rashekovo pronásledování lidí z Terrisu pramení z jeho zášti. Když ovšem víme, že byl Rashek sám Terrisman, postrádá toto vysvětlení logiku. Domnívám se, že to má nějakou souvislost s proroctvími o Hrdinovi věků. Rashek věděl, že se do Pramene Povýšení znovu vrátí síla Růstu. Pokud by přežila terrisská víra, mohl by někdo ? někdy ? najít k Prameni cestu a té síly se zmocnit a s její pomocí Rasheka porazit. Záměrně tedy mlžil pověsti o Hrdinovi věků a doufal, že si tajemství Pramene uchová pro sebe.

„Nebudete se snažit mi to vymluvit, že ne?“ nadhodil Elend pobaveně.

Ham a Cett se na sebe podívali.

„Proč bychom to dělali, Elende?“ zeptal se Ham. Stál na přídi. V dálce zapadalo slunce a začínaly se sbírat mlhy. Loďka se klidně pohupovala, po břehu se hemžili vojáci a připravovali se na noc. Uplynul týden od doby, kdy se Vin pokusila poprvé proslídit Fadrex, ale do úkrytu se zásobami se zatím nedostala.

Blížil se večer dalšího plesu a Elend s Vin se rozhodli, že se ho zúčastní.

„No, napadl by mě milion důvodů k námitkám,“ řekl Elend a začal je počítat na prstech. „Zaprvé, není rozumné vystavovat se možnému zatčení. Zadruhé, prozradím na sebe, že jsem Mistborn, a potvrdím tím fámy, kterým Yomen možná nevěří. Zatřetí, oba Mistborni, které máme, budou ve stejnou dobu na stejném místě a budou snadno napadnutelní ? to není dobrá situace. A konečně, jít na ples uprostřed války je prostě samo o sobě naprosto šílené.“

Ham pokrčil rameny a jedním loktem se opřel o zábradlí na palubě. „Není to o moc jiný, než když jsi za obléhání Luthadelu vstoupil do tábora svýho otce. Akorát jsi tenkrát nebyl Mistborn a neměl jsi politickou moc. Yomen by byl blázen, kdyby proti tobě chtěl něco podniknout ? musí vědět, že jakmile se s tebou ocitne o samotě, je v ohrožení života on.“

„Ten uteče,“ ozval se Cett ze svého místa. „Ten ples skončí ve chvíli, kdy se tam objevíte.“

„To ne,“ odporoval mu Elend. „To si nemyslím.“ Ohlédl se k jejich kajutě. Vin se ještě připravovala ? nechala si od vojenského krejčího upravit šaty jedné kuchařky. Elend měl starost. I kdyby ty šaty dopadly sebelépe, ve srovnání s róbami šlechtičen budou vypadat nepatřičně.

Obrátil se zpátky k Cettovi a Hamovi. „Myslím, že Yomen neuteče. Dobře ví, že kdyby ho chtěla Vin zabít, stejně by se do paláce potají dostala. Snaží se ze všech sil předstírat, že se od smrti Pána Vládce nic nezměnilo. Když se objevíme na plese, bude si myslet, že tu hru hrajeme s ním. Počká, jestli s námi bude možné jednat za jeho podmínek.“

„Je to blázen,“ řekl Cett. „Nemůžu uvěřit, že by se chtěl vrátit k tomu, jak to chodilo dřív.“

„Přinejmenším chce dát svým lidem to, co chtějí. Tam jste právě narazil, Cette. Přišel jste o království v momentě, kdy jste z něho odešel, protože jste nechtěl nikomu vyjít vstříc.“

„Král nemusí nikomu vycházet vstříc,“ vyštěkl Cett. „Král má vojsko ? to znamená, že vycházet vstříc musejí ostatní jemu.“

„No,“ poznamenal Ham a třel si bradu, „ona tahle teorie moc nefunguje. Král někomu vyjít vstříc musí ? nakonec, kdyby chtěl všechny jenom nutit, aby se podřizovali jeho vůli, tak by musel vyjít vstříc přinejmenším armádě. Jenže armádě se zavděčí jedině tím, že ji nechá buzerovat lidi, z čehož nutně vyplývá…“

Ham se postupně odmlčel a tvářil se zamyšleně. Cett se zamračil. „Copak sakra musíš vždycky ze všeho udělat logickou hádanku?“ Ham si jen dál třel bradu.

Elend se usmál a znovu se podíval na kajutu. Byl rád, že je Ham zase tím starým Hamem jako dřív. Cett protestoval proti Hamovým poznámkám stejně jako Breeze. Vlastně… možná právě proto se Ham ve svých logických hádankách v poslední době tolik nevyžíval jako dřív, pomyslel si Elend. Neměl to pravé publikum, kterému by mohl jít na nervy.

„Takže, Elende…“ nadhodil Cett. „Jestli tam umřete, tak to po vás beru já, jo?“

„Všechno po mně převezme Vin, kdyby se se mnou něco stalo,“ odpověděl Elend. „To dobře víte.“

„Jo,“ pokračoval Cett. „A kdyby se něco stalo s oběma?“

„Další po Vin je na řadě Sazed, Cette. O tom už jsme přece mluvili.“

„No jo, ale co s touhle armádou?“ naléhal Cett. „Sazed je v Urteau. Kdo je povede, než se sem dostane?“

Elend vzdychl. „Kdyby se Yomenovi nějakým způsobem podařilo zabít mě i Vin, tak předpokládám, že byste utekl, protože Mistborn, který by nás zabil, by si pravděpodobně hned nato přišel pro toho, kdo tu velí po mně.“

Cett se spokojeně usmál, ale Ham se zamračil.

„Ty jsi tituly nikdy nechtěl, Hame,“ podotkl Elend. „A zlobil ses, kdykoli jsem tě pověřil nějakým velitelským postem.“

„Já vím,“ přitakal. „Ale co Demoux?“

„Cett má víc zkušeností,“ vysvětloval Elend. „On je lepší člověk, než jak chce vypadat, Hame. Já mu věřím. To by ti mělo stačit. Cette, kdyby se něco zvrtlo, pověřuji vás návratem do Luthadelu. Musíte vyhledat Sazeda a oznámit mu, že je císař. Teď myslím, že ?“

Elend se odmlčel, když se otevřely dveře kajuty. Otočil se, nasadil ten nejpovzbudivější úsměv a potom strnul.

Vin stála ve dveřích v nádherných černých šatech se stříbrným lemováním, střižených podle poslední módy. Vypadaly velmi uhlazeně, i když měly soudkovitou sukni, která se na spodničkách občas rozevlála do vějíře. Hladké černé vlasy, které nosívala stažené do ohonu, jí volně splývaly na ramena, upravené, na koncích mírně zvlněné. Jediný šperk, který měla na sobě, byla její náušnice, již dostala ještě jako dítě od maminky.

Vždycky mu připadala krásná. A přece… jak už je to dlouho, co ji naposledy viděl v šatech, učesanou a nalíčenou? Chtěl něco říct, složit jí kompliment, ale hlas ho neposlouchal.

Lehce popošla až k němu a letmo ho políbila. „Tak tohle beru jako potvrzení, že jsem si to oblíkla dobře. Už jsem zapomněla, jaká můžou být v šatech muka. A ten make-up! Elende, už nemáš nárok si někdy stěžovat na obleky.“

Ham se vedle nich přidušeně smál. Vin se otočila. „Co je?“

„Ach jo, Vin,“ odpověděl, opřel se a založil svalnaté ruce. „Kdy jsi vůbec vyrostla a dospěla? Mně připadá, že to není ani týden, co ses plížila a schovávala po koutech s účesem jako kluk a vystupováním jako myš.“

Usmála se. „Pamatuješ se, když jsme se setkali poprvé? Myslel sis, že jsem spojka.“

Ham přikývl. „Breeze málem dostal infarkt, když zjistil, že jsme celou dobu mluvili s Mistbornem! Upřímně, Vin, někdy nemůžu věřit, že jsi ta malá ustrašená holka, co přivedl Kelsier do party.“

„Ono je to ale už pět let, Hame. Je mi jednadvacet.“

„Já vím,“ povzdechl si. „Jsi stejně stará jako moje děti. Dospěly dřív, než jsem je vůbec stačil poznat jako děti. Vlastně znám tebe a Ela asi líp než je…“

„Vrátíš se k nim, Hame,“ slíbila Vin a položila mu ruku na rameno. „Až bude po všem.“

„Já vím,“ usmíval se, jako vždycky optimista. „Jenže člověk už nikdy nevrátí, co zameškal. Doufám, že tohle všechno za to aspoň bude stát.“

Elend potřásl hlavou a postupně se mu vrátil hlas: „Já mám na srdci jen jednu věc. Jestli chodí kuchařky v takovýchhle šatech, tak je tedy přeplácím.“

Vin se dala do smíchu.

„Vážně, Vin, armáda má dobré krejčí, ale tyhle šaty nemohl nikdo udělat z toho, co máme tady v táboře. Kde jsi je vzala?“

„To je tajemství,“ odpověděla, přimhouřila oči a usmála se. „My Mistborni máme pořád samá tajemství.“

Elend se zarazil. „Ehm… já jsem ale taky Mistborn, Vin. A nějak mi to nedává smysl.“

„Nám Mistbornům přece nic smysl dávat nemusí,“ prohodila rozmarně. „Nad to jsme povznesení. Jdeme ? slunce už zapadá. Musíme si pospíšit.“

„Tak si hezky zatancujte s nepřáteli,“ popřál jim Ham, když Vin vyskočila z člunu a vymrštila se do mlhy. Elend na ně zamával a následoval ji. Cestou ještě zaregistroval jeho cínem zbystřený sluch, jak říká Ham Cettovi:

„Takže… vy se nikam nedostanete, když vás někdo neodnese, že jo?“

Cett zabručel.

„Tak,“ pokračoval Ham pobaveně, „já tu mám několik takových filozofických záhad k řešení… to by vás mohlo zajímat…“

Allomantické skoky nebyly nejlepším způsobem pohybu v plesových šatech. Kdykoli chtěla Vin klesnout dolů, sukně jí vlála kolem těla, třepotala se a vířila jako hejno vyplašených ptáků.

Nedělala si moc hlavu s tím, jestli jí bude vidět pod sukni. Jednak už byla tma, a jednak měla pod spodničkami leginy. Jenže vlající sukně velmi ztěžovaly skoky a přesnost dopadu a ještě byly hlučné. Přemítala, co si asi pomyslí stráže, když přeskakovala skalní masivy, které tvořily přirozené hradby města. Jejímu sluchu to znělo jako tisíc vlajek, které o sebe plácají uprostřed větrné smrště.

Nakonec zpomalila a zamířila na střechu, která byla očištěná od popela. Lehce na ni doskočila, přihladila si šaty a otočila se, než se zastavila na místě a čekala na Elenda. Následoval ji, i když nedopadl tak hladce, ale žuchl na střechu a zabručel. Ne že by nebyl obratný allomant, ale neměl takovou praxi jako Vin. Ve svých allomantických začátcích byla stejná jako on.

No… možná taková jako on ne, pomyslela si, když se Elend oprašoval od popela. Ale jsem si jistá, že Elend na tom není hůř než většina allomantů po roce praxe.

„To tedy byla série skoků, Vin,“ řekl, zrychleně oddychoval a přitom se ohlížel zpátky na skály a hořící ohně. Na sobě měl svou obvyklou bílou uniformu, stejnou jako ty, co mu navrhla Tindwyl. Byla čistá, bez skvrn od popela. Vousy měl také upravené a čerstvě zastřižené.

„Nemohla jsem se moc zastavovat,“ vysvětlila mu. „Měla bych ty bílý spodničky samou šmouhu. Tak pojď ? musíme se dostat dovnitř.“

Otočil se a usmál se. Vypadal docela nedočkavě. „Ty šaty ? to jsi zaplatila krejčímu tady ve městě, aby ti je ušil?“

„Spíš jsem zaplatila příteli ve městě, aby mi je nechal ušít a aby mi sehnal make-up.“ Vyskočila a vzduchem zamířila k tvrzi Orielle, v níž se podle Slowswifta měl ples konat. Elend ji následoval a používal jako kotvy stejné mince jako ona. Zanedlouho se začali blížit k obrovské pestrobarevné skvrně, která zářila z mlhy jako jitřenka ze Sazedových historek. Brzy začala nabývat konkrétních tvarů masivní tvrze, kterou Vin už viděla při své minulé výpravě do města. Barevná okna byla osvětlena zevnitř. Vin se přikrčila a plížila se mlhou. Uvažovala o tom, že skočí na nádvoří ? někam na prázdné místo beze svědků, a projdou s Elendem normálně bránou. Potom se ale rozhodla jinak.

Doskočila rovnou na schodiště s kobercem, které vedlo do budovy připomínající zámek. Zvířila přitom vločky popela. Rozfoukaly se a zanechaly čistou skvrnu. Elend skočil vedle ní o chviličku později, napřímil se a nechal spadnout rozevlátou bílou pláštěnku. Na konci schodiště vítali sluhové v livrejích hosty a uváděli je do budovy. Oba užasle strnuli.

Elend nabídl Vin rámě. „Půjdeme?“

Vin se do něj zavěsila. „Ano,“ odpověděla. „Asi radši dřív, než tihle zavolají stráže.“

Vyšli po schodišti a za nimi se ozvalo užaslé šeptání. Z kočáru tam vystupovala skupinka šlechticů. Jeden ze sluhů jim zastoupil vchod. Elend mu položil opatrně ruku na krk, rozdmýchal cín s olovem a odstrčil ho. Muž zavrávoral a upadl na zeď. Druhý sluha se rozběhl pro stráže.

V předsálí si začali čekající šlechtici šeptat. Vin zaslechla, jak se ptají, jestli někdo nezná ty dva nové, jeho v bílém a ji v černém. Elend šel zpříma dál, Vin po jeho boku, a lidé jim začali uvolňovat cestu, až o sebe klopýtali. Elend s Vin rychle prošli foyer a Elend podal vizitku sluhovi, který čekal ve dveřích, aby ohlásil hosty.

Zastavili se u něho a Vin si uvědomila, že tají dech. Připadala si jako ve snu ? nebo ve vzpomínce? Na chvíli byla zase tou dospívající dívkou, která přišla do tvrze Venture na svůj první ples, nejistá a nervózní, že svou roli nezvládne.

Tentokrát však žádnou nejistotu necítila. Nedělala si hlavu s tím, jestli ji přijmou a jestli jí bude někdo důvěřovat. Zabila Pána Vládce. Provdala se za Elenda Ventura. A ? což byl úspěch největší ? nějak v tom zmatku objevila, kdo vlastně je, a začala být sama sebou. Ne dívkou z ulice, i když tak vyrostla. Ne ženou ode dvora, i když obdivovala krásu plesů. Někým jiným.

Někým, kým byla ráda.

Sluha si znovu přečetl Elendovu vizitku a zbledl. Zvedl hlavu. Elend se s ním setkal pohledem a pokynul hlavou, jako by říkal ‚ano, obávám se, že je to tak‘.

Sluha si odkašlal a Elend vedl Vin do sálu.

„Císař Lord Elend Venture,“ ohlásil zřetelně. „A císařovna Vin Ventureová, Následnice Hrdiny z Hathsinu, Hrdina věků.“

Celý sám okamžitě ? a nepřirozeně ? ztichl. Vin s Elendem se zastavili v čele místnosti, aby si je mohla šlechta prohlédnout. Jako taneční sál sloužila v tvrzi Orielle podobně jako v tvrzi Venture v Luthadelu hlavní hala. Nebyla však vysoká s klenutým stropem, měla strop poměrně nízký, ale složitě zdobený ? jako by její tvůrce hledal krásu spíše v preciznosti než majestátnosti.

Celá místnost byla obložená mramorem v různých odstínech bílé. I když byla dost velká na to, aby pojala stovky lidí a k tomu ještě taneční parket a stoly, působila útulně. Byla rozdělená řadami ozdobných mramorových sloupů a velkými panely z barevného skla od podlahy až ke stropu. Vin se to velmi líbilo. Většina tvrzí v Luthadelu používala barevná skla jen na obvodových stěnách a osvětlovala je zvenku. Tento dům měl taková okna také, ale nejkrásnější skleněné mozaiky byly umístěné uvnitř, aby je bylo vidět z obou stran.

„Pro Pána Vládce,“ pošeptal jí Elend, když se rozhlížel po návštěvnících plesu. „Oni si opravdu všichni myslí, že můžou zavírat oči před tím, co se děje kolem nich.“

Postavy v zářivých plesových róbách a oblecích se třpytily zlatem, stříbrem, mědí a mosazí. Muži byli většinou v černém a ženy hýřily všemi barvami. V koutě hrála skupina hudebníků a všeobecný šok v sále jako by se jich netýkal. Sluhové nejistě čekali s podnosy jídla a pití.

„Jo,“ přitakala Vin také šeptem. „Měli bychom se hnout z těch dveří. Až přijdou stráže, abychom byli zamíchaní v davu, aby na nás nemohly zaútočit.“

Elend se usmál a Vin věděla, že si v duchu říká cosi o její tendenci nenastavovat nikdy nepříteli záda. Věděla ovšem také, že si uvědomil, že má pravdu. Sešli po mramorových schůdcích a vmísili se mezi hosty.

Skaati by se od takového nebezpečného páru drželi daleko, ale Vin s Elendem oblečením zcela zapadali mezi aristokratickou společnost a ta se už podle tradic Finální říše držela zásady, že když si není jistá, uchýlí se k zažitým normám dvorské etikety.

Dámy a pánové se ukláněli a chovali se, jako by císař s císařovnou byli na plese očekáváni. Vin se nechala Elendem vést, protože měl s dvorskými záležitostmi mnohem více zkušeností. Elend kynul na šlechtice, které míjeli, a vystupoval s přiměřenou dávkou sebejistoty. Za nimi konečně dorazily do vchodu stráže. Zastavily se však nejistě ve dveřích.

„Hele, tamhle,“ upozornila Vin a kývla hlavou doleva. Skrz zástěnu z barevného skla bylo vidět postavu sedící u vyvýšeného stolku.

„Já ho vidím,“ přitakal Elend a vedl ji kolem skleněné přepážky, aby Aradana Yomena, krále Západní dominancie, spatřila na vlastní oči.

Byl mladší, než čekala ? možná tak v Elendových letech. Měl kulatý obličej a vážný výraz, hlavu ostříhanou dohola jako obligátoři. Na sobě měl tmavý plášť jako znak svého postavení, o němž vypovídalo i složité tetování kolem očí. Svědčilo to o tom, že býval vysoce postaveným členem Kantonu zdrojů.

Když se Elend s Vin přiblížili, vstal. Byl ohromený. Zezadu se opatrně prodírali davem vojáci. Elend se zastavil kousek dál od vysokého stolu s bílým ubrusem a křišťálovým servisem. Setkal se s Yomenem pohledem. V sále panovalo hrobové ticho, až se Vin zdálo, že všichni tají dech.

Zkontrolovala zásoby kovů a pootočila se, aby viděla na stráže. Potom koutkem oka zahlédla, jak Yomen vstává a kyne na vojáky, aby odešli.

Téměř okamžitě se v sále opět rozproudil hovor. Yomen si znovu sedl, ale k jídlu se už nevrátil.

Vin se podívala na Elenda. „No,“ zašeptala, „jsme tu. Tak co dál?“

„Musím mluvit s Yomenem,“ odpověděl. „Ale ještě bych chvilku počkal. Aby si zvykl na to, že tu jsme.“

„Tak bychom se měli zamíchat do davu.“

„Že bychom se rozdělili? Tak se dostaneme mezi větší množství šlechticů.“

Vin zaváhala.

„Já se ubráním, Vin,“ usmál se Elend. „Slibuji.“

„Tak jo,“ přikývla, i když to nebyl jediný důvod její váhavosti.

„Promluv si s co nejvíce lidmi,“ nabádal ji Elend. „Musíš otřást jejich představami o bezpečí. Nakonec jsme si ověřili, že nám Yomen nedokáže zabránit vstoupit do města. Kromě toho poznali, že se ho nebojíme a že mu klidně přijdeme na ples. Až se tady trochu zabydlíme, půjdu promluvit s jejich králem a oni uvidí, jak bude poslouchat.“

Vin přikývla. „Až se s nimi začneš bavit, sleduj, kdo z nich by nás mohl podpořit a postavit se proti vládě. Slowswift naznačoval, že takoví lidi ve městě jsou.“

Elend přikývl, políbil ji na tvář a byl pryč. Vin zůstala stát ve svých krásných šatech najednou jako v šoku. V posledních dvou letech se záměrně vyhýbala situacím, kdy by musela obléknout šaty a plést se mezi šlechtu. Záměrně nosila kalhoty a košile a záměrně se od šlechty distancovala.

Přesto návrh proniknout na ples vzešel od ní. Jak to? Proč se k tomu všemu vrací? Není přece se svou pozicí nespokojená a nepotřebuje si nic dokazovat tím, že se oblékne do dalších hloupých hedvábných šatů a propůjčí se dvorské konverzaci se šlechtici, které nikdy v životě neviděla.

Nebo potřebuje?

Teď nemá smysl o tom přemýšlet, pomyslela si a přelétla očima dav. Plesy v Luthadelu ? a předpokládala, že i zde ? byly velmi zdvořilou formální záležitostí, která měla šlechtu sbližovat a umožňovat i výměnu politických názorů. Plesy bývaly jedinou zábavou šlechticů, kteří měli u Pána Vládce privilegia, protože jejich předkové bývali v době před Povýšením jeho přáteli.

Společnost byla rozdělená do menších skupinek ? některé tvořily páry, některé hloučky mužů nebo žen. Nepředpokládalo se, že by pár byl po celou dobu plesu jen spolu. Kolem tanečního sálu byly menší salonky, kde si návštěvníci mohli odpočinout a popít se svými společníky a zanechat ženy hovoru v sále.

Vin procházela sálem a vzala z podnosu kolemjdoucího sluhy pohár vína. Tím, že se s Elendem rozdělili, dali najevo, že mají zájem konverzovat s ostatními. Uplynula bohužel už velmi dlouhá doba od časů, kdy Vin chodívala na plesy takhle sama. Připadala si divně a nejistě, nevěděla, jestli má oslovit nějakou skupinku nebo počkat, až někdo osloví ji. Cítila se trochu jako na svém prvním plese, když přišla do tvrze Venture v roli mladé osamělé šlechtičny. Tenkrát ji doprovázel Sazed.

Tenkrát skrývala svou pravou totožnost a hrála roli Lady Valette Renouxové. To už teď nemohla. Každý věděl, kdo je. Tehdy by to pro ni byla obrovská překážka, dnes však už jí to bylo jedno. Přesto ale ještě nemohla dělat to, co dělala tehdy ? postávat a čekat, až někdo přijde za ní. Celý sál se na ni totiž díval.

Kráčela krásnou bílou prostorou a byla si vědoma toho, jak moc vynikají její černé šaty proti pestrým róbám ostatních šlechtičen. Obcházela kousky barevného skla, které visely ze stropu jako křišťálové záclony. Na plesech, které navštívila dříve, se naučila, že se může vždycky spolehnout na jednu věc. Když se sejde skupinka žen, jedna z nich se vždycky prosadí jako ta nejdůležitější.

Našla ji bez problémů. Měla tmavé vlasy i pleť a seděla u stolu obklopená svými obdivovatelkami a nohsledy. Vin poznávala ten arogantní pohled i hlas, který se musel nést dostatečně silně, aby vyzněl diktátorsky, ale musel být dostatečně tichý, aby musel každý její slova bedlivě poslouchat.

Vin se k ní vydala bez zaváhání. Před lety musela začínat od těch nejméně významných. Na to teď ovšem neměla čas. Neznala politické intriky ve městě, nevěděla, kdo jsou spojenci a kdo nepřátelé.

Ať však byla tato žena na kterékoli straně, Vin potřebovala být na té druhé. Několik nohsledů zvedlo hlavu, když se přiblížila. Všichni zbledli, jen jejich velitelka zůstala klidná a rezervovaná. Bude se snažit mě ignorovat, pomyslela si Vin. To jí nedovolím. Sedla si za stůl rovnou naproti ní. Potom se otočila a oslovila několik jejích mladších obdivovatelek.

„Ona vás zradí,“ řekla.

Ženy se na sebe podívaly.

„Chystá se utéct z města,“ pokračovala Vin. „Až armáda zaútočí, tak tu ona už nebude. A vás tady všechny nechá umřít. Spojte se radši se mnou, já se postarám, abyste měly ochranu.“

„Prosím?“ ozvala se jejich velitelka pobouřeně. „Já jsem vás pozvala, abyste si k nám sedla?“

Vin se usmála. Tak to bylo snadné. Základem moci vůdce zlodějské bandy byly peníze ? když o ně přišel, padl. Tady je základem moci těchto ambiciózních žen publikum. Když chce člověk donutit velitelku zareagovat, musí jí pohrozit, že přijde o své obdivovatelky.

Otočila se k ženě. „Ne, nepozvala jste mě. Pozvala jsem se sama. Někdo tady ty ženy musí varovat.“

Velitelka se ušklíbla. „Vy tu trousíte lži. Nemáte ani tušení o tom, co já mám v plánu.“

„Nemám? Vy nejste z těch, kteří by nechali o své budoucnosti rozhodovat člověka jako Yomen. Takže když o tom přemýšlíte, je jasné, že byste se nenechala uvěznit ve Fadrexu bez plánu na útěk. Vlastně se divím, že tu ještě jste.“

„Vašich vyhrůžek se nebojím,“ odsekla žena.

„Já jsem vám ještě nevyhrožovala,“ poznamenala Vin a upila vína. Opatrně zatlačila na ženiny emoce a posílila její nejistotu. „Ale postupně se k tomu dostaneme, jestli chcete ? i když, po technické stránce už jsem vlastně vznesla výhrůžku celému vašemu městu.“

Žena přimhouřila oči. „Neposlouchejte ji, dámy.“

„Ano, Lady Patresenová,“ přitakala jedna z žen poněkud chvatně.

Patresenová, pomyslela si Vin s úlevou, že konečně někdo vyřkl jméno její soupeřky. Měla bych to jméno znát? „Dům Patresen,“ nadhodila pomalu, „nejste v příbuzenském poměru s domem Elariel?“

Lady Patresenová mlčela.

„Já jsem jednu Elarielovou zabila,“ pokračovala Vin. „To byl dobrý zápas. Shan byla chytrá ženská a dobrý Mistborn.“ Předklonila se. „Vy si myslíte, že ty historky o mně jsou nadnesené. Může se vám zdát, že jsem třeba Pána Vládce nezabila a že to je jenom propaganda, abychom upevnili manželovu vládu.

Myslete si, co chcete, Lady Patresenová. Ale jedno musíte pochopit. Vy pro mě nejste soupeř. Na takové lidi, jako jste vy, nemám čas. Vy jste jen pěkná panička v jednom bezvýznamném městě, součást šlechtické kultury, která už je dávno odsouzená k záhubě. Nemluvím s vámi proto, že bych se chtěla zaplétat do vašich intrik. Ani nevíte, jak jsou pro mě nepodstatné. Já jsem tu jen proto, abych vás varovala. My tohle město hodláme dobýt ? a až bude naše, tak tu pro lidi, kteří jdou proti nám, nebude místo.“

Patresenová nepatrně zbledla. Promluvila však klidným a pevným hlasem: „Pochybuji, že by to byla pravda. Kdybyste mohli město tak snadno dobýt, tak jste to už dávno udělali.“

„Můj manžel je čestný člověk,“ řekla Vin. „A rozhodl se, že chce ještě předtím, než zaútočí, s Yomenem promluvit. Jenže já tak trpělivá nejsem.“

„No, já myslím, že ?“

„Vy jste mě asi nepochopila, že ne?“ zeptala se Vin. „Nezáleží na tom, co si myslíte. Podívejte, já vím, že máte mocné konexe. Určitě jste se dozvěděla, kolik tu máme vojáků. Padesát tisíc mužů, dvacet tisíc kolossů a kontingent allomantů. Plus dva Mistborny. My jsme sem s manželem nepřišli hledat spojence ani nepřátele. My jsme jen přišli varovat. Doufám, že si to vezmete k srdci.“ Poslední slova podepřela silnou vlnou klidnění. Chtěla, aby bylo ženám jasno, že jsou skutečně v její moci. Potom vstala a odešla od stolu.

Obsah toho, co řekla, však nebyl příliš důležitý. Důležité bylo, že onu ženu konfrontovala a lidé ji přitom viděli. Tím zaujala pozici v místní politice a pro některé se stala méně výhrůžnou, a tudíž přístupnější a ?

Za ní se náhle ozval zvuk šoupání židlí u stolu. Podezíravě se otočila a zjistila, že se k ní blíží většina žen Lady Patresenové. Jejich velitelka zůstala u stolu prakticky sama se zachmuřeným výrazem.

Vin strnula.

„Lady Ventureová,“ oslovila ji jedna z žen, „nechtěla byste, abychom vás tu uvedly do společnosti?“

Vin se zamračila.

„Prosím,“ naléhala jedna z žen tiše.

Vin překvapeně zamrkala. Očekávala, že ji budou ženy odsuzovat, že ji nebudou poslouchat. Rozhlédla se kolem sebe. Většina žen vypadala tak ustrašeně, že měla pocit, že zvadnou jako listy na slunci. Trochu pobaveně přikývla a nechala se odvést mezi návštěvníky plesu.

Rashek nosil černou i bílou. Myslím, že tím chtěl dát najevo, že je dvojaký ? že v sobě spojuje Zmar i Růst.

To byla samozřejmě lež. Jedné z těch sil se sotva dotkl.

„Lord Breeze to odhadl dobře,“ sdělil Sazed své malé skupince. „Pokud jsem schopen to posoudit, byla voda do tohoto podzemního rezervoáru odvedena záměrně. Muselo se to dělat celá desetiletí. Vyžadovalo to rozšířit přirozené koryto, aby voda, která kdysi přitékala do řeky a kanálů, místo toho naplnila jeskyni.“

„Jo, ale k čemu to všechno je?“ zeptal se Breeze. „K čemu tak obrovský úsilí, aby se odklonila řeka?“

Během tří dnů v Urteau dokázali realizovat Špukův návrh a nastěhovat své vojáky do budovy Ministerstva. Občan o jeskyni nemohl vědět, jinak už by dávno zásoby vybral. Z toho vyplývalo, že Sazed a jeho tým byli ve zjevné výhodě, kdyby se události ve městě zvrtly špatným směrem.

Vytahali z horního poschodí pár kusů nábytku a použili ho, na stěny pověsili gobelíny a jednotlivé „místnosti“ mezi regály si vyzdobili. Logika jim velela trávit v jeskyni co nejvíc času, protože i kdyby někdo zaútočil na budovu Ministerstva, byli by v bezpečí. Sice by se ocitli v pasti, ale s množstvím zásob, které tam měli k dispozici, by tu mohli přežívat dostatečně dlouho, než by vymysleli plán útěku.

Sazed, Breeze, Špuk a Allrianne seděli v jednom z koutů vzniklých přepažením jeskyně regály. „Pán Vládce to jezero vytvořil z jednoho prostého důvodu, řekl bych,“ vysvětloval Sazed, když se otočil a díval se přes rameno na jezero. „Voda sem proudí přes podzemní řeku a vrstvy skal působí jako přirozený filtr. Je čistá ? čistší by se ve Finální říši těžko hledala. Žádné usazeniny, žádný popel. Je to zásoba pitné vody pro přežití, kdyby nastala katastrofa. Kdyby tekla do kanálů nahoře, brzy by byla znečištěná půdou a odpadem z města.“

„Pán Vládce myslel na budoucnost,“ poznamenal Špuk. Na očích měl stále tu divnou pásku. Vyhýbal se všem otázkám a narážkám, proč ji nosí, ale Sazed začínal mít podezření, že to souvisí s pálením cínu.

Sazed na jeho poznámku přikývl. „Pán Vládce si nedělal hlavu s tím, že Urteau finančně zruinuje ? prostě chtěl zajistit, aby tahle jeskyně měla trvalý přísun tekoucí vody.“

„A neuhýbáme pořád od tématu?“ vložila se do hovoru Allrianne. „Tak máme vodu. Ale co s tím maniakem, co vládne městu?“

Sazed se zarazil a ostatní se na něho podívali. Bohužel za to tady odpovídám já. „No,“ řekl, „měli bychom to probrat. Císař Venture nás požádal, abychom město zajistili. Protože ten Občan s námi už nechce mluvit, budeme muset promyslet jiné možnosti.“

„Ten člověk musí pryč,“ prohlásil Špuk. „Potřebujeme vrahy.“

„Obávám se, že tím bychom ničeho nedosáhli, hochu,“ namítl Breeze.

„Proč ne?“ naléhal Špuk. „Pána Vládce jsme taky zabili a pomohlo to.“

„Ano?“ Breeze zvedl prst. „Ale Pán Vládce byl nenahraditelnej. Byl to pro lidi bůh, takže jeho smrt měla velkou psychologickou odezvu v celý populaci.“

Allrianne přikyvovala. „Tenhle Občan není přírodní úkaz, ale člověk, a lidi jsou nahraditelní. Když ho zabijeme, postaví se na jeho místo někdo z jeho přisluhovačů.“

„A my si z toho odneseme cejch vrahů,“ dodal Breeze.

„Tak co teda?“ zeptal se Špuk. „Necháme ho bejt?“

„Samozřejmě že ne,“ odpověděl Breeze. „Jestli chceme tohle město zajistit, tak musíme podkopat jeho autoritu. A potom ho teprve svrhneme. Dokážeme, že jeho systém je chybný a jeho vláda špatná. Jestli se nám to povede, tak zastavíme nejen jeho, ale všechny, kdo pro něj pracujou nebo ho podporujou. To je jediná cesta, jak Urteau získat bez toho, že bychom sem napochodovali s armádou a dobyli ho mocí.“

„A jelikož nás Jeho Výsost laskavě ponechala bez vojska, které by stálo za zmínku…“ napověděla Allrianne.

„Nejsem vůbec přesvědčený o nutnosti jakékoli zbrklé reakce,“ řekl Sazed. „Možná, když si na to necháme trochu víc času, s tím člověkem nakonec budeme moct pracovat.“

„Pracovat s ním?“ zděsil se Špuk. „Jste tu tři dny. Nemáte představu, jakej Quellion je.“

„Já jsem to viděl,“ ujistil ho Sazed. „A abych byl opravdu upřímný, tak nevím, jestli ho můžu obviňovat z jeho názorů.“

Všichni zmlkli.

„Možná bys to měl vysvětlit, příteli,“ poznamenal Breeze a upil z poháru vína.

„Věci, které Občan říká, nejsou lži,“ řekl Sazed. „Nemůžeme ho vinit z toho, že učí to, co učil Kelsier. Také mluvil o vraždění šlechticů ? přece všichni víme, jak často to sám dělal. Hovořil o revoluci a o tom, že si skaati budou vládnout sami.“

„Mluvil o extrémních akcích v extrémní době,“ oponoval Breeze. „Tak se to dělá, když chce člověk motivovat lidi. Ale takhle daleko by nezašel ani Kelsier.“

„Snad,“ připustil Sazed. „Ale copak nás může překvapovat, že lidé, kteří slyšeli Kelsiera takhle mluvit, potom vytvořili takovouhle společnost? A jaké máme právo jim to brát? Oni se vlastně svým způsobem drží Kelsiera důsledněji než my. Můžete opravdu s klidem prohlásit, že by ho potěšilo, kdyby zjistil, že jsme posadili na trůn šlechtice ani ne den potom, co zemřel?“

Breeze a Špuk se na sebe podívali, ale žádný mu neodporoval.

„To prostě není pravda,“ řekl Špuk nakonec. „Tihle lidi tvrdí, že Kelsiera znají, ale oni ho neznají. On nechtěl, aby byli lidi ustrašený, aby se báli ? chtěl, aby byli svobodný a šťastný.“

„To je pravda,“ přisvědčil Breeze, „jenže my jsme si zvolili do čela Elenda Ventura a ten nám dal rozkaz. Naše říše potřebuje ty zásoby a my nemůžeme dopustit, aby se jednoho z nejvýznamnějších míst v říši zmocnili ozbrojení povstalci. Musíme ty zásoby zajistit a ochránit lidi v Urteau. To je přece pro vyšší dobro!“

Allrianne souhlasně přikyvovala ? a Sazed jako obvykle cítil, jak mu působí na emoce.

Pro vyšší dobro… pomyslel si. Věděl, že má Špuk pravdu. Kelsier by nechtěl, aby se takováhle zvrhlá společnost zaštiťovala jeho jménem. Něco se musí udělat. „Tak dobře,“ řekl. „Co bychom tedy měli udělat teď?“

„Samozřejmě nic,“ odpověděl Breeze. „Potřebujeme čas, abychom si osahali klima tady ve městě. Jak jsou lidi blízko myšlence se proti Quellionovi vzbouřit? Jak aktivní je místní podsvětí? Jak podplatitelná je nová vláda a lidi, co jí slouží? Nechte mi čas, abych na tyhle otázky mohl najít odpovědi, a potom se můžeme rozhodnout, co dál.“

„Já pořád říkám, že bychom to měli provést tak, jak to udělal Kelsier,“ poznamenal Špuk. „Proč nemůžeme toho Občana prostě sesadit, jako on sesadil Pána Vládce?“

„To nepůjde,“ trval na svém Breeze a upíjel víno.

„Proč ne?“ naléhal Špuk.

„Z jednoho prostýho důvodu, milej chlapče,“ odpověděl Breeze. „Protože už nemáme Kelsiera.“

Sazed přikyvoval. To byla pravda ? i když nevěřil, že by se někdy zbavili Kelsierova vlivu. Bitva o tohle město bude nevyhnutelná. Jestli měl Kelsier nějakou chybu, tak to byla jeho krajní nenávist vůči šlechtě. Jeho to hnalo dopředu a pomohlo mu to dosáhnout nemožného. Jenže Sazed se obával, že ty, které tenhle nedostatek nakazí, zároveň také zničí.

„Nech si čas, který potřebuješ, Breezi,“ uzavřel Sazed. „Dej mi vědět, až si budeš myslet, že bychom měli podniknout další krok.“

Breeze přikývl a schůzka skončila. Sazed vstal a tiše vzdychl. Přitom se setkal pohledem s Breezem a ten na něj mrkl s úsměvem, který jako by chtěl říct „to nebude ani zdaleka tak těžké, jak se ti zdá“. Sazed se také usmál a cítil, jak mu Breeze působí na emoce, jak se ho snaží povzbudit.

Přesto byl jeho tlak příliš mírný. Breeze nemohl vědět o vnitřním konfliktu, který Sazedem stále zmítal. O konfliktu mnohem hlubším, než byl Kelsier a problémy v Urteau. Byl vděčný za to, že dostal chvíli času, protože měl ještě spoustu práce s náboženstvími, jež s sebou stále nosil v deskách, každé na zvláštním listu papíru.

Ano, k tomu se však v poslední době nemohl dostat. Snažil se ze všech sil být druhým dobrým vůdcem, aby splnil Elendovo přání. Nedokázal však setřást tu zhoubnou temnotu ve svém nitru. Cítil, že je pro něj nebezpečnější než cokoli, s čím se v této partě setkal. Vyvolávala v něm totiž lhostejnost.

Musím něco dělat, usoudil, opatrně vzal desky z nejbližšího regálu a odešel. Musím pátrat dál. Nesmím to vzdát.

Bylo to však mnohem složitější. Dřív vždycky hledal útočiště v logice a studiu. Jeho emoce však logice vzdorovaly a žádné přemýšlení o tom, co by měl dělat, mu nepomáhalo.

Zatínal zuby, šel a doufal, že mu pohyb pomůže uvolnit bloky v sobě samém. Na jednu stranu by nejraději zkoumal novou formu víry v Hrdinu z Hathsinu, s níž se setkal tady v Urteau. To mu však připadalo jako ztráta času. Blíží se konec světa, tak proč studovat nějaké další náboženství? O tomhle navíc už věděl, že není pravdivé. Církev Hrdiny z Hathsinu už dávno ze svých studií vyloučil. Měla v sobě víc rozporů než většina ostatních.

Bylo v ní také více vášně.

Všechna náboženství v jeho sbírce byla v jedné věci stejná. Nebyla pravdivá. Lidé, kteří je vyznávali, už zemřeli nebo byli někým ovládnuti a jejich náboženství bylo vyhlazeno. Není tohle samo o sobě důkazem? Snažil se je kázat, ale úspěchy měl jen velmi vzácně.

Stejně nic nemá cenu. Svět končí.

Ne! bránil se. Já na to přijdu. Náboženství nebyla vymýcena úplně ? zachovali je memoristé. V některém z nich ta odpověď musí být. Někde.

Nakonec dorazil ke kovové tabuli se vzkazem Pána Vládce. Měli už záznam, co na ní stojí, ale Sazed si to chtěl přečíst na vlastní oči. Díval se na kovovou desku, která odrážela světlo blízké lucerny, a četl slova muže, který zničil tolik náboženství.

Mám prostý plán, četl. Až se do Pramene vrátí ta síla, vezmu si ji a zajistím, aby ta věc zůstala uvězněná.

A přesto mi to dělá těžkou hlavu. Ukázalo se, že je mnohem chytřejší, než jsem předpokládal. Infikuje moje myšlenky a nutí mě vnímat věci, které nechci. Je velmi rafinovaná a opatrná. Neumím si představit, jak by mě mohla usmrtit, ale mám strach.

Až budu po smrti, tyhle úkryty budou útočištěm pro mé lidi. Bojím se, že se to blíží. To, co má přijít. Vy teď čtete tyto řádky a já už jsem po smrti. Přesto mám o vás obavy. A přesto se budu snažit zajistit vám pomoc, jak jen to půjde.

Existují allomantické kovy, o nichž jsem nikomu neřekl. Pokud jste můj kněz, pracujete tady v jeskyni a čtete tato slova, vězte, že vás nemine můj hněv, jestli o tom někomu řeknete. Jestliže se však ta síla vrátí a já si s ní nedokážu poradit, potom vám třeba pomůže, když budete o elektru vědět. Mí badatelé zjistili, že smícháním pětačtyřiceti procent zlata s pětapadesáti procenty stříbra vznikne nový allomantický kov. Když ho pálíte, nedá vám to takové schopnosti jako atium, ale pomůže to proti těm, kteří atium pálí.

A to bylo všechno. Vedle této tabule byla mapa označující umístění dalšího úkrytu ? v jedné malé hornické vesnici na jihu. Ten už Vin s Elendem zajistili. Sazed četl ta slova znovu, ale jenom v něm rozjitřovala jeho zoufalství. Tváří v tvář jejich nynějším těžkostem byl i Pán Vládce bezmocný. Předpokládal, že zůstane naživu a že nic z toho, co právě zažívají, nenastane. Ale věděl, že mu plány nemusejí vyjít.

Sazed se otočil, nechal tabuli za sebou a došel na břeh podzemního jezera. Jeho hladina vypadala jako černé sklo, nedotčená větrem ani popelem, i když se přece jen mírně čeřila průvanem v jeskyni. Na břehu stály dvě hořící lucerny. O kus dál za jezerem se utábořilo několik vojáků ? i když dobré dvě třetiny zůstaly nahoře ve vrchních patrech budovy, aby bylo vidět, že je obydlená. Jiní prohledávali jeskyni v naději, že najdou tajný východ. Všem by tam bylo mnohem lépe, kdyby věděli, že mají možnost dostat se z ní ven, kdyby ji někdo napadl.

„Sazede.“

Otočil se a pokynul na Špuka, který dorazil až k němu na břeh jezera. Stáli tiše vedle sebe a přemýšleli.

Tenhle má své starosti, pomyslel si Sazed, když pozoroval, jak se Špuk dívá na hladinu. Potom najednou Špuk nečekaně zvedl ruku a stáhl si z očí pásku. Odhalil brýle, které měl pod ní a které nejspíš sloužily k tomu, aby ho látka netlačila do očí a aby je nemusel mít nuceně zavřené. Sundal si je a zamžoural. Začaly mu slzet oči, a tak natáhl ruku a zhasl jednu z lamp. Zůstali v přítmí. Špuk vzdychl a mnul si oči.

Tak je to opravdu cín, pomyslel si Sazed. Když o tom začal uvažovat, uvědomil si, že Špuka často vídá v rukavicích ? jako by si chránil kůži. Měl pocit, že kdyby ho pozoroval ještě důkladněji, určitě by ho někdy viděl dávat si do uší zátky. Zvláštní.

„Sazede,“ začal Špuk. „Chtěl jsem s tebou o něčem mluvit.“

„Prosím, mluv.“

„Já…“ odmlčel se a potom se na Sazeda podíval. „Mně se zdá, že je Kelsier pořád s náma.“

Sazed se zamračil.

„Ne živej, samozřejmě,“ dodal Špuk rychle. „Ale jako by nad náma bděl. Hlídal nás… tak nějak.“

„To je ale hřejivý pocit, řekl bych,“ povzbudil ho Sazed. Ovšem samozřejmě scestný.

„To není pocit,“ namítl Špuk. „On tu je. Já jsem jen chtěl vědět, jestli v těch tvých náboženstvích není něco, co by to nějak vysvětlovalo.“

„Samozřejmě,“ odpověděl Sazed. „Mnoho jich mluví o mrtvých, kteří zůstávají jako duchové a pomáhají živým.“

Oba zmlkli. Špuk evidentně na něco čekal.

„No?“ nadhodil. „Nezačneš mi o nějakým přednášet?“

„To už nedělám,“ pravil Sazed tiše.

„Ale…“ nechápal Špuk, „ehm, proč ne?“

Sazed potřásl hlavou. „Těžko se mi přednáší druhým něco, v čem se mně samotnému nepodařilo najít útěchu. Špuku, já je procházím jedno po druhém, snažím se odhalit, které ? pokud takové vůbec je ? je pro mě to pravé. Jakmile to zjistím, rád se s vámi podělím o jakékoli náboženství, které bude obsahovat aspoň trochu pravdy. Momentálně ale v žádné nevěřím, tak žádné nebudu kázat.“

Špuk se překvapivě nezačal hádat. Pro Sazeda bylo nepříjemné, že jeho přátel ? z velké části zapřísáhlých ateistů ? se tolik dotýkalo, když pohrozil, že se k nim přidá. Ale Špuk přesto nevznesl jediný argument.

„To je logický,“ řekl nakonec. „Ty náboženství pravdu nemají. Nakonec nad náma bdí Kelsier, a ne ty jejich bohové.“

Sazed zavřel oči. „Jak tohle můžeš říct, Špuku? Ty jsi s ním žil ? znal jsi ho. My oba přece víme, že Kelsier žádný bůh nebyl.“

„Lidi v tomhle městě si myslí, že je.“

„A kam je to zavedlo?“ namítl Sazed. „Ta víra přinesla jedině útisk a násilí. K čemu potom existuje, když je tohle její důsledek? Město plné lidí, kteří špatně vykládají příkazy svého boha?“ Zavrtěl hlavou. „Proto už nenosím zásobárny. Když náboženství nedokážou nabídnout víc než tohle, tak si nezaslouží, aby je někdo vyučoval.“

„No,“ řekl Špuk, klekl si, ponořil ruku do vody a potom se zachvěl. „Tohle má logiku taky. I když já jsem si myslel, že je to kvůli ní.“

„Jak to myslíš?“

„No, kvůli tý tvý přítelkyni,“ vysvětlil Špuk. „Memoristce ? Tindwyl. Já jsem ji slyšel, když mluvila o náboženstvích. Nemyslela si o nich nic moc. Tak jsem myslel, že už o nich nechceš mluvit proto, že by to tak chtěla ona.“

Sazeda zamrazilo.

„No ale,“ pokračoval Špuk a utíral si ruku, „lidi v tomhle městě vědí víc, než si myslíš. Kelsier nad náma opravdu bdí.“

Potom se odmlčel. Sazed však neposlouchal. Stál a díval se na ebenově černou vodu.

Protože by to tak chtěla ona.

Tindwyl pokládala náboženství za pošetilost. Tvrdila, že lidé, kteří vzhlížejí ke starým proroctvím nebo k neviditelným silám, jen hledají výmluvy. Se Sazedem o tom během posledních týdnů často mluvili, protože společně zkoumali proroctví o Hrdinovi věků. Často se i nepohodli.

Nakonec se ukázalo, že jejich výzkum nebyl k ničemu. Proroctví byla přinejlepším marnou nadějí lidí toužících po lepším světě. A přinejhorším důmyslně vypracovanou demagogií sloužící zlému úmyslu. V každém případě však ve svou práci v té době velmi věřil. A Tindwyl mu pomáhala. Procházeli zásobárny informací střádaných celá staletí, informací o historii a mytologii, a hledali odkazy na Bezednost, Hrdinu věků a Pramen Povýšení. Ona pracovala s ním a tvrdila, že její zájem je čistě akademický a s náboženstvím nemá nic společného. Sazed ji podezíral, že skutečnou motivaci má jinou.

Chtěla být s ním. Potlačila v zájmu prozkoumat to, co on pokládal za důležité, i svou nechuť k náboženství. A teď byla mrtvá a Sazed zjišťoval, že dělá to, co by ona chtěla. Tindwyl studovala politiky a vůdce. Milovala životopisy velkých státníků a generálů. Nestal se Sazed Elendovým velvyslancem podvědomě jen proto, aby se mohl začlenit mezi objekty Tindwylina badatelského zájmu ? tak, jako se ona před smrtí přizpůsobila jemu?

Nebyl si jistý. Měl vždycky pocit, že jeho problémy jsou hlubší. Ale když tuhle poznámku pronesl zrovna Špuk, vyvedlo ho to z míry. Bylo to konstatování založené na velmi bystrém pohledu na svět. Místo, aby mu odporoval, přišel Špuk s možným vysvětlením.

Sazed byl ohromen. Otočil se, díval se chvíli na černou hladinu a přemýšlel o jeho slovech. Potom vytáhl z desek list s dalším náboženstvím a začal číst. Čím dříve je stačí projít, tím dříve ? snad ? se dobere pravdy.

Je zřejmé, že allomancie patří Růstu. Když o tom člověk uvažuje, musí k tomuto závěru dojít. Allomancie je děj, při němž člověk získává čistou schopnost. Dostává ji od vnější síly, z těla Růstu.

„Elende, jsi to opravdu ty?“

Elend se šokován otočil. Snažil se zaplést do davu a dal se do řeči se skupinkou mužů. Ukázalo se, že jsou to jeho vzdálení bratranci. Hlas, který se ozval za ním, mu byl však mnohem povědomější. „Teldene?“ řekl. „Co tu děláš?“

„Bydlím tu, Ele,“ odvětil Telden a podal si s Elendem ruku.

Elend byl zaskočen. Teldena neviděl od té doby, co jejich rod utekl z Luthadelu ve dnech po smrti Pána Vládce. Tenhle člověk kdysi býval jeho nejlepší přítel. Elendovi bratranci se zatím nenápadně vytratili. „Já jsem myslel, že jsi v BasMardinu, Telle,“ řekl Elend.

„Ne,“ odpověděl Telden. „Sice tam máme dům, ale připadalo mi to tam moc nebezpečný. Drancovali tam kolossové. Tak jsem se rozhodl přestěhovat do Fadrexu, když se tady ujal moci Lord Yomen ? a brzy jsem získal pověst člověka, který je nositelem stability.“

Elend se usmál. Přítel se za ta léta změnil. Telden býval uhlazeným modelem galantního dobyvatele dívčích srdcí. Jeho vlasy a nákladné obleky vzbuzovaly pozornost. Ne že by se postupně stal nedbalým, ale už mu tolik nezáleželo na zevnějšku a vkusu. Vždycky býval urostlý ? statný a svalnatý, ale díky nadváze vypadal daleko… tuctověji než dříve.

„Elende,“ řekl a zavrtěl hlavou. „Víš, že jsem dlouho odmítal uvěřit, že se ti opravdu podaří se v Luthadelu zmocnit vlády?“

„Byl jsi na mé korunovaci!“

„Myslel jsem, že tě posadili do čela vlády jako loutku, Ele,“ pokračoval Telden a mnul si velkou bradu. „Chtěl jsem jen… no, promiň, asi jsem ti málo důvěřoval.“

Elend se dal do smíchu. „Měl jsi pravdu, kamaráde. Byl jsem hrozně špatný král.“

Bylo zřejmé, že Telden neví, co na to má odpovědět.

„Ale zlepšil jsem se,“ dodal Elend. „Chtělo to jen pár počátečních průšvihů.“

Hosté zcela zaplnili taneční sál. I když se ze všech sil snažili působit klidně a nezúčastněně, Elend viděl, že na něho všichni civí. Avšak urozeně. Podíval se stranou, kde stála Vin ve svých nádherných černých šatech uprostřed hloučku žen. Zdálo se, že si vede dobře ? přizpůsobila se dvorskému prostředí mnohem lépe, než si sama připouštěla. Byla elegantní, klidná a byla středem pozornosti.

Byla však také ve střehu ? Elend si všiml, jak se točí zády ke stěně nebo aspoň skleněné příčce. Asi pálí železo nebo ocel a sleduje pohyb kovů, který by ji mohl upozornit na případný útok mincíře. Elend začal také pálit železo a kromě toho stále ještě pálil zinek a klidnil emoce všech v místnosti, aby se necítili v jeho přítomnosti ohrožení a aby je nepobuřovala. Breezovi i Vin by dělalo potíže klidnit celou místnost najednou, ale Elenda to s jeho obrovskou allomantickou sílou nestálo skoro žádné úsilí.

Telden stál stále poblíž a vypadal znepokojeně. Elend se snažil znovu navázat hovor, ale nenapadalo ho nic, co by nevyznělo trapně. Byly to už skoro čtyři roky, co Telden odešel z Luthadelu. Předtím býval jedním z Elendových přátel, kteří s ním diskutovali o politice a s mladickým idealismem plánovali dobu, kdy převezmou své rodové šlechtické domy. Jenže jak dny jejich mládí, tak jejich idealistické teorie byly už dávno pryč.

„Takže…“ řekl Telden, „jsme se dostali až sem, co?“

Elend přikývl.

„Nemáš v úmyslu… skutečně zaútočit na město, že ne?“ zeptal se Telden. „Jsi tu jen, abys ponížil Yomena, ne?“

„Ne,“ odpověděl Elend tiše. „Když budu muset, město dobudu, Teldene.“

Telden se začervenal. „Co se to s tebou stalo, Elende? Kde je ten chlapík, co mluvíval o právech a spravedlnosti?“

„Svět mě doběhl, Teldene,“ odvětil Elend. „Už nemůžu být takový jako dřív.“

„Takže ses radši stal druhým Pánem Vládcem.“

Elend zaváhal. Bylo to zvláštní, když proti němu někdo jiný argumentuje jeho vlastními pochybnostmi a pocity. Projela jím vlna strachu ? pokud mu Telden klade tyto otázky, znamená to, že jeho pochybnosti jsou namístě.

Přesto strach potlačilo cosi silnějšího. Impuls, který v něm probudila Tindwyl a který posílil rok boje za zavedení řádu do trosek Finální říše.

Impuls sebedůvěry.

„Ne, Teldene,“ řekl pevně. „Nejsem druhý Pán Vládce. V Luthadelu vládne parlament. A ve všech městech, které mám ve své správě. Tohle je poprvé, co jsem vyrukoval s armádou proti cizímu městu z potřeby dobývat, a ne chránit ? ale to jenom proto, že Yomen sám město vzal mému spojenci.“

Telden se ušklíbl. „A jmenoval ses císařem.“

„Protože je to nutnost, Teldene,“ zdůvodnil Elend. „Lidé se nechtějí vrátit do dob Pána Vládce ? ale radši to udělají, než aby žili v chaosu. To dokázal Yomen. Lidé chtějí mít jistotu, že je někdo vede a bdí nad nimi. Tisíc let jim vládl císař a bůh v jedné osobě, tak teď nemůžou zůstat bez vůdce.“

„To mi chceš říct, že jsi jenom loutka?“ Telden založil ruce.

„To sotva,“ namítl Elend. „I když bych rád. Oba dobře víme, že jsem badatel, a ne politik.“

Telden se zamračil. Nevěřil mu. A Elend zjistil, že mu to přesto nevadí. Tato konfrontace a slova, která si vyměnili, ho přiměly, aby si uvědomil hodnotu své vlastní sebedůvěry. Telden to nechápal. Neprožil to, co Elend. Mladý Elend by sám také nesouhlasil s tím, co teď dělá, a jeho ideály ho dodnes zcela neopustily. Ani je v sobě nechtěl zadusit. Ale nesměl je nechat podkopávat mu sebedůvěru.

Položil ruku Teldenovi na rameno. „To je v pořádku, Telle. Přesvědčit tě, že Pán Vládce je špatný vládce, mi taky trvalo roky. Takže teď mi bude stejně dlouho trvat dokázat ti, že já jsem dobrý císař.“

Telden se mdle usmál.

„Chceš mi říct, že jsem se změnil?“ nadhodil Elend. „To je v poslední době v módě.“

Telden se dal do smíchu. „To jsem pokládal za samozřejmost. To přece ani nemusím říkat.“

„Tak co je?“ naléhal Elend.

„No…“ rozpovídal se Telden, „spíš jsem tě chtěl peskovat, že jsi mě nepozval na svatbu! To se mě dotklo, Ele. Opravdu. Celý mládí ti dávám rady o ženských a ty si potom nakonec vybereš a ani mi neřekneš, že se ženíš!“

Elend se rozesmál a podíval se spolu s Teldenem na Vin. Stála opodál, sebejistá a silná, ale zároveň něžná a elegantní. Ani ze dnů lesku a slávy luthadelských plesů si nemohl vybavit ženu, která by přitahovala tolik pozornosti jako Vin. A to na rozdíl od Elenda vstoupila do sálu, aniž by znala jediného z hostů.

„Připadám si trochu jako pyšný rodič,“ poznamenal Telden a položil ruku Elendovi na rameno. „Byly doby, kdy jsem byl opravdu přesvědčený, že jsi beznadějný, Ele! Říkal jsem si, že jednou vejdeš do knihovny a rozplyneš se jako duch. A najdeme tě za dvacet let pod vrstvou prachu, jak čteš po šestistý pátý stejný filozofický text. A pak tě potkám jako ženáče, a to s takovou kočkou!“

„Já si někdy sám nerozumím,“ řekl Elend. „Nenapadá mě jediný rozumný důvod, proč si mě chtěla vzít. Tak prostě… jí důvěřuju.“

„No, na každý pád jsi udělal dobře.“

Elend zvedl obočí. „Ale vzpomínám si, jak jsi mi jednou rozmlouval, abych si s ní něco začínal.“

Telden se začervenal. „Ale musíš připustit, že se opravdu chovala trochu podezřele, když začala chodit na ty večírky.“

„To ano,“ souhlasil Elend. „Ona byla taková moc opravdová na to, aby byla pravá šlechtična.“ Podíval se na Teldena a usmál se. „Teď mě omluv, musím si něco vyřídit.“

„Jistě,“ přitakal Telden a nepatrně se uklonil, když Elend odcházel. Od Teldena to působilo zvláštně. Vlastně se v současné době vůbec neznali. Spojovaly je jen vzpomínky na jejich přátelství.

Neřekl jsem mu, že jsem zabil Jastese, pomyslel si Elend, když si hledal cestu napříč sálem. Lidé se před ním rozestupovali. To by mě zajímalo, jestli o tom ví.

Zbystřeným sluchem zaregistroval vzrušené zašumění v sále, když si lidé postupně začali uvědomovat, co dělá. Nechal Yomenovi chvíli na to, aby se s tím překvapením mohl vyrovnat, ale teď už je načase ho konfrontovat. I když bylo jedním z důvodů Elendovy přítomnosti na plese zastrašit šlechtu, tím hlavním bylo mluvit s králem.

Yomen sledoval, jak se Elend blíží k jeho vysokému stolu ? a nevypadal z vidiny schůzky s Elendem nijak vyděšeně. Jídlo však zůstalo na stole nedojedené. Elend nečekal na povolení, aby směl přistoupit, ale počkal, až Yomen pokyne na sluhy, aby sklidili ze stolu, a připraví Elendovi místo přímo proti sobě.

Elend se posadil a věřil, že ho Vin ? a spolu s ní jeho schopnosti získané pálením oceli a cínu ? včas upozorní na případný útok zezadu. Na své straně stolu seděl sám. Když si sedl, Yomenovi společníci odešli a nechali oba vladaře o samotě. V jiné situaci by pohled na ně mohl působit komicky ? dva muži sedí proti sobě a po obou stranách se táhnou prázdná dlouhá křídla stolu. Ubrus byl sněhobílý a křišťálové náčiní se lesklo stejně jako za dob Pána Vládce.

Elend všechny takové krásné věci prodal, aby posledních pár zim uživil lidi. Yomen sepjal před sebou ruce na stole ? jídlo sluhové mezitím už odnesli ? a prohlížel si Elenda. Bystré oči měl lemované složitým tetováním. Na hlavě neměl korunu, ale uprostřed čela nosil upevněný tmavý korálek.

Atium.

„Na Ministerstvu se vždycky říkalo,“ začal Yomen formálně, „‚sedni si k večeři s ďáblem a spolu s jídlem pozřeš i jeho zlo‘.“

„V tom případě je dobře, že nejíme,“ prohodil Elend a pousmál se.

Yomen ani nehnul brvou.

„Yomene,“ řekl Elend a zvážněl, „přicházím za vámi ne jako císař, který chce získat nadvládu nad novým územím, ale jako zoufalý král, který hledá spojence. Svět se proměnil v nebezpečné místo ? jako by sama země bojovala proti nám, nebo se přinejmenším pod námi chtěla rozpadnout. Přijměte moji nabídnutou ruku a skoncujme s válkou.“

Yomen nereagoval. Seděl se sepjatýma rukama a jenom se na Elenda díval.

„Vy pochybujete o mé upřímnosti,“ pokračoval Elend. „Nemůžu vám to dávat za vinu, protože jsem na váš práh přišel s vojskem. Můžu vás o tom ale nějak přesvědčit? Jste ochotný se mnou jednat?“

Yomen stále mlčel. Tentokrát se tedy Elend rozhodl vyčkávat. Místnost kolem nich ztichla.

Nakonec Yomen promluvil: „Jste nápadný a nevkusný, Elende Venture.“

Elend zaváhal. Yomen tak uštěpačně odmrštil jeho nabídku možná proto, že s ní přišel na plese, možná proto, jak ji pronesl. Potom na jeho poznámku zareagoval způsobem, jaký používal před lety, v době, kdy ještě nebyl král a nebyl ve válce. „To je zlozvyk z mládí. Obávám se, že mocenský post ani školení v etiketě na tom nedokázaly nic změnit. Já jsem hrozný hulvát. Nejspíš špatná výchova.“

„Vy si zahráváte,“ prohlásil obligátor s ledovým pohledem. „Vtrhnete do mého města vraždit lidi a potom si přijdete tančit na můj ples a snažíte se vyděsit šlechtu až na pokraj hysterie.“

„Ne,“ odmítl Elend. „Ne, Yomene, tohle není hra. Svět se blíží ke konci a já se snažím ze všech sil pomoct, aby přežilo co nejvíc lidí.“

„A k té snaze ze všech sil patří i dobytí mého města?“

Elend zavrtěl hlavou. „Já neumím lhát, Yomene. Tak budu mluvit pravdu. Nechci už zabíjet ? jak jsem říkal, chtěl bych, abychom uzavřeli příměří a skončili s tím. Dejte mi informace, které potřebuji, a dejme dohromady naše zdroje. Nebudu vás nutit, abyste mi vydal město. Když mě ale odmítnete, bude to všechno horší.“

Yomen chvíli seděl tiše. Vzadu v sále stále tlumeně hrála hudba a nesla se přes šum stovek lidí zabraných do společenské konverzace.

„Víte, proč nemám rád lidi, jako jste vy, Venture?“ zeptal se nakonec Yomen.

„Pro můj nesnesitelný vtip a šarm?“ nadhodil Elend. „Protože pro krásný vzhled to asi nebude. I když ve srovnání s tím, jak vypadá obligátor, je moje tvář ještě záviděníhodná.“

Yomenův pohled byl ještě ledovější. „Jak mohl člověk jako vy skončit u vyjednávacího stolu?“

„Získal jsem vzdělání u mrzoutského Mistborna, sarkastické Terrismanky a skupiny neuctivých zlodějů,“ odpověděl Elend a vzdychl. „A vůbec už od začátku jsem byl nesnesitelný člověk. Ale prosím, pokračujte v urážkách. Nechtěl jsem vás přerušit.“

„Nemám vás rád,“ pokračoval Yomen. „Protože vy máte tu nestydatost věřit, že máte na tohle město skutečné právo.“

„To mám,“ přitakal Elend. „Patřilo Cettovi, polovina vojáků, které jsem přivedl, Cettovi kdysi sloužila a jsou tu doma. Přišel jsem osvobozovat, ne dobývat.“

„Připadají vám tihle lidé, že by chtěli osvobodit?“ zeptal se Yomen a kývl směrem k tančícím párům.

„Ano, jistě,“ odpověděl Elend. „To vy jste samozvanec, Yomene, ne já. Nemáte na tohle město nejmenší právo a vy to dobře víte.“

„Mám právo a dal mi ho Pán Vládce.“

„My neuznáváme právo Pána Vládce vládnout,“ řekl Elend. „Proto jsme ho zabili. Právo vládnout mají jedině sami lidé.“

„Opravdu?“ nadhodil Yomen, ruce stále sepjaté na stole. „Protože pokud mě neklame paměť, lidé ve vašem městě si vybrali za krále Penroda.“

Zásah, musel si připustit Elend.

Yomen se k němu naklonil přes stůl. „To je ten důvod, proč vás nemám rád, Venture. Jste pokrytec nejtěžšího kalibru. Předstíráte, že necháváte vládnout lidi ? jenže když vás odstavili a zvolili si jiného, vy jste se svým Mistbornem dobyl město zpátky. Vy vládnete z pozice síly, ne společné dohody, tak mi nemáte co mluvit o právech.“

„V Luthadelu byly… zvláštní okolnosti, Yomene. Penrod kolaboroval s nepřítelem a na trůn se dostal jedině manipulací se Shromážděním.“

„Že by se vloudila chybička do vašeho systému?“ ušklíbl se Yomen. „Který jste sám vytvořil a kterým jste nahradil pořádek, co tu existoval předtím? Národ potřebuje stabilitu. Potřebuje k někomu vzhlížet. K vůdci, kterému věří. Který má autoritu. Právo na takovou autoritu má jen člověk, kterého zvolil Pán Vládce.“

Elend si ho prohlížel. Znechucovalo ho, že s ním skoro souhlasil. Yomen říkal věci, které říkal i on, i když byly trochu pokroucené tím, že byl obligátor.

„Právo na takovou autoritu má jen člověk, kterého zvolil Pán Vládce…“ Elend se zamračil. Ta věta mu byla povědomá. „To je z Durtona, ne? Volání po důvěře?“

Yomen se zarazil. „Ano.“

„Mně se víc líbí Gallingskaw, když mluví o božských právech.“

Yomen mávl rukou. „Gallingskaw byl kacíř.“

„To znamená, že neměl pravdu?“ namítl Elend.

„Ne,“ připustil Yomen. „To znamená, že nebyl schopen racionální argumentace ? jinak by se totiž vzdělával. A to má právě negativní dopad na tu jeho pravdu. Kromě toho neexistuje božský mandát obyčejného smrtelníka, jak tvrdil.“

„Pán Vládce byl obyčejný smrtelník, než se zmocnil trůnu,“ poznamenal Elend.

„Ano,“ souhlasil Yomen, „ale Pán Vládce se dotkl božství u Pramene Povýšení. Tím se stal Dílem Věčnosti.“

„Vin, moje žena, se dotkla přesně stejného božství.“

„To nepřijímám,“ odsekl Yomen. „Jak bylo řečeno, Díl Věčnosti byl jedinečný. Nenaplánovaný a nestvořený.“

„Nevnášejte do toho Urdreeho,“ pokáral ho Elend a zvedl prst. „Oba víme, že to byl spíš básník než filozof ? ignoroval konvence a jeho úsudky byly mylné. To Harden stavěl na mnohem lepších základech.“

Yomen otevřel ústa, ale potom se zarazil a zamračil se. „To nemá smysl,“ řekl nakonec. „Když se budeme dohadovat o filozofických problémech, tak to nic nemění na tom, že táboříte s armádou u mých hradeb a že jste pokrytec, Elende Venture.“

Elend vzdychl. Na chvíli měl pocit, že by se mohli vzájemně respektovat jako badatelé. Mělo to však jeden háček ? viděl v Yomenových očích nenávist. A měl pocit, že má hlubší kořeny než jeho proklamované pokrytectví. Elend se přece oženil se ženou, která Yomenovi zabila boha.

„Yomene,“ řekl Elend a naklonil se k němu, „já si uvědomuji, že mezi námi jsou rozdíly. Ale jedna věc je jasná ? oběma nám jde o lidi v téhle říši. Oba jsme studovali politickou teorii a oba jsme se evidentně zaměřili na texty, které vidí ve spokojenosti lidí základní smysl vlády. Tak bychom to měli umět prosadit.

Já vám nabízím dohodu. Přijměte vládu pode mnou ? budete panovat ve svém městě dál ? jen s několika drobnými změnami. Já potřebuji do města přístup, potřebuji se dostat ke zdrojům. Společně vytvoříme parlament. Jinak vládněte, jak chcete, pořádejte si večírky a šiřte si učení o Pánu Vládci. Budete mít mou důvěru.“

Yomen se nabídce rovnou nevysmál, ale Elend viděl, že jí ani nevěnuje příliš mnoho pozornosti. Nejspíš věděl, s čím Elend přijde.

„Zmýlil jste se v jedné věci, Elende Venture,“ prohlásil.

„A to?“

„Předpokládáte, že mě můžete zastrašit, podplatit nebo ovlivnit.“

„Nejste žádný hlupák, Yomene,“ řekl Elend. „Bojovat se někdy nevyplácí. Oba víme, že mě nemáte šanci porazit.“

„To je diskutabilní,“ odrazil ho Yomen. „Kromě toho na vaše hrozby nereflektuji. Možná kdybyste mi nestál na prahu s armádou, tak bych viděl ve spojenectví cestu.“

„Oba víme, že bez armády na prahu byste se se mnou vůbec nebavil,“ namítl Elend. „Odmítl jste mého posla, ještě než jsem sem přišel.“

Yomen zavrtěl hlavou. „Vypadáte rozumněji, než bych byl čekal, Elende Venture, ale to na věci nic nemění. Už máte dost velkou vlastní říši. Tím, že jste sem přišel, jen dáváte najevo svou aroganci. Proč potřebujete moji dominancii? Nemáte ještě dost?“

„Zaprvé,“ zdůraznil Elend a zvedl prst, „vám musím znova připomenout, že jste ukradl tohle království mému spojenci. Musel jsem sem nakonec přijít, i kdyby to bylo jen proto, abych splnil slib, který jsem Cettovi dal. Jenže ono je ve hře něco daleko většího.“ Elend zaváhal a potom se do toho rizika vrhl. „Potřebuji vědět, co je ve vašem úkrytu se zásobami.“

Na Yomenově tváři se objevil náznak překvapení. To bylo potvrzení, které Elend potřeboval. Yomen o jeskyni věděl. Vin měla pravdu. A ten korálek atia tak ostentativně nošený na čele znamenal, že se nemýlila ani v tom, co je v jeskyni ukryto.

„Podívejte, Yomene,“ spustil Elend rychle. „Mě nezajímá atium. To už je dnes skoro bezcenné. Já potřebuji vědět, jaký nechal v té jeskyni Pán Vládce vzkaz. Jaké tam jsou informace? Jaké zásoby pokládal za nutné pro přežití?“

„Nevím, o čem to mluvíte,“ řekl Yomen stroze. Nebyl zrovna dobrý lhář.

„Ptal jste se mě, proč jsem sem přišel,“ pokračoval Elend. „Yomene, mně nejde o dobývání, ani nechci vaše území. Uvědomuji si, že se vám asi nechce tomu uvěřit, ale je to tak. Finální říše umírá. Musel jste si toho všimnout. Lidé se teď musí spojit a dát dohromady všechny zdroje ? a vy k tomu máte jeden ze zásadních klíčů. Nenuťte mě, abych vám musel vyrazit brány, abych ho dostal. Spolupracujte se mnou.“

Yomen zavrtěl hlavou. „To je zase ta vaše chyba, Venture. Víte, mně je jedno, jestli na mě zaútočíte.“ Setkali se pohledem. „Pro moje lidi bude lepší, když budou bojovat a umřou, než když jim bude vládnout člověk, který svrhl našeho boha a pošlapal naše náboženství.“

Elend se mu chvíli díval do očí a viděl v nich odhodlání.

„Musí to tak být?“ zeptal se.

„Musí,“ odpověděl Yomen. „Mám tedy čekat první útok ráno?“

„Jistě že ne,“ řekl Elend a vstal. „Vaši vojáci ještě nehladoví. Vrátím se za pár měsíců.“ Možná potom budeš ochotnější vyjednávat.

Otočil se a potom ještě na chvilku zaváhal. „Hezký večírek, mimochodem,“ prohodil a ohlédl se za Yomenem. „Bez ohledu na to, čemu věřím, si myslím, že by vašeho boha potěšilo, kdyby viděl, co jste tu udělal. Myslím, že byste měl znovu přehodnotit svoje předsudky. Pán Vládce asi nemá zrovna v lásce mě a Vin, ale myslím, že by byl radši, kdyby vaši lidé žili, než aby se nechali zabít.“

Zdvořile pokynul a odešel. Tvářil se vyrovnaně, ale byl zoufalý. Už byl tak blízko, ale spojenectví bylo prostě nereálné. Ne, pokud k nim obligátor cítí takovou nenávist.

Donutil se uvolnit a klidně jít. V tuto chvíli nemůže nic víc dělat ? Yomen bude muset absolvovat obléhání, aby o své pozici začal znovu přemýšlet. Jsem na plese, pomyslel si. Měl bych si užít to, co ještě můžu, měl bych se nechat vidět mezi šlechtou, zastrašit ji a donutit ji, aby chtěla pomáhat spíš nám než Yomenovi…

Potom dostal nápad. Podíval se na Vin a pokynul na sluhu.

„Pane?“ zeptal se muž.

„Potřebuji, abyste mi něco přinesl,“ řekl Elend.

Vin byla středem pozornosti. Ženy se jí podbízely, visely jí na rtech a vzhlížely k ní jako k modle. Chtěly slyšet novinky z Luthadelu, zajímaly se o módu, politiku a dění ve velkém městě. Nezavrhly ji, ani jí nedaly najevo jakoukoli nelibost.

Právě to přijetí jí bylo divné. Stála uprostřed žen oblečených v luxusních šatech a zaujímala mezi nimi přední místo. Věděla, že je to jen díky její moci ? přesto ženy jako by prahly po možnosti k někomu vzhlížet. K císařovně.

A ona zjistila, že se jí to líbí. Toužila po tom od prvního dne, kdy navštívila ples. Tehdy se k ní většina žen ode dvora chovala přezíravě ? některé vítaly její přítomnost, ale vždycky byla jen bezvýznamná venkovská šlechtická dívka bez styků a bez zajímavosti. Bylo nepodstatné, že ji najednou berou mezi sebe, ale někdy jsou i nepodstatné věci důležité. Navíc v tom bylo ještě něco jiného. Když se usmívala na jednu šlechtičnu, mladou neteř, kterou jí chtěla představit jedna z žen, nováčka mezi ostatními, až v tu chvíli si to uvědomila.

Přece jenom jsem to já, pomyslela si. Nechtěla jsem, aby to tak bylo ? snad proto, že jsem měla pocit, že si to nezasloužím. Vždycky mi tenhle život připadal moc jiný, příliš plný krásy a sebejistoty. Jenže já jsem šlechtična. Patřím sem.

Narodila jsem se jako dítě ulice po jednom z rodičů, ale jako tohle po druhém.

Celý první rok Elendovy vlády se ze všech sil snažila ho ochraňovat. Nutila se vidět v sobě jenom to dítě ulice, protože cítila, že tak bude mít víc síly chránit to, co miluje. Jenže Kelsier jí ukázal i jinou cestu, jak získat sílu. Cestu spojenou se šlechtou, s jejími intrikami, s krásou, která patřila k jejímu životu, i s pletichami. Vin téměř okamžitě život u dvora nadchl, a to ji zároveň děsilo.

Tak je to, pomyslela si a usmála se na další dívku, která se před ní uklonila. To proto mi to vždycky připadalo tak nemístné. Nemusela jsem pro to nic udělat, a proto jsem nemohla uvěřit, že si to zasloužím.

Strávila šestnáct let na ulici ? a proto k ní tato stránka jejího života navždycky patřila. Přesto jí však netrvalo ani měsíc přivyknout životu šlechtičny. Zdálo se jí až nemožné, že jí něco může najednou připadat stejně přirozené jako její život na ulici.

Ale bylo to tak.

Musela jsem se k tomu jednou postavit čelem, uvědomila si. Tindwyl se před dvěma lety snažila mě k tomu přivést, ale tehdy jsem na to ještě nebyla připravená.

Musela přesvědčit samu sebe, že mezi šlechtou se nejen umí pohybovat, ale že mezi ni patří. Protože to pro ni bylo důkazem další ještě mnohem důležitější věci ? že Elendova láska k ní nebyla nepodložená a předstíraná.

Je to… pravda, pomyslela si. Já jsem obojí. Proč mi trvalo tak dlouho, než jsem to pochopila?

„Promiňte, dámy,“ ozval se za nimi hlas.

Otočila se. Ženy se rozestoupily, aby udělaly místo Elendovi. Několik z nich, především těch mladších, mělo ve tváři zasněný výraz. Sledovaly jeho vojenskou postavu, mužný vous a bílou císařskou uniformu. Vin v sobě potlačila záchvěv rozmrzelosti. Ona ho přece milovala ještě dávno předtím, než se z něj stal muž snů.

„Dámy,“ oslovil Elend ženy, „jak vám Lady Vin určitě ochotně řekne, jsem poněkud nevychovaný. To by samo o sobě ještě nemusel být tak velký hřích, ale mně je navíc má nezdvořilost zcela lhostejná. Takže vám svou ženu tak trochu ukradnu a sobecky si ji přivlastním. Omluvil bych se, jenže to my barbaři zásadně neděláme.“

Usmál se a nabídl Vin rámě. Také se na něj usmála a nechala se z hloučku žen odvést.

„Myslel jsem, že by sis třeba potřebovala trochu vydechnout,“ prohodil. „Dokážu si představit, jak se asi cítíš, obklopená celým vojskem těch okrejzlíkovaných fintilek.“

„Děkuju, že jsi mě vysvobodil,“ řekla, i když to nebyla tak úplně pravda. Jak ovšem mohl Elend tušit, že právě přišla na to, že se mezi těmi ‚okrejzlíkovanými fintilkami‘ cítí doma. Kromě toho make-up a volánky neznamenaly, že tyto ženy nejsou nebezpečné. To se naučila už během svých prvních měsíců u dvora. Tyto myšlenky ji zaměstnaly natolik, že si neuvědomila, kam ji Elend vede, až dokud nebyli skoro na místě.

Jakmile to však zjistila, okamžitě se zastavila a zatáhla Elenda zpátky. „My jdeme na parket?“ zeptala se nevěřícně.

„Samozřejmě.“

„Ale já už jsem netancovala skoro čtyři roky!“

„Já taky ne,“ připustil. Přistoupil k ní blíž. „Ale byla by hrozná škoda té příležitosti nevyužít. Nakonec jsme spolu vlastně nikdy netančili.“

Bylo to tak. Než měli možnost si spolu zatančit, připletl se Elend do revoluce, a potom už nebyl na plesy čas. Věděla, že Elend pochopil, jak moc litovala, že tu příležitost nikdy nedostali. Požádal ji o tanec hned ten večer, kdy se poprvé setkali, a ona ho odmítla. A až do této chvíle v ní zůstal pocit, že ten večer promarnila neopakovatelnou zkušenost.

Nechala se odvést na mírně vyvýšený taneční parket. Páry si mezi sebou šuškaly, a když hudebníci dohráli číslo, všichni nenápadně opustili taneční parket a nechali tam Elenda a Vin o samotě ? černou postavu s bílou. Elend jí položil ruku kolem pasu a přitiskl ji k sobě. Uvědomila si, jak je nervózní.

Konečně, pomyslela si a spálila cín s olovem, aby se netřásla. Konečně se to stalo. Budu s ním tančit!

V tu chvíli ? právě když hudba začala hrát ? sáhl Elend do kapsy a vyndal knihu. Jednou rukou ji zvedl a druhou držel Vin kolem pasu a začal číst.

Vin strnula a potom ho uhodila do paže. „Co to děláš? Co si myslíš?“ naléhala na něj. Tančil sálem a přitom stále četl. „Elende! Já tady chci prožít jedinečnou chvíli!“

Otočil se k ní, usmál se a uličnicky se zašklebil. „No právě! Proto bych chtěl, aby tahle jedinečná chvíle byla opravdu co nejautentičtější. Tancuješ přece se mnou, ne?“

„Poprvé!“

„Tak právě musím zapůsobit tím správným dojmem, slečno Valette!“

„Ale pro… Odložil bys, prosím, tu knihu?“

Elend se znovu usmál, ale nakonec vsunul knihu zpátky do kapsy, vzal ji za ruku a tančil s ní korektněji. Vin se začervenala, když míjela rozpačitý dav shromážděný kolem parketu. Bylo zřejmé, že netuší, jak si Elendovo chování vykládat.

„Ty jsi teda barbar,“ ulevila si.

„Barbar, protože čtu knihy?“ namítl ležérně. „Na tuhle se těší Ham.“

„Ale vážně,“ zeptala se, „kde jsi tu knihu tady vzal?“

„Požádal jsem jednoho z Yomenových sluhů. Přinesl mi ji. Tady z knihovny. Věděl jsem, že tu bude. Je to dost známá věc.“

Vin se zamračila. „Ta obálka je mi povědomá…“

„Tuhle knihu jsem totiž četl ten večer na balkoně v tvrzi Venture. Ten večer, co jsme se viděli poprvé,“ dodal.

„Ale, Elende, to je skoro romantický ? víš, takovým tím stylem jako ‚uvidíte, že mě manželka bude chtít zabít‘.“

„Já jsem si myslel, že se ti to bude líbit,“ řekl a udělal s ní ladnou otočku.

„Ty jsi teda dnes ve formě! Takhle jsem tě neviděla už hodně dlouho.“

„Já vím,“ přitakal a stále se usmíval. „Víš, Vin, abych byl upřímný, mám trochu pocit viny. Obávám se, že jsem s Yomenem mluvil trochu nezdvořile. On je tak škrobený, že ve mně probudil moje staré instinkty ? které mě vždycky nutily se takovýmhle lidem posmívat.“

Vin se od něj nechala vést a zvedla k němu hlavu. „Najednou jsi to zase ty! To je dobře.“

„Jenže já ? takový, jako jsem býval vždycky ? jsem byl špatný král,“ namítl.

„Musel ses naučit vládnout jako král, ale to nemělo s tvou povahou nic společného,“ oponovala mu. „To souviselo s jinými věcmi ? se sebedůvěrou, rozhodností a tak. Můžeš být dobrý král a přitom zůstat sám sebou.“

Elend zavrtěl hlavou. „To si právě nejsem jistý. Dnes jsem se měl určitě chovat jinak. Nechal jsem se strhnout.“

„Ne,“ řekla Vin rozhodně. „Jsem si jistá, že mám pravdu, Elende. Udělal jsi přesně totéž, co já. Byl jsi tak odhodlaný být dobrým králem, že jsi zapomněl být sám sebou. Zodpovědnost by nás neměla zničit.“

„Tebe nezničila,“ opáčil a usmál se skrz vousy.

„Málem ano,“ přiznala. „Elende, trvalo mi dlouho, než jsem si uvědomila, že můžu být obojí ? Mistborn z ulice i šlechtična u dvora. Musela jsem si připustit, že ten nový člověk, kterým se stávám, je jenom pokračování mého starého já. Jenže u tebe je to naopak! Ty si musíš uvědomit, že tvé staré já k tobě pořád patří. Pořád jsi ten člověk, který dělá hloupé narážky a provokuje. Ale taky jsi milý a laskavý. O nic z toho nemůžeš přijít tím, že ses stal císařem.“

Elend měl v očích zamyšlený výraz ? jako vždycky, když se chystal argumentovat. Potom však zaváhal.

„Když jsem přišel na tohle místo,“ řekl, podíval se na nádherná okna a chvilku sledoval aristokracii, „připomnělo mi to, jak jsem strávil většinu života. Než jsem se stal králem. Prostě jsem řešil věci po svém. Chodil jsem na plesy s knížkou a četl jsem. Jenže ne v knihovně, ale v sále. Nechtěl jsem se schovávat, chtěl jsem dát najevo nespokojenost se svým otcem, tak jsem to dělal takhle.“

„Byl jsi dobrý člověk, Elende,“ ujistila ho Vin. „Žádný hlupák, jak se ti to zdá teď. Byl jsi trochu nekonvenční, ale pořád dobrý vůdce. Chopil ses vlády v Luthadelu a zabránil jsi skaatům zbytečně při povstání vraždit.“

„A pak přišlo to fiasko s Penrodem…“

„Musel ses hodně učit,“ přerušila ho. „Jako já. Ale, prosím, nesnaž se změnit. Můžeš být Elend císař a přitom zůstat Elendem civilní osobou.“

Usmál se, přitáhl si ji blíž a na chvilku se zastavil. „Děkuji,“ řekl a políbil ji. Měla pocit, že se ještě nerozhodl, že má pořád pocit, že musí být tvrdým vojevůdcem, a ne laskavým badatelem. Ale přemýšlel o tom. A to v tuto chvíli stačilo.

Vin se mu podívala do očí a vrátili se zase k tanci. Oba mlčeli a nechali se unášet kouzlem okamžiku. Pro Vin to byl zvláštně neskutečný zážitek. Venku tábořila jejich armáda, popel padal už nepřetržitě a mlhy zabíjely lidi. A uvnitř v této místnosti z bílého mramoru, plné zářících barev, poprvé tančila s mužem, kterého milovala.

Kroužili s allomantickou ladností, jako by byli z mlhy a vznášeli se ve větru. Sál ztichl a šlechta stála a přihlížela jako obecenstvo, když sleduje velké představení, a ne dva lidi, kteří celé roky nestáli na parketu. A přesto Vin cítila, že je to nádherné a unikátní. Ani nejurozenější Mistborni by nedokázali být tak ladní, aniž by se prozradili.

Vin s Elendem však neměli co skrývat. Tančili, jako by si chtěli vynahradit celé ty čtyři roky, jako by chtěli mrštit svou radost do tváře celému apokalyptickému světu a nepřátelskému městu. Skladba se začala chýlit ke konci. Elend ji k sobě přitiskl, a protože pálil cín, cítil tep jejího srdce. Tlouklo rychleji, než mohl způsobit jediný tanec.

„Jsem rád, že jsme to udělali,“ řekl.

„Brzy bude další ples,“ podotkla. „Za pár týdnů.“

„Já vím,“ přitakal. „Pokud jsem to dobře pochopil, tak se bude konat v budově Ministerstva.“

Vin přikývla. „Pořádá ho sám Yomen.“

„A jestli je někde ve městě ukrytá ta jeskyně se zásobami, je určitě pod tou budovou.“

„Takže máme důvod se zúčastnit. I precedens.“

„Yomen má atium,“ poznamenal Elend. „Nosí korálek na čele. I když to samozřejmě nemusí nic znamenat.“

Přikývla. „Zajímalo by mě, jestli ji už objevil.“

„Objevil,“ prozradil Elend, „to vím jistě. Podle jeho reakce, když jsem se o tom zmínil.“

„To by nám ale stejně nemělo v ničem zabránit,“ řekla Vin a usmála se. „Půjdeme na ten ples a pronikneme do jeskyně, najdeme, co tam nechal Pán Vládce, a potom uvidíme, co uděláme s tím obléháním. Ne?“

„To by šlo,“ odpověděl. „Pokud ho nepřinutím k rozumné dohodě. Už jsem byl tak blízko, Vin. Pořád mám pocit, že není vyloučeno, že bychom se mohli dohodnout.“

Přikývla.

„Dobře,“ ukončil to. „Jsi připravená na velkolepý odchod?“

Usmála se a potom přikývla. Jakmile hudba dohrála, Elend ji přitiskl k sobě, pak ji roztočil a zatlačil na kovový obrubník podlahy tanečního sálu. Vymrštila se lidem nad hlavu a s vlajícími šaty se řítila k východu.

Elend se mezitím obrátil k davu. „Děkujeme, že jste nás mezi sebe přijali. Každý z vás, kdo se bude chtít dostat z města ven, dostane povolení projít mou armádou.“

Vin přistála a viděla, jak se dav otáčí k Elendovi. Ten vyskočil vysoko a protáhl se nad hlavami lidí pod nízkým stropem, aniž by narazil do něj nebo do oken. Ve dveřích se přidal k Vin a společně vyletěli předsálím do noci.

Hemalurgie pochází od Zmaru. Bere schopnosti jednomu člověku a dává je jinému ? v omezeném rozsahu a se ztrátami. Souvisí se samotnou podstatou Zmaru, jehož cílem je rozdrobit svět na nejmenší částečky. Hemalurgie dává velké dary, ale bere si vysokou cenu.

Lidé mohli TenSoonem pohrdat, mohli na něj házet věci a volat posměšky. Kandry byly na takovéto projevy příliš distingované, TenSoon však cítil jejich opovržení. Sledovaly, jak vychází z klece a jak ho odvádějí do Chýše pověřených k rozsudku. Pozorovaly ho stovky očí z těl s kostrami z oceli, skla, kamene nebo dřeva. Mladší kandry byly extravagantnější, starší ortodoxnější.

Všechny však měly v očích výraz odsouzení.

Během procesu byl dav kander spíše zvědavý ? možná zděšený. Teď to však bylo jiné. Doba, kterou strávil TenSoon v kleci, podle očekávání vykonala své. Druhá generace docílila jeho potupy a i kandry, které mu dříve mohly být nakloněné, se na něj teď dívaly s odporem. Za svou tisíciletou historii nikdy neměly takového zločince.

Čelil jejich pohledům a odsouzení se vztyčenou hlavou a tlapal po chodbě v psím těle. Připadalo mu až zvláštní, jak pro něj najednou bylo přirozené. Měl ho sotva rok, ale když si ho teď znovu přisvojil a odložil vychrtlé nahé lidské tělo, cítil se v něm více jako doma, než když se před rokem vrátil do Vlasti.

A tak se z toho, co pro něho bylo zprvu ponížením, najednou stal triumf. Zdálo se mu to nejdřív jako planá naděje, ale podařilo se mu zmanipulovat Druhou generaci, aby dostal zpátky psí tělo. V pytli zůstala i srst a drápy ? zřejmě do něj strčili všechno, co zbylo potom, co TenSoona před rokem donutili tělo opustit a uvrhli ho do vězení.

Kosti, na které byl zvyklý, mu dodávaly sílu. Bylo to tělo, které mu vybrala Vin. Hrdina věků. Tak mu musí důvěřovat.

Jinak by se dopouštěl obrovského omylu.

Stráž ho vedla do Chýše pověřených. Tentokrát se tu sešlo tolik přihlížejících, že se dovnitř ani nevešli. Druzí tedy oznámili, že Sedmá generace musí zůstat venku. I tak kandry zaplnily kamenné lavice do posledního místa. Seděly tiše a přihlížely, jak TenSoona vedou k vyvýšenému kruhovému kovovému pódiu uprostřed kamenné podlahy. Široké dveře zůstaly otevřené a mladší kandry se shromáždily a poslouchaly u nich.

TenSoon vystoupil na pódium a zvedl hlavu. Nahoře viděl siluety První generace. Každý její příslušník měl vlastní výklenek s tlumeným modrým osvětlením.

K řečnickému pultíku přistoupil KanPaar. TenSoon viděl, jak se k němu blíží s pocitem sebeuspokojení. KanPaar cítil, že se jeho triumf blíží k vrcholu. Nesmí se hned tak zapomenout na to, jak se zatočí s každým, kdo nebude dbát nařízení Druhé generace. TenSoon se usadil na hýždě. Hlídaly ho dvě kandry s darem síly. Vyčníval jim z ramenou. V rukou držely velká kladiva.

„TenSoone ze Třetí generace,“ pronesl KanPaar hlasitě, „jsi připraven podstoupit trest podle rozsudku?“

„Žádný rozsudek nebude,“ odpověděl TenSoon. Jeho slova, pronesená psí tlamou, byla neartikulovaná, ale mluvil dostatečně zřetelně na to, aby mu bylo rozumět.

„Že nebude rozsudek?“ zeptal se KanPaar pobaveně. „Ty se chceš teď vyhnout tomu, o co jsi sám přišel požádat?“

„Přišel jsem předat informace, ne nechat se soudit.“

„Já ?“

„Já nemluvím s tebou, KanPaare,“ zvolal TenSoon a zvedl hlavu. „Já mluvím s nimi.“

„Oni tě slyší, Třetí,“ vyštěkl KanPaar. „Ovládej se! Nedovolím, abys udělal z rozsudku cirkus jako předtím z procesu.“

TenSoon se usmál. Klidnou argumentaci může za „cirkus“ pokládat jedině kandra. Neotočil se však od výklenků obsazených příslušníky První generace.

„Tak,“ řekl KanPaar, „my teď ?“

„Vy!“ vykřikl TenSoon, až se KanPaar zarazil. „První generace! Jak dlouho ještě budete sedět ve své pohodlné noře a předstírat, že svět nad vámi neexistuje? Vy si myslíte, že když budete přehlížet problémy, že se vás prostě nebudou týkat? Nebo jste snad už přestali věřit tomu, co sami učíte?

Dny mlh už přišly! A nekonečného popela taky! Země se třese! Můžete mě odsoudit, ale nejdřív mě musíte vyslechnout. Svět umírá! Jestli chcete, aby lidé ? ve všech formách, co existují ? přežili, tak musíte jednat! Musíte být připravení! Protože možná budete muset brzy našim lidem nařídit, aby přijali Rozklad!“

Místnost ztichla. Několik stínů se pohnulo, jakoby v rozpacích, i když kandry tak obvykle nereagovaly.

Potom se shora ozval hlas ? tichý a drsný a zněl velmi unaveně. „Pokračuj, KanPaare.“

Ta slova byla tak nečekaná, že několik kander v obecenstvu hlasitě zalapalo po dechu. V přítomnosti mladších příslušníci První generace nikdy nemluvili. TenSoona to však nijak neohromilo. Znal je a mluvil s nimi ještě dřív, než se stali tak nadřazenými a nejednali s nikým než se Druhou generací. Ne. Nebyl ohromen. Byl jenom zklamaný.

„Věřil jsem vám, ale mýlil jsem se. Neměl jsem se nikdy vracet.“

„TenSoone ze Třetí generace,“ zahřímal KanPaar, kovová kostra jeho čistého těla se zaleskla, „byl jsi odsouzen k rituálnímu uvěznění ChanGaarem. Budeš bit až do polámání kostí a potom budeš uvržen do kobky s jedinou dírou, kterou budeš dostávat denní příděl šlichty. Tam zůstaneš po deset generací. Teprve potom budeš popraven vyhladověním! Tvým největším prohřeškem byla vzpoura. Kdybys dbal zásad a doporučení naší rady, nikdy by ti nepřišlo na mysl porušit Prvotní smlouvu. Ohrozil jsi naše pověření a všechny kandry všech generací!“

KanPaar nechal svými slovy prozvučet celý sál. TenSoon tiše seděl na hýždích. Bylo zřejmé, že od něho KanPaar čeká nějakou odezvu. TenSoon však mlčel. Nakonec KanPaar pokynul na stráže vedle TenSoona, aby zvedly obrovská kladiva.

„Víš, KanPaare,“ prohodil TenSoon, „když jsem před rokem nosil tohle tělo na zemi, naučil jsem se pár důležitých věcí.“

KanPaar znovu pokynul. Stráže zvedly kladiva.

„Jednu věc, o které jsem zatím nikdy nepřemýšlel,“ pokračoval TenSoon. „Lidé nejsou stavění na rychlost. Ale psi, ti jsou.“

Kladiva dopadla.

TenSoon vyskočil.

Silné psí hýždě ho vymrštily dopředu. TenSoon byl ze Třetí generace. Nikdo nepožíval a nevytvářel těla tak často jako on. Udělat svaly skutečně uměl. Navíc tělo vlkodava, které právě měl, nosil celý rok a byl nucen v něm vyvinout takovou rychlost, aby stačil Mistbornovi. Byl to pro něj rok tréninku pod vedením jednoho z nejlepších Mistbornů, kteří kdy žili.

Navíc svalovina, kterou ještě použil z těla vychrtlého člověka, pomohla vytvořit velmi statného vlkodava. Když tedy TenSoon při svých zkušenostech skočil, byl to opravdu skok. Stráže zděšeně vykřikly, když jim najednou zmizel pod rukama a letěl dobré tři metry přes místnost. Dopadl na zem a rozběhl se, ale nemířil ke dveřím. Na to by byli připraveni.

Místo toho skočil rovnou ke KanPaarovi. Ten vykřikl, rozhodil rukama, jako by do něho narazila celá smečka vlkodavů a mrštila s ním na kamennou podlahu. TenSoon zaslechl několik prasknutí, jak se lámaly KanPaarovy křehké kosti. KanPaar křičel způsobem na kandru velmi nedůstojným.

To je příznačné, pomyslel si TenSoon, když si násilím prodíral cestu mezi Druhými. Který blázen by mohl chtít kosti z křišťálu?

Mnohé kandry nevěděly, jak zareagovat. Jiné, hlavně ty mladší, strávily hodně času kolem lidí na smlouvách a byly na chaos zvyklé. Ty se rozprchly a nechaly ostatní sedět v šoku na lavicích. TenSoon proletěl mezi nimi a mířil k východu. Stráže vedle pódia ? ty, které mu měly kladivy polámat kosti ? běžely ke KanPaarovi. Povinnost pomoci staršímu u nich převládla nad touhou zabránit TenSoonovi v útěku. Kromě toho viděly, že dveře zablokoval dav, a čekaly, že to TenSoona zbrzdí.

Jakmile se TenSoon dostal k davu u dveří, znovu vyskočil. Vin od něj vyžadovala skoky do neuvěřitelných výšek, takže trénoval různé svalové skupiny a uměl je používat. Vin by tento výkon neoslnil ? TenSoon už neměl dar síly, který vzal OreSeurovi ?, ale na to, aby se přihlížející kandry rozprchly, stačil. Některé křičely a TenSoon dopadl na volné prostranství a znovu vyskočil do vzduchu směrem k otevřené jeskyni, kterou měl před sebou.

„Ne!“ slyšel křik z Chýše pověřených. „Za ním!“

TenSoon se vrhl do jedné z klikatých chodbiček. Běžel rychle ? mnohem rychleji, než by byl schopen běžet dvounohý tvor. Spolehl se na to, že s psím tělem uteče i kandrám s darem síly.

Sbohem, domove, pomyslel si a nechal jeskyni daleko za sebou. A sbohem, ubohý zbytku cti, který jsem ještě měl.

ČÁST TŘETÍ

ROZPOLCENÉ NEBE

Feruchemie ? to je třeba zdůraznit ? je síla rovnováhy. Ze všech tří schopností znali lidé před konfliktem Zmaru a Růstu jenom ji. Ve feruchemii se schopnosti shromažďují a později se využívají. Nedochází ke ztrátě energie ? jenom se mění čas a míra jejího využití.

Marsh kráčel malým městem. Dělníci, kteří pracovali na provizorní bráně, která vypadala tak chatrně, že by ji silnější zaklepání mohlo převrátit ? strnuli na místě. Lidé zametající popel se na něj dívali v šoku a s hrůzou v očích. Bylo zvláštní, jak zůstali jako přimražení a báli se utéct. Nebo aspoň utéct jako první.

Marsh si jich nevšímal. Země se pod ním chvěla a jemu to znělo jako rajská hudba. Zemětřesení tady pod horou Tyrian bývalo časté. Byla to jedna z Popelečných hor, nejbližší Luthadelu. Marsh procházel územím Elenda Ventura. Venture je však opustil, a to bylo pro Marshe a pro toho, kdo měl Marshe v moci, jako pozvání. Jako by vlastně byli jedno. Marsh se začal usmívat.

Přece jen však částečka jeho duše ještě patřila jemu. Schválně ji v sobě dusil ? aby si Zmar myslel, že už to vzdal. To byl jeho cíl. Nechal si jen maličký kousek svého já a nevzpouzel se. Nevzpíral se představě, že obloha, která mizí pod mračny popela, je krásná, a zkázu světa pokládal za požehnání.

Aby získal čas. Vyčkával.

Vesnice byla fascinující. Lidé hladověli, i když byli uprostřed Centrální dominancie, ve Venturově „chráněné“ oblasti. Měli ten úžasný utrápený výraz, jako by ztráceli poslední naději. Ulice byly zanedbané a domy ? kdysi šlechtická sídla ? byly plné hladových skaatů a zasypané popelem. Zahrady byly zpustošené a všechno, co bylo ze dřeva, padlo za oběť ohňům během zimy.

Marsh se nad tím úžasným pohledem spokojeně usmíval. Když prošel, lidé se zase začali hýbat, utíkali a zavírali za sebou dveře. Ve vesnici bylo možná nějakých šest nebo sedm tisíc lidí. Ti Marshe nezajímali. Aspoň v danou chvíli ne.

Zajímala ho jen jedna konkrétní budova. Byla trochu jiná než ostatní ? hezké stavení v řadě podobných. Ve městečku se kdysi zastavovali pocestní a šlechta si tu stavěla letní sídla. Několik šlechtických rodin tu žilo trvale a dohlíželo na skaaty, kteří pracovali na plantážích a na okolních polích.

Budova, k níž měl Marsh namířeno, byla o trochu lépe udržovaná než ostatní. Na zahradě rostlo samozřejmě víc plevele než rostlin a venkovní zdi nikdo léta neočistil. Dům však zůstal víceméně pohromadě, na dřevo byla rozebrána jen malá část. U vchodu hlídala stráž.

Marsh strážce zabil jedním z ostrých kovových trojúhelníků, které se kdysi používaly při ceremoniálech Pána Vládce. Probodl jím vojákovi hruď, sotva otevřel ústa a chtěl Marshe oslovit. Když jeho hlas umlkl a jeho tělo upadlo na kraj cesty, rozhostilo se zvláštní ticho. Skaati, kteří všechno sledovali z okolních domů, ani nehlesli a ani se nehnuli.

Marsh si cosi pobrukoval a šel rovnou k domu. Vylekal malé hejno havranů, kteří tu posedávali. Kdysi bývala tato cesta klidnou procházkou mezi zahradami a lemovaly ji řady kamenů. Teď to však byla sotva pěšina mezi poli porostlými plevelem. Člověk, který v domě bydlel, si evidentně nemohl dovolit víc personálu než jednoho strážce, když ho však Marsh zabil, nikdo se nevzbouřil. Marsh měl volnou cestu přímo hlavním vchodem do domu. Usmál se a zaklepal.

Otevřela služka. Strnula, když spatřila Marshe a podívala se na jeho bodce místo očí, na jeho nepřirozeně vysokou postavu a tmavý plášť. Začala se třást.

Marsh natáhl ruku. Na dlani měl další trojúhelník. Vrazil ho služce přímo do tváře takovou silou, že jí prorazil lebku. Trojúhelníkový bodec jí vyjel z týla a žena upadla. Marsh ji překročil a vešel do domu.

Uvnitř byl dům mnohem hezčí, než očekával podle exteriéru. Byl bohatě vybavený, zdi měl čerstvě vymalované a všude spoustu keramiky. Marsh zvedl obočí a přelétl místnost pohledem bodců. Inkvizitoři špatně rozlišovali barvy, ale Marsh měl se svým zrakem už dost velkou zkušenost, aby barvy rozeznal, kdyby si dal záležet. Pomáhaly mu allomantické paprsky od všech kovů ve většině předmětů.

Pro Marshe byl dům sněhobílý s pestrými skvrnami sytých barev. Prohledal ho a pálil přitom cín s olovem, aby posílil své fyzické schopnosti a pohyboval se pružněji a lehčeji. Přitom zabil další dva sluhy. Nakonec se dostal až nahoru do patra.

Tam našel muže, kterého hledal. Seděl u psacího stolu. Na sobě měl bohaté oblečení, vlasy měl prořídlé, tvář kulatou s malým knírkem. Seděl skleslý se zavřenýma očima, u nohou láhev tvrdého alkoholu. Marshe to popudilo.

„Tak já se táhnu celou tu cestu až sem,“ zavrčel, „a najdu vás tady opilého namol?“

Muž viděl Marshe poprvé v životě. To však Marshovi nebránilo dát najevo své pohoršení. Ani nevnímal hrůzu a šok, které se objevily druhému muži v očích, když si uvědomil, že má v domě inkvizitora. Marsh strach a hrůzu z blížící se smrti nevnímal. Nejdřív chtěl čekat, až muž vystřízliví, aby to, že ho zabije, nevyšlo naprázdno.

Ale Zmar měl jiný plán. Marsh si povzdechl nad tou nespravedlností, srazil muže, který sotva vnímal, na zem, a do srdce mu vrazil malý bronzový bodec. Byl menší než bodce, které nosili inkvizitoři, ale zabít dokázal stejně dobře. Když dokonal své dílo, Marsh jej vytrhl šlechtici ze srdce a nechal ho ležet mrtvého na podlaze v kaluži krve.

Potom vyšel ven. Dotyčný šlechtic ? Marsh ani neznal jeho jméno ? v poslední době používal allomancii. Byl clonař, Misting, který vytváří měděnou clonu, a tím upoutal Zmar a přitáhl jeho pozornost. Zmar takového allomanta potřeboval, aby mohl využít jeho schopnosti.

Vyslal tedy Marshe a ten koncentroval šlechticovu allomantickou schopnost do bodce, kterým mu probodl srdce. Připadalo mu to jako plýtvání. Hemalurgie ? zvlášť její allomantická odnož ? měla mnohem lepší výsledky, když mohla bodcem jednou ranou probodnout srdce oběti a tělo čekajícího hostitele. Tím se minimalizovala ztráta allomantických schopností. Ale přitom, jak to udělali teď ? zabít allomanta bodcem a potom s ním cestovat na jiné místo ?, bude ztráta na allomantických schopnostech velká.

V tomto případě se však nedalo nic dělat. Marsh zavrtěl hlavou, překročil tělo služky a vrátil se do neudržované zahrady. Nikdo se nad ničím nepozastavil a nikdo se na něj ani nepodíval, když mířil přes zahradu k východu. Tam však ke svému údivu narazil na skupinu skaatů. Klečeli na zemi.

„Prosíme, Vaše Milosti,“ žadonil jeden, když Marsh procházel kolem nich. „Prosíme, pošlete nám zpátky obligátory. My už se polepšíme.“

„To už jste propásli,“ konstatoval a upíral na ně bodce.

„Zase budeme věřit v Pána Vládce,“ přidal se druhý. „On nám dal jídlo. Prosím. Naše rodiny nemají co jíst.“

„No,“ poznamenal Marsh, „už vás to dlouho trápit nebude.“

Muži stále klečeli, ale bylo vidět, že jsou zmatení. Marsh odešel a nezabil je, i když ho vnitřní hlas pobízel, aby to udělal. Jenže tohle privilegium si Zmar schovával pro sebe.

Přešel planinu za městem. Asi po hodině cesty se zastavil a ohlédl na vesnici a na horu tyčící se za ní.

V tu chvíli levá horní část hory vybuchla a začala chrlit záplavu prachu, popela a kamenů. Země se chvěla a duněla. Potom se z vrcholu hory směrem k planině začala valit rudá horká láva.

Marsh potřásl hlavou. Ano. Potraviny teď opravdu nejsou ten největší problém. Všichni by si měli vyjasnit priority.

Přál bych si vědět o hemalurgii méně. Pro Zmar musí mít moc neuvěřitelnou cenu ? užívat ji musí být velmi přitažlivé, i když to s sebou nese na každém kroku chaos a zkázu.

Hemalurgie je ve své podstatě velmi jednoduché umění. Parazitní. Protože bez lidí, jimž se schopnosti berou, by byla bezcenná.

„Bude vám to tak vyhovovat?“ zeptal se Špuk.

Breeze se odvrátil od osvětlené hospody a zvedl obočí. Špuk ho přivedl ? spolu s několika Goradelovými vojáky v civilních šatech ? do jedné z větších, noblesnějších hospod. Uvnitř hlaholili návštěvníci.

„Jo, to by šlo,“ odpověděl Breeze a prohlížel si hospodu. „Skaati v noci venku ? to bych nikdy nevěřil, že to uvidím na vlastní oči. Možná se opravdu blíží konec světa…“

„Já půjdu do jedný chudinský čtvrti,“ oznámil Špuk tiše. „Musím tam něco ověřit.“

„Chudinská čtvrť,“ poznamenal Breeze zamyšleně. „Asi bychom měli jít s tebou. Čím chudší lidi, tím je jednodušší rozvázat jim jazyk.“

Špuk zvedl obočí. „Tedy bez urážky, Breezi, ale ty bys tam opravdu byl hrozně nápadný.“

„Jak to?“ zeptal se Breeze a pokynul ke svému praktickému hnědému pracovnímu oblečení ? velmi odlišnému od jeho obvyklých obleků s vestou. „Oblíkl jsem si na to ty hrozný hadry, ne?“

„Oblečení není všechno, Breezi. Ty prostě… máš jiný vystupování. A nejsi špinavý.“

„Já jsem infiltroval podsvětí, ještě než ty ses narodil, chlapečku,“ ohradil se Breeze a pokýval prstem.

„Dobře,“ řekl Špuk. Sehnul se a sebral hrst prachu. „Tak si tohle namaž na obličej a na šaty…“

Breeze strnul. „Budu na tebe čekat doma.“

Špuk se usmál, zahodil prach a zmizel v mlze.

„Já jsem ho nikdy neměl rád,“ šeptal Kelsier.

Špuk opustil bohatší část města a přidal do kroku. Když se dostal ke kanálu, nezastavil se, ale skočil pět metrů hluboko.

Plášť mu vlál kolem těla. Dopadl lehce a pokračoval dál. Bez cínu s olovem by si rozhodně polámal kosti, ale teď se pohyboval s tou mrštností, kterou vždycky Kelsierovi a Vin záviděl. Vzrušovalo ho to. Když pálil cín s olovem, necítil nikdy únavu. Ani mírnou. I při běžných činnostech ? třeba když jenom šel po ulici ? se cítil ladný a silný.

Rychle zabočil do čtvrti Harrows, ulice bohatých obyvatel nechal daleko za sebou a vydal se do přeplněných špinavých brlohů. Za svým cílem šel najisto. Durn byl jedním z vůdců podsvětí v Urteau. Informátor, pán žebráků, zneuznaný muzikant ? a cosi jako starosta Harrows. Muži jako on byli vždycky k zastižení, aby je potřební mohli najít ? a zaplatit.

Špuk si stále vzpomínal na první večer potom, co se před pár týdny dostal z horeček, tu noc, kdy přišel do hospody a slyšel, jak si o něm lidé povídají. Během pár dalších dní navštívil jiné hospody a slyšel o sobě mluvit další. Sazedův a Breezův příjezd mu zabránil zajít za Durnem, od něhož velmi pravděpodobně všechny ty řeči pocházely, a zeptat se ho, co to mezi lidmi vypráví. Teď bylo načase to napravit.

Špuk přidal do kroku a přeskakoval hromady vyhozených prken a popela, až se dostal k doupěti, kterému Durn říkal domov. Bylo to vlastně jakési slepé rameno kanálu vyhloubené do tvaru jeskyně. I když vypadaly dřevěné rámy kolem dveří shnilé a rozbité stejně jako všechno ostatní v Harrows, Špuk si všiml, že jsou zevnitř opravené tlustým dubovým prknem.

Venku seděli dva svalovci. Sledovali Špuka, když doběhl s rozevlátým pláštěm ke dveřím. Byl to tentýž plášť, který měl na sobě, když ho hodili do hořícího domu. Ještě na něm byly propálené skvrny a díry.

„Šéf teď návštěvy nepřijímá, mladej,“ ozval se jeden ze svalovců, ani se nenamáhal zvednout. „Přijď pozdějc.“

Špuk kopl do dveří, panty zapraskaly, závora povolila a dveře se vylomily.

Chvíli zůstal stát jako omráčený. Neměl s cínem s olovem zkušenosti a neznal míru v jeho používání. Jestli ale byl Špuk šokován, potom oba svalovci málem zkolabovali. Seděli a němě zírali na vyvalené dveře.

„Možná bys je měl zabít,“ šeptal Kelsier.

Ne, pomyslel si Špuk. Musím si pospíšit. Vběhl do otevřené chodby. Nepotřeboval pochodeň ani lucernu, aby viděl. Než dospěl na konec chodby, strčil do kapsy brýle a pásku přes oči. Vrazil ramenem do dveří, tentokrát už opatrněji, povolily, ale nepolámal je. Vběhl do osvětlené místnosti, v níž seděli čtyři muži a hráli karty. Durn vyhrával.

Špuk se zastavil a ukázal na muže. „Vy tři, ven! Mám s Durnem obchodní jednání.“

Durn seděl u stolu a bylo vidět, že je opravdu překvapený. Za Špukem přiběhli svalovci od vchodu. Špuk se otočil, sáhl pod kabát a vytáhl bojovou hůl.

„To je v pořádku,“ řekl Durn a vstal. „Můžete jít.“

Strážci chvilku váhali a evidentně je rozzlobilo, že byli tak snadno propuštěni. Nakonec však odešli a s nimi i Durnovi spoluhráči. Dveře se zavřely.

„To teda bylo ántré,“ poznamenal Durn a rozvalil se na židli za stolem.

„Ty jsi o mně musel něco vykládat, Durne,“ zavrčel Špuk a otočil se k němu. „Slyšel jsem, jak o mně lidi mluví v hospodě. Dokonce mě i jmenovali. Ty jsi lidem navykládal kdovíco o tom, jak jsem málem umřel a jak jsem byl u Kelsiera v partě. Jak víš, kdo jsem, a proč jsi jim prozradil moje jméno?“

„Ale jdi,“ zabručel Durn. „To si opravdu myslíš, že jsi tu inkognito? Jsi kamarád Hrdiny z Hathsinu a dobře půlku života jsi strávil v císařským paláci.“

„Ale Luthadel je odtud daleko.“

„Ne tak daleko, aby se sem nedostaly zprávy,“ řekl vážně Durn. „Jen tak se tady objeví cínař, špicluje a rozhazuje peníze na všechny strany? To nebylo tak těžký, domyslet si, kdo jsi. A potom tě prozradily ty oči.“

„Co je s nima?“ zeptal se Špuk.

Durn pokrčil rameny. „Všichni vědí, že se v Hrdinově partě dějou všelijaký věci.“

Špuk dost dobře nevěděl, jak to má chápat. Došel ke stolu a podíval se na rozházené karty. Jednu vzal do ruky a osahával její papír. Zbystřil smysly a cítil na zadní části výstupky.

„Poznačený karty?“ podivil se.

„Samozřejmě,“ přitakal Durn. „To je praxe pro mý hochy. Aby se pocvičili.“

Špuk hodil kartu na stůl. „Pořád jsi mi ale nevysvětlil, proč o mně šíříš drby.“

„Nic ve zlým, mladej,“ prohodil smířlivě Durn, „ale… no, nejspíš už jsi měl být dávno po smrti.“

„Když tomu věříš, tak proč se zdržuješ s šířením klepů o mně?“

„Co myslíš?“ zeptal se Durn. „Lidi uctívají Hrdinu z Hathsinu ? a všechno, co s ním souvisí. Proto o něm Quellion pořád mluví. Ale kdybych roznesl, že Quellion zabil člověka z Kelsierovy party… no, hodně lidí z města by tohle neskouslo.“

„Takže ty se mi vlastně snažíš pomoct,“ poznamenal Špuk chladně. „Z čistý lásky.“

„Ty nejsi jediný, kdo si myslí, že Quellion tohle město pohřbívá zaživa. Jestli teda jsi z Kelsierovy party, tak musíš vědět, že se lidi někdy taky vzbouří.“

„Nechce se mi věřit, že bys byl takovej lidumil, Durne. Ty jsi zloděj.“

„Jako ty.“

„My jsme nevěděli, do čeho jdeme,“ namítl Špuk. „Kelsier nám slíbil bohatství. Co máš z tohohle ty?“

Durn se ušklíbl. „Občan strašně kazí obchody. Venturovo víno prodává za pár drobných, a nám už se nevyplatí pašovat, protože se lidi bojí kupovat naše zboží. Za Pána Vládce to takhle zlý nikdy nebylo.“ Naklonil se přes stůl. „Jestli ti tví přátelé bydlí v tom baráku Ministerstva a hodlají s tím bláznem něco udělat, než to tady pohřbí úplně, tak jim řekni, že mají moji podporu. Moc nám tu z podsvětí nezbylo. Ale i tak bude Quellion koukat, co ten zbytek dokáže, když ho správně zaměříme.“

Špuk chvíli mlčky stál. „V hospodě ve Westbrooku sedí takovej chlapík a odposlouchává. Je to klidař ? jeden z nejlepších, co existujou. Je trochu nápadnej. Tak mu to nabídni.“

Durn přikývl.

Špuk se otočil a odcházel, ale cestou se ještě ohlédl na Durna. „Nezmiňuj se před ním o mně. Ani o tom, co se mi stalo.“

Prošel halou a okolo stráží a hráčů, kteří museli odejít od karet, a vstoupil do noci plné hvězd, jejichž svit mu připadal jasný jako denní světlo.

Cestou po Harrows přemýšlel o své schůzce s Durnem. Nedozvěděl se na ní od Durna nic důležitého. Přesto však měl pocit, jako by se kolem něho něco dělo ? něco, co neměl v plánu a čemu tak úplně do detailu nerozuměl. Postupně si zvykal na Kelsierův hlas i na cín s olovem, ale dělalo mu starosti, že to nebude asi natrvalo.

„Jestli se nedostaneš brzy ke Quellionovi,“ řekl Kelsier, „tak tvé přátele odhalí. Už si chystá vrahy.“

„Nepošle je,“ pravil Špuk tiše. „Tím spíš, jestli se k němu dostaly Durnovy řeči. Všichni vědí, že Sazed s Breezem byli u tebe v partě. Quellion jim nic neudělá, pokud ho neohrozí natolik, že nebude mít na vybranou.“

„Quellion je labilní člověk,“ namítl Kelsier. „Neotálej moc dlouho. Nechtěj vědět, jak se někdy dokáže chovat iracionálně.“

Špuk mlčel. Potom zaslechl kroky. Rychle se blížily. Cítil, jak se pod nimi chvěje zem. Otočil se, rozepnul si plášť a sáhl po zbrani.

„Ty jsi v bezpečí,“ poznamenal Kelsier tiše.

Kdosi se přehnal po straně ulice. Špuk se uklidnil. Byl to jeden z mužů, s nimiž hrál Durn karty. Sotva popadal dech, tvář měl brunátnou vyčerpáním. „Pane!“ zvolal.

„Nejsem pán,“ řekl Špuk. „Co se stalo? Je Durn v nebezpečí?“

„Ne, pane,“ odpověděl muž. „Já jen… já…“

Špuk zvedl obočí. „Potřebuju vaši pomoc,“ prohlásil muž a těžce oddychoval. „Když nám došlo, kdo jste, tak už jste byl pryč. Já jen…“

„Jakou pomoc?“

„Jde o moji sestru, pane,“ vysvětlil muž. „Občan ji zavřel. Náš… otec byl šlechtic. Mě Durn schoval, ale Mailey udala ženská, co jsem ji u ní nechal. Pane, je jí sedm let. On ji upálí!“

Špuk se zamračil. Co ode mě čeká? Chtěl tu otázku vyslovit nahlas, ale potom se zarazil. Přece už není ten starý Špuk. Nemá omezení, která míval. Může přece něco udělat.

Co by udělal Kelsier?

„Seženete deset chlapů?“ zeptal se. „Nějaký kamarády, co se nebojí práce v noci?“

„Jo, určitě. Jako abychom zachránili Mailey?“

„Ne,“ odpověděl Špuk. „Abyste zaplatili za záchranu Mailey. Sežeňte mi je a já udělám, co budu moct, abych Mailey pomohl.“

Muž dychtivě přikyvoval.

„Tak honem,“ přikázal Špuk a zabodl do něj prst. „Začínáme hned.“

V hemalurgii je důležitý kov, z něhož je vyrobený bodec, i místo, kam se bodec do těla zapíchne. Například ocelové bodce berou fyzické allomantické schopnosti dárce ? schopnost pálit cín s olovem, ocel a železo, a předávají je člověku, kterému se bodec umístí do těla. To, kam bodec přijde, rozhodne o vlastnosti, kterou příjemce dostane.

Bodce z jiných kovů berou feruchemické schopnosti. Například všichni původní inkvizitoři měli bodce z cínu s olovem. Ty ? jakmile prošly tělem dárce feruchema ? dávaly příjemci schopnost shromažďovat zdraví (i když nebyla tak silná jako původní schopnost dárce, platil tu zákon hemalurgických ztrát). To byl evidentně zdroj pověstné schopnosti inkvizitorů ze všeho se snadno zotavit, a také důvod, proč museli tolik odpočívat.

„Neměl jste tam vůbec chodit,“ poznamenal Cett.

Elend zvedl obočí a dojel na koni doprostřed tábora. Tindwyl ho učila, že je dobré nechat se vidět, zvláště v situacích, kdy má pod kontrolou, jak chce na lidi působit. V této záležitosti s ní náhodou souhlasil, a tak projížděl na koni středem tábora, aby všichni vojáci viděli, že je mezi nimi. Přes uniformu měl černý plášť, aby zakryl skvrny od popela. Vedle něho jel Cett, přivázaný ve speciálním sedle.

„Myslíte si, že jsem se vystavil moc velkému nebezpečí, když jsem vstoupil do města?“ zeptal se Elend a pokynul na skupinu vojáků, kteří přerušili svou ranní rutinu a zdravili ho.

„Ne,“ odpověděl Cett. „Oba moc dobře víme, že je mi absolutně ukradený, jestli žijete nebo nežijete, mladej. Kromě toho jste Mistborn. Kdyby se něco semlelo, měl byste z toho vyváznout.“

„Tak proč tedy?“ naléhal Elend. „Proč to byla chyba?“

„Protože jste se tam setkal s lidma,“ objasňoval Cett. „Mluvil jste s nima, tancoval jste s nima. Chápete to sakra? Až potom půjde do tuhýho, nebudete na ně chtít zaútočit ? už to pro vás budou konkrétní lidi.“

Elend jel chvíli mlčky. Ranní mlha už ho nijak nepřekvapovala. Zahalovala tábor a maskovala jeho skutečnou velikost. I pro jeho oči posílené cínem vypadaly zadní stany jen jako sotva viditelné hromádky. Připadal si, jako by projížděl jakýmsi mystickým světem plným stínů a ozvěn.

Byla skutečně chyba, že vstoupil do města? Snad. Znal Cettovy teorie a byl si vědom, jak je důležité, aby generál viděl nepřítele jako nekonkrétní masu, prostě překážku, a ne jako jednotlivce.

„Stojím si za tím, co jsem udělal,“ řekl nakonec.

„Já vím,“ přitakal Cett a poškrábal se na bradě. „A docela mě to znervózňuje, abych byl upřímnej. Vy jste strašně soucitnej. To je slabina, ale skutečný problém je jinde. A to v tom, že vy s tou svou soucitností nejste schopen vůbec nic udělat.“

Elend zvedl obočí.

„Měl byste být chytřejší, než se kamarádit s nepřáteli, Elende,“ pokračoval Cett. „Víte přece, jak reagujete, tak se máte takovým situacím vyhýbat! Sakra, chlape, každý vůdce má chyby ? vyhrávají ale jen ti, co se s nima naučí zacházet, ne ti, co je v sobě živí!“ Elend nereagoval a Cett jen vzdychl. „Dobře, tak se vrátíme k tématu blokády. Technici odřízli několik přístupů do města, ale zatím se nedostali k hlavnímu zdroji vody.“

„To nedostali,“ souhlasil Elend. „Vin našla přímo ve městě šest hlavních studen.“

„Tak je otrávíme,“ nadhodil Cett.

Elend mlčel. Uvnitř jeho nitra se praly dva protikladné postoje. Stával se však postupně realističtějším ? byl si vědom, že někdy je prostě nutné zabíjet ? nebo přinejmenším působit nepohodlí ? v zájmu záchrany.

„Dobře,“ přisvědčil. „Vin to v noci udělá ? a řeknu jí, aby nechala na studnách vzkaz, že jsme to udělali my.“

„K čemu to bude dobrý?“ zamračil se Cett.

„Já ty lidi nechci zabít, Cette,“ odpověděl Elend. „Chci jim jen zkomplikovat život. Takhle budou muset požádat o vodu Yomena. Když za ním postupně přijde celé město, bude muset pro vodu do jeskyně.“

Cett zabručel. Vypadal však potěšeně, že se Elend zařídil podle jeho návrhu. „A okolní vesnice?“

„Udělejte si s nimi, co chcete,“ řekl Elend. „Vezměte si deset tisíc mužů a pošlete je tam ? ať lidi obtěžují, ale ať je nezabíjejí. Chci, aby Yomenovi nosili špioni, které tam má, zprávy o tom, jak se mu hroutí říše pod rukama.“

„Jednáte polovičatě, mladíku,“ poznamenal Cett. „Nakonec si stejně budete muset vybrat. Když se Yomen nevzdá dobrovolně, budete na něj muset zaútočit.“

Elend stočil koně k velitelskému stanu. „Já vím,“ souhlasil tiše.

Cett si odfrkl, ale potom zmlkl, když vyšli ze stanu sluhové a začali ho odvazovat ze sedla. V tu chvíli se začala chvět země. Elend zaklel a snažil se udržet rovnováhu na koni, který se začal plašit. Zemětřesení zbořilo několik stanů. Nakonec se postupně uklidnilo. Elend se podíval stranou k Cettovi. Podařilo se mu udržet v sedle, i když mu jedna bezvládná noha visela dolů a zdálo se, že každou chvíli přepadne. Sluhové mu vyběhli na pomoc.

„Zatraceně, je to čím dál častější,“ zaklel Cett.

Elend uklidnil koně. Ten stál a odfukoval do mlhy. Muži v táboře pokřikovali a kleli a snažili se zlikvidovat následky pohromy. Zemětřesení se skutečně objevovala stále častěji. Poslední proběhlo sotva před pár týdny. Ve Finální říši zemětřesení nebývala ? za svého mládí nikdy o žádném v Centrální dominancii neslyšel.

Vzdychl, seskočil z koně a podal uzdu pomocníkovi. Potom vstoupil za Cettem do velitelského stanu. Sluhové usadili Cetta na židli, odešli a nechali je o samotě. Cett se na Elenda podíval. Vypadal ustaraně. „Řekl vám ten hlupák Ham o zprávách z Luthadelu?“

„O tom, že žádné nejsou?“ zeptal se Elend s povzdechem. „Ano.“ Z hlavního města nedostali už dlouho ani zprávičku, natož pak zásoby, které Elend objednal a jež měly dorazit po kanálu.

„Nemáme zase tolik času, Elende. Maximálně pár měsíců. To stačí na to, abychom Yomena oslabili. Lidi nebudou mít co pít a budou se nakonec na naši invazi těšit. Jenže jestli nedostaneme zásoby, tak to obležení neudržíme.“

Elend se na něho podíval. Cett seděl na židli, ve tváři měl arogantní výraz, a díval se Elendovi do očí. Cett byl mistrem póz a pohledů. Před dávnou dobou přišel po nemoci o nohy, a tudíž nemohl lidi ponižovat fyzicky. Musel si tedy najít jinou cestu, aby dokázal působit nebezpečně.

Věděl, kam udeřit a na kterém místě nejlépe zasáhnout. Dokázal vyhmátnout slabiny, které jeho soupeře trápily, a využít jich způsobem, jaký by Elend snad ani nepokládal za možný. A přitom za tím vším skrýval srdce, které se Elendovi zdálo mnohem měkčí, než by Cett byl ochotný i sám sobě přiznat.

Dnes byl obzvlášť nervózní. Jako by mu něco dělalo starosti. Něco důležitého. Že by to bylo něco, co musel opustit?

„Ona bude v pořádku, Cette,“ poznamenal Elend. „Allrianne se se Sazedem a Breezem nic nestane.“

Cett se ušklíbl a pohrdavě mávl rukou ? ale pohled odvrátil. „Bez tý bláznivý holky je mi tu líp. Ať si ji ten klidař nechá, to vám povídám. A vůbec, teď se nebavíme o mně, ale o vás a o tom obléhání.“

„Vzal jsem v úvahu, co jste řekl, Cette,“ pravil Elend. „Zaútočíme, když to uznám za nezbytné.“ Než domluvil, odhrnula se stanová plachta a do stanu se přišoural Ham s postavou, kterou Elend neviděl už dlouhou dobu ? aspoň mimo lůžko.

„Demouxi!“ uvítal přicházejícího generála. „Tak konečně na nohou!“

„No, sotva se na nich držím, Vaše Výsosti,“ povzdechl Demoux. Byl bledý. „Ale už mám sílu tu aspoň popocházet.“

„Co ostatní?“ zeptal se Elend.

Ham přikývl. „Jakž takž. Lepší se. Demoux je z té poslední várky. Ještě pár dní a armáda bude zase při síle.“

Bez těch, co zemřeli, pomyslel si Elend.

Cett se díval na Demouxe. „Většina mužů se zotavila už dávno. Máte na vojevůdce nějakou slabou náturu, co, Demouxi? Aspoň se to ke mně doneslo.“

Demoux se začervenal.

Elend se zamračil. „Cože?“

„To nic, Vaše Výsosti,“ chtěl to zamluvit Demoux.

„V mém táboře žádné ‚nic‘ neexistuje, Demouxi,“ ohradil se Elend. „O čem to zase nevím?“

Ham vzdychl a přitáhl si židli. Sedl si na ni obráceně a složil silné paže přes opěradlo. „Po táboře běží taková fáma, Ele.“

„Vojáci,“ řekl Cett. „Pořád stejný ? pověrčiví jako starý baby.“

Ham přikývl. „Někteří si vzali do hlavy, že když někdo onemocní v mlze, je to trest.“

„Trest?“ zeptal se Elend. „A za co?“

„Za nedostatečnou víru, Vaše Výsosti,“ odpověděl Demoux.

„Nesmysl,“ odsekl Elend. „Všichni víme, že mlha si vybírá své oběti náhodně.“

Všichni se na sebe podívali a Elend se zarazil a musel se nad svými slovy zamyslet. Ne, není to náhodné ? aspoň statistika náhodu nepotvrzuje. „A vůbec,“ řekl, aby změnil téma, „jaké máte denní hlášení?“

Všichni tři se střídavě rozpovídali o různých povinnostech v táboře ? Ham o morálce a výcviku, Demoux o zásobách a táborové rutině, Cett o taktice a hlídkách. Elend stál, ruce složené za zády, ale poslouchal jen tak na půl ucha. Bylo to všechno podobné jako předchozí den, i když bylo příjemné vidět zase Demouxe zpátky u jeho povinností. Byl mnohem výkonnější než jeho asistenti.

Zatímco mluvili, Elend přemýšlel o všem možném. Obléhání pokračovalo uspokojivě, ale vyčkávání ho ? po výcviku, který dostal od Cetta a Tindwyl ? začínalo obtěžovat. Mohl by se města zmocnit rovnou i bez něj. Měl přece koloss a podle všech hlášení byly jeho jednotky schopnější než armáda ve Fadrexu. Obránci města se mohou schovat ve skalách, ale Elend na tom nebyl tak špatně, aby nemohl vyhrát.

Jenže ho to bude stát spoustu životů.

To byla poslední překážka, před kterou se zastavil ? poslední krok, který by ho proměnil z obránce v agresora. Z ochránce v dobyvatele. A tohle jeho vlastní váhání ho trápilo. Bylo pro něj jednodušší, když Yomena pokládal za tyrana a zkorumpovaného obligátora věrného Pánu Vládci. Teď však bohužel věděl, že je Yomen rozumný člověk. A že velmi racionálně uvažuje. Obvinění, která vznášel proti Elendovi, byla vlastně pravdivá. Elend přece mluvil o demokracii a přitom se trůnu zmocnil silou.

Byl takový, jakého ho lidé potřebovali, o tom byl přesvědčený. Jenže právě proto byl pokrytec. Tatáž hloupá logika mu velela, že by měl poslat Vin Yomena zabít. Jenže může si objednat smrt člověka, který mu neudělal nic špatného, jen se mu připletl do cesty?

Zabít toho obligátora mu připadalo stejně křivé jako poslat koloss na Fadrex. Cett má pravdu, pomyslel si. Snažím se hrát na obou stranách současně. Na chvíli, když mluvil s Teldenem, se cítil jistý sám sebou. A tomu, co řekl, opravdu věřil. Elend nebyl Pán Vládce. Svým lidem dal svobodu a větší spravedlnost.

Jenže měl pocit, že tohle obléhání by mohlo vychýlit pomyslný jazýček vah mezi tím, kdo je, a tím, kým by se mohl stát, kdyby se vyplnily jeho obavy. Lze opravdu obhájit útok na Fadrex, povraždění celého vojska a vydrancování zásob ? a to všechno ve jménu ochrany lidí celé říše? A může si dovolit udělat opak ? odejít z Fadrexu a nechat tajemství Pána Vládce, které by mohlo zachránit celou říši, v jeskyni člověku, který si stále myslí, že se Pán Vládce vrátí a spasí svět?

Nebyl schopen se rozhodnout. Momentálně hodlal využít všechny ostatní možnosti. Cokoli, co by ho zdrželo od útoku na město. To znamenalo udržet blokádu, aby byl Yomen postupně povolnější. A také to znamenalo dostat Vin do jeskyně se zásobami. Podle toho, co říkala, byla jeskyně velmi bedlivě střežená. Nedokázala si představit, že by se tam mohla někdy v noci dostat. Ale na plese jsou strážci rozptýlenější. To by mohla být dokonalá příležitost nahlédnout, co je v jeskyni ukryto.

Za předpokladu, že Yomen poslední tabuli se vzkazem Pána Vládce neodstranil, pomyslel si. A že tam vůbec něco takového je.

Přesto zbývala naděje. Poslední vzkaz Pána Vládce, poslední dílek pomoci, kterou nechal lidem. Pokud by k ní Elend našel cestu, aniž by musel násilím proniknout do města a zabít tisíce lidí.

Muži nakonec dohovořili a Elend je rozpustil. Ham zmizel rychle, protože chtěl stihnout ranní hodinu šermování. Cett se nechal odnést chvilku po něm. Demoux však stále otálel. Někdy bylo těžké mít na paměti, jak je vlastně mladý ? bylo mu sotva víc než Elendovi. Jeho zčásti lysá hlava a spousta jizev a teď k tomu ještě viditelné následky prodělané nemoci mu přidávaly na věku.

Bylo zřejmé, že má něco na srdci. Elend čekal. Nakonec Demoux sklopil oči a rozpačitě řekl: „Vaše Výsosti, obávám se, že vás musím požádat o sesazení z postu generála.“

„A proč?“ zeptal se Elend opatrně.

„Myslím, že si tu pozici už nezasloužím.“

Elend se zamračil.

„Armádě Hrdiny z Hathsinu by měl velet jen člověk, kterému Hrdina důvěřuje, pane,“ vysvětlil Demoux.

„Já jsem si jistý, že tobě důvěřuje, Demouxi.“

Demoux zavrtěl hlavou. „Tak proč na mě potom poslal tu nemoc? Proč si vybral z celé armády zrovna mě?“

„Už jsem ti říkal, že je to náhoda, Demouxi.“

„Pane,“ prohlásil Demoux, „nerad s vámi nesouhlasím, ale oba víme, že to tak není. A nakonec ? s tím, že to všechno bylo možná podle Kelsierovy vůle, jste přece přišel vy.“

Elend se zarazil. „Já?“

Demoux přikývl. „To ráno, co musela armáda vyjít do mlh, jste na nás volal, ať si vzpomeneme, že Kelsier byl Pán mlh a že ta nemoc ? tudíž ? musí být jeho vůle. A myslím, že jste měl pravdu. Hrdina z Hathsinu je opravdu Pán mlh. Sám to říkal tu noc, kdy zemřel. On za tou nemocí opravdu stojí, pane. Já to vím. Vybral si lidi, co nebyli pevní ve víře, a potrestal je.“

„Takhle jsem to ale já nemyslel, Demouxi,“ namítl Elend. „Já jsem jen narážel na to, že Kelsier chtěl, abychom dokázali překonávat překážky. Vůbec jsem neměl na mysli, že by si tipoval nějaké jednotlivce.“

„To je jedno, pane, ale řekl jste to.“

Elend přezíravě mávl rukou.

„Jak byste potom vysvětlil tu zvláštní statistiku, pane?“ zeptal se Demoux.

„Nevím,“ odpověděl Elend. „Připouštím, že ty statistické údaje jsou zvláštní, ale speciálně o tobě nic nevypovídají, Demouxi.“

„Já ale nemyslím čísla, pane,“ řekl Demoux stále se sklopenou hlavou. „Já myslím počet těch, kdo zůstali nemocní, když se ostatní uzdravili.“

Elend se zarazil. „Počkej. Jak to myslíš?“

„Vy jste o tom neslyšel, pane?“ zeptal se Demoux. „Mluvili o tom písaři a koluje to vojskem. Myslím, že většina vojáků těm číslům nerozumí, ale tuší, že se děje něco zvláštního.“

„Jakým číslům?“ nechápal Elend.

„Pět tisíc lidí onemocnělo, pane,“ pokračoval Demoux.

Přesně šestnáct procent z celé armády, pomyslel si Elend.

„Samozřejmě pět set hned zemřelo a ti ostatní se skoro všichni uzdravili do druhého dne.“

„Ale někteří ne,“ dodal Elend. „Jako ty.“

„Jako já,“ přisvědčil Demoux. „Zůstalo nás nemocných tři sta dvacet sedm.“

„No a?“ čekal Elend na Demouxův závěr.

„To je přesně jedna šestnáctina ze všech, kdo onemocněli, pane. A bylo nám špatně přesně šestnáct dní. Na hodinu.“

Vítr si tiše pohrával se stanovou plachtou. Elend seděl mlčky a neubránil se tomu, aby mu přejel mráz po zádech. „Shoda okolností,“ řekl nakonec. „Statistici vždycky najdou nějaké zvláštní souvislosti, když se hodně snaží.“

„Tohle ale nevypadá jako zvláštní souvislost, pane,“ oponoval Demoux. „To je přesné. Opakuje se pořád dokola jedno číslo ? šestnáct.“

Elend zavrtěl hlavou. „I když se opakuje, Demouxi, tak to pořád ještě nic neznamená. Je to jenom číslo.“

„Ale to číslo přesně odpovídá počtu měsíců, které strávil Hrdina z Hathsinu v dolech,“ namítl Demoux.

„Shoda okolností.“

„Je to věk Lady Vin, když se stala Mistbornem.“

„Další shoda okolností.“

„To už je těch shod okolností moc, pane,“ trval na svém Demoux.

Elend se zamračil a založil ruce. Demoux má pravdu. Moje popírání nás zavádí od problému. Potřebuju vědět, co si lidé myslí, ale nemůžu jim odporovat.

„Dobře, Demouxi,“ připustil tedy. „Řekněme, že to shody okolností nejsou. Ty na to máš asi nějaké vysvětlení.“

„Jak už jsem říkal, pane,“ odpověděl Demoux. „Mlha pochází od něj. Vybírá si některý lidi a zabíjí, ostatním jenom vyvolá nemoc. A tu šestnáctku používá jako důkaz, že za tím opravdu stojí on. Takže lidi, kteří jsou nemocní nejdéle, jsou ti, které chce především potrestat.“

„Tedy kromě těch, co rovnou zemřou,“ poznamenal Elend.

„Jistě.“ Demoux zvedl hlavu. „Takže… třeba ještě mám šanci.“

„To neměla být konfrontace, ta moje poznámka, Demouxi. Já to pořád neberu. Možná je to opravdu divné, ale tenhle tvůj výklad je založený na spekulaci. Proč by tě měl Hrdina trestat? Jsi přece jeden z jeho nejvěrnějších kazatelů.“

„Jenže jsem se do té pozice ustanovil sám, pane,“ namítl Demoux. „On si mě nevybral. Já jsem… prostě začal kázat a lidi mě začali poslouchat. Tím jsem ho asi urazil. Kdyby to býval ode mě chtěl, tak si mě vybral, ještě když byl naživu ? ne?“

Mám pocit, že Kelsier, když byl naživu, se o nic takového nezajímal, pomyslel si Elend. Šlo mu jen o to, podnítit ve skaatech tolik vzdoru, aby povstali.

„Demouxi,“ řekl, „víš přece, že za Hrdinova života žádná taková církev neexistovala. Tu mohli vytvořit jedině po jeho smrti jeho následovníci ? lidé jako ty, kteří obdivovali jeho názory.“

„Jistě,“ připustil Demoux. „Jenže některým se po smrti objevil. A já jsem mezi ně nepatřil.“

„Nikomu se neobjevil,“ popřel Elend. „To byl OreSeur, kandra. To přece víš, Demouxi.“

„Ano,“ přisvědčil. „Ale ta kandra jednala na jeho příkaz. A já jsem na seznamu těch, které měl navštívit, nebyl.“

Elend mu položil ruku na rameno a podíval se mu do očí. Viděl, jak se tenhle generál, na svůj věk nepřirozeně unavený a prošedivělý, postavil kolossovi skoro o dva metry vyššímu, než byl on sám. Demoux nebyl žádný slaboch ani na těle, ani ve víře.

„Demouxi,“ pravil Elend vážně, „myslím to upřímně ? musíš odložit tu sebelítost. Jestli si mlhy vybraly tebe, tak to musíme použít právě jako důkaz, že s Kelsierovou vůlí nemají nic společného. Teď není čas, abys o sobě pochyboval ? oba víme, že jsi dvakrát tak oddaný než kdokoli jiný v armádě.“

Demoux se začervenal.

„Přemýšlej o tom,“ pokračoval Elend a allomanticky zapůsobil Demouxovi na emoce. „Ty jsi pro nás důkazem, že s tím, jestli člověk podlehne mlze, nemá osobní víra nic společného. Tak místo apatie se musíme spíš snažit přijít na skutečnou příčinu toho, že se mlha chová tak, jak se chová.“

Demoux chvíli stál a potom přikývl. „Snad máte pravdu, pane. Možná dělám ukvapené závěry.“

Elend se usmál. Potom se však zarazil a zamyslel se nad vlastními slovy. Důkaz, že s tím, jestli člověk podlehne mlze, nemá osobní víra nic společného…

To nebyla tak úplně pravda. Demoux byl jeden z nejpevnějších ve víře v celém táboře. Co ostatní, kteří onemocněli s ním? Byli také tak silní? Elend se už už chtěl Demouxe zeptat. V tu chvíli se však ozval křik.

Hemalurgické ztráty byly méně patrné u inkvizitorů, kteří byli vytvořeni z Mistbornů. Protože už své allomantické schopnosti měli, jejich navýšení jim dalo mimořádnou sílu.

Inkvizitoři však ve většině případů pocházeli z Mistingů. Zdá se, že oblíbenými rekruty byli hledači jako Marsh. Protože když nebyl k dispozici Mistborn, byl inkvizitor se zesílenou schopností pálit bronz mocným nástrojem pro vyhledávání Mistingů mezi skaaty.

V dálce se ozval křik. Vin v kajutě vyskočila. Usínala, ale ještě nespala. Byla unavená po dalším dni prohledávání Fadrexu.

Jakmile však zaslechla řinčení zbraní, na únavu zapomněla. Konečně! pomyslela si, odhodila přikrývku a vyběhla z kajuty. Na sobě měla svou obvyklou košili a kalhoty a ? jako vždycky ? v kapse několik lahviček s kovy. Jednu z nich vypila cestou na palubu člunu.

„Paní Vin!“ volal na ni skrz mlhu jeden ze sluhů. „Tábor byl napaden!“

„Taky už bylo načase,“ odpověděla Vin, zatlačila na kovovou vzpěru a vymrštila se do vzduchu. Prosvištěla ranní mlhou a připadala si jako pták, když letí mrakem.

S cínem rychle našla bitevní pole. Několik mužů na koních směřovalo do severní části tábora a prodíralo si cestu ke člunům se zásobami, které stály v chráněném záhybu kanálu. Na jedné straně vytvořila půlkruh skupina Elendových allomantů ? rváči vpředu, mincíři vzadu. Uprostřed byli obyčejní vojáci. Drželi se statečně. Nájezd nepřátel zpomalila barikáda a opevnění kolem tábora.

Elend měl pravdu, pomyslela si Vin hrdě, když klesala dolů. Kdybychom naše vojáky nevystavili mlze, ocitli bychom se teď ve velkých potížích.

Elendovo dobré plánování jim zachránilo zásoby a odrazilo jednu z Yomenových jednotek. Nájezdníci si patrně mysleli, že do tábora prorazí snadno ? že vytáhnou ze stanů vojáky nepřipravené na útok ani na střetnutí s mlhou. Místo toho však Elendovy hlídky stačily všechny včas varovat a útočníci byli odraženi.

Yomenovi vojáci se snažili proniknout do tábora z jihu. I když se Elendovi muži drželi dobře, nepřátelé byli ve výhodě, protože jeli na koních. Vin se řítila oblohou a přitom pálila cín s olovem, aby si posílila tělo. Odhodila minci a zpomalila se o ni, až dopadla na černou zem a zvířila obrovskou spršku popela. Nájezdníci se z jihu dostali až ke třetí řadě stanů. Vin dopadla přesně do jejich středu.

Nemají podkovy, pomyslela si, když se k ní vojáci začali přibližovat. A místo mečů mají kopí s kamennými hroty. Yomen je opravdu prozíravý.

Brala to jako výzvu. Usmála se. Po tolika dnech čekání to pro ni byla příjemná změna. Yomenovi kapitáni křičeli a stáčeli útok směrem k ní. Během pár vteřin se na ni valilo dobře třicet jezdců.

Podívala se na ně. Potom vyskočila. Nepotřebovala ocel, aby vyletěla vysoko ? stačily jí svaly posílené cínem s olovem. Vyhnula se kopí předního jezdce a cítila, jak proletělo vzduchem těsně kolem ní. Ranní mlhou vířil popel, jak prudce vykopla nohou jednomu z předních vojáků přímo do tváře. Shodila ho ze sedla. Dopadla vedle jeho kutálejícího se těla a potom odhodila minci a odskočila stranou, mimo dráhu cválajících kopyt. Jezdec, kterého shodila na zem, křičel, ale jeho spolubojovníci neměli šanci zastavit koně a ušlapali ho.

Vin zatlačila a proletěla mezi otevřenými plachtami stanu. Skulila se na nohy a potom pomalu zatlačila na kovové tyče jednoho ze stanů a vytrhla je ze země.

Stěny se zachvěly a stan vyletěl do vzduchu, plátno se napjalo a tyče se uvolnily do všech stran. Prudký závan větru, který vyvolala, rozvířil popel. Všichni vojáci na obou stranách fronty se k ní otočili. Nechala stanové plátno dopadnout přímo před sebe a potom zatlačila. Plátno se vzdulo a tyče prudce odletěly jako kopí proti koním a jezdcům.

Muži i koně padali. Plátno se sneslo před Vin na zem. Usmála se a skočila rovnou do změti nájezdníků, kteří se snažili zorganizovat další výpad. Nedala jim čas. Elendovi vojáci se stáhli dozadu a utvořili obrannou linii, aby Vin mohla zaútočit, aniž by ohrožovala vlastní vojsko.

Proletěla vzduchem mezi jezdci. Koně jim bránili zareagovat dostatečně rychle. Točili se s jezdci dokola a Vin vytrhávala jeden stan za druhým a jejich kovové tyče používala jako kopí. Desítky útočníků jí před očima padaly k zemi.

Zezadu se ozval dusot kopyt a Vin zpozorovala, že se jednomu z nepřátelských velitelů podařilo zorganizovat další útok. Muži jeli přímo na ni, někteří s oštěpy, jiní s luky.

Zabíjela nerada. Ale milovala allomancii ? vzrušovalo ji, když mohla využívat svých schopností a síly, když mohla působit na věci kolem sebe a prožívat ten elektrizující pocit, když si posílila tělo cínem s olovem. Pokud jí dali takovíhle vojáci záminku k boji, nebránila se.

Šípy proti ní neměly šanci. Cín s olovem jí dodal rychlost a rovnováhu a snadno s ním uhýbala střelám. Zatáhla za zdroj kovu za sebou a vyskočila do vzduchu, když kolem ní proletěl vlající stan, který tímto tahem uvedla do pohybu. Dopadla na zem a zatlačila na stanové tyče. Stan se napjal a vypadal jako plena, kterou někdo tahá za protilehlé strany.

A řítil se přímo na nohy koní. Vin spálila dural a zatlačila. Plátno se roztrhlo a tyče vyletěly ven, ale plachta vykonala své. Zadní řady nepřátel klopýtaly přes přední a vojáci padali na zem vedle svých zvířat.

Vin spolkla obsah další lahvičky, aby si doplnila ocel. Přitáhla si další stan. Když byl blízko, vyskočila, ve vzduchu se otočila, zatlačila na stan a poslala ho proti další skupině vojáků na koních. Stanová tyč probodla jednoho vojáka a odhodila ho dozadu. Vletěl mezi své kumpány a způsobil zmatek.

Padl mrtvý na zem do popela a na něj se složila stanová plachta, stále ještě připevněná k tyči, která mu trčela z hrudníku. Plachta ho přikryla jako pohřební rubáš. Vin se otočila a hledala další nepřátele. Jezdci však začali ustupovat. Udělala krok dopředu, jako by je chtěla pronásledovat, ale zastavila se. Někdo ji sledoval ? viděla v mlze siluetu. Spálila bronz.

Silueta vydávala allomantické impulsy. Allomant. Mistborn. Na Elenda byl moc blízko, ale skrz mlhu nedokázala odhadnout, kdo by to mohl být. Chvilku přemýšlela. Potom odhodila minci a vyrazila proti soupeři.

Uskočil a vymrštil se do vzduchu. Následovala ho. Tábor nechala za sebou a dlouhými skoky přes krajinu zasypanou popelem mířila za allomantem. Ten se hnal k městu a zdolal skalní formace, které sloužily jako přirozené opevnění. Vin překvapila stráž, vyskočila nad skaliska a vydala se přímo do Fadrexu.

Soupeř se držel stále před ní. Jeho pohyby nebyly hravé, jako když se honili se Zanem. Tenhle člověk se opravdu snažil uprchnout. Pronásledovala ho, teď skákala po střechách a po ulicích. Zatínala zuby, zoufalá, že ho nemůže dostihnout. Každý skok si dokonale načasovala a téměř se ani nezastavovala, když si soupeř vybíral další kotvy a odrážel se k dalším vysokým obloukům.

Byl dobrý. Obkroužil město a Vin měla co dělat, aby mu stačila. Výborně! řekla si nakonec a připravila si dural. Dostala se k soupeři tak blízko, aby viděla, že je to bytost z masa a kostí, žádný mlžný duch. Byla si skoro jistá, že je to ten člověk, který ji sledoval, když se dostala do Fadrexu poprvé. Yomen má Mistborna.

Jenže aby s ním mohla bojovat, musela by ho nejdřív chytit. Čekala na vhodnou chvíli, právě když se chystal vyskočit do dalšího vysokého oblouku, a potom uhasila kovy a spálila dural. Zatlačila.

Ozvala se rána. Dveře, které použila jako kotvu, se zachvěly. Vymrštilo ji to dopředu obrovskou rychlostí, jako když vystřelí šíp z luku. Okamžitě měla soupeře na dosah.

Ale nic neviděla. Zaklela a znovu spálila cín. Když pálila dural, musela cín uhasit, jinak by jej spotřebovala všechen najednou a zůstala by bez něj jako slepá. Jenže tím, že jej uhasila, dosáhla vlastně stejného výsledku. Omámená po duralové explozi, přistála nemotorně na nejbližší střeše. Skrčila se a dívala se upřeně do mlhy kolem sebe.

Kam jsi zmizel? pomyslela si, spálila bronz a spoléhala na svou ? stále ještě neobjasněnou ? schopnost pronikat měděnou clonou. Žádný allomant se před ní nedokázal skrýt, pokud neuhasil všechny kovy.

Tento člověk to však evidentně udělal. Znovu. Už podruhé jí unikl.

Svědčilo to o možnosti, která ji znepokojovala. Vin se ze všech sil snažila svou schopnost pronikat měděnou clonou utajit, i když ji používala už čtyři roky. Věděl o ní i Zane a nakonec nemohla tušit, kdo další. Je možné, že je její tajemství už dávno prozrazeno.

Zůstala ještě chvíli na střeše, ale věděla, že už tam nic neobjeví. Soupeř natolik chytrý, aby jí dokázal uniknout v momentě, kdy uhasila cín, je jistě dostatečně chytrý i na to, aby se dokázal skrýt, než ona odejde. Vlastně se až divila, proč se neskryl hned…

Vstala, spolkla obsah lahvičky s kovy a rozzlobeně skákala zpátky do tábora.

Když dorazila, vojáci právě odklízeli pozůstatky útoku a mrtvá těla. Mezi nimi se pohyboval Elend, vydával rozkazy a blahopřál jim k vítězství. Vin se při pohledu na jeho bílou postavu okamžitě ulevilo.

Dopadla vedle něho. „Elende, napadli tě?“

Podíval se na ni. „Co? Mě? Ne. Já jsem v pořádku.“

Potom tedy ten allomant nepřišel proto, aby mi zabránil Elenda ochraňovat, pomyslela si a zamračila se. Vypadalo to tak jednoznačně. Tak ?

Vzal ji stranou. Ve tváři měl ustaraný výraz. „Já jsem v pořádku, Vin, ale něco se děje.“

„Co?“

Zavrtěl hlavou. „Mně se zdá, že tohle mělo jen odvrátit naši pozornost ? že to byl takový fingovaný útok na tábor.“

„Ale když nešli po tobě,“ zeptala se Vin, „a nešli ani po zásobách ? tak od čeho měli naši pozornost odvádět?“

Podíval se jí do očí. „Od kolossu.“

„Jak nám to mohlo utéct?“ povzdechla si Vin zoufale. Elend stál se skupinou vojáků a čekal, až Vin s Hamem ukončí inspekci ztrát. Mlhy se rozptýlily teprve nedávno. Dole pod nimi ležel Fadrex a okolo něj tábořilo jeho vojsko. I na tu dálku rozeznali kanál. Jeho voda byla působením padajícího popela tmavší a kolem ní bylo všechno úplně černé. Pod skalami ležely zbytky jejich armády kolossů. Z dvaceti tisíc mužů zbylo jen deset tisíc. Stalo se to v jednom krátkém nestřeženém okamžiku, kdy se kolossové stali obětí léčky, zatímco Elendovy jednotky bojovaly v táboře proti předstíranému útoku. Mlha, která zůstávala i za denního světla, jim skryla, co se děje. Objevili to, když už bylo pozdě. Elend tu smrt nějak cítil ve vzduchu, ale vykládal si to tím, že jsou kolossové neklidní, protože vnímají bitvu.

„Vzadu za útesy jsou jeskyně,“ řekl Ham a díval se na kus ohořelého dřeva. „Yomen nás nejspíš čekal a měl tam pro ten případ schované katapulty. I když si upřímně myslím, že je pořídil spíš pro útok na Luthadel. Ale tahle plošina byla ideálním jevištěm pro inscenovaný útok. Yomen ji vybudoval s úmyslem zaútočit na naše vojsko, a když jsme potom utábořili kolossy tam dole…“

Elendovi stále ještě zněly v uších ty výkřiky ? kolossové posedlí bojovou hysterií, a přitom neschopní dostat se k nepřátelům, kteří byli na vyvýšené plošině. Odtamtud na ně shazovali kameny, které vykonaly své. A potom nad těmi tvory ztratil kontrolu. Jejich zoufalství asi bylo příliš silné, a tak trvalo příliš dlouho, než se mu podařilo uklidnit je, aby se nevybíjeli navzájem. Většina ztrát vznikla právě tím. Každý druhý zemřel rukou svého kolegy.

Ztratil jsem nad nimi kontrolu, pomyslel si. Trvalo to jen chvilku a stalo se to jenom proto, že se nemohli dostat na nepřátele. Ale i tak to byl nebezpečný precedens.

Vin zoufale kopla do ohořelého špalku, až se skutálel z plošiny dolů.

„To byl hodně dobře naplánovaný útok, Ele,“ poznamenal Ham tiše. „Yomen asi viděl, že ráno vysíláme zesílené hlídky, a usoudil, že v tu dobu nejspíš čekáme útok. A tak nám vyhověl ? napadl nás ve chvíli, kdy jsme měli být nejsilnější.“

„Ale zaplatil za to i on,“ řekl Elend. „Musel si spálit vlastní vybavení, abychom se k němu nedostali my, a ztratil při útoku na náš tábor stovky vojáků i s koňmi.“

„To je pravda,“ přisvědčil Ham. „Ale nevyměnil bys desítky zbraní a pět set mužů za deset tisíc kolossů? A navíc Yomen stejně nemohl jezdectvo udržet dlouho ? bůhví, kde bral obilí, aby uživil koně. Pro něj je lepší, že o ně přišel v bitvě, než aby je musel nechat pojit hlady.“

Elend pomalu přikyvoval. Tím se nám situace dost zkomplikovala. Když máme o deset tisíc kolossů méně… Najednou byly síly mnohem vyrovnanější. Elend udrží blokádu, ale útok na město by byl mnohem riskantnější.

Vzdychl. „Neměli jsme kolossy nechávat tak daleko od hlavního tábora. Budeme je muset nastěhovat sem.“

Hamovi se to nelíbilo.

„Oni nejsou nebezpeční,“ řekl Elend. „Máme je s Vin pod kontrolou.“ Většinou.

Ham pokrčil rameny. Znovu prošel spáleništěm a chystal se vyslat posly. Elend zamířil dopředu za Vin, která stála až na kraji útesu. Necítil se tak vysoko nejlépe. Ona však si propasti pod sebou vůbec nevšímala.

„Měla jsem ti pomoct dostat je zase pod kontrolu,“ pravila tiše a dívala se do dálky. „Yomen mi odvedl pozornost.“

„Odvedl pozornost nám všem,“ odtušil Elend. „Já jsem ty kolossy cítil, ale i tak jsem si nedokázal domyslet, co se opravdu děje. Získal jsem nad nimi kontrolu, až když ses vrátila, ale tou dobou už jich byla většina mrtvých.“

„Yomen je Mistborn,“ prohlásila.

„Víš to jistě?“

Přikývla.

Ještě tohle, pomyslel si. Ovládl se však. Vojsko ho potřebuje vyrovnaného. „Dám ti tisícovku kolossů,“ řekl. „Měli jsme si je rozdělit už dávno.“

„Ty jsi silnější,“ namítla.

„Jak je vidět, tak to stejně nestačí.“

Vzdychla a přikývla. „Jdu se tam dolů podívat.“ Zjistili, že blízkost kontrolu nad kolossy posiluje.

„Oddělím jich asi tisícovku a pustím je. Musíš se jich hned chopit.“

Vin přikývla a sešla z plošiny dolů.

Měla jsem si uvědomit, že se nechávám tou bitvou moc unést, pomyslela si Vin, když letěla vzduchem. Teď jí to bylo jasné. A bohužel průběh bitvy její pozornost upoutal ještě víc.

Odhodila minci a dopadla na zem. Už jí nedělaly potíže ani skoky z třicetimetrové výšky. Bylo to zvláštní pomyšlení. Vybavila si, jak ustrašeně stála na luthadelských hradbách a bála se použít allomancii a skočit, přestože ji Kelsier hecoval. Teď se klidně postavila na skalní převis nad propastí, skočila a cestou dolů přemýšlela.

Prošla po prašné zemi. Popel jí sahal až po lýtka a bez pomoci cínu s olovem se v něm skoro nedalo jít.

Téměř okamžitě k ní přistoupil Human. Vin nedokázala rozeznat, jestli je to pouze odezva na to, že ho má v moci, nebo jestli ji vyhledal záměrně. Na ruce měl novou ránu ? důsledek ranní bitky. Dostihl ji a srovnal s ní krok, i když jeho masivnímu tělu dělala vysoká vrstva popela zjevné potíže.

V táboře kolossů jako obvykle nebyly znát žádné emoce. Ještě před chvílí to tu vřelo krvelačnými pudy, když shora začaly padat kameny, a kolossové se do sebe pustili navzájem. Teď jednoduše seděli v popelu, shluknutí v malých skupinkách. Svá zranění ignorovali. Kdyby měli k dispozici dřevo, zapalovali by ohně. Někteří vykopávali hrsti hlíny a žvýkali ji.

„Vašim lidem je to jedno, Humane?“ zeptala se Vin.

Obrovský koloss se na ni podíval a z trhlin v kůži na obličeji mu tekla krev. „Jedno?“

„Že tolik kolossů zemřelo,“ vysvětlila. Viděla kolem sebe na zemi mrtvoly zapomenuté v popelu. Měly staženou kůži ? to byl u kolossů pohřební rituál. Několik kolossů ještě obcházelo mezi mrtvolami a stahovalo kůži zbývajícím.

„Není nám to jedno, postaráme se o ně,“ řekl Human.

„Ano,“ poznamenala Vin. „Stáhnete z nich kůži. Proč to vlastně děláte?“

„Protože jsou mrtví,“ odpověděl Human, jako by podával vyčerpávající vysvětlení. Vedle nich se zvedla velká skupina kolossů vedená Elendovým nevysloveným povelem. Oddělili se od ostatních a odcházeli skrz popel. Po chvíli se začali rozhlížet kolem sebe, jako by už najednou k sobě nepatřili.

Vin zareagovala rychle. Utlumila ostatní kovy a spálila dural. Potom rozdmýchala zinek a masivním tahem zapůsobila na jejich emoce. Podle očekávání se v tu chvíli podřídili jejímu vedení stejně jako Human.

Ovládat takové množství kolossů bylo obtížnější, ale bylo to stále ještě v jejích silách. Vin jim přikázala, aby byli v klidu a nikoho nezabíjeli, a potom je nechala vrátit se do tábora. Od této chvíle zůstali kolossové v její moci, i když momentálně nepoužívala allomancii a nepůsobila na ně.

Human je pozoroval. „Je nás… málo,“ konstatoval.

„Ano,“ souhlasila Vin. „Ty to poznáš?“

„Já…“ Human se odmlčel a korálkovýma očima sledoval tábor. „Bojovali jsme. Umírali jsme. Potřebujeme další. Máme moc mečů.“ Ukázal na hromadu kovu v dálce. Byla plná klínovitých zbraní, které už neměly majitele.

Můžeš kontrolovat populaci kolossů podle mečů, řekl jí jednou Elend. Jak rostou, bojují o větší meče a zbývající dostávají mladší, menší kolossové.

Ale odkud se berou, to nikdo neví.

„Potřebujete kolossy k těm mečům, Humane,“ nadhodila Vin.

Přikývl.

„Musíte mít víc dětí.“

„Dětí?“

„Víc malých kolossů.“

„Musíte nám jich dát víc,“ řekl Human a podíval se na ni.

„Já?“

„Vy jste bojovala,“ ukázal na její košili. Byla na ní krev, ale ne její.

„Ano,“ odpověděla.

„Dejte nám víc.“

„Já ti nerozumím,“ řekla. „Prosím, ukaž mi to.“

„Nemůžu,“ zavrtěl Human hlavou. „To se nedělá.“

„Počkej,“ zarazila se Vin. „Co se nedělá?“ To byl první náznak toho, že se kolossové řídí určitými zásadami.

Human na ni pohlédl a ona na něm viděla, že je konsternován. Allomanticky na něj zapůsobila. Nevěděla přesně, co od něj má chtít, a tak ho ovládala volněji. Pobídla ho, aby udělal, co se mu chce. Z nějakého důvodu měla pocit, že v něm bojuje mysl s instinkty.

Vykřikl.

Polekaně uskočila, ale Human ji nenapadl. Utíkal do tábora kolossů a masivníma modrýma nohama rozkopával popel. Ostatní před ním ustupovali ? ale nebylo to ze strachu, protože se tvářili charakteristicky apaticky. Jen prostě cítili nutnost uhnout před ním, protože byl veliký a zuřivý.

Vin ho opatrně následovala. Přiblížil se k jednomu z mrtvých těl kolossů, která ještě měla kůži. Nestáhl ji, ale přehodil si celé tělo přes rameno a vyrazil k Elendovu táboru.

To ne, pomyslela si Vin, odhodila minci a vymrštila se do vzduchu. Skákala za Humanem a držela se stále za ním. Uvažovala o tom, jestli ho nemá odvolat, ale nakonec to neudělala. Choval se divně, to je pravda, ale bylo nutné nechat to být. Kolossové vlastně nikdy nedělali nic neobvyklého. Byli zcela předvídatelní.

Doskočila na strážní post a kývla na vojáky, aby zmizeli. Human šel dál, dovalil se do tábora a polekal vojáky. Vin zůstávala poblíž a držela vojáky od Humana dál.

Human se zastavil uprostřed tábora, už trochu klidnější. Vin ho znovu allomanticky pobídla. Rozhlédl se kolem sebe a vyrazil do rozvalin té části tábora, na kterou Yomen zaútočil.

Opět ho následovala. Byla čím dál zvědavější. Human nevytasil meč. Vlastně už ani nevypadal zuřivě. Byl jen jakýsi napjatý. Dorazil až na místo, kde padaly stany a umírali vojáci. Bylo teprve pár hodin po boji a vojáci ještě odklízeli následky. U bitevního pole postavili stany, kde se třídili ranění. Human k nim zamířil.

Vin utíkala za ním a dostihla ho právě ve chvíli, kdy roztrhl stan s raněnými. „Humane,“ zeptala se opatrně, „co to děláš?“

Nevšímal si jí a hodil mrtvé tělo kolosse na zem. Teprve teď z něj stáhl kůži. Šlo to snadno. Byl to jeden z menších kolossů, kteří měli kůži ještě volnou.

Human kůži svlékl a několik přihlížejících strážců se znechuceně odvrátilo. Vin se zvedal žaludek, ale všechno sledovala dál. Cítila, že získává velmi důležité informace.

Potom Human cosi vytáhl z těla mrtvého kolosse.

„Moment,“ řekla Vin a přistoupila k němu blíž. „Co to bylo?“

Human si jí ani teď nevšímal. Vytáhl z mrtvého kolosse něco dalšího. Vin zahlédla zakrvácený kus kovu. Sledovala jeho prsty a tentokrát viděla, co schovává v dlani.

Bodec. Malý kovový bodec, který měl mrtvý koloss v boku. S bodcem byl spojený kus modré kůže, jako by…

Jako by ty bodce držely kůži pohromadě, pomyslela si Vin. Jako hřebíky, když drží na zdi látku.

Bodce. Bodce jako…

Human vytáhl čtvrtý bodec a potom udělal krok dopředu. Vojáci i lékaři zděšeně ustoupili a volali na Vin, aby zakročila. Human se blížil k lůžkům raněných vojáků. Přehlédl je jednoho po druhém a potom si vybral jednoho z nich.

Dost! zavelela mu Vin allomanticky.

Human strnul na místě. Až v tu chvíli si uvědomila celou tu hrůzu. „Pro Pána Vládce,“ šeptala. „Ty jsi z nich chtěl udělat kolosse, viď? Tak takhle se rodíte! Proto nejsou žádné kolosské děti.“

„Já jsem člověk,“ pravilo velké monstrum tiše.

Hemalurgie odebírá allomantické nebo feruchemické schopnosti a dává je jiným jedincům. Hemalurgický bodec však může vzniknout i tak, že je zabit obyčejný člověk ? ani allomant, ani feruchem. V tomto případě mu hemalurgický bodec odebere sílu Růstu, kterou mají všechny lidské duše. (Tato síla jim dává schopnost cítit a vnímat.)

Hemalurgický bodec tuto schopnost extrahuje a předá ji jinému jedinci a zároveň ho obdaří reziduálními schopnostmi podobnými allomancii. Koneckonců, podstata Růstu ? jejíž stopu v sobě nosí každý člověk ? je základem allomancie.

Tudíž kandra, která je nadána darem síly, dostává vnitřní sílu podobnou účinku pálení cínu s olovem. Dar ducha dodává podobným způsobem duševní schopnosti, dar vědomí potom schopnost bystrého vnímání a dar stability mravní sílu.

Někdy Špuk úplně na mlhu zapomínal. Stala se pro něho bledou a průsvitnou. Téměř neviditelnou. Hvězdy na obloze zářily jako milion vápencových světel. Tu krásu však nikdo jiný neviděl.

Otočil se a podíval se skrz ohořelé pozůstatky domu. Skaati odklízeli následky ohně a roznášeli nepořádek na podrážkách. Špuk si těžko dokázal představit, že v noci nic nevidí. Musel je držet pohromadě, aby se orientovali nejen zrakem, ale i hmatem.

Všechno silně zapáchalo. Cín s olovem to však pomáhal překonat. Možná právě díky jeho síle dokázal potlačit nevědomé reakce, takže nekrčil nos a nezvedal se mu žaludek. Jako mladý chlapec hloubal nad párem cínu a cínu s olovem. Ostatní allomantické páry jsou dvojice protikladů. Ocel tlačí na kovy, železo za ně tahá. Měď skrývá allomancii, bronz ji odhaluje. Zinek potlačuje emoce, mosaz je podněcuje. Cín a cín s olovem však jako protiklad nevypadaly ? jeden posiloval smysly a druhý tělo.

Přesto však k sobě patřily. Cín dokázal natolik zbystřit hmat, že byl každý krok nepříjemný. Cín s olovem posílil tělo a zvýšil jeho odolnost vůči bolesti ? když si tedy Špuk vybíral cestu zčernalým spáleništěm, chodidla ho tolik nebolela. Podobně mu tam, kde ho dřív světlo bolestivě oslňovalo, pomáhal cín s olovem vydržet daleko déle bez pásky přes oči. Byly to protiklady, a přesto se doplňovaly ? podobně jako další páry allomantických kovů. Připadalo mu to správné. Jak mohl vůbec bez cínu s olovem vydržet? Jeho schopnosti vlastně byly jen poloviční. Až teď jsou úplné.

Přesto přemýšlel i o tom, jaké by to bylo, kdyby měl i ostatní allomantické schopnosti. Kelsier mu dal cín s olovem. Mohl by ho třeba obdařit ještě i železem a ocelí?

Skupinu pracujících skaatů vedl muž jménem Franson. Byl to ten, který Špuka požádal, aby zachránil jeho sestru. Brzy i ji hodí do hořícího domu. Špuk teď pracoval na tom, aby tomu zabránil. V tuto chvíli mnoho dělat nemohl. Zatím Franson a jeho lidé kopali.

Před nějakou dobou sledoval Špuk Občana a jeho radu. Oznámil Sazedovi a Breezovi, co zjistil, a zdálo se, že to ocenili. Když však viděli bezpečnostní opatření kolem Občanova domu, usoudili, že by bylo riskantní sledovat ho dál, a začali plánovat, co podniknou s městem. Špuk se dobrovolně podřídil jejich vedení, ačkoli se cítil znepokojeně. Chyběla mu Beldre, tichá dívka se smutnýma očima.

Vlastně ji neznal. Nemohl si nalhávat, že ji zná. Přesto, když spolu tehdy jedinkrát mluvili, nekřičela a neprozradila ho. Zdálo se, že ji zaujal. A to bylo přece dobré znamení.

Hlupáku, pomyslel si. Je to Občanova vlastní sestra! Promluvíš s ní a zabijou tě. Soustřeď se radši na to, co máš udělat.

Ještě chvíli pozoroval muže, jak pracují. Nakonec k němu Franson ? špinavý a vyčerpaný ? přistoupil. „Pane,“ řekl, „čtyřikrát jsme tuhle část probrali. Muži dole odhrabali všechnu suť a popel stranou a dvakrát je proseli. Všechno, co se tu dalo najít, jsme našli.“

Špuk přikývl. Franson měl nejspíš pravdu. Vytáhl z kapsy malý váček a podal ho Fransonovi. Zacinkalo to v něm a velký skaat zvedl obočí.

„Plat,“ prohlásil Špuk. „Pro ty ostatní. Pracovali tu tři noci.“

„To jsou kamarádi, pane,“ namítl Franson. „Oni taky chtějí moji sestru zachránit.“

„Stejně jim zaplať,“ řekl Špuk. „A řekni jim, ať si za to koupí jídlo a všechno, co potřebujou, než Quellion ve městě zruší peníze.“

„Ano, pane,“ přitakal Franson. Potom se podíval stranou, kde stál zbytek ohořelého zábradlí. Tam dělníci naskládali předměty, které našli na spáleništi. Leželo tam devět lidských lebek. Do noci vrhaly strašidelné stíny ? spálené, zčernalé, šklebící se.

„Pane,“ nadhodil Franson, „můžu se zeptat, k čemu to mělo posloužit?“

„Díval jsem se, když ten dům pálili,“ vysvětloval Špuk. „Byl jsem u toho, když tam ty lidi nahnali a potom zamkli vevnitř. Nemohl jsem jim pomoct.“

„To… je mi líto, pane,“ odpověděl Franson.

Špuk zavrtěl hlavou. „To už je za náma. Ale může nám to poskytnout důležitou informaci.“

„Jo?“

Špuk se podíval na lebky. Ten den, co sledoval tento hořící dům, viděl Občanovy popravy poprvé. Durn mu tehdy řekl ? když od něj chtěl Špuk informace, kde má Občan nějakou slabinu ? jedinou větu.

Spočítej lebky.

Špuk nikdy neměl příležitost to udělat. Durn by mu to nejspíš vysvětlil sám, kdyby na něj přitlačil, ale oba věděli, že to Špuk musí vidět na vlastní oči. Musí sám poznat, co Občan dělá.

Dal se tedy do toho. „Nahnal sem na smrt deset lidí, Fransone,“ řekl. „Deset lidí. Devět lebek.“

Franson se zamračil. „A co to jako znamená?“

„To znamená, že najdeme cestu, kudy tvou sestru zachráníme z hořícího domu.“

„Nevím, co si o tom všem mám myslet, Lorde Breezi,“ pravil Sazed. Seděli u stolu v jednom ze skaatských barů v Urteau. Alkohol tekl proudem a bar byl zaplněný skaaty do posledního místa, i když už byla venku tma a mlha.

„Jako o čem?“ zeptal se Breeze. Byli sami. Goradel a jeho tři vojáci seděli v civilu u sousedního stolu.

„Připadá mi to hrozně divné,“ pokračoval Sazed. „To, že tu mají skaati svoje bary, je zvláštní, ale budiž ? ale že skaati chodí v noci ven?“

Breeze pokrčil rameny. „Třeba ten strach z noci byl jen výplodem Pána Vládce, a ne skutečné nebezpečí. Měl v noci na ulicích hlídky, a to byl silnější motiv než mlhy, aby lidi zůstávali doma.“

Sazed zavrtěl hlavou. „Já jsem tohle studoval, Lorde Breezi. Skaati se tmy skutečně báli. Byli pověrčiví ? to prostě patřilo k jejich životu. A Quellion to za necelý rok úplně vymýtil!“

„No, já myslím, že ten průlom způsobilo spíš to víno,“ poznamenal Breeze. „To bys nevěřil, čeho je člověk schopen, jen aby se pořádně opil.“

Sazed pozoroval Breezův pohár. Breeze si skaatské bary oblíbil i přesto, že do nich musel chodit ve skaatském oblečení. Teď už mu to však asi nebylo mnoho platné. Po městě kolovaly všelijaké fámy a lidé si už určitě spojili Breeze s návštěvníkem, který byl před pár dny u Quelliona. A když teď přišel do baru i Sazed, jejich podezření se jenom potvrdilo. Sazed svou totožnost skutečně nemohl nijak skrýt. Jeho terrisská národnost byla patrná na první pohled. Byl příliš vysoký, příliš lysý a měl typické rysy Terrismanů ? protáhlý obličej a dlouhé ušní boltce vytahané od různých náušnic.

Čas anonymity byl ten tam. Breeze si ho však stačil užít. Ještě než lidé zjistili, kdo je, podařilo se mu navázat kontakty i přátelství ve zdejším podsvětí. Teď mohl sedět se Sazedem a klidně popíjet, aniž by přitahoval příliš pozornosti. Samozřejmě mohl lidi klidnit, aby toho docílil. I tak se však Sazed velmi podivoval. Na člověka, který si potrpěl na vyšší společnost, Breeze mezi zdejší skaaty obdivuhodně zapadl.

U sousedního stolu se dala do smíchu skupinka mužů. Breeze se usmál a potom vstal a připojil se k nim. Sazed zůstal, kde byl, u stolu s nedotčeným pohárem vína. Pro něho byl důvod, proč se skaati už nebáli vycházet ven do mlh, jasný. Jejich pověrčivost přemohlo něco silnějšího ? Kelsier. Teď mu říkali Pán mlh.

Církev Hrdiny z Hathsinu se rozšířila mnohem dál, než Sazed předpokládal. V Urteau měla trochu jinou formu než v Luthadelu, ale podstata ? uctívání Kelsiera ? zůstala.

Co mi uniklo? pomyslel si Sazed. Jaké jsou v tom souvislosti?

Mlhy zabíjejí. Ale tihle lidé do nich chodí. Jak to, že se jich nebojí?

To ale není můj problém, řekl si hned. Já se musím soustředit na něco jiného. Odložil jsem desky s popisem náboženství. Pomalu se ve svém studiu chýlil ke konci, a to ho zneklidňovalo. Zatím nezjistil nic jiného, než že jsou všechna náboženství rozporuplná a nelogická. Dělalo mu čím dál větší starost, že mezi stovkami náboženství, která nashromáždil ve svých feruchemických zásobách informací, nejspíš nenajde nikdy pravdu.

Vyrušila ho vlna Breezovy allomancie. Vstal tedy ? snažil se nedat najevo své zoufalství ? a došel k jeho stolu. Udělali mu tam místo.

„Děkuji,“ řekl a sedl si.

„Zapomněl jste si pohár, příteli Terrismane,“ poznamenal jeden z mužů.

„Omlouvám se,“ odpověděl Sazed. „Já jsem nikdy neměl pro alkohol slabost. Prosím, neurazte se, i tak jste mě velmi potěšili.“

„To vy vždycky mluvíte takhle?“ zeptal se jiný z mužů.

Sazed se začervenal a Breeze se dal do smíchu a položil mu ruku na rameno. „No dobře, pánové, přivedl jsem vám Terrismana, jak jste chtěli. Tak se ptejte.“

U stolu sedělo šest místních mužů ? patrně samí horníci. Jeden z nich se naklonil nad stůl a sepjal ruce se zjizvenými klouby. „Breeze říkal soustu věcí,“ spustil tiše. „Jenže lidi jako on rádi slibujou. Quellion vloni taky sliboval, a dost podobně, když to tady přebíral po Straffu Venturovi.“

„Ano,“ přisvědčil Sazed. „Chápu, že jste nedůvěřiví.“

„Ale,“ pokračoval muž, „Terrismani nelžou. Jsou poctiví. To každý ví ? lordi, skaati, zloději i obligátoři.“

„No, tak jsme chtěli mluvit s váma,“ chopil se slova další muž. „Třeba jste jinej a budete nám lhát ? ale pořád je lepší slyšet to od Terrismana než od klidaře.“

Breeze zamrkal a zatvářil se poněkud překvapeně. Bylo zřejmé, že netušil, že o jeho schopnostech vědí.

„Ptejte se,“ vybídl je Sazed.

„Proč jste sem přišli?“ zněl první dotaz.

„Chopit se tu vlády.“

„A proč?“ navázal další. „Proč chce mladý Venture Urteau?“

„Ze dvou důvodů,“ odpověděl Sazed. „Jednak kvůli zásobám, co tu jsou ? nemůžu zabíhat do podrobností, ale vaše město je prostě ekonomicky velmi žádoucí. A jednak ? a to je stejně důležité ? Elend Venture je nejlepší člověk, jakého jsem kdy poznal, a je přesvědčený, že může zdejším lidem zajistit lepší život než současná vláda.“

„To by nebylo tak těžký,“ zabručel další z mužů.

Jiný zavrtěl hlavou. „Cože? Vy chcete město vrátit Venturům? Copak jste zapomněli na to, co tady Straff dělal?“

„Elend Venture je jiný než otec,“ opáčil Sazed. „Ten si zaslouží, aby za ním lidé šli.“

„A co Terris?“ zeptal se další skaat. „Ten za ním jde?“

„Svým způsobem ano,“ přisvědčil Sazed. „Mí lidé si kdysi chtěli vládnout sami zrovna tak jako vaši. Jenže si uvědomili výhody spojenectví a nastěhovali se do Centrální dominancie a přijali ochranu Elenda Ventura.“ Jistě, pomyslel si, radši by následovali mě. Kdybych byl jejich král.

Kolem stolu zavládlo ticho.

„Já nevím,“ zapochyboval jeden z mužů. „Proč o tom vlastně vůbec mluvíme? Vládne tu Quellion a tihle cizinci nemají vojsko, aby mu trůn sebrali. Tak k čemu ta debata?“

„Pána Vládce jsme porazili bez vojska,“ poznamenal Breeze. „A sám Quellion se taky zmocnil vlády po šlechtě. To se stává.“

„My neorganizujeme žádnou armádu ani vzpouru,“ dodal Sazed rychle. „My jsme jen… začali o věcech přemýšlet. A mluvit. Vy jste určitě vlivný muž. Třeba když Quellion uslyší od vlastních lidí, že jsou nespokojení, tak se sám bude snažit něco změnit.“

„Možná,“ ozval se jeden z mužů.

„Ale žádný cizince tu nepotřebujeme,“ opakoval druhý. „S Quellionem přišel skoncovat Hrdina z plamenů.“

Sazed několikrát mrkl. Hrdina z plamenů? Zahlédl Breezův potutelný úsměv. Bylo zřejmé, že už to někdy slyšel a že teď čeká na Sazedovu reakci.

„Hrdina s tím nemá nic společnýho,“ řekl další muž. „Nechce se mi věřit, že bychom i jen uvažovali o povstání. Svět se zmítá v chaosu. Poslouchejte zprávy od lidí zvenku! Neměli bychom být rádi, že máme aspoň to, co máme?“

Hrdina? pomyslel si Sazed. Kelsier? Oni mu dali nový titul? Hrdina z plamenů?

„Zdá se, že tápeš, Sazede,“ poznamenal šeptem Breeze. „Klidně se zeptej. Za to nic nedáš, ne?“

Za to nic nedáš.

„Ten… Hrdina z plamenů,“ otázal se Sazed, „proč najednou Kelsierovi říkáte takhle?“

„Ne Kelsier,“ odpověděl jeden z mužů. „Ten druhý hrdina. Ten nový.“

„Hrdina z Hathsinu porazil Pána Vládce,“ vysvětloval jiný skaat. „Takže se přece dá předpokládat, že Hrdina z plamenů přišel porazit Quelliona, ne? Možná bychom tyhle lidi přece jen měli poslouchat.“

„Jestli přišel Hrdina z plamenů porazit Quelliona,“ namítl jiný, „tak potom nepotřebujeme, aby nám pomáhali tihle. Ti jen chtějí město schlamstnout pro sebe.“

„Promiňte,“ přerušil je Sazed, „ale… mohli bychom se s tím novým Hrdinou setkat?“

Muži se na sebe podívali.

„Prosím,“ naléhal Sazed. „Já jsem byl přítel Hrdiny z Hathsinu. Velice rád bych poznal člověka, kterého jste mu postavili na roveň.“

„Tak zítra,“ řekl jeden z mužů. „Quellion ta data tají, ale ono se to stejně vždycky nějak dostane ven. Zítra budou u tržiště popravy. Přijďte tam.“

Ani teď ještě zcela nechápu smysl toho všeho. Události poukazující na konec světa jsou dalekosáhlejší než Finální říše a lidé v ní. Cítím stopy něčeho z dávné minulosti, čísi přítomnost, něčeho, co vyplňuje prázdnotu.

Pátral jsem a bádal a dospěl jsem jen k jedinému jménu: Adonasium. Co je to nebo kdo je to, to nevím.

TenSoon seděl na hýždích, rozhlížel se a byl zděšen. Konsternován.

Z oblohy se sypal popel jako střepy rozpolceného nebe. Vznášel se ve vzduchu a nebe za ním vypadalo nemocně, jako plné neštovic. I na vrcholku kopce, na kterém seděl, ležela vrstva popela a dusila rostliny. Některé stromy měly od častých závějí popela polámané větve.

Jak to můžou nevidět? pomyslel si. Jak se můžou schovávat v díře ve Vlasti a nedbat na to, že svět nad nimi umírá?

TenSoon však žil už stovky let a zčásti chápal to unavené sebeuspokojení První a Druhé generace. Touhu prostě vyčkávat. Žít ve svém světě ve Vlasti a neohlížet se na okolí. On venkovní svět znal. Viděl možná víc než všichni lidé i kolossové. Proč by měl čekat víc?

Druhá generace ho znala jako ortodoxního a poslušnějšího než většina jeho bratří ? protože opakovaně dobrovolně odcházel z Vlasti sloužit na smlouvy. Druhá generace ho nikdy nechápala. TenSoon nesloužil z touhy být poslušný ? sloužil ze strachu. Ze strachu, aby nepodlehl lhostejnosti a apatii Druhé generace, aby si jako oni nezačal myslet, že venkovní svět se kander netýká.

Potřásl hlavou a potom se zvedl na všechny čtyři. Seběhl dolů z kopce a každým skokem rozvířil černé mračno popela. Při vší té hrůze, kterou kolem sebe viděl, ho těšila jedna věc. Psí tělo. Bylo silné a schopné pohybu, jakého by lidské tělo nikdy schopné nebylo. Připadal si, jako by mu bylo odjakživa přirozené. Které by bylo lepší pro kandru, jež má duši tuláka? Která za sebou nechávala Vlast mnohem častěji než všechny ostatní a sloužila pod nenáviděnou rukou lidí ? a to všechno jenom ze strachu před samolibostí?

Prodíral si cestu hustými křovinami přes kopce a doufal, že tlustá přikrývka popela mu neznemožní orientaci. Padající popel měl pro kandry důsledky. Velké. Vztahovaly se k němu jejich legendy. Jaký smysl by jinak měla Prvotní smlouva, k čemu by bylo to čekání a pověření, které mají střežit? Pro většinu kander to bylo evidentně dogma.

Přesto však tyhle věci měly hluboký význam. Měly své kořeny. V době, kdy TenSoon ještě nebyl naživu. Znal však První generaci a byl vychován Druhou. Vyrostl v době, kdy Prvotní smlouva ? pověření, Rozklad, to všechno bylo víc než jen slova. Prvotní smlouva byl kodex. Soubor instrukcí, co je třeba udělat, až se svět začne hroutit. Nebyl to jen ceremoniál a nebyla to jen metafora něčeho. Věděl, že obsah Prvotní smlouvy některé kandry děsí. Bylo pro ně lepší, když ho mohly brát jenom jako filozofickou abstraktní záležitost ? protože kdyby byl konkrétní a stále aktuální, vyžadoval by od nich velké oběti.

Zastavil se. Vězel až po kolena v černém popelu. To místo mu však připadalo povědomé. Stočil se k jihu a proběhl malou kamenitou roklinou ? kameny vypadaly jako černé homole ? a hledal místo, kde byl asi před rokem. Které navštívil potom, co se obrátil proti Zaneovi, svému pánovi, a opustil Luthadel a vrátil se do Vlasti.

Vyšplhal se po kamenech a obešel skalní výčnělek. Cestou vířil hroudy popela. Ve vzduchu se rozpadaly a na zem dopadaly jako drobné vločky.

Bylo to tam. Díra v kameni. Místo, kde se zastavil tehdy před rokem. Poznal je i přesto, že popel krajinu úplně změnil. Děkovat za to mohl daru ducha. Jak se bez něj mohl někdy obejít?

Nedokázal bych bez něj vnímat, pomyslel si a pousmál se. Mlžné přízraky se měnily v kandry právě udělením daru. Ten je probudil do plného života. Každá kandra měla jeden ze čtyř darů: ducha, síly, stability a vědomí. Nezáleželo na tom, který kandra dostala. Schopností vnímat ji obdařil každý. Každý transformoval mlžný přízrak do kandry, která měla vědomí. A kromě tohoto vědomí jí každý dar poskytl specifické schopnosti. A kolovaly historky, že některé kandry měly dary dva ? protože jeden vzaly jiným.

TenSoon strčil tlapu do prohlubně, rozvířil v ní popel a hrabal, aby se dostal k věcem, které si tu před rokem ukryl. Našel je rychle. Vytáhl nejdřív jednu a potom druhou před sebe na kámen. Dva malé lesklé železné bodce. Každý dar byl ukrytý ve dvou bodcích. Proč to tak je, to TenSoon nevěděl. Prostě to tak bylo.

Lehl si, rozevřel tkáně na rameni a vložil si bodce do těla. Posouval je svaly a vazivem, rozpouštěl některé orgány a znovu je vytvářel už s bodci v jejich středu.

Okamžitě ho zaplavila síla. Cítil ji v celém těle. Bylo to něco jiného, než kdyby si jen utvořil více svalů. Ne, tohle byla vnitřní síla. Svaly s ní pracovaly mnohem lépe než obvykle.

Dar síly. Ukradl ty dva bodce z OreSeurova těla. Bez tohoto daru by nikdy nemohl stačit Vin, když létala z místa na místo. Dar síly víc než zdvojnásoboval výdrž každého svalu. Nedokázal úroveň dodané síly regulovat nebo změnit ? to nebyla allomancie ani feruchemie. Bylo to něco jiného. Hemalurgie.

Aby vznikl bodec, musel zemřít člověk. TenSoon se na to snažil nemyslet. Ani na to, že tento dar získal jen díky tomu, že zabil příslušníka vlastní generace. Pán Vládce dával kandrám nové bodce vždy jednou za sto let, a kandry tak vytvářely nové generace.

Teď měl čtyři bodce, dva dary, a byl jednou z nejmocnějších kander na světě. Svaly měl silné, takže sebevědomě seskočil z vršku skalní formace a dopadl bezpečně o šest metrů níž na popelem pokrytou zem. Rozběhl se ještě rychleji než prve. Dar síly připomínal účinky pálení cínu s olovem, ale nebyl úplně stejný. Neudrží TenSoona v pohybu neomezenou dobu a nedokáže jeho pohyb zintenzivnit. Nepotřeboval ale zase žádné kovy.

Vydal se směrem na východ. Prvotní smlouva byla jasně formulovaná. Až se vrátí Zmar, kandry mají vyhledat Otce a mají mu sloužit. Jenže Otec byl mrtvý. Tuhle možnost Prvotní smlouva nevzala v úvahu. Protože tedy k Otci nemohl, udělal TenSoon první logický krok připadající v úvahu. Vyhledá Vin.

Původně jsme se domnívali, že koloss je spojení dvou osob do jedné. To byl ale omyl. Koloss není spojení dvou lidí, ale pěti. Svědčí o tom čtyři bodce, které jsou k vytvoření kolosse nutné. Samozřejmě nejde o pět těl, ale o pět duší.

Každý pár bodců je zdrojem toho, co kandry nazývají darem síly. Každý bodec však ještě navíc promění kolossovo tělo, takže se ještě méně podobá lidskému. To je daň za hemalurgii.

„Nikdo přesně neví, jak vznikají inkvizitoři,“ promluvil Elend ve stanu k malé skupině, v níž byli Ham, Cett, písař Noorden a Demoux, který se už zotavil. Vzadu seděla Vin a stále se snažila srovnat si v hlavě, na co to vlastně přišla. Human… všichni kolossové… bývali původně lidmi.

„Existuje na to samozřejmě celá řada teorií,“ pokračoval Elend. „Hned po pádu Pána Vládce jsme provedli se Sazedem takový výzkum a od obligátorů, se kterými jsme mluvili, jsme získali pár informací. Třeba to, že inkvizitoři vznikají z obyčejných lidí ? pamatují si, kdo byli, ale mají navíc allomantické schopnosti.“

„To dokazuje i naše zkušenost s Marshem,“ řekl Ham. „Věděl, kdo byl, i když už měl ty bodce, ale když se stal inkvizitorem, byl z něj Mistborn.“

„Promiňte,“ vložil se do hovoru Cett, „ale řekne mi někdo, co má tohle sakra společnýho s obléháním tohohle města? Tady zrovna moc inkvizitorů není.“

Elend založil ruce. „Je to důležité, Cette, protože jsme ve válce nejen s Yomenem. Je tu něco, čemu nerozumíme, něco mnohem většího než všichni vojáci ve Fadrexu.“

Cett se ušklíbl. „Vy pořád ještě věříte na ty povídačky o osudu a bozích a tak?“

„Noordene,“ pravil Elend a podíval se na písaře. „Prosím, pověz Lordu Cettovi, co jsi mi říkal dnes ráno.“

Bývalý obligátor přikývl. „No, pane, to je tak. Ta čísla, ta procenta lidí, co onemocněli po kontaktu s mlhou, jsou příliš pravidelná na to, aby to byla jen náhoda. Příroda funguje jako organizovaný chaos ? v malém měřítku nepravidelně, ale ve velkém měřítku s prokazatelnými trendy. Ale nevěřím, že by něco přirozeného mohlo fungovat takhle přesně.“

„Co tím myslíš?“ zeptal se Cett.

„No, pane,“ začal vysvětlovat Noorden, „představte si, že venku za stanem slyšíte něco klepat. Když se to opakuje náhodně a nemá to nějaký přesný rytmus, tak je to nejspíš vítr a bouchá někde stanovou tyčí. Jenže když se to opakuje naprosto přesně, tak to musí být člověk. Taky bouchá do tyče. Poznáte to hned, protože máte zkušenost, že příroda dokáže vyvolat opakování, ale ne úplně stejné. S tou statistikou je to totéž, pane. Naše počty jsou příliš přesné a důsledné na to, aby za tím byla příroda. Za tím stojí někdo jiný.“

„To chceš říct, že tu nemoc vojákům způsobil člověk?“ otázal se nevěřícně Cett.

„Člověk… no, člověk zrovna ne, to bych neřekl,“ odpověděl Noorden. „Ale něco inteligentního. To je jediný možný závěr. Něco, co má nějaký plán a co se úmyslně snaží být přesné.“

Všichni zmlkli.

„A to má nějakou souvislost s inkvizitory, pane?“ zeptal se Demoux opatrně.

„Má,“ přitakal Elend. „Aspoň pokud budeš uvažovat jako já, což ? připouštím ? mnoho lidí nedělá.“

„V dobrém i ve zlém…“ usmál se Ham.

„Noordene, co víš o tom, jak vznikají inkvizitoři?“ zeptal se Elend.

Písaře jeho dotaz poněkud vyvedl z míry. „Já jsem byl v Kantonu ortodoxie, pane, jak asi víte, ne v Kantonu inkvizice.“

„Určitě se o tom muselo mluvit,“ naléhal Elend.

„No, samozřejmě,“ připustil Noorden. „Ale to byly spíš jen fámy. Vyšší obligátoři se pořád snažili přijít na to, jak inkvizitoři získávají moc. Mezi kantony byla rivalita a… no, to by vás asi nezajímalo. Ale fámy o nich kolovaly.“

„A jaké?“

„Říkalo se…“ začal Noorden, „říkalo se, že inkvizitor je spojení několika lidí. Aby vznikl nový inkvizitor, musel Kanton inkvizice sehnat několik allomantů a nějak spojil jejich schopnosti do jednoho člověka.“

Znovu zavládlo ticho. Vin si přitáhla nohy pod bradu a sepjala ruce přes kolena. Neměla řeči o inkvizitorech ráda.

„Pro Pána Vládce!“ vyhrkl Ham. „Tak proto! Proto oni inkvizitoři tak naháněli skaatský Mistingy. Copak to nechápete? To nebylo jen proto, že pán Vládce chtěl vymýtit levobočky ? ale oni je potřebovali! Potřebovali jich spoustu zabít, aby mohli dělat nový inkvizitory!“

Elend přikyvoval. „Jenže ty bodce v jejich těle nějak tu allomancii mění. Představ si, že zabiješ osm Mistingů a jejich schopnosti spojíš do jednoho inkvizitora, třeba do Marshe. Sazed mi jednou říkal, že Marsh nikdy nechtěl mluvit o tom, jak se stal inkvizitorem. Jen přiznal, že je to krvavá záležitost.“

Ham přikývl. „A když Kelsier s Vin našli jeho pokoj ten den, co se stal inkvizitorem, ležela tam na zemi mrtvola. Oni si nejdřív mysleli, že je to Marsh.“

„A potom jednou Marsh říkal, že tam zabili víc lidí,“ řekla Vin tiše. „Jenže… tam po nich nic nezůstalo.“

„Znova se ptám,“ vložil se do hovoru Cett, „má tohle všechno nějakej smysl?“

„Jo ? otravuje vás to,“ odpověděl Ham vesele. „A potřebujeme ještě nějakej další?“

Elend si je oba stroze přeměřil pohledem. „Jde o to, Cette, že Vin přišla ještě na další věci.“

Všichni se k ní otočili.

„Kolossové,“ řekla Vin, „taky pocházejí z lidí.“

„Cože?“ zamračil se Cett. „To je absurdní.“

„Ne,“ zavrtěla hlavou Vin. „Jsem si tím jistá. Sledovala jsem je. V těch záhybech a trhlinách v kůži, co mají po těle, mají bodce. Menší než inkvizitoři, a z různých kovů. Mají je všichni.“

„Nikdo si nedokázal představit, jak kolossové vznikají,“ navázal Elend. „Pán Vládce to střežil jako tajemství. Kolossové se čas od času sami vybíjejí a jejich počet vlastně nikdo nehlídá. Ale pořád přibývají. Jak?“

„Doplňujou si počty,“ přikyvoval pomalu Ham. „Z vesnic, který vyplení.“

„Napadlo vás někdy,“ pokračoval Elend, „ještě za obléhání Luthadelu, proč kolossové napadají okolní vesnice a nejdou rovnou na nás? Potřebovali se rozmnožit.“

„Snaží se oblíkat,“ pravila Vin, „a pořád tvrdí, že jsou lidi. Ale nepamatujou si, jaké to je. Mají nějak porušenou mysl.“

Elend přikývl. „Vin nedávno jednoho z nich donutila, aby jí ukázal, jak vzniká nový koloss. Podle toho, co dělal a co říkal, se snažil spojit dva lidi do jednoho. Tím by vznikl koloss se sílou dvou mužů, ale bez rozumu.“

„To je třetí způsob použití kovů,“ řekl Ham. „Jeden je allomancie, ta čerpá sílu přímo z kovu. Potom je feruchemie, ta pomocí kovů čerpá sílu z vlastního těla. A potom je…“

„Marsh tomu říkal hemalurgie,“ poznamenala Vin tiše.

„Hemalurgie…“ špitl Ham. „A ta pomocí kovů čerpá sílu z těla jiného člověka.“

„Skvělý,“ zavrčel Cett. „A smysl toho všeho?“

„Pán Vládce si vytvořil sluhy,“ přemýšlel Elend. „Použil tu… hemalurgii… a udělal si vojáky a nazval je koloss. Potom špiony, které nazval kandra. A nakonec kněze a nazval je inkvizitor. Všem jim nechal nějaké slabé místo, aby je mohl ovládat.“

„Já jsem poprvé přišla na to, jak ovládat kolossy, prostřednictvím TenSoona,“ řekla Vin. „On mě k tomu nechtěně přivedl. Zmínil se o tom, že kandry a kolossové jsou příbuzný. Takže jsem si uvědomila, že když umím ovládat jedny, budu to umět i s druhými.“

„Já… asi nechápu, kam tím vším míříte,“ ustaraně prohodil Demoux a podíval se z Vin na Elenda.

„Inkvizitoři musejí mít taky nějakou slabou stránku, Demouxi,“ objasňoval Elend. „Ta hemalurgie nějak poškozuje mysl. Prostě se do ní potom může dostat allomant a může ji řídit. Šlechta se vždycky divila, jak je možné, že jsou inkvizitoři Pánu Vládci tak fanaticky oddaní. Byli jiní než obligátoři ? absolutně poslušní. Horliví.“

„To se stalo i Marshovi,“ připomněla Vin šeptem. „Když jsem ho potkala poprvé potom, co se z něj stal inkvizitor, tak mi připadalo, že se změnil. Ale po pádu Finální říše se změnil ještě víc. Obrátil se proti Sazedovi a chtěl ho zabít.“

„Prostě tím vším chceme naznačit,“ řekl Elend, „že inkvizitory a koloss něco ovládá. Pomocí té jejich slabé stránky, kterou jim Pán Vládce nechal. Používá je jako svůj nástroj. Všechny ty problémy, kterým jsme museli čelit, zmatek po pádu Finální říše ? to nebyl obyčejný chaos. Zrovna jako nejsou náhodné počty lidí, kteří podlehli mlze. Vypadá to samozřejmě, ale nejdůležitější je, že známe způsob. Víme, proč byli ovládáni, a víme, jak je ovládat.“

Elend přecházel po stanu a nechával za sebou stopy na špinavé podlaze. „Čím víc přemýšlím o tom, na co Vin přišla, tím víc začínám věřit, že to všechno spolu souvisí. Kolossové, kandry a inkvizitoři nejsou tři zvláštní druhy bytostí, ale jen tři podoby jednoho společného jevu. To, že už známe tu třetí věc ? hemalurgii ? nám celkem k ničemu není. Nehodláme vyrábět další kolossy, tak co s tím?“

Cett přikyvoval, jako by mu Elend mluvil z duše. Elend se však odmlčel a díval se zamyšleně na otevřenou stanovou plachtu. Kdysi, ještě v dobách, kdy se více věnoval studiu, se takhle zamyslel často. To nebyla odpověď na Cettovy otázky. Mluvil prostě o tom, co ho tíží a v čem vidí řešení.

„Ta válka, ve které bojujeme,“ pokračoval, „to není jen válka s vojáky. Netýká se jen kolossu a nejde zdaleka jen o to, zmocnit se Fadrexu. Má to ještě jednu stránku ? sled událostí, které jsme nastartovali v momentě, kdy jsme zabili Pána Vládce. Hemalurgie ? původ kolossů ? s tím souvisí. A stejně tak i procento nemocných z mlh. Čím víc v tom budeme nacházet vzorec, tím lépe budeme rozumět tomu, proti čemu bojujeme. Abychom to mohli porazit.“

Otočil se k ostatním. „Noordene, chtěl bych, aby ses zaměřil na něco jiného. Až dosud jsme si mysleli, že se kolossové pohybují nahodile. Ale už o tom nejsem přesvědčený. Vrať se ke starým hlášením a nakresli mapky. Zaměř se hlavně na ty kolossy, o kterých víme, že je neovládal žádný inkvizitor. Chci vědět, jestli dohledáme, kde byli a co tam dělali.“

„Ano, pane,“ přitakal Noorden.

„Vy ostatní zůstaňte bdělí,“ nakázal Elend. „Nechci, aby se opakovalo to, co se stalo minulý týden. Nemůžeme si už dovolit další ztráty, ani na kolosech.“

Pokývali hlavami a z Elendova postoje vytušili, že jednání skončilo. Cetta odnesli do jeho stanu. Noorden odešel pracovat na dalším výzkumu a Ham si šel najít něco k jídlu. Demoux však zůstal. Vin vstala, přistoupila k Elendovi a vzala ho za paži. Elend se otočil k Demouxovi.

„Pane…“ řekl Demoux poněkud rozpačitě. „Předpokládám, že s vámi generál Hammond mluvil.“

Co je zase tohle? pomyslela si Vin a zbystřila.

„Ano, Demouxi,“ povzdechl si Elend. „Ale já si opravdu myslím, že není třeba se tím zabývat.“

„A čím?“ zeptala se Vin.

„No… táborem kolují takové řeči, paní,“ vysvětloval Demoux. „Na ty, kdo onemocněli z mlhy a trvalo jim dlouho, než se uzdravili, se lidi dívají s určitým despektem.“

„Se kterým už ty nesouhlasíš, Demouxi, že ne?“ podotkl Elend a přísně se na Demouxe podíval.

Demoux přikývl. „Věřím vašemu názoru, pane. Jenže… jenže je obtížné vést lidi, když vám nedůvěřujou. A pro ostatní ? třeba pro mě ? je to ještě horší. Oni se od ostatních odtahují, nechodí mezi ně na jídlo a narušuje to jednotu.“

„Tak co myslíš?“ zeptal se Elend. „Měli bychom se o tu jednotu nějak víc snažit?“

„No, přijde na to, pane.“

„Na co?“

„Je v tom několik faktorů,“ řekl Demoux. „Pokud plánujete útok brzy, potom by to nebylo dobré ? nechci, aby vedle sebe bojovali muži, kteří si nevěří. Jestli ale bude ještě nějaký čas trvat obléhání, tak by to naopak mohlo mít smysl. Větší část armády by měla dost času naučit se lidem s nemocí z mlhy zase důvěřovat.“

Nemoc z mlhy, pomyslela si Vin. Už pro to mají i jméno.

Elend se na ni podíval a Vin věděla, co si myslí. Ples v Kantonu zdrojů bude už za pár dní. Jestli Elendův plán vyjde, možná žádný útok na Fadrex ani nebude potřeba.

Velké naděje si však nedělala. Navíc bez dodávek z Luthadelu nemohou ani moc plánovat. Můžou pokračovat v blokádě ještě pár měsíců, ale mohlo by se také stát, že budou muset v nejbližších týdnech zaútočit.

„Utvoř novou jednotku,“ otočil se k Demouxovi Elend. „Z těchhle lidí s tou nemocí z mlhy. Až zajistíme Fadrex, tak budeme řešit ty fámy.“

„Ano, pane,“ přitakal Demoux. „Myslím, že…“

Hovořili dál, ale Vin jim už nevěnovala pozornost, protože slyšela, že se k velitelskému stanu blíží nějaké hlasy. Asi to nic není, ale pro všechny případy se postavila tak, aby byla mezi nimi a Elendem, a zkontrolovala si zásoby kovů. Během chvilky poznala, kdo to mluví. Uklidnila se. Stanová plachta se odhrnula a ve vchodu se objevil Ham ve své obvyklé vestě a kalhotách. Vedl s sebou neupraveného rusovlasého vojáka v oblečení potřísněném od popela a sazí. Byl z výzvědné hlídky.

„Conrade?“ podivil se Demoux.

„Znáš toho muže?“ zeptal se Elend.

„Ano, pane,“ řekl Demoux. „Je to jeden z mých poručíků. Nechal jsem ho v Luthadelu u krále Penroda.“

Conrad zasalutoval. Vypadal však unaveně a velmi neupraveně. „Pane,“ oznámil, „nesu zprávy z Luthadelu.“

„Konečně!“ zvolal Elend. „Co vzkazuje Penrod? Kde jsou ty čluny se zásobami, pro které jsem poslal?“

„Čluny se zásobami, pane?“ zeptal se Conrad. „Pane, král Penrod mě posílá, abych požádal o zásoby já vás. Ve městě jsou nepokoje a lidi drancujou obchody. Král Penrod mě vyslal, abych vás požádal o jednotku vojáků, aby tam zřídili pořádek.“

„O jednotku?“ zeptal se Elend. „A co stráže, co jsem mu tam nechal? Má přece spoustu mužů!“

„To je málo, pane,“ opáčil Conrad. „Nevím proč. Já jen vyřizuju zprávu, se kterou mě sem poslali.“

Elend zaklel a bouchl pěstí do stolu ve velitelském stanu. „Copak Penrod nezvládne zařídit ani jedinou z věcí, o které jsem ho požádal? Neměl na starost nic jiného, než jen udržet území, která jsme získali!“

Voják se lekl, až nadskočil, a Vin je znepokojeně sledovala. Elend se však ovládl. Zhluboka se nadechl a mávl na vojáka. „Odpočiňte si, poručíku Conrade. Najezte se. Promluvíme si o tom všem později.“

Vin ho našla v noci stát uprostřed tábora. Díval se na ohně na skalách kolem Fadrexu. Položila mu ruku na rameno. Nelekl se, takže o ní věděl. Stále jí připadalo zvláštní, že Elend, který vždycky sotva vnímal svět kolem sebe, je teď schopný Mistborn a jeho sluch zbystřený cínem zachytí i ty nejtišší kroky v okolí.

„Mluvil jsi s tím poslem?“ zeptala se, když ji objal. Stále se přitom díval na noční oblohu. Kolem nich se snášel popel. Prošla hlídka cínařů. Neměli světlo a tiše obcházeli táborem. Vin se sama z podobné hlídky vracela. Ona ale obcházela Fadrex. Každou noc tam udělala pár koleček a sledovala, co se ve městě děje.

„Ano,“ odpověděl Elend. „Odpočinul si a probrali jsme všechno do detailu.“

„Špatný zprávy?“

„V podstatě to všechno už říkal. Penrod patrně moje pokyny, aby poslal vojáky a jídlo, vůbec nedostal. Conrad byl jeden ze čtyř Penrodových poslů. Nikdo neví, co se stalo s těmi ostatními. Conrada honila skupina kolossů. Unikl jim jen tak, že jim dal koně a schoval se. Koně sežrali. Když hodovali, tak se mu podařilo uprchnout.“

„To je chlapík,“ poznamenala Vin.

„Také měl štěstí,“ řekl Elend. „No, nicméně to nevypadá, že by se nám Penrod chystal něco poslat. V Luthadelu zásoby jsou, ale jestli tam opravdu řádí nepokoje, tak Penrod nemůže uvolnit vojáky, co ty zásoby hlídají.“

„No… a co z toho tedy vyplývá?“ zeptala se Vin.

Elend se na ni podíval. Překvapilo ji, že to není zoufalý pohled, ale spíše odhodlaný. „Zkušenost.“

„Jaká?“

„Odhalil se nám náš nepřítel, Vin. Náhodné útoky kolossů na naše posly? Snaha narušit naši zásobovací základnu v Luthadelu?“ Zavrtěl hlavou. „Náš nepřítel by rád, aby to vypadalo všechno jako náhoda, ale já v tom náhodu nevidím. Nejsem tak naivní, jak si myslí. Chce mě odradit od Fadrexu.“

Vin zamrazilo. Elend se chystal pokračovat, ale položila mu ruku na rty, aby mlčel. Tvářil se nejdřív nechápavě, ale potom najednou pochopil a přikývl. Všechno, co řekneme, Zmar slyší, pomyslela si. Nemůžeme prozradit, co všechno víme.

Přesto mezi nimi proběhla informace. Že musí ve Fadrexu zůstat, aby zjistili, co je v té jeskyni s potravinami. Protože nepřítel dělá všechno pro to, aby jim v tom zabránil. Stojí za chaosem v Luthadelu skutečně Zmar? Je to léčka, aby se Elend vrátil do Luthadelu obnovit pořádek a nechal Fadrex být?

Byla to jen spekulace, ale víc momentálně neměli. Vin Elendovi přikývla na znamení, že souhlasí s jeho rozhodnutím zůstat. Přesto měla starosti. Luthadel měl být jejich pevným zázemím. Jestli se rozpadá, ztratí jediné útočiště.

Stále víc si uvědomovala, že jim nezůstanou žádná zadní vrátka. Nebudou mít kam couvnout a nebudou mít ani možnost vytvořit si alternativní plán. Svět kolem nich se hroutil a Elend se rozhodl zůstat ve Fadrexu.

Jestli tady nebudou úspěšní, nebudou se už mít kam vrátit.

Elend jí stiskl rameno a potom odešel do mlhy zkontrolovat stráže. Vin zůstala sama. Dívala se na ohně a nemohla se zbavit zlé předtuchy. Vrátil se jí ten pocit, který už jednou měla ? ve čtvrté jeskyni se zásobami. Vyhrávat války, obsazovat města a dělat velkou politiku ? to nestačí. Nezachrání je to, pokud se zhroutí celý svět.

Jenže co víc mohou dělat? Neměli jinou možnost, než zmocnit se Fadrexu a doufat, že tam najdou nějaké informace Pána Vládce, které jim pomohou z celé situace ven. Pořád měla tu nevysvětlitelnou touhu najít atium. Odkud bere jistotu, že by pomohlo?

Zavřela oči, protože nechtěla vidět mlhu, která se od ní ? jako vždycky ? odtahovala a nechávala kolem ní několik centimetrů prázdného prostoru. Kdysi jí mlha dala sílu. Když bojovala s Pánem Vládcem. Jak to, že v ní tehdy mlha rozdmýchala allomancii ? a od té doby už se to nikdy neopakovalo?

Snažila se znovu, jako už tolikrát, k mlze dostat. Lákala ji k sobě, volala ji a snažila se získat z ní sílu. Měla pocit, že to musí jít. V mlze síla je. Uvězněná a ukrytá. Ale ona k ní nemůže. Jako by mlhu něco před ní chránilo. Skutečně ji něco blokuje, nebo je to jen takový rozmar?

„Proč?“ šeptala, oči ještě zavřené. „Proč jsi mi tenkrát pomohla a od té doby už nikdy ne? Byl to výplod mé choré mysli, nebo jsi mi opravdu dala sílu, když jsem o to žádala?“

Žádná odpověď z temné noci nepřišla. Vzdychla a otočila se, aby se vrátila do stanu.

Hemalurgické bodce člověka mění psychicky. Záleží na tom, jaké v sobě mají schopnosti, kde jsou v těle umístěny a kolik jich v sobě člověk má. Například inkvizitor se drasticky odlišuje od člověka, jímž býval. Srdce má na jiném místě než lidé a mozek je změněný a přizpůsobený bodcům, které procházejí očima. Kolossové jsou změnění ještě víc.

Dalo by se usuzovat, že největší změnou prošly kandry. Musíme však mít na paměti, že kandry nevznikají z lidí, ale z mlžných přízraků. Bodce, které mají kandry, způsobují hostiteli jen malé změny. Je ironické, že kolossům bodce ubírají lidskost, ale kandrám ji naopak přidávají.

„Podívejte, Breezi, vidíte to?“ zeptal se Sazed dychtivě. „Tohle je příklad takzvané ostence ? skutečný život napodobuje legendu. Lidé věřili v Hrdinu z Hathsinu, a tak si vytvořili dalšího hrdinu, aby jim pomohl v čase nouze.“

Breeze zvedl obočí. Stáli těsně za davem, který se scházel v oblasti tržiště a čekal na Občana.

„To je fascinující,“ pokračoval Sazed. „To je nový vývoj. Posun legendy o Hrdinovi z Hathsinu, jaký bych nikdy nepředpokládal. Věděl jsem, že ho budou uctívat jako boha ? ono to bylo vlastně skoro nevyhnutelné. Ale protože býval Kelsier ‚obyčejný člověk‘, je možné, že jeho uctívači přisoudí božskou roli i jinému obyčejnému člověku.“

Breeze nepřítomně přikyvoval. Vedle něho stála Allrianne, nasupená, že se musela obléknout do omšelých skaatských šatů.

Sazed si nevšímal toho, že je jeho řečnění nezajímá. „Rád bych věděl, jak se tohle bude do budoucna vyvíjet. Třeba tihle lidé skončí na celé dynastii Hrdinů. To by mohlo vytvořit základ životaschopného náboženství, protože by se neustále přizpůsobovalo konkrétním potřebám populace. Samozřejmě vytvářet nové Hrdiny předpokládá mít vůdce. Takže by řadu kněží, kteří hlásají nějaké ortodoxní názory, nahradili Hrdinové, z nichž by si každý musel najít své pole působnosti, jiné než všichni ostatní. Čímž by mohly mezi uctívači vznikat početné frakce.“

„Sazede,“ nadhodil Breeze, „snad ses nevrátil ke sbírání náboženství?“

Sazed se zarazil. „Já žádná náboženství nesbírám. To byla jenom teoretická úvaha.“

Breeze zvedl obočí.

„Navíc,“ pokračoval Sazed, „by to mohlo souviset s naším posláním tady. Jestli je tenhle nový hrdina skutečně člověk, třeba by nám pomohl svrhnout Quelliona.“

„Anebo taky,“ vložila se do hovoru Allrianne, „by mohl ohrozit naše pozice ve vedení města, až bude Quellion poražen.“

„To jistě,“ připustil Sazed. „V každém případě ovšem nechápu, proč si stěžujete, Breezi. Copak jste všichni nechtěli, abych se k náboženstvím vrátil?“

„To jsem si ještě neuvědomil, že o tom budeš celej večer a potom ještě ráno kázat,“ odpověděl Breeze. „Kde je vůbec Quellion? Ještě kvůli jeho popravám nestihnu oběd. To by mě opravdu rozladilo.“

Popravy. Sazed ve svém rozrušení málem zapomněl, proč sem vlastně přišli. Dychtivost ho náhle opustila a uvědomil si, proč se Breeze chová tak důstojně. Mluvil žoviálně, ale výraz jeho očí prozrazoval, že ho Občanovo počínání velmi zneklidňuje.

„Tamhle,“ ukázala Allrianne na druhou stranu tržiště. Cosi se tam dalo do pohybu. Byl to Občan v křiklavě barevném oblečení. Bylo jasně modré ? to byla nová „schválená“ barva ? ovšem nosit ji směl pouze jeden člověk. Kolem něho stáli jeho rádci v červeném.

„Konečně,“ řekl Breeze a následoval dav, který se začal tlačit za Občanem.

Sazed šel za nimi, ale jeho krok byl stále váhavější. Když o tom tak přemýšlel, nejraději by použil své vojáky, aby zastavil tu hrůzu, co se chystá. Jenže věděl, že by to bylo pošetilé. Kdyby se teď rozhodl zachránit pár lidí, zmaří tím možnost v budoucnu zachránit celé město. Kromě toho měl pocit, že když bude těm vraždám přihlížet, připomene mu to naléhavost jeho poslání v Urteau. Teologická studia počkají na jindy.

„Ty je budeš muset zabít,“ řekl Kelsier.

Špuk se tiše krčil na střeše budovy bohatší čtvrti v Urteau. Pod ním procházel Občanův průvod. Špuk ho sledoval přes pásku na očích. Stálo ho mnoho peněz ? skoro všechno, co mu zbylo z Luthadelu ? podplatit informátory, aby zjistili místo poprav, aby se dostal blízko k nim.

Viděl přímo na ty ubožáky, které se Quellion rozhodl zavraždit. Mnoho jich bylo jako Fransonova sestra ? lidé, o nichž se zjistilo, že mají mezi předky šlechtice. Několik dalších však bylo pouze manželi nebo manželkami lidí se šlechtickou krví. Špuk ve skupince poznal i člověka, který se příliš nahlas vyjádřil proti Občanovi. Jeho spojitost se šlechtou byla velmi pochybná. Kdysi jako řemeslník pracoval pro šlechtickou klientelu.

„Já vím, že to nechceš udělat,“ pokračoval Kelsier, „ale teď nemůžeš ztrácet nervy.“

Špuk se cítil silný ? cín s olovem mu dodával pocit neporazitelnosti, jaký si dřív ani nedovedl představit. Za posledních šest dní spal sotva pár hodin, ale vůbec nebyl unavený. Smysl pro rovnováhu by mu mohla závidět kdejaká kočka a ve svalech měl nadpřirozenou sílu.

Jenže síla není všechno. Pod pláštěm se mu potily dlaně a kapičky potu cítil i na čele. Nebyl Mistborn. Nebyl Kelsier ani Vin. Byl pořád jenom Špuk. Co si vůbec myslel?

„Nedokážu to,“ zašeptal.

„Dokážeš,“ stál si na svém Kelsier. „Cvičil jsi s holí ? já jsem na to dohlížel. A potom ses postavil těm vojákům na tržišti. Málem tě zabili, ale bojoval jsi proti dvěma rváčům. A dobře. Uvážlivě.“

„Já…“

„Musíš ty lidi zachránit, Špuku. Řekni: Co bych udělal na tvém místě já?“

„Já nejsem ty.“

„Zatím ne,“ zašeptal Kelsier.

Zatím ne.

Dole Quellion kázal proti lidem, kteří měli být popraveni. Špuk viděl vedle něho Beldre, jeho sestru. Má v očích opravdu ten soucit, skoro až bolest, když se dívá na ty odsouzené nešťastníky, které ženou k budově? Nebo by to tak jen Špuk chtěl vidět? Pohlédl směrem, kam se dívala ona ? na vězně. Bylo mezi nimi dítě. Drželo se ustrašeně dospělé ženy, když se dala jejich skupinka do pohybu dovnitř do domu, který se stane jejich pohřební hranicí.

Kelsier má pravdu, pomyslel si Špuk. Tohle nemůžu dopustit. Třeba se mi to nepovede, ale musím to aspoň zkusit. Posouval se po střeše a ruce se mu třásly. Vrhl se dolů po schodech. Plášť mu vlál kolem těla. Zabočil za roh a utíkal k vinnému sklípku.

Šlechtici byli zvláštní lidé. Za vlády Pána Vládce se báli o život stejně jako skaati, protože intriky u dvora často končily vězením nebo popravou. Špuk si měl uvědomit, co mu hned od začátku unikalo. Žádná zlodějská parta by si nevybudovala doupě bez zadních vrátek.

Proč by měla být šlechta jiná?

Seskočil z posledních několika schodů a za ním plápolal plášť. Dopadl na prašnou zem a zaslechl Quelliona, jak burácí před davem. Ve skaatském davu to šumělo. Začaly šlehat plameny. Dole v potemnělém přízemí budovy našel Špuk tajnou chodbu, která vedla do sousedního domu. V cestě mu stála skupina vojáků.

„Rychle!“ slyšel volat jednoho z nich. „Než se sem dostane ten oheň!“

„Prosím!“ rozléhal se chodbou jiný hlas. „Vezměte aspoň to dítě!“

Lidé křičeli. Vojáci se přesunuli na protější stranu chodby a drželi lidi v přízemí, aby nemohli utéct. Poslal je sem Quellion, aby zachránili jednoho z vězňů. Venku před domem pořádal Občan představení na téma odsouzení šlechty. Jenže allomanti byli příliš vzácní na to, aby je nechal jen tak popravovat. A tak si k popravám pečlivě vybíral budovy ? jen ty, které měly tajný východ, aby tudy mohl allomanty vytáhnout.

Byl to dokonalý způsob, jak být důsledně pravověrný, a přitom nepřijít o nejsilnější jedince ve městě. Ale k tomu, aby se Špukovi přestaly třást ruce, když se vrhal na vojáky, nepřispělo ani tolik toto pokrytectví, jako něco jiného.

Byl to dětský pláč.

„Zab je!“ křičel Kelsier.

Špuk vytáhl bojovou hůl. Jeden z vojáků si ho konečně všiml a překvapeně se otočil.

Padl jako první.

Špuk si nikdy neuvědomil, jak tvrdou ránu dokáže uštědřit. Vojákova helma se rozletěla tajnou chodbou, až to zařinčelo. Ostatní vojáci začali křičet, když Špuk překročil tělo jejich společníka a vrhl se k nim. Měli meče, ale dělalo jim problém je vytasit.

Špuk měl dýky.

Jednu vytáhl hbitým gestem motivovaným společně cínem s olovem a rozhořčením. Zbystřené smysly mu vedly kroky. Oba vojáky probodl, loktem odstrčil jejich padající mrtvá těla a razil si cestu dál. Na konci chodby stáli čtyři vojáci a jeden podsaditý skaat.

V očích měli strach.

Špuk se vrhl dopředu a šokovaní vojáci se postupně vzpamatovali. Rozrazili tajné dveře a klopýtali jeden přes druhého do přízemí budovy na druhé straně.

Dům už celý hořel a Špuk všude cítil dým. Ostatní vězni byli stále uzavřeni v místnosti ? nejspíš se snažili dostat ven a následovat svého kolegu, který utekl. Teď je prchající vojáci tlačili zpátky. Konečně vytasili meče.

Špuk probodl nejpomalejšího z nich, nechal mu dýku v těle a vytáhl druhou bojovou hůl. Potěžkal ji v ruce, otočil se mezi šokovanými civilisty a vojáky napadl.

„Vojáky nesmíš pustit ven,“ šeptal Kelsier. „Jinak Quellion pozná, že ty lidi utekli. Musíš ho zmást.“

Přízemím probleskovala záře plamenů a už bylo cítit horko. Tři vojáci zvedli meče. Pod stropem se linul kouř a začal všechno zahalovat jako černá mlha. Vězni se vyděšeně krčili.

Špuk vyrazil kupředu, prudce se otočil a udělal výpad oběma holemi proti jednomu z vojáků. Ten se nechal napálit, uskočil před Špukovým útokem a vrhl se dopředu. Za normálních podmínek by Špuka porazil.

Zachránil ho však cín s olovem. Nohy měl hbité a lehké a předem cítil závan větru od letícího meče a tušil, kam dopadne. Srdce mu tlouklo, když mu meč rozřízl plášť, ale těsně minul tělo. Znovu zvedl hole, jednou uhodil vojáka do ruky s mečem a druhou do hlavy.

Voják upadl. V umírající tváři mu bylo znát obrovské překvapení. Špuk postoupil k dalšímu. Ten už se rozpřahoval. Špuk zvedl obě hole a soupeřův výpad zablokoval. Meč jednu hůl přerazil ? polovina jí vyletěla do vzduchu ?, o druhou se však zastavil. Špuk strhl hole stranou a odsunul jimi ostří meče, prosmýkl se soupeři pod rukama a ranou loktem do břicha ho porazil na zem.

Když padal, uhodil ho ještě do hlavy. Hořící místností se rozlehlo praskání kostí. Voják se sesunul Špukovi k nohám.

Ono to jde! pomyslel si. Už jsem jako oni, Vin a Kelsier. Už žádné schovávání ani utíkání. Umím se bít!

Usmál se a prudce se otočil.

A stanul přímo proti poslednímu soupeři, který tiskl jeho dýku malé dívce pod krkem. Voják stál zády k hořící chodbě a díval se do únikové cesty. Za ním už plameny olizovaly dřevěný rám dveří a draly se do místnosti.

„Vy ostatní ven,“ zavelel Špuk, aniž by se otočil od vojáka. „Tady ? dveřma na konci té chodby. Jsou tam lidi. Schovají vás a postupně vás dostanou z města ven. Jděte!“

Někteří utekli hned a ti, kteří tu ještě zůstávali, se rozprchli na jeho povel. Voják všechno sledoval. Bylo vidět, že se rozhoduje, jaké má zaujmout stanovisko. Bylo mu jasné, že má co do činění s allomantem. Žádný obyčejný člověk by nezdolal tak rychle tolik vojáků. Naštěstí se ukázalo, že Quellion své allomanty do domu neposlal. Nechal si je radši nahoře, aby ho chránili.

Špuk zůstal stát. Odhodil zlomenou hůl, ale druhou držel pevně v ruce a ze všech sil se snažil, aby se mu netřásla. Dívenka tiše plakala.

Co by udělal Kelsier?

Za ním právě utíkal poslední z vězňů do chodby. „Ty!“ vykřikl Špuk, aniž by se otočil. „Zablokuj ty dveře zvenku. Rychle!“

„Ale ?“

„Dělej!“ zařval Špuk.

„Ne!“ Voják přitiskl nůž dívce na krk. „Zabiju ji!“

„Udělej to a zemřeš!“ prohlásil Špuk. „To víš moc dobře. Podívej se na mě. Přese mě neprojdeš. Ty jsi ?“

Dveře se přibouchly.

Voják vykřikl, pustil dívku a vrhl se ke dveřím, aby se jimi prodral, dokud nezapadla závora. „To je jediná cesta ven. Chcete nás tu ?“

Špuk jedinou ranou bojovou holí zlomil muži kolena. Voják vykřikl a upadl na zem. Všechny tři stěny už byly v plamenech a horko začínalo být nesnesitelné. Z druhé strany dveří zaklapla západka. Špuk se podíval na vojáka. Ještě žil.

„Nech ho být,“ řekl Kelsier. „Ať tu shoří.“

Špuk zaváhal.

„Nechal by všechny ty lidi umřít,“ přesvědčoval ho Kelsier. „Ať pozná na vlastní kůži, co chtěl udělat druhým ? a co už několikrát na Quellionův příkaz udělal.“

Špuk nechal sténajícího muže na podlaze a došel k tajným dveřím. Opřel se o ně plnou vahou.

Držely.

Tiše zaklel, rozpřáhl se nohou a kopl. Dveře se ani nehnuly.

„Ty dveře tu vybudovala šlechta, která se bála, že na ni přijdou vrahové,“ vysvětlil mu Kelsier. „Znali allomancii a počítali s tím, že musí vydržet, i když do nich kopne rváč.“

Oheň pálil víc a víc. Dívka se choulila na podlaze a tiše vzlykala. Špuk kroužil kolem, snažil se plameny uhasit plácáním, cítil jejich žár. Postupoval kupředu, ale pro jeho zbystřené smysly to bylo, jako by se otvíralo samo peklo.

Zaťal zuby a zvedl dívku.

Teď mám cín s olovem, pomyslel si. Tak můžu vyrovnávat smysly.

Zatím s tím musím vystačit.

Z oken budovy se valil kouř. Sazed čekal s Breezem a Allrianne vzadu za shromážděnými lidmi. Lidé tiše sledovali, jak si plameny vybírají svou cenu. Možná i cítili pravdu.

Že mohou velmi snadno dopadnout stejně jako ti ubožáci, kteří zrovna umírali uvnitř.

„Jak rychle měníme názory,“ zašeptal Sazed. „Není to tak dlouho, co byli lidé nucení chodit na popravy Pána Vládce, když stínal hlavy nevinným. A teď si to dělají sami.“

Ticho. Jen z domu se ozývaly zvuky. Výkřiky umírajících.

„Kelsier se spletl,“ řekl Breeze.

Sazed se zamračeně otočil.

„On dával za všechno vinu šlechtě,“ pokračoval Breeze. „Myslel si, že když se jí zbavíme, tyhle věci se přestanou dít.“

Sazed přikývl. Potom začal být najednou dav neklidný, šumělo to v něm a hýbal se. Sazed s ním soucítil. S touto krutostí se skutečně musí něco udělat. Proč proti ní nikdo nebojuje? Quellion stál uprostřed svých hrdých mužů v červeném. Sazed zatínal zuby a snažil se potlačit v sobě zlost.

„Allrianne, zlato,“ prohodil Breeze. „Teď není vhodná doba.“

Sazed se zarazil. Podíval se na Allrianne. Plakala.

U všech zapomenutých bohů, pomyslel si, když si nakonec uvědomil, že na něj allomanticky působí. Vzněcovala jim emoce, aby se rozzlobili na Quelliona. Ona je stejně dobrá jako Breeze.

„A proč ne?“ namítla. „On si to zaslouží. Mohla bych tenhle dav přimět k tomu, aby ho roztrhal na kusy.“

„A moci by se chopil jeho nástupce,“ suše pravil Breeze, „a potom by ty lidi popravil. Ještě nejsme připravení.“

„Mně se zdá, že ty nejsi připravený nikdy, Breezi,“ vyštěkla.

„Jenže tohle vyžaduje ?“

„Počkejte,“ zarazil je Sazed a zvedl ruku. Zamračeně sledoval hořící dům. Zdálo se, že se hýbe jedno okno ? vysoko pod střechou.

„Podívejte,“ ukázal. „Tamhle!“

Breeze zvedl obočí. „Že by se nám chtěl zjevit bůh plamenů?“ Usmál se, protože to zjevně pokládal za směšný nesmysl. „Rád bych věděl, čemu jsme se měli na tomhle revolučním divadýlku jako přiučit. Osobně si myslím, že ty lidi, co nás sem poslali, nemají ?“

Najednou vypadlo prkno, kterým bylo okno zabezpečeno. Párkrát se otočilo ve vzduchu a rozvířilo kouř. Potom se okno rozletělo dokořán.

Mezi rozlámanými prkny proletěla postava v černém a doskočila na střechu. Plášť na ní na několika místech hořel a v náruči držela malý balíček ? dítě. Postava běžela po hořící střeše a vpředu z ní seskočila dolů a znovu rozvířila kouř. Na zem dopadla s elegancí člověka pálícího cín s olovem. Nezavrávorala, i když to byl skok ze druhého poschodí. Hořící plášť jí vlál kolem těla. Lidé zděšeně couvali a Quellion se šokován otočil.

Postava se napřímila a kapuce jí sklouzla z hlavy. A v tu chvíli Sazed muže poznal.

Špuk stál zpříma a ve slunečních paprscích vypadal starší, než ve skutečnosti byl. Nebo to snad bylo tím, že se na něj Sazed nikdy nedíval jinak než jako na dítě. Nicméně mladý muž pohlédl Quellionovi hrdě do očí ? oči měl zakryté páskou a plášť mu stále ještě doutnal ? a zvedl v náruči dítě. Necítil se nijak ohrožený dvaceti vojáky, kteří obstoupili budovu.

Breeze tiše zaklel. „Allrianne, nakonec to vzněcování přece jen budeme potřebovat.“

Sazed najednou pocítil tlak. Breeze klidnil všechny jeho emoce, které stály v cestě Allrianninu působení ? zmatek a starosti. Nechal Sazeda zcela otevřeného Allriannině allomancii zaměřené na cílenou zlost.

Dav se dal do pohybu a lidé začali vykřikovat jméno Hrdiny z plamenů. Jednu chvíli měl Sazed obavy, že Špuk nevyužije příležitosti uprchnout. I přes pásku, kterou měl na očích, Sazed poznal, že se dívá vyzývavě přímo na Quelliona.

Nakonec se naštěstí Špuk otočil. Dav zastavil postupující vojáky a Špuk utíkal nepřirozenou rychlostí pryč, zachráněnou dívku stále v náruči. Zabočil do postranní uličky. Za ním se vinul pruh kouře. Jakmile byl v bezpečí, začal Breeze klidnit dav a mírnit jeho touhu po vzpouře, aby se lidé neutkali s vojáky. Dav se začal postupně rozcházet. Občanovi vojáci se však drželi poblíž svého vůdce. Občanovi nezbylo, než vojáky stáhnout zpátky. Byl to zoufalý čin. Nemohl si dovolit poslat za Špukem víc než pár mužů. Sám se potřeboval dostat do bezpečí.

Když vojáci v červeném pochodovali pryč, otočil se Breeze k Sazedovi. „No,“ poznamenal, „to bylo trochu nečekaný.“

Myslím, že kolossové byli mnohem inteligentnější, než jsme byli ochotni uznat. Například původně měli v těle jen bodce, které jim dal Pán Vládce, aby se mohli rozmnožovat. Poskytl jim kov a dodal jim nebohé skaaty jako nové „rekruty“.

Po smrti Pána Vládce by tedy koloss měl logicky poměrně rychle vymřít. Tak to měl Pán Vládce v plánu. Předpokládal, že když se dostanou z jeho moci, vzájemně se pobijí. Jenže oni spontánně zobecnili zkušenost, že bodce z mrtvých kolossů mohou opakovaně použít.

Už nepotřebovali nové bodce. Často přemýšlím o tom, jak se v jejich populaci projevilo to, že se tytéž bodce „recyklovaly“ stále dokola. Hemalurgický bodec má určitou kapacitu, takže když jí dosáhne, opakovaným používáním už víc síly není schopen kumulovat. Bylo by však možné, aby se opakovaným používáním bodců v kolossech posilovala „lidskost“?

Když Marsh vstupoval do Luthadelu, byl mnohem opatrnější než v bezejmenném městečku na západní hranici dominancie. Inkvizitor uprostřed metropole Elendova království nezůstane bez povšimnutí a jistě vzbudí nežádoucí pozornost. Císař byl mimo a on musel připravit půdu pro ostatní. Nesměl nic zkazit.

Pohyboval se tedy po městě hlavně v noci, na hlavě nosil kapuci, pálil ocel a skákal pomocí mincí. I tak byl pohled na velkolepé město ? obrovské, špinavé, ale přesto domov ? pro Marshe těžký. Sám tady vedl skaatské povstalce. Nesl odpovědnost za obyvatele ? a když si uvědomil, že by jim Zmar udělal to, co on provedl lidem toho druhého města, když vybuchly Popelečné hory…

Luthadel byl od Popelečných hor daleko. Jenže i tak mohl Zmar dělat spoustu věcí, které nebyly na přírodních silách závislé. Cestou do Luthadelu se Marsh zastavil ve čtyřech vesnicích a tajně zabil muže, kteří hlídali zásoby potravin, a zapálil domy, kde byly zásoby ukryté. Věděl, že ostatní inkvizitoři chodí po světě a dělají totéž ? ve snaze najít tu věc, kterou Zmar především potřebuje. Kterou mu Růst vzal.

Musí ji najít.

Skákal po ulici a přistál na špičaté střeše. Běžel po ní a snažil se dostat na severovýchodní stranu města. Luthadel se změnil od té doby, co ho viděl naposledy. Pán Vládce tyranizoval skaaty, ale město udržel čisté a panoval v něm navzdory jeho rozlehlosti jistý řád. Teď tu však po řádu nebylo ani památky. Prioritou bylo evidentně pěstování zemědělských plodin ? údržba a úklid počkají na později, jestli někdy nějaké bude.

Všude bylo mnohem více hromad odpadu, který se kdysi likvidoval do řeky. Teď ležel na ulicích mezi domy. Marsh se při pohledu na tu spoušť samolibě usmíval. Jeho rebelantské já se v tu chvíli raději skrylo.

Nemohl bojovat. Teď nebyla vhodná chvíle.

Brzy dorazil k tvrzi Venture, sídlu Elendovy vlády. Během obléhání Luthadelu byla vydrancována kolossy. Zničili přitom i okna z barevného skla. Nahradila je obyčejná prkna. Marsh se znovu usmál a vyskočil na balkon ve druhém patře. Tuto budovu znal. Ještě než se ho zmocnil Zmar, několik měsíců tu bydlel a pomáhal císaři Venturovi udržet vládu nad městem.

Penrodovy pokoje našel Marsh snadno. Byly to jediné obydlené místnosti a také jediné střežené. Skrčil se o několik chodeb dál a sledoval je svýma nelidskýma očima. Přitom přemýšlel, jaký podnikne další krok.

Implantovat hemalurgický bodec proti vůli hostitele je zapeklitá záležitost. Nezáleží na velikosti bodce, stačí i malý kousek kovu ? kousíček kovu stačí podnítit allomancii, malý kroužek dokáže vytvořit malou feruchemickou zásobárnu. Inkvizitoři nosili velké bodce, aby naháněli strach, ale malý kousek kovu dokázal vyvolat stejný efekt. Záleželo na tom, jak dlouho čekal mimo lidské tělo potom, co zabil dárce.

Marsh dal tedy přednost malému kousku kovu. Nechtěl předat Penrodovi sílu, chtěl mu prostě jen implantovat do těla bodec. Vytáhl bodec, kterým zabil allomanta v oné vesnici, jejíž obyvatele vyvraždil před pár dny. Byl necelých dvacet centimetrů dlouhý ? ani to nebylo potřeba. Ale protože ho Marsh musel dostat do těla proti vůli hostitele, potřeboval, aby se s ním dalo dobře manipulovat. Na lidském těle bylo nějakých dvě stě nebo tři sta bodů, kam se bodec dal zapíchnout. Marsh je všechny neznal ? až udeří, Zmar mu povede ruku a postará se o to, aby se bodec dostal tam, kde má být. Jenže momentálně byla pozornost Marshova pána zaměřená jinam a Marsh obdržel jenom pokyn, aby se připravil k útoku.

Hemalurgické bodce. Ve skrytu duše se zachvěl. Vzpomněl si na den, kdy se nečekaně stal inkvizitorem. Myslel si tehdy, že ho odhalili. Pracoval jako špion pro Kelsierovu partu mezi kněžími Pána Vládce. Netušil, že nebyl vybrán jako podezřelý ? ale jako zvláštní.

Inkvizitoři pro něho přišli v noci, když neklidně čekal na schůzku s Kelsierem, aby mu předal vzkaz pro povstalce. Vtrhli do dveří a pohybovali se rychleji, než stačil Marsh reagovat. Nedali mu na vybranou. Shodili ho na zem a na něj srazili křičící a vzpouzející se ženu.

Potom jí inkvizitoři probodli srdce a bodec z jejího těla vrazili Marshovi do oka.

Bolest byla tak obrovská, že už si na ten okamžik nevzpomínal. Byla to díra v jeho paměti vyplněná mlhavými obrazy inkvizitorů opakujících celý proces ještě několikrát ? zabíjejících další nevinné allomanty a vsunujících jejich schopnosti ? přímo jejich duši ? koncentrované v bodci Marshovi do těla. Když byli hotovi, ležel na zemi a sténal. Nový příliv smyslových informací ho zaplavil tak, že nemohl ani myslet. Kolem něho pobíhali inkvizitoři, čtvrtili ostatní těla sekyrami a radovali se, že jsou jejich řady početnější o dalšího muže.

Svým způsobem se podruhé narodil. Jaký báječný den. Penrod však takové štěstí mít nebude. Nemá se stát inkvizitorem, jenom dostane malý bodec. Který vznikl už před mnoha dny a celou dobu čekal mimo tělo ? kde z něj vyprchávala síla.

Marsh čekal, až se ho zase zmocní Zmar. Jednak se bodec musel umístit přesně, a jednak musel Penrodovi zůstat dostatečně dlouho, aby mohl Zmar začít ovlivňovat jeho názory a emoce. Bodec musel být v kontaktu s krví ? aspoň zpočátku. Potom, co se vrazil do těla, se kolem něho zahojila kůže, ale bodec stále fungoval. Na začátku ovšem musela být krev.

Jak je možné, že člověk zapomene na to, že má v těle tak obrovské cizí těleso? Jak to, že si toho nevšimnou ostatní? Zmar se několikrát snažil vrazit bodec do těla Elenda Ventura, ale nikdy se mu to nepodařilo. Celkově se mu to dařilo jen málokdy. Ovšem na druhé straně jen málo lidí stálo za to úsilí.

Zmar se ho zmocnil a Marsh ztratil kontrolu nad svým tělem. Pohyboval se a nevěděl, co dělá, jen následoval pokyny. Dolů po chodbě. Neútočit na stráže. Dveřmi dovnitř.

Odstrčil dva vojáky, kteří hlídali u dveří, dveře rozkopl a vrazil do předpokoje.

Doprava. K ložnici.

Marsh byl vmžiku v pokoji. Venku vojáci opakovaně křičeli a volali o pomoc. Penrod byl stárnoucí muž a pohlíželo se na něj s určitou úctou. Měl dostatek duchapřítomnosti na to, aby vyskočil z postele, jakmile jejich volání slyšel, a cestou popadl z nočního stolku bojovou hůl.

Marsh se usmál. Bojovou hůl? Proti inkvizitorovi? Vytáhl z pochvy na boku obsidiánovou příruční sekyru.

Zaútoč na něj, instruoval ho Zmar, ale nezabíjej ho. Bojuj s ním tak, aby to byla těžká bitka, ale aby měl pocit, že má navrch.

Byl to zvláštní požadavek, ale Marshova mysl byla natolik v moci Zmaru, že o něm nedokázal přemýšlet. Dokázal jen vyskočit k útoku.

Bylo to těžší, než to vypadalo. Musel dávat pozor, aby sekyrou prováděl jen takové výpady, kterým se Penrod dokáže ubránit. Několikrát si musel pomocí bodce zvýšit rychlost ? bodec fungoval jako feruchemická zásobárna ?, aby mohl najednou změnit směr letu sekyry, než luthadelského krále zabije.

Přesto to však Marsh dokázal. Několikrát Penroda řízl. Celou dobu měl malý bodec schovaný v levé dlani. Krále nechával v přesvědčení, že si vede dobře. Za chvíli se do boje vložily i stráže, a to umožnilo Marshovi ještě lépe skrývat svůj skutečný cíl. Tři obyčejní lidé proti jednomu inkvizitorovi stejně ještě málo zmohou, ale z jejich pohledu jim mohly síly připadat vyrovnané.

Během okamžiku vtrhla do místnosti jednotka aspoň deseti stráží a vrhla se králi na pomoc.

Teď, poručil Zmar. Dělej vyděšeného, připrav se, vraž do něho bodec a uteč oknem.

Marsh nabral z bodce rychlost a vyrazil dopředu. Zmar mu přesně vedl ruku. Levou dlaní uhodil Penroda do hrudníku a zabodl mu bodec přesně do srdce. Penrod vykřikl, Marsh se usmál a vyskočil oknem ven.

O chvíli později Marsh visel pod oknem. Nikdo ho neviděl, nikdo si ho nevšiml ? ani početné hlídky. Byl příliš obratný a příliš opatrný na to, aby se nechal vidět, jak trčí pod okenní římsou a s nastraženýma ušima zbystřenýma cínem poslouchá. Uvnitř se radili lékaři.

„Když se budeme snažit ten bodec vytáhnout, tak budete silně krvácet, pane,“ slyšel jeden hlas.

„Ten úlomek kovu se dostal nebezpečně blízko k srdci,“ řekl jiný.

Nebezpečně blízko? pomyslel si Marsh na své pozorovatelně a usmál se. Bodec prošel přímo srdcem. Jenže to samozřejmě lékaři nemohli vědět. Protože byl Penrod při vědomí, mohli se jedině dohadovat, že je bodec blízko, ale že srdce minul.

„Bojíme se ho vyndat,“ pokračoval první lékař. „Jak… se cítíte?“

„Kupodivu překvapivě dobře,“ odpověděl Penrod. „Trochu to bolí a je to nepříjemné, ale nepřipadám si nijak zesláblý.“

„Tak tam ten střep zatím necháme,“ řekl první lékař starostlivě. Co jiného mu zbývalo? Kdyby bodec vytáhl, Penroda by tím mohl zabít. Byl to od Zmaru chytrý tah.

Počkají, až Penrod nabere sílu, a potom znovu zkusí bodec vytáhnout. A samozřejmě tím znovu ohrozí Penroda na životě. Takže tam nakonec bodec bude muset zůstat a Zmar nad Penrodem získá moc. Nebude ho ovládat ? jen ho tu a tam postrčí správným směrem. Časem se na bodec úplně zapomene. Nepříjemné pocity přejdou a pod oblečením nebude bodec vidět.

A Penrod bude patřit Zmaru stejně jistě jako inkvizitoři. Marsh se usmál, pustil se římsy a skočil do temné ulice.

I když mě hemalurgie znechucuje, nemůžu popřít, že je svým způsobem úžasná. V allomancii i ve feruchemii člověk využívá svých sil a schopností. Nejlepší allomant nemusí být zároveň nejsilnější ? je prostě nejobratnější v působení tlakem a tahem pomocí kovů. Nejlepší feruchem je ten, který nejlépe umí roztřídit informace a schopnosti ve feruchemických zásobárnách a umí nejlépe manipulovat se svou váhou pomocí železa.

V hemalurgii je ekvivalentem této obratnosti schopnost přesně umístit bodec.

Vin doskočila a tlumeně na ní šustily šaty. Skrčila se a přidržovala si je, aby je neušpinila od popelu na střeše. Podívala se do mlhy.

Vedle ní dopadl Elend a také se přikrčil. Na nic se neptal. Uvědomila si, jak se zlepšily jeho instinkty, a usmála se. I on se díval do mlh, i když bylo zřejmé, že neví, co v nich má vidět.

„Sleduje nás,“ zašeptala Vin.

„Yomenův Mistborn?“ zeptal se Elend.

Přikývla.

„Kde?“ vyzvídal.

„Je o tři domy za náma,“ napověděla Vin.

Elend zamžoural a Vin cítila, jak zesílily jeho allomantické impulsy. Dmýchal cín.

„Tamhleta hromádka napravo?“ hádal.

„Jsi docela blízko,“ odpověděla.

„Tak…“

„Ví, že ho vidíme,“ pokračovala Vin. „Jinak bych se nezastavila. Takže se teď právě zkoumáme navzájem.“

Elend si sáhl za opasek a vytáhl obsidiánovou dýku.

„Nezaútočí,“ prohlásila Vin.

„Jak to víš?“

„Protože kdyby nás chtěl zabít,“ vysvětlila, „udělal by to, když nejsme spolu. Nebo když spíme.“

Zdálo se, že Elend tím ještě víc znervózněl. „To proto v poslední době zůstáváš celé noci vzhůru?“

Vin přikývla. Nutila Elenda, aby spal sám. To byla její daň za to, že byl v bezpečí.

To nás sleduješ ty, Yomene? přemítala. V den svého vlastního plesu? To by byl tedy odvážný skutek. Nezdálo se to však pravděpodobné ? aspoň zatím. Vin byla příliš paranoidní. Každého hned podezírala, že je Mistborn. I když se většinou mýlila, vždycky byla raději opatrná.

„Jdeme,“ pobídla Elenda a vstala. „Jakmile budeme na plese, nebudeme si s tím muset dělat starosti.“

Elend přikývl. Směřovali ke Kantonu zdrojů.

Plán je jednoduchý, objasnil Elend před pár hodinami. Já budu konfrontovat Yomena a šlechta se neubrání tomu, aby se shlukla okolo a přihlížela. Ty se v tu chvíli vytratíš do jeskyně.

Bylo to skutečně jednoduché ? nejlepší plány byly vždycky takové. Až bude Elend konfrontovat Yomena, stráže se soustředí na ně a Vin se pravděpodobně podaří vyklouznout ven. Bude se muset pohybovat tiše a rychle a nejspíš se bude muset zbavit několika stráží ? aniž by vyvolala poplach. Ale byla to patrně jediná možnost. Yomenův dům byl dobře opevněný a osvětlený a velmi dobře hlídaný, a kromě toho měl Yomen schopného Mistborna. Kdykoli se snažila vplížit do jeskyně, vždycky ji našel ? zůstával v povzdálí a varoval jen svou přítomností, že může ve vteřině strhnout poplach.

Nejlepší příležitostí tedy pro ně byl ples. Yomenův Mistborn i jeho stráže se soustředí především na jeho bezpečnost.

Přistáli na nádvoří. Kočáry se zastavily a stráže se v šoku otáčely. Vin se podívala skrz temnou mlhu na Elenda. „Elende,“ zašeptala, „potřebuju, abys mi něco slíbil.“

Zamračil se. „A co?“

„Možná mě chytí,“ řekla. „Budu se plížit, jak nejnenápadněji budu umět, ale pochybuju, že se to povede, aniž by to vyvolalo pobouření. Jakmile vypukne, chci, abys odešel.“

„To nemůžu, Vin. Musím ?“

„Ne,“ namítla ostře. „Pomáhat mi nemusíš, Elende. Stejně mi pomoct nemůžeš. Já tě miluju, ale přece jen nejsi tak dobrý jako já. Já se o sebe dokážu postarat, ale potřebuju mít jistotu, že se nebudu muset starat i o tebe. Kdyby se cokoli semlelo ? nebo i když to půjde dobře, ale vypukne panika ?, chtěla bych, abys hned vypadl. Setkáme se v táboře.“

„A co když se dostaneš do potíží a nepůjde to?“ zeptal se.

Usmála se. „Věř mi.“

Chvilku mlčel a potom přikývl. Věřit jí může. Vždycky jí věřil.

Šli dál. Bylo zvláštní, účastnit se plesu v budově Ministerstva. Vin byla zvyklá na okna z barevného skla a ozdoby, ale úřadovny Kantonu zdrojů byly velmi strohé a ani tato nebyla výjimkou. Nebyla patrová a měla ploché obyčejné zdi s maličkými okny. Ta zvenku neosvětlovaly žádné vápencové lucerny, a i když na kamenných zdech viselo pár velkých tapiserií, na to, že je tento večer slavnostní, poukazoval jen shluk kočárů a šlechtici na nádvoří. Vojáci si Elenda a Vin všimli, ale neměli se k žádné akci.

Přihlížející ? šlechta i vojáci ? byli zvědaví, ale nikdo nebyl překvapený. Elenda s Vin čekali. Vin to tušila a potvrdilo se to, když vystoupala po schodech a nikdo jí nepřispěchal zabránit ve vstupu do budovy. Stráže se na ně dívaly podezíravě, ale nechaly je projít.

Ocitli se v dlouhé vstupní hale osvětlené lampami. Proud lidí směřoval doleva, a tak je následovali a prošli bludištěm chodeb, až se dostali do větší společenské místnosti.

„Není to zrovna nejpřívětivější místo na ples, co?“ poznamenal Elend, když čekali, až budou ohlášeni.

Vin přikývla. Většina šlechtických tvrzí měla vstup z nádvoří rovnou do společenského sálu. Místnost před nimi byla upravená z ministerské přijímací kanceláře. Tam, kde bývaly lavice, zůstaly na zemi nýty, a na druhém konci bylo pódium, kde zřejmě stávali obligátoři a udíleli instrukce svým podřízeným. Na pódiu stál Yomenův stůl.

Na taneční sál byla místnost příliš malá. Ne že by lidé uvnitř byli přímo natěsnáni, ale neměli dost prostoru na vytváření skupinek, které měla šlechta tolik v oblibě.

„Vypadá to, že tu jsou i další salonky,“ prohodil Elend a pokynul k několika chodbám ústícím do tanečního sálu. Proudili jimi lidé sem a tam. „Místa pro ty, kteří se budou cítit stísněně,“ řekla Vin. „Tady odsud bude pěkně těžké se dostat. Ne, aby ses nechal zahnat do rohu, Elende. Ale tamhle vlevo bude asi východ.“

Elend sledoval její pohled, když vcházeli do hlavního sálu. Blikající světla a cáry mlhy naznačovaly, že by tam mohl být dvorek nebo atrium. „Budu se držet blízko,“ slíbil. „Bude to vypadat, že se dychtím ztratit do některého z těch menších pokojů.“

„Dobře,“ poznamenala Vin. Všimla si ještě něčeho jiného ? dvou schodišť vedoucích dolů. To znamenalo, že přízemí je velmi rozlehlé, což bylo v Luthadelu naprosto neobvyklé. Budova kantonu je stavěná dolů spíš než nahoru, usoudila. Dávalo to smysl, když uvážila, že pod ní je jeskyně se zásobami.

Sluha u dveří je ohlásil, aniž by museli odevzdávat vizitku. Vešli do sálu. Ples nebyl ani zdaleka tak okázalý jako v tvrzi Orielle. Místo večeře se podávalo jenom malé občerstvení ? nejspíš proto, že v sále nebyl prostor pro stoly. Hudba ani tanec nechyběly, ale výzdoba byla skromná. Yomen se rozhodl ponechat jednoduché zdi ministerské budovy beze změn.

„To bych ráda věděla, proč se s tím pořádáním plesů vůbec zatěžuje,“ zašeptala Vin.

„Asi s tím musel začít on,“ opáčil Elend. „Aby popíchl ostatní šlechtice. A teď už je jen součástí toho kolotoče střídání pořadatelů. Šlechtě to dodává pocit moci, když si můžou do domu přivést ostatní šlechtice a hostit je.“

Vin přikývla a zeptala se: „Jeden tanec, než se rozdělíme?“

Elend zaváhal. „Abych řekl pravdu, jsem trochu nervózní.“

Vin se usmála a políbila ho, čímž zcela porušila protokol. „Dej mi tak hodinu na to, abych se tady zabydlela, než zmizím.“

Přikývl a rozdělili se. Elend se vydal přímo ke skupině mužů, které Vin neznala.

Vin se pohybovala po sále. Nechtěla se zaplést do žádných hovorů, a tak se vyhnula ženám, s nimiž se seznámila v tvrzi Orielle. Uvědomovala si, že by s nimi spíš měla utužovat vztahy, ale byla nervózní jako Elend. Nebyla to pravá nervozita, ale spíš nechuť zúčastnit se typických plesových aktivit. Dnes tu není proto, aby se družila se šlechtou ? má mnohem větší poslání.

Kroužila tedy sem a tam po místnosti, upíjela z poháru víno a sledovala stráže. Bylo jich tu hodně a to bylo nejspíš dobře. Čím víc stráží v tanečním sále, tím méně v ostatních částech budovy. Teoreticky.

Vin stále chodila sálem a pokyvovala na šlechtice, ale jakmile se s ní někdo pokusil dát do řeči, zmizela. Kdyby byla na Yomenově místě, nechala by se sledovat strážemi, aby náhodou nezabloudila někam, kam nemá. Zdálo se však, že o ni stráže nejeví zájem. Jak utíkal čas, byla stále neklidnější. Copak je Yomen opravdu tak nekompetentní, že nechá vniknout na svou základnu cizího Mistborna, aniž by ho sledoval?

Rozladěná spálila bronz. Třeba jsou poblíž allomanti. Málem nadskočila leknutím, když ucítila allomantické impulsy těsně vedle sebe.

Byly dvojí. Vedle ní stály dvě nastrojené dvorní dámy. Jejich jména neznala, ale vypadaly zcela zanedbatelně. To bylo patrně záměrem. Stály a povídaly si s dalším párem šlechtičen poblíž Vin. Jedna pálila měď a druhá cín ? Vin by na to nikdy nepřišla, kdyby neměla schopnost pronikat měděnou clonou.

Když procházela sálem, obě ženy ji následovaly. Pohybovaly se velmi obratně a elegantně a zapřádaly hovory s lidmi okolo. Stály však vždycky tak blízko Vin, aby jejich sluch zbystřený cínem zachytil všechno, o čem bude případně mluvit. Přitom se však od ní držely v takové vzdálenosti, že by je bez pomoci allomancie nikdy neodhalila.

Zajímavé, pomyslela si a dospěla na kraj sálu. Aspoň ji tedy Yomen nepodceňuje. Jenže jak se jim vytratí? Je Elendova snaha odpoutat pozornost od Vin určitě neodradí, takže se jí nepodaří proklouznout, aniž by vzbudila rozruch.

Jak chodila sem a tam a přemýšlela o tom, zahlédla v rohu známou tvář. Slowswift seděl ve svém obvyklém obleku na jedné z židlí připravených pro starší hosty a unavené tanečníky a kouřil dýmku. Přistoupila k němu.

„Já jsem myslela, že vy na tohle nechodíte,“ nadhodila a usmála se. Za ní se zastavily dva stíny a daly se do hovoru.

„Chodím, jen když je pořádá král,“ odpověděl Slowswift.

„Aha,“ poznamenala a odplula pryč. Koutkem oka zaregistrovala, že se Slowswift mračí. Bylo zřejmé, že čekal, že s ním pohovoří. Teď ale ne. Její stíny poněkud neobratně ukončily konverzaci, protože rychle změnila směr. Popošla dál a na chvíli se zastavila, aby se znovu mohly dát do hovoru.

Potom se prudce otočila a vrátila se ke Slowswiftovi. Mělo to vypadat, že mu něco zapomněla říct. Ženy, které ji následovaly, měly problém zůstat nenápadné. Na chvilku zaváhaly a Vin získala aspoň okamžik svobody.

Když míjela Slowswifta, naklonila se k němu. „Potřebuju dva muže,“ řekla. „Kterým věříte. Ať za mnou přijdou někam na klidnější místo, kde není tolik lidí a kde bychom si mohli sednout a popovídat.“

„Patio,“ reagoval okamžitě Slowswift. „Dolů levou chodbou a potom ven.“

„Dobře,“ přitakala. „Pošlete je tam, ať na mě počkají. A prosím vás, taky vzkažte Elendovi, že potřebuju ještě půl hodiny.“

Slowswift přikývl a Vin se usmála při pohledu na dvě šlechtičny, které už zase měla v patách. „Doufám, že se brzy budete mít líp,“ řekla s úsměvem.

„Děkuju, má milá,“ odpověděl Slowswift a zakašlal.

Znovu se vytratila. Pomalu směřovala k patiu, které jí Slowswift ukázal, a k východu, který si vytipovala už dřív. Po chvíli zmizela v mlze. Mlha u domů řídne, pomyslela si. Lidi si myslí, že to nějak souvisí s teplem nebo s prouděním vzduchu.

Během pár vteřin se ocitla na malém nádvoří osvětleném lampami. I když tu byly rozložené stoly, aby u nich mohli hosté odpočívat, skoro nikdo tu nebyl. Služebnictvo do mlhy odmítalo chodit a šlechta ? i když si to nechtěla přiznat ? se v mlze necítila dobře. Vin došla ke zdobenému kovovému zábradlí, opřela se o něj a zvedla oči k obloze. Rukou si pohrávala s náušnicí v uchu.

Po chvilce se objevily obě dámy. Tiše si povídaly a Vin zaslechla, že mluví o tom, jak je uvnitř špatný vzduch. Usmála se a zůstala na místě. Obě šlechtičny si sedly ke stolu o kousek dál a pokračovaly v rozhovoru. Po chvilce přišli dva mladíci a sedli si k jinému stolu. Působili poněkud toporněji než dámy, ale Vin doufala, že podezření nevzbudí.

Čekala.

Život ve zlodějských partách ? přípravy na akce, špehování v tajných otvorech, čekání na pravou chvíli, kdy sáhnout oběti do kapsy ? ji naučil trpělivosti. Tuhle schopnost dítěte z ulice nikdy neztratila. Stála a dívala se na oblohu a ani v nejmenším nedávala najevo, že by měla v úmyslu odejít. Teď musela čekat, až jejich pozornost upoutá něco jiného.

Neměla jsi spoléhat na něj, našeptával jí Reenův hlas. Nedokáže to. Nikdy nesvěřuj svůj život do rukou někoho, jehož život je taky v sázce.

To Reen s oblibou říkával. Nemyslela na něj moc často ? vlastně na nikoho ze svého minulého života. Ten byl plný bolesti a smutku. Bratr, který ji bil v zájmu její bezpečnosti, šílená matka, která z nevysvětlitelných příčin zavraždila její malou sestru.

Teď však tento život existoval už jen jako slabá ozvěna. Usmála se. Pobavilo ji, jak daleko až zašla. Reen by ji možná pokládal za hlupáka, ale ona Elendovi věřila. Věřila, že se mu to podaří. A svěřila mu svůj život. To by dřív nikdy neudělala.

Asi po deseti minutách přišel někdo ze sálu a přistoupil ke dvojici žen. Krátce s nimi pohovořil a vrátil se zpátky. Po dalších dvaceti minutách dorazil jiný muž a udělal přesně totéž. Vin doufala, že ženy rozšíří informaci přesně tak, jak to potřebovala. Že se patrně rozhodla zůstat ještě nějakou dobu venku, dívá se na oblohu a do mlh a zřejmě se hned tak dovnitř nevrátí.

Chvíli potom, co se vytratil i druhý posel, vyběhl ze sálu muž a přistoupil k jednomu ze stolků. „Tohle musíte slyšet,“ šeptal lidem u stolku ? jediným, kteří byli venku na nádvoří a neměli s Vin nic společného. Skupina odešla a Vin se usmála. Elend zřejmé začal upoutávat pozornost.

Vyskočila do vzduchu, zatlačila na zábradlí pod sebou a vznesla se vysoko nad nádvoří.

Obě ženy se viditelně začaly nudit a povídaly si. Chvíli jim trvalo, než zaregistrovaly, že je Vin pryč. Ta přeletěla nádvoří a šaty jí vlály kolem těla. Jedna z žen chtěla vykřiknout.

Vin uhasila kovy a potom spálila dural a měď a zatlačila na emoce obou žen.

Udělala to už jednou, Straffu Venturovi. Měď umocněná duralem byla hrozná věc. Zcela eliminovala emoce lidí, na které byla zaměřená, a naplnila je pocitem naprosté prázdnoty. Obě ženy zalapaly po dechu a ta, která stála, zavrávorala a ztichla.

Vin dopadla ztěžka na zem, protože nepálila cín s olovem, aby se jí nemíchal s duralem. Okamžitě ho však začala pálit a vstala. Jednu z žen uhodila loktem do břicha a potom do obličeje a srazila ji na stůl. Žena ztratila vědomí. Druhá žena seděla oněměle na zemi. Vin se na ni zašklebila a potom ji chytila za hrdlo a začala ji škrtit.

Bylo to brutální, ale nepřestala, dokud žena také neupadla do bezvědomí. Poznala to podle toho, že se rozplynula její měděná clona. Vin vzdychla a pustila ji. Špionka se svalila na zem.

Vin se otočila. Poblíž zvědavě postávali Slowswiftovi mladíci. Kývla na ně.

„Strčte tyhle dvě někam do křoví,“ řekla rychle. „A potom si sedněte ke stolu. Kdyby se na ně někdo ptal, řekněte, že jste je viděli odcházet do sálu. Doufejme, že je to zmate.“

Muži se začervenali. „My ?“

„Udělejte, co jsem řekla, a zmizte,“ vyštěkla na ně Vin. „Nehádejte se se mnou. Jsou obě naživu, ale nemůžu připustit, aby šly ohlásit, že jsem jim pláchla. Když se budou hýbat, tak je zase přidusíte.“

Muži odevzdaně přikývli.

Vin si rozepnula šaty, nechala je spadnout na zem, a odhalila hladké černé oblečení, které měla pod nimi. Šaty dala mužům, aby je dobře schovali, a vstoupila do budovy. Držela se stranou tanečního sálu. V potemnělé chodbě našla schodiště a vklouzla na ně. Elend teď určitě zaměstnával pozornost všech přítomných na plese. Musela doufat, že mu to vydrží dostatečně dlouho.

„Dobře,“ prohlásil Elend se založenýma rukama a pohledem upřeným na Yomena. „Souboj. Proč by měly o město bojovat armády? Můžeme to přece vyřídit my sami.“

Yomen se tomu pošetilému nápadu nesmál. Seděl u stolu a na holém čele mezi tetováním mu zářil ve světle lucerny korálek atia. Dav reagoval přesně tak, jak Elend čekal. Konverzace utichla a lidé se shlukli kolem nich a nahrnuli se i z ostatních místností do hlavního sálu, aby mohli přihlížet jejich konfrontaci.

„Proč se domníváte, že bych měl s něčím takovým souhlasit?“ zeptal se nakonec Yomen.

„Všechno nasvědčuje tomu, že jste čestný muž.“

„Jenže vy nejste,“ Yomen ukázal na Elenda prstem. „Tahle nabídka to dost dosvědčuje. Jste allomant ? nemůžeme spolu měřit síly. Tady o cti nemůže být řeč!“

Elend nereagoval. Potřeboval jen, aby mu Yomen co nejdéle věnoval pozornost. „Tak si vyberte svého zástupce,“ řekl, „a já budu bojovat s ním.“

„Jediným soupeřem pro vás by byl Mistborn,“ namítl Yomen.

„Tak vyberte Mistborna.“

„Bohužel, žádného nemám. Já jsem své království získal poctivě a legálně, z vůle Pána Vládce ? ne výhrůžkami a vražděním jako vy.“

Tak ty říkáš, že nemáš Mistborna? pomyslel si Elend a usmál se. Takže ta tvoje poctivost a legalita nevylučuje lež? „Opravdu chcete, aby vaši lidé umírali?“ zeptal se hlasitě a máchl rukou po místnosti. Kolem nich se shromažďoval stále větší dav. „Jen pro vaši pýchu?“

„Pýchu?“ Yomen se naklonil dopředu. „Vy pokládáte za pýchu bránit svou vládu? Já pokládám za pýchu vyrukovat s vojskem do cizího království a chtít je pokořit s pomocí barbarských monster.“

„Která vytvořil váš Pán Vládce právě za účelem pokořit a dobývat,“ poznamenal Elend.

Yomen se odmlčel. „Ano, Pán Vládce stvořil koloss,“ připustil po chvilce. „A bylo jeho výsadou rozhodnout, jak se použije. Kromě toho, on je držel mimo města ? a vy je přesto přivedete rovnou nám na práh.“

„Ano,“ přitakal Elend. „Ale nezaútočili. Protože je umím ovládat stejně jako Pán Vládce. Není to znamení, že na mě po něm přechází právo vládnout?“

Yomen se zamračil. Možná zpozoroval, že Elend mění argumenty ? že říká, co mu zrovna přijde na mysl, jen aby řeč nestála.

„Třeba nechcete tohle město zachránit,“ pokračoval Elend, „ale bydlí v něm i moudřejší lidé. Nepředpokládáte, že jsem sem přišel bez spojenců, že ne?“

Yomen stále mlčel.

„Ano,“ přitvrdil Elend a přehlédl dav. „Vy totiž nebojujete jen proti mně, Yomene. Vy bojujete proti svým vlastním lidem. Kdo všechno vás zradí, až přijde čas? Jak moc jim můžete důvěřovat?“

Yomen se ušklíbl. „Plané výhrůžky, Venture. O co vám vlastně jde?“ Elend však viděl, že jeho slova Yomena zneklidnila. Tenhle člověk místní šlechtě nevěřil. Byl by hlupák, kdyby jí věřil.

Elend se usmál a připravil si další argument. Ještě chvíli debatu udrží. Protože jestli se za svého mládí ve šlechtickém domě svého otce něco naučil, potom to bylo umění obtěžovat lidi.

Máš svůj čas, který potřebuješ, Vin, pomyslel si. Doufejme, že ukončíš boj o tohle město ještě dřív, než opravdu začne.

Každý bodec, pokud je umístěn pečlivě, rozhoduje o tom, jak hemalurgie změní tělo příjemce. Na jednom místě vytváří monstrózní nemyslící bytost, na jiném schopného ? byť zabijáckého ? inkvizitora. Bez instinktivních vědomostí, které získal u Pramene Povýšení, by Rashek nikdy nebyl schopen hemalurgii využívat. Po rozšíření rozumových schopností a malé praxi dokázal intuicí odhadnout, kam má bodce zapíchnout, aby vytvořil takový typ sluhy, jaký potřeboval.

Není příliš známo, že místnosti, kde vznikali noví inkvizitoři, byly vlastně hemalurgické laboratoře. Pán Vládce se stále snažil vymyslet co nejdokonalejší služebníky. Složitost hemalurgie dokládá to, že přes tisíciletou snahu se mu nikdy nepodařilo vytvořit nic víc než tři druhy tvorů, které vznikly v prvních chvílích, kdy měl v rukou moc Pramene.

Vin se plížila po kamenném schodišti. Zdola se ozývaly tlumené zvuky. Neměla lucernu ani pochodeň a schodiště nebylo osvětlené, zdola se však odráželo dost světla, aby s pomocí cínu viděla.

Čím víc o tom přemýšlela, tím víc smyslu nacházela v prostorném přízemí. Býval to Kanton zdrojů ? oddělení Ministerstva, které mělo na starost nakrmit lidi, udržovat kanály a zásobovat ostatní kantony. Vin předpokládala, že přízemí bývalo plné zásob. Pokud tam jeskyně skutečně je, tak bude to první, na co pod ministerskou budovou narazí. Očekávala, že tam najde nesmírné poklady. Kde by bylo lepší místo pro ukrytí atia a největších cenností, než u organizace, která odpovídala za distribuci zásob po celé říši?

Schodiště bylo strohé a strmé. Vin nakrčila nos, když ucítila zatuchlý zápach. Pro její cínem zbystřený čich byl zvlášť vydatný. Přesto byla za cín vděčná ? umožňoval jí vidět a slyšet zdola rachot zbraní. To pro ni byla neklamná známka, že se musí pohybovat velmi opatrně.

Byla opatrná jako vždycky. Sešla po schodišti až dolů a nahlédla za roh. Tam se od hlavní chodby oddělovaly tři úzké kamenné chodbičky. Každá vedla jinam, svíraly spolu devadesátistupňový úhel. Zvuky přicházely zprava. Vin se podívala dál a málem nadskočila, když spatřila dvojici stráží, jak se kousek od ní líně opírají o stěnu.

Stráže na chodbách, pomyslela si a shrbená se plížila zpátky ke schodišti. To znamená, že tam Yomen určitě něco schraňuje.

Skrčila se na hrubý studený kámen. Cín s olovem, ocel a železo pro ni teď neměly valnou cenu. Mohla by oba strážce sejmout, ale bylo by to riskantní. Měla by být co nejtišší. Nevěděla, kde jsou zásoby schované, takže si nemohla dovolit vyvolat nějaký rozruch. Ještě ne.

Zavřela oči a spálila mosaz a zinek. Opatrně a pomalu stráže klidnila. Slyšela, jak se oba vojáci usadili po straně chodby. Potom začala vzněcovat jejich pocit nudy. Nahlédla znovu za roh a přitom na ně stále působila a vyčkávala.

Jeden z nich zívl. Po chvíli zívl druhý. Potom zívli oba současně. A Vin cupitala od schodiště do stinné chodby. Přitiskla se na stěnu. Srdce jí tlouklo jako o závod. Vyčkávala. Žádný křik se neozval, jen jeden voják zabručel cosi o tom, že je unavený.

Vzrušeně se usmála. Uplynulo už mnoho času od dob, kdy se skutečně musela takhle skrývat a plížit. Špehovala a vyzvídala, ale spoléhala se vždycky na mlhu, tmu a svou schopnost rychle se pohybovat, aby se ochránila. Tady to ale bylo jiné. Připomínalo jí to dobu, kdy byla s Reenem a vykrádali domy.

Co by na to bratr řekl teď? přemítala a tiše našlapovala po chodbě. Myslel by si, že jsem se zbláznila, když se vloupám do místnosti ne proto, abych tam něco ukradla, ale proto, abych získala informace. Pro Reena byl život otázkou přežití. Nikomu nevěřit. Být nepostradatelný pro svůj tým, ale nebýt ničím nebezpečný. Nebrat ohledy. Přežít.

Nezřekla se jeho pouček. Vždycky na ně pamatovala ? udržovala je a oprašovala i v době, kdy byla v Kelsierově partě. Ale ne vždycky se jimi do důsledku řídila. Zmírnila je důvěrou a nadějí.

Ty na tu důvěru jednou dojedeš, jako by jí Reen šeptal kdesi v hloubi podvědomí. Jenže ani Reen se nedržel svého kodexu zcela bezvýhradně. Zemřel, když chránil Vin před inkvizitory ? i když by si jejím vydáním býval zachránil život.

Postupovala stále dál. Brzy bylo zřejmé, že celé přízemí je jedna velká síť chodeb kolem větších místností. Do jedné nahlédla. Pootevřela vrzající dveře a našla za nimi nějaké zásoby. Byly tam základní potřeby ? potraviny, mouka a podobné věci. Nebyly v konzervách a nebyly uspořádané a sepsané jako zásoby v jeskyních.

Tady někde se to muselo nakládat, odhadovala. Asi se to svažuje a ústí to u kanálu vedoucího do města.

Šla dál, ale věděla, že nebude mít čas všechny místnosti v přízemí prozkoumat. Přiblížila se k další křižovatce chodeb a zamračeně se přikrčila. Elend neudrží Yomenovu pozornost věčně a někdo najde ženy, které nechala na nádvoří v bezvědomí. Musí se rychle dostat k jeskyni.

Rozhlédla se kolem sebe. Chodby byly osvětleny mdlým světlem. Víc ho šlo zleva. Vybrala si tedy levou chodbu a zjistila, že je tu víc lamp. Brzy zaslechla hlasy. Pohybovala se velmi opatrně směrem k dalšímu rozcestí. Přehlédla je. Nalevo si všimla v dálce dvojice vojáků. Napravo byli vojáci čtyři.

Takže doprava, pomyslela si. Ale bude to poněkud obtížnější.

Zavřela oči a bedlivě poslouchala. Slyšela obě skupinky vojáků, ale ještě něco navíc. V dálce slyšela další skupiny hlasů. Začala na ně allomanticky působit. Impulsy klidnění a vzněcování procházely kamenem i ocelí. Pán Vládce měl po celé Finální říši rozmístěné klidaře poblíž skaatských čtvrtí a ti klidnili emoce stovek, i tisíců, lidí najednou.

Čekala. Nic se nedělo. Snažila se tedy v mužích vzněcovat vztek a rozčilení. Nevěděla však ani, jestli působí správným směrem. Klidnění a vzněcování nebylo tak přesné jako třeba používání oceli. Breeze jí vždycky vysvětloval, že lidské emoce jsou spletitá směsice myšlenek, instinktů a pocitů. Allomant ovšem nemůže mysl ani činy druhého člověka nijak ovládat. Může ho jen k něčemu podněcovat.

Jedině…

Zhluboka se nadechla a uhasila všechny kovy. Potom spálila dural a zinek a zatlačila směrem, kde předpokládala stráže. Zasáhla je mocným zesíleným allomantickým impulsem.

Okamžitě se po chodbě rozlehlo zaklení. Lekla se. Ten zvuk však nesměřoval k ní. Stráže na chodbě se zvedly a hlasy v dálce byly silnější a vzrušenější, jako by na sebe muži křičeli.

Stráže vlevo vyběhly ven a hledaly, odkud ten rozruch vychází. Stráže vpravo nechaly dva muže na hlídce, Vin však spolkla obsah lahvičky s kovy a začala strážce vzněcovat a vzbuzovat v nich zvědavost.

Dva muži vlevo vyběhli za svými společníky a Vin cupitala po chodbě dál. Brzy si ověřila, že se její instinkty nemýlily. Vchod do dvou skladů se zásobami skutečně hlídali čtyři muži. Zhluboka se nadechla, otevřela dveře a vplížila se dovnitř. Padací dveře uvnitř byly zavřené, ale Vin věděla, co má hledat. Otevřela i je a skočila do tmy pod nimi.

Odhodila dolů minci a podle doby, než dopadla, odhadla, jak je daleko podlaha. Dopadla na hrubé kameny do úplné tmy. Stála před černou jámou, do které neviděla ani s cínem. Na zdi našla lucernu. Vyndala křesadlo a zapálila ji.

Byly tam. Dveře vedoucí do jeskyně s ukrytými zásobami. Štěrbina mezi kameny, které se odsunou. Neporušená, ale pootevřená asi tak široko, aby tudy prošel člověk. Yomenovi tohle muselo dát obrovskou práci.

Musel teda vědět, že to tu je, pomyslela si a napřímila se. Ale… proč to dělal takhle? Má přece Mistborna, ten mu to mohl otevřít allomanticky.

Srdce jí tlouklo nedočkavostí. Protáhla se vchodem do tiché jeskyně. Skočila dolů a začala pátrat po tabuli, na které jim mohl Pán Vládce nechat nějaký vzkaz. Musí jen ?

Za zády se jí ozval rachot a skřípění kamenů.

Prudce se otočila a okamžitě si uvědomila, co se stalo.

Kamenné dveře se za ní zavřely.

„… a proto,“ pokračoval Elend, „nemohly principy Pána Vládce obstát.“

Začínal je ztrácet. Viděl, jak se postupně oddělují od davu a odcházejí. Jenže Yomen měl o polemiku zájem.

„Jste na omylu, Venture,“ řekl a poklepával vidličkou na stůl. „Stevardský program ze šestého století nevytvořil Pán Vládce. Navrhl ho tehdy nový Kanton inkvizice jako prostředek regulace obyvatelstva v Terrisu a byl schválen jako dočasné opatření.“

„Které se změnilo v porobení celého národa,“ poznamenal Elend.

„Porobení začalo už mnohem dřív,“ namítl Yomen. „Tuhle historii přece každý zná, Venture. Terris se absolutně odmítal přizpůsobit říšské vládě, tudíž bylo potřeba ho mocensky zkrotit. Ale upřímně, myslíte, že na tom byli stevardi z Terrisu opravdu tak špatně? Byli to nejuznávanější sluhové v celé říši!“

„No, uznávané otroctví podle mě není zrovna adekvátní náhrada za ztrátu mužství,“ prohlásil Elend se zvednutým obočím a založenýma rukama.

„Na to bych vám mohl odchovat aspoň deset pramenů,“ mávl rukou Yomen. „Třeba takový Trendalan. Napsal, že když se stal eunuchem, osvobodilo ho to od přízemních pudů a myšlenky měl logičtější a harmoničtější.“

„Protože neměl na vybranou,“ podotkl Elend.

„Na vybranou máme málokdo,“ opáčil Yomen.

„Já bych dal přednost tomu, aby lidé na vybranou měli,“ pokračoval Elend. „Asi jste si všiml, že v mé zemi mají skaati svobodu a šlechta má k dispozici parlament, jehož prostřednictvím se podílí na rozhodování o svých domovských městech.“

„Vysoké ideály,“ pravil Yomen. „Taky z nich slyším Trendalanova slova. Jenže on dodává, že takový systém nemá velkou naději na dlouhé trvání.“

Elend se usmál. Už dlouho si s nikým takhle pěkně nepopovídal. Ham nikdy v debatách nezacházel do hloubky. Zajímaly ho filozofické otázky, ale ne odborné diskuse ? a Sazed zase nerad polemizoval.

Škoda, že jsem se s Yomenem nesetkal, když jsem byl mladší, pomyslel si. Když jsem měl čas zabývat se filozofií. Mohli jsme spolu krásně diskutovat…

Samozřejmě by mohly jejich debaty dopadnout tak, že by Elend skončil v rukou inkvizitorů jako buřič. Ale musel přiznat, že Yomen není žádný hlupák. Vyznal se v historii i v politice ? jen jeho víra byla naprosto scestná. Třeba jednou bude mít on sám to štěstí, že ho o tom přesvědčí.

Debata však bohužel byla pro Elenda už dost těžko udržitelná. Nedokáže už dlouho udržovat pozornost Yomena i davu současně. Kdykoli udělal něco, aby zaujal lidi, Yomen začal být podezíravý. A když mluvil tak, aby zaujal krále, začala jejich filozofická diskuse lidi nudit.

Nakonec si oddychl, když se ozval poplašný křik. Po chvilce vtrhla do místnosti dvojice vojáků a v náruči nesla dvě omámené ženy v plesových šatech, potřísněné od krve.

Pro Pána Vládce, Vin! pomyslel si Elend. Copak tohle bylo nutné?

Ohlédl se na Yomena. Vyměnili si pohled a Yomen vstal. „Kde je císařovna, Venture?“ zeptal se naléhavě.

Nejvyšší čas odejít, pomyslel si Elend a vzpomněl si na svůj slib Vin. Jenže dostal nápad. Už asi nikdy nebudu mít možnost dostat se k Yomenovi takhle blízko, uvědomil si. Je jediný způsob, jak zjistit, jestli je Yomen allomant.

Pokusit se ho zabít.

Bylo to troufalé a možná hloupé, ale byl si stále jistější, že Yomena nikdy nepřesvědčí, aby mu království vydal. Tvrdil, že Mistborn není ? je důležité zjistit, jestli nelhal. Spolehl se v tu chvíli na své instinkty, odhodil minci a vymrštil se nad pódium. Hosté začali křičet, protože se jejich idylický svět zřítil ve chvíli, kdy Elend vytasil dvě skleněné dýky. Yomen zbledl a začal couvat. Dva strážci, kteří se vydávali za Yomenovy společníky u večeře, vstali a zpod stolu vytáhli hole.

„Ty lháři,“ vyštěkl Yomen, když Elend dopadl na jídelní stůl. „Zloději, řezníku, tyrane!“

Elend pokrčil rameny a potom rozhodil mince proti strážím. Oba muži upadli na zem. Skočil po Yomenovi, popadl ho za krk a mrštil jím dozadu. Z davu se ozývaly výkřiky.

Elend začal Yomena škrtit. Yomenovy paže však nezesílily a Elend necítil žádný allomantický impuls, který by mohl setřást jeho sevření. Obligátor skoro ani nekladl odpor.

Buď není allomant, pomyslel si Elend, nebo je to po čertech dobrý herec.

Pustil Yomena a strčil ho za jídelní stůl. Zavrtěl hlavou ? má to ale ještě jeden háček ?

Yomen skočil dopředu, vytáhl skleněnou dýku a rozmáchl se. Elend couvl, ale dýka ho zasáhla do předloktí. Rána byla tím citelnější, že pálil cín. Zaklel a zavrávoral.

Yomen udeřil znovu a Elend by býval měl podle všech zákonitostí stačit uhnout. Pálil cín s olovem a Yomen se pohyboval velmi neobratně. Přesto Elenda znovu zasáhl, tentokrát do boku. Elend zabručel a cítil na kůži teplou krev. Podíval se Yomenovi do očí. Yomen vytáhl nůž a snadno před Elendovým výpadem uhnul. Jako kdyby…

Elend spálil elektrum a vytvořil kolem sebe změť falešných atiových stínů. Yomen okamžitě znejistěl a zatvářil se zmateně.

On pálí atium, pomyslel si Elend v šoku. To znamená, že je Mistborn!

Nejraději by ještě bojoval dál, ale rána, kterou měl v boku, byla ošklivá ? natolik, že věděl, že se musí co nejrychleji nechat ošetřit. Proklínal svou vlastní hloupost. Vymrštil se do vzduchu a na vyděšené šlechtice, kteří se shlukli pod ním, z něj kapala krev. Měl poslechnout Vin ? dostane za vyučenou, až se vrátí do tábora.

Doskočil na zem a všiml si, že ho Yomen nepronásleduje. Stál za stolem, v ruce držel rudý nůž potřísněný Elendovou krví a v očích měl zlost.

Elend se otočil, rozhodil hrst mincí a vrhl je nad hlavy návštěvníků plesu ? tak, aby nikoho nezasáhl. Vyděšeně uhýbali a lehali si na zem. Když mince dopadly, Elend se od nich odrazil, přeletěl místnost směrem k východu, na který ho Vin upozornila. Během chvilky se ocitl na nádvoří zahaleném v mlze.

Ohlédl se zpátky na budovu, a aniž by věděl proč, pocítil úzkost. Splnil svůj úkol ? udržoval pozornost Yomena a jeho hostů přes půl hodiny. Pravda, nechal se přitom zranit, ale zase objevil, že Yomen je allomant. A to za to stálo.

Odhodil minci a vymrštil se do vzduchu.

O tři hodiny později seděl Elend ve velitelském stanu s Hamem. Tiše čekali.

Bok i ruku už měl ošetřené. Vin nikde.

Řekl ostatním, co se stalo. Vin stále nepřicházela.

Ham ho donutil, aby se najedl. Hodinu potom přecházel z místa na místo a Vin se stále neobjevila.

„Vrátím se tam,“ řekl a vstal.

„Ele, ztratil jsi spoustu krve. Na nohou tě drží jedině cín s olovem,“ připomněl mu Ham.

Byla to pravda. Cítil i přes sílu, kterou mu dodával cín s olovem, vyčerpání. „Já to zvládnu.“

„Takhle se jedině zahubíš,“ zabručel Ham.

„To je mi jedno. Já ?“ Odmlčel se, protože jeho cínem zbystřený sluch zaznamenal, že se ke stanu někdo blíží. Odhrnul plachtu a polekal muže, který stál za ní.

„Pane,“ oznámil, „zpráva z města.“

Elend popadl dopis a otevřel ho.

Okupante Venture, stálo tam, jak jistě správně hádáte, mám ji já. Na Mistbornech jsem si už dávno všiml jedné věci ? příliš důvěřují lidem. Děkuji za podnětnou diskusi. Jsem rád, že se mi podařilo tak dlouho zaměstnávat vaši pozornost.

Král Yomen

Vin seděla tiše v temné jeskyni. Opírala se zády o kámen, který tvořil dveře jejího vězení. Vedle ní stála na kamenné podlaze skomírající lucerna, kterou si s sebou přinesla.

Snažila se allomanticky tahat i tlačit, aby si otevřela cestu ven. Brzy si však uvědomila, že štěrbina v kameni, kterou viděla z druhé strany ? a kterou pokládala za výsledek usilovné práce na otevření dveří ?, měla jiný účel. Yomen evidentně odstranil kovové pláty uvnitř, jejichž pomocí mohl allomant dveře ovládat. Ze složitého vchodu se tak stal pouhý kus kamene. S cínem s olovem v kombinaci s duralem by možná dveře otevřela, na svažující se podlaze však bylo obtížné udržet síly v rovnováze a kromě toho byly patrně nějak poškozené nebo upravené panty, možná ještě byla zatížená druhá strana dalším kamenem, protože s dveřmi nemohla hnout.

V zoufalství zatínala zuby a opírala se zády o kamennou stěnu. Yomen na ni nastražil past. Naznačili mu s Elendem nějak svůj plán? Tak či onak, od Yomena to byl brilantní tah. Věděl, že s nimi nemůže bojovat. Tak místo toho prostě Vin zajal. Výsledek byl stejný, ale riziko podstatně menší. A ona mu krásně sedla na lep.

Prozkoumala celou místnost a snažila se hledat cestu ven, ale na nic nepřišla. A navíc ani nenašla úkryt s atiem. Mohl ještě zůstat skrytý někde mezi těmi konzervami potravin a mezi jinými kovy, ale zatím na něj nepřišla.

„Jistěže to tu nebude,“ mumlala si pro sebe. „Yomen by neměl čas vyklidit všechny ty konzervy, ale jestli plánoval mě tu uvěznit, atium jistě schoval. Jsem idiot!“

Opřela se znovu o stěnu, zoufalá a vyčerpaná.

Doufám, že Elend udělal, na čem jsme se domluvili, pomyslela si. Kdyby ho zajali taky…

Zoufale uhodila hlavou o tvrdý kámen.

Ze tmy se ozval zvuk.

Strnula a překulila se do dřepu. Zkontrolovala zásobu kovů ? zatím jich měla dost.

Třeba jsem jen ?

Ozvalo se to znovu. Jako tiché kroky. Zachvěla se a uvědomila si, že místnost prohlédla jen zběžně, a to ještě hledala jen atium a východ. Že by se tam někdo celou dobu skrýval?

Spálila bronz a cítila ho. Allomant. Mistborn. Ten, kterého cítila už dřív. Ten, co ji sledoval.

Tak takhle je to! pomyslela si. Yomen chtěl, aby s námi jeho Mistborn bojoval ? ale věděl, že nás musí nejdřív rozdělit! Usmála se a vstala. Nebylo to perfektní, ale pořád lepší, než myslet na neovladatelné dveře. Mistborna může porazit a držet jako rukojmí, dokud ji nepustí.

Počkala, dokud muž nebyl blízko. Poznala to podle allomantických impulsů ? o nichž on doufal, že je necítí. Prudce se otočila a vykopla proti němu lucernu. Skočila dopředu a vrhla se na soupeře, který teď před ní stál v posledním skomírajícím světle lampy. Vyletěla vysoko do vzduchu a vytasila dýky.

A potom poznala tu tvář.

Reen.

ČÁST ČTVRTÁ

ZKÁZONOSNÁ KRÁSA

Člověk s určitými mimořádnými schopnostmi, třeba allomant, který dodatečně dostane hemalurgický bodec se stejnými schopnostmi, bude dvakrát silnější než přirozený allomant.

Inkvizitor, který byl předtím, než se stal inkvizitorem, hledač, bude mít tedy mimořádnou schopnost používat bronz. To také vysvětluje, proč bylo tolik inkvizitorů schopno pronikat měděnou clonou.

Vin dopadla na zem a od útoku upustila. Zůstávala však ve střehu. Reena osvětloval poblikávající plamínek lucerny. Vypadal skoro tak, jak si ho pamatovala. Za ty čtyři roky však se samozřejmě trochu změnil ? byl vyšší a statnější, měl však stále tutéž přísnou tvář, která se nikdy neusmívala. Stál tak, jako stával vždycky ? se založenýma rukama.

Všechno se jí najednou vrátilo. Věci, o kterých si myslela, že už se navždy uzavřely kdesi v hloubi podvědomí spolu s ranami, které jí uštědřil, i s nadávkami, jež od něj vyslechla, a se vzpomínkami na stěhování z místa na místo.

Ty vzpomínky potlačila, ale zároveň si z nich vzala poučení. Už nebyla ta mladá naivní dívka, která snášela bití s nechápavým mlčením. Když se ohlédla za jejich minulostí, viděla zpětně ten strach, s nímž Reen všechno dělal. Děsil se toho, že by jeho nevlastní sestra allomantka byla odhalena a popravena inkvizitory. Bil ji, když se snažila prosadit. Křičel na ni, když příliš projevila své schopnosti. A přestěhoval ji, když jim Kanton inkvizice přišel na stopu.

Reen zemřel, aby ji ochránil. Svým pokrouceným pojetím odpovědnosti ji učil paranoidním reakcím a nedůvěře, protože to pokládal za jedinou cestu, jak na ulicích Finální říše přežít. A ona s ním zůstávala a jeho chování trpěla. Protože ve skrytu duše věděla velmi důležitou věc. Že ji má rád.

Zvedla oči a pohlédla na osobu v jeskyni. Potom pomalu zavrtěla hlavou. Ne, pomyslela si. Vypadá jako on, ale ty oči jeho nejsou.

„Kdo jste?“ zeptala se.

„Jsem tvůj bratr,“ odpověděla postava a zamračila se. „Je to sotva pár let, Vin. Jsi hrubá ? myslel jsem, že jsem tě učil něco jinýho.“

Chová se opravdu jako Reen, pomyslela si Vin a opatrně popošla blíž. Kde se to naučil? Za jeho života se o Reena nikdy nikdo nezajímal. Nikdo by neměl vědět, jak se choval.

„Kde jsi vzal jeho kostru?“ tázala se a obešla ho. Podlaha jeskyně byla hrubá a celá zastavěná policemi. Všude kolem byla tma. „A jak jsi dokázal tak přesně napodobit obličej? Myslela jsem, že kandra musí pozřít celý tělo, aby ho dokázala přesně zkopírovat.“

Musí to být přece kandra. Jak by jinak mohl někdo někoho takhle přesně napodobit? Otočil se a zmateně se na ni podíval. „Co to je za nesmysl? Vin, já si uvědomuju, že ty nejsi typ, kterej by mě vítal s otevřenou náručí, ale čekal jsem, že mě aspoň poznáš.“

Vin jeho slova ignorovala. Dostala od Reena a potom od Breeze dobrou školu. Kdyby to byl Reen, poznala by ho. „Potřebuju informace,“ pravila. „O jednom z vás. Jmenuje se TenSoon a vrátil se před rokem do Vlasti. Říkal, že půjde před soud. Víš o něm? Co se s ním stalo? Potřebovala bych se s ním setkat.“

„Vin,“ popřel falešný Reen znovu, „já nejsem kandra.“ To uvidíme, pomyslela si, spálila zinek a pomocí duralu zapůsobila na jeho emoce mohutným allomantickým impulsem.

Ani se nehnul. Kandru by po takovém útoku okamžitě měla v moci stejně jako kolosse. Zaváhala. Ve skomírajícím světle lucerny byl její protivník čím dál hůř vidět. Už jí nepomáhal ani cín.

Když na něj emocionální allomancie nepůsobila, znamenalo to, že není kandra. Ale Reen to taky nebyl. Logicky měla tedy jedinou možnost.

Zaútočila.

Ať byl její soupeř kdokoli, dokázal její reakce velmi dobře předvídat. I když vykřikl v předstíraném údivu, okamžitě uskočil z jejího dosahu. Pohyboval se lehce ? tak lehce, že si byla jistá, že pálí cín s olovem. Vlastně ještě pořád cítila jeho allomantické impulsy, i když bylo z nějakého důvodu obtížné rozlišit, jaké kovy pálí.

Nicméně jeho allomancie definitivně potvrdila její podezření. Reen allomant nebyl. Jistě, za tu dobu, co se neviděli, ho mohla allomancie posednout, jenže měla pocit, že Reen neměl šlechtické předky. Vin zdědila své schopnosti po otci, ale Reen měl otce jiného.

Pokusně zaútočila, aby vyzkoušela, co tenhle člověk umí. Držel se stále z jejího dosahu a ostražitě sledoval její pohyby. Snažila se ho zahnat do kouta, ale nenechal se chytit.

„Nemá to smysl,“ řekl, když před ní znovu uskočil.

Nemá mince, pomyslela si. Nepoužívá mince ke skokům.

„Musela bys příliš riskovat, kdybys mě opravdu chtěla dostat, Vin,“ podotkl. „Jsem dost dobrý na to, abych se nedal. Tak co když toho necháme a budeme se zabývat něčím důležitějším? Ty nejsi zvědavá, co jsem ty čtyři roky dělal?“

Vin se přikrčila jako kočka, když se chystá vyskočit, a usmála se.

„Co?“ zeptal se dvojník.

V tu chvíli se jí vyplatilo vyčkávat. Za nimi zhasl poslední plamínek lucerny a celá místnost se ocitla ve tmě. Vin se svou schopností pronikat měděnou clonou však stále svého soupeře cítila. Odhodila váček s mincemi směrem, kde ho tušila. Neměla na sobě žádný kov, aby neprozradila, kde zrovna je.

Vymrštila se dopředu a chtěla soupeře chytit za krk a přišpendlit ho k zemi. Allomantické impulsy jí neumožňovaly ho vidět, ale navigovaly ji přesně. To by jí mělo jako výhoda stačit.

Mýlila se však. Soupeř uhnul stejně snadno jako dřív.

Zůstala stát. Cín, pomyslela si. On mě slyší.

Převrátila tedy polici s konzervami a za hluku padajících plechovek znovu zaútočila.

Soupeř však opět uhnul. Strnula. Něco nebylo v pořádku. On ji pořád nějak cítil. V jeskyni se rozhostilo ticho. Od stěn se neodrážely zvuk ani světlo. Vin seděla na bobku a prsty se přidržovala studeného kamene před sebou. Cítila soupeřovy allomantické impulsy. Soustředila se na ně a snažila se rozlišit kovy, které je vytvářejí. Ale byly nepřehledné. Jakoby popletené.

Je mi to něčím povědomé, pomyslela si. Když jsem ho viděla poprvé, zdálo se mi… zdálo se mi, že je to mlžný duch.

Nebyla náhoda, že jí soupeřovy impulsy nebyly neznámé. Když se na ně soustředila ve tmě, uvědomila si, co jí to uteklo.

Srdce se jí rozbušilo a poprvé ten večer ? i když vzala v úvahu, že se stala vězněm ? dostala strach. Ty impulsy byly stejné jako impulsy, které cítila před rokem. Které ji přivedly k Prameni Povýšení.

„Proč jsi sem přišel?“ zeptala se do tmy.

Ozval se smích. Hlasitý a nespoutaný. Rozléhal se velkou jeskyní. Impulsy se přiblížily, i když nevnímala žádné kroky. Najednou byly velmi silné a otupující. Celou ji zahalovaly a ozvěna, která se linula jeskyní, jim nijak neubírala na síle. Byl to zvláštní nepřirozený zvuk, který pronikal vším živým i mrtvým. Ustoupila a málem klopýtla o polici, kterou shodila na zem.

Mohlo mě napadnout, že se nedáš zmást, promluvil laskavě hlas v její hlavě. Hlas té věci. Už ho jednou slyšela. Před rokem, když tu věc osvobodila v Prameni Povýšení.

„Co chceš?“ zeptala se šeptem.

Ty víš, co chci. Už dávno to víš.

Věděla to. Od chvíle, kdy se té věci tehdy dotkla. Říkala jí Zmar. Měla velmi prosté přání. Vidět, jak skončí svět.

„Já ti v tom zabráním,“ přísahala. Přesto se neubránila pocitu, jak hloupě to musí působit, když takhle mluví se sílou, v níž se nevyzná a která existuje mimo lidstvo a mimo svět.

Znovu se ozval smích. Tentokrát jí však rezonoval pouze v hlavě. Stále cítila ty impulsy, i když už ne z určitého místa. Všude ji obklopovaly. Donutila se vstát a postavit se zpříma.

Ale Vin, prohodil Zmar skoro otcovským hlasem. Ty se chováš, jako bych byl nepřítel.

„Taky že jsi nepřítel. Chceš ukončit to, co já mám ráda.“

A je na konci něco špatného? zeptal se. Copak všechno někdy neskončí? Tedy i světy?

„Jenže není potřeba to uspěchat,“ namítla. „Není důvod to udělat násilně.“

Každá věc má nějakou svou podstatu a tu nedokáže překročit nebo obejít, Vin, pokračoval Zmar. Jako by se nad ní vznášel. Cítila jeho dotek ? vlhký, ale něžný, byl jako mlha. Nemůžeš mě vinit z toho, že jsem, co jsem. Beze mě by na světě nic neskončilo. Nic by skončit nemohlo. Takže by nemohlo ani nic nového vznikat. Já jsem život. Proč bojuješ proti životu?

Mlčela.

Netruchli nad tím, že přišel konec světa, opakoval Zmar. Očekával se od chvíle, kdy svět vznikl. Ve smrti je krása ? krása konečnosti, krása dovršení.

Protože nic vlastně není dovršené až do chvíle, kdy to zanikne.

„Dost,“ vyštěkla Vin. Připadala si v té tmě opuštěná a utiskovaná. „Přestaň se mi posmívat. Proč jsi sem přišel?“

Přišel sem? zeptal se. Proč se ptáš?

„Chci znát důvod, proč ses tu najednou objevil,“ trvala na svém. „Přišel ses škodolibě radovat z toho, že tu jsem uvězněná?“

Já jsem se jen tak ‚najednou neobjevil‘, Vin, odpověděl. Já jsem nikdy neodešel. Jsem pořád s tebou. Jako součást tvého já.

„Blbost,“ odsekla. „Najednou ses tu ukázal.“

Ukázal jsem se jen tvým očím, to ano, upřesnil. Vidím, že to nechápeš. Ale já jsem s tebou pořád. I když mě nevidíš.

Odmlčel se. V jeskyni se rozhostilo ticho. I venku, i v její hlavě.

Když jsi sama, nikdo tě nemůže zradit, začal jí našeptávat hlas. Reenův hlas. Hlas, který občas slýchávala, téměř skutečný ? jako svědomí. Brala ho jako by byl jen součástí její mysli ? pozůstatek Reenova učení. Instinkt.

Všichni tě zradí, Vin, opakoval hlas tvrzení, jež často slyšela. Ale jak mluvil, stával se z Reena pomalu Zmar. Nikdo.

Vždycky jsem byl s tebou. Odmalička.

Uvěznění Zmaru a jeho útěk vyžaduje vysvětlení. Ani já jsem ho nemohl dlouho pochopit.

Zmar nemohl použít sílu Pramene Povýšení. Ta patřila jeho soupeři, Růstu. Přímá konfrontace těchto dvou sil by obě zničila.

Síla Pramene Povýšení vytvořila Zmaru klec. Byla v rukou Růstu. Sám princip Pramene Povýšení patřil jemu. Když však tuto sílu Vin uvolnila a vypustila, místo aby ji nějak použila, působila jako klíč. Klíč, který klec Zmaru odemkne.

„Dobrá,“ řekl Breeze, „tak dokáže někdo vysvětlit, proč špion našeho týmu skončil jako pseudonáboženský symbol bojovníka za svobodu?“

Sazed zavrtěl hlavou. Seděli v jeskyni pod Kantonem inkvizice. Breeze prohlásil, že už má dost těch cestovních přídělů a nařídil několika vojákům, aby otevřeli něco ze zásob v jeskyni. Sazed chtěl protestovat, ale jeskyně byla tak dobře vybavená, že ani jedlík Breeze nemohl množství zásob nijak ohrozit.

Celý den čekali, až se vrátí Špuk. Ve městě vládlo napětí a jejich spojenci se většinou skrývali, protože tušili, že Občan půjde zle po krku každému, kdo by mohl mít cokoli společného s případnou vzpourou. Ulice byly plné vojáků a před budovou Ministerstva se usadila poměrně početná jednotka. Sazed měl starost, aby si Občan nespojil jeho a Breeze se Špukovým výstupem na popravách. Zdálo se, že volnému pohybu po ulicích odzvonilo.

„Proč se nevrátil?“ zeptala se Allrianne. Seděla s Breezem u stolu, který vzali v prázdném šlechtickém domě. Samozřejmě se už oba převlékli do slušnějšího oblečení, jako by se chtěli honem zase ubezpečit, kam ve skutečnosti patří.

Sazed s nimi nevečeřel. Neměl chuť. Kapitán Goradel se opíral o knihovničku a dohlížel na své svěřence. I když se jako obvykle dobrácky usmíval, domyslel si Sazed podle rozkazů, které vojákům dal, že se obává možného napadení. Opakovaně kontroloval, zda Sazed, Breeze a Allrianne zůstávají v bezpečí jeskyně. Lepší být uvězněný než mrtvý.

„Jsem si jistý, že je v pořádku, má drahá,“ odpověděl Breeze po chvíli Allrianne na otázku. „Třeba se sem nechce vrátit hned, aby nás nezatáhl do toho, co dnes ráno udělal.“

„Buď,“ řekl Sazed, „nebo se nemůže dostat přes vojáky, co hlídají venku.“

„Dostal se do baráku, který jsme hlídali i my, kamaráde,“ poznamenal Breeze. „Pochybuju, že by se lekl hrstky tvrďáků někde venku, zvlášť když je teď už tma.“

Allrianne potřásla hlavou. „Bylo by lepší, kdyby se vyplížil ven stejně, jako se vplížil dovnitř, než aby skákal před všema ze střechy.“

„Snad,“ přisvědčil Breeze. „Jenže když se hlásí k tomu, že je rebel, tak se musí nechat vidět. Když vyskočí z hořící budovy s dítětem v náruči, tak to má obrovský psychologický efekt. A ještě přímo před tyranem, který se snažil to dítě popravit! Netušil jsem, že náš malej Špuk má takovou slabost pro drama!“

„On už totiž není malý, řekl bych,“ podotkl Sazed tiše. „My jsme si ho nějak zvykli přehlížet.“

„Zvyk je železná košile, můj milej,“ spustil Breeze a gestikuloval na Sazeda vidličkou, „a nevzniká jen tak z ničeho. Přehlíželi jsme ho proto, že málokdy něco udělal. Není to jeho chyba ? byl mladej.“

„Vin byla také mladá,“ nadhodil Sazed.

„Jenže musíš přiznat, že Vin je zvláštní případ.“

Proti tomu Sazed nic nenamítal.

„Nicméně,“ pokračoval Breeze, „když se na to zpětně podíváme, to, co se stalo, není nijak překvapivé. Špuk měl celé měsíce na to, aby se nechal vidět v podsvětí a aby o sobě rozšířil zprávu, že je z Kelsierovy party. Potom už bylo logický, že k němu začnou vzhlížet, že spasí Urteau stejně jako Kelsier Luthadel.“

„Zapomínáme ale na jednu věc, Lorde Breezi,“ poznamenal Sazed. „Skočil ze střechy dvoupatrového domu a dopadl na dlažbu. Normální člověk takovýhle skok nepřežije. Nebo si přinejmenším poláme kosti.“

Breeze se zarazil. „Ty si myslíš, že to jen hrál? Že si třeba připravil nějaký měkký místo, kam doskočí?“

Sazed zavrtěl hlavou. „To je příliš přitažené za vlasy, aby něco takového naplánoval, zinscenoval a potom provedl. To by potřeboval pomoc z podsvětí, a tím by bylo po efektu. Kdyby věděli, že to byl jen trik, tak by o něm nešly ty fámy.“

„Tak co teda?“ zeptal se Breeze a podíval se na Allrianne. „Přece nechceš říct, že je Špuk celou tu dobu Mistborn! Nebo jo?“

„Já nevím,“ odpověděl Sazed tiše.

Breeze zavrtěl hlavou a zasmál se. „Pochybuju, že by se mu tohle podařilo před náma skrýt. Přece není možný, že by s náma absolvoval celý to martyrium se svržením Pána Vládce a potom s pádem Luthadelu, a přitom nám zatajil, že je víc než cínař? Tomu nevěřím!“

Spíš, pomyslel si Sazed, nevěříš tomu, že bys na to nepřišel. Ale přesto měl Breeze v něčem pravdu. Sazed Špuka znal už od jeho mládí. Špuk byl vždycky plachý a tichý, ale nikdy nebyl pokrytec. Bylo opravdu hodně přehnané představovat si ho jako tajného Mistborna.

Ale na druhou stranu Sazed ten skok viděl. Tu ladnost, s níž Špuk skočil, tu rovnováhu a obratnost člověka, který pálí cín s olovem. Chtěl by teď mít své feruchemické zásobárny s informacemi, aby se podíval, co se ví o lidech, u nichž se spontánně projeví allomantické schopnosti. Je možné, aby byl člověk v mládí Misting a potom se změnil v Mistborna?

Byla to prostá otázka a měla přímou souvislost s jeho funkcí vyslance. Možná by se mohl svým zásobám informací věnovat aspoň chvilku, aby prošel podobné případy…

Zarazil se. Nebuď hloupý, pomyslel si. Jenom hledáš výmluvy. Přece víš, že není možné, aby allomant získal nové schopnosti. Takový případ nenajdeš, protože žádný neexistuje.

Nemusel se dívat do nashromážděných informací. Odložil je z dobrého důvodu ? nemohl dál být memorista, nemohl šířit vědomosti, které nashromáždil, dokud nebude schopen v nich oddělit pravdu od lži.

V poslední době se z toho rád nechám vytrhovat, pomyslel si a odhodlaně vstal a odešel. Dorazil do „svého pokoje“ v jeskyni, kde měl poházené své papíry a kde nebyl ostatním na očích. Na stole měl položené desky. A v rohu vedle police plné konzerv ležel jeho vak plný kovových náramků.

Ne, pomyslel si. Dal jsem si slib. A dodržím ho. Nestanu se pokrytcem jen proto, že se někde objeví nové náboženství a začne mě lákat. Budu silný.

Sedl si ke stolu, otevřel desky a vyndal vrchní list papíru. Bylo na něm shrnutí dogmat nelazanské víry, která uctívala boha Trella. Sazed měl vždycky pro tohle náboženství slabost, protože se zaměřovalo na učence a badatele ? především na matematiku a studium nebes. Nechal si ho až nakonec, ale to bylo spíš ze strachu než z jiného důvodu. Chtěl jen odložit to, co nevyhnutelně čekal.

Samozřejmě, jakmile začal o náboženství číst, viděl v jeho doktrínách díry. Je pravda, že Nelazané věděli hodně o astronomii, ale jejich učení o posmrtném životě bylo kusé a odporovalo si. Jejich nauka byla záměrně vágní ? tak, aby v ní každý mohl objevit pravdu po svém. Když to Sazed četl, zmocňovalo se ho zoufalství. K čemu je víra, která nedává žádné odpovědi? Proč věřit v něco, co reaguje na polovinu otázek „zeptejte se Trella a on vám odpoví“?

Nezavrhl tuto víru hned. Odložil ji a odůvodnil si to tím, že teď není v tom správném rozpoložení na studium. Jenže se vlastně necítil ve správném rozpoložení na nic.

Co když se Špuk opravdu stal Mistbornem? přemítal, protože ho to táhlo zpátky k poslední debatě. Připadalo mu to nemožné. Jenže už se mnohokrát ukázalo, že spousta věcí, které o allomancii věděli, není pravda. Třeba deset základních kovů. To byla záměrná mystifikace, kterou rozšířil Pán Vládce, aby utajil důležité informace.

Třeba není nemožné, aby allomant spontánně získal nové schopnosti. Nebo třeba Špuk ten skok dokázal nějakým jiným mnohem obyčejnějším způsobem. Mohlo by to souviset s tím, že má tak bystrý zrak. Že by drogy?

Nicméně starosti o Špuka odváděly Sazeda od studia nelazanské víry, kterým by se měl zabývat. Nemohl se zbavit pocitu, že se děje něco velmi důležitého. A točí se to kolem Špuka.

Kde ten kluk vůbec je?

„Já vím, proč jste tak smutná,“ řekl Špuk.

Beldre se polekaně otočila. Nejdřív ho neviděla. Musel být ukrytý někde hluboko ve stínu. Mluvit bylo těžké.

Postoupil dopředu. Prodíral se zarostlou bývalou zahradou u Občanova domu. „Přišel jsem na to,“ pokračoval. „Nejdřív jsem si myslel, že ten váš smutek nějak souvisí s tou zahradou. Kdysi musela být krásná. Asi jste ji viděla, když byla upravená, ještě než váš bratr nechal všechny zahrady zaorat. Vy jste patřila ke šlechtě a asi jste žila v lepší společnosti.“

Překvapeně se na něho podívala.

„Ano, já to vím,“ potvrdil. „Váš bratr je allomant. Mincíř. Cítil jsem jeho impulsy. Dnes na tržišti.“

Stále mlčela. Byla krásnější než kdysi zahrada, v níž stáli, i když couvla, jakmile ho spatřila v mlze.

„Nakonec,“ pokračoval, „mi došlo, že se mýlím. Jedna zahrada v člověku takový smutek nevyvolá, i když byla krásná. Potom jsem si myslel, že jste smutná proto, že se nesmíte účastnit bratrových schůzek. Vždycky vás pošle pryč, když se má s někým setkat. Já dobře vím, jaký je to pocit, když je člověk mezi samýma významnýma lidma a sám je zbytečný.“

Udělal další krok dopředu. Pod nohama cítil hrubou zem pokrytou vrstvou popela ? hrozivé pozůstatky kdysi úrodné zahrady. Po pravé ruce měl opuštěný keřík, na který se vždycky Beldre dívala. On na něj ale nepohlédl. Nespustil oči z Beldre.

„A zase jsem se mýlil,“ navázal. „To, že vás bratr nepustí na schůzky, by ve vás mohlo vyvolat pocit marnosti, ale ne bolest. Ne takovou lítost. Ale teď už to vím. Dnes odpoledne jsem poprvé v životě zabil. Pomáhal jsem svrhnout říši a postavit novou. A přitom jsem nikdy nikoho nezabil. Až dnes.“

Zastavil se a podíval se jí do očí. „Ano, já vím, proč jste smutná. Jen nechápu, proč jste z toho smutná vy.“

Odvrátila se od něho. „Neměl byste sem chodit,“ hlesla. „Hlídají tu stráže ?“

„Ne,“ odtušil Špuk. „Nikdo tu nehlídá. Quellion poslal všechny do města. Bojí se, aby nevypukla revoluce jako v Luthadelu. A jako to udělal on tady, když se násilím ujal moci. A bojí se právem. Jenom neměl nechávat svůj vlastní palác nestřežený.“

„Zabij ho,“ šeptal Kelsier. „Quellion je uvnitř. Máš perfektní příležitost. Zaslouží si to, dobře to víš.“

Ne, pomyslel si Špuk. Ne dnes. A ne před ní.

Beldre se k němu otočila a v očích měla přísný výraz. „Proč jste přišel? Posmívat se mi?“

„Říct vám, že vám rozumím,“ odpověděl.

„Jak to můžete vědět?“ zeptala se. „Vy mi nerozumíte. Neznáte mě.“

„Řekl bych, že ano,“ namítl. „Viděl jsem váš pohled, když jste dnes sledovala, jak ty chudáky vedou na popravu. Cítíte se vinná. Za bratrovy vraždy. Trápíte se, protože si myslíte, že byste mu v tom měla zabránit.“ Znovu se k ní trochu přiblížil. „Jenže nemůžete, Beldre. Změnila ho jeho moc. Možná to býval dobrý člověk, ale už není. Uvědomujete si, co dělá? Váš bratr vraždí lidi jen proto, aby získal allomanty. Zajme je a potom jim vyhrožuje, že jim vyvraždí rodiny, pokud neudělají, co si přeje. Jedná takhle dobrý člověk?“

„Jste naivní hlupák,“ zašeptala, ale do očí se mu nepodívala.

„Já vím,“ připustil. „Co je to pár mrtvých, když jde o stabilitu království?“ Odmlčel se a potom zavrtěl hlavou. „On vraždí děti, Beldre. A to jen proto, aby zakryl, že vraždí kvůli tomu, aby měl dost allomantů.“

Beldre se znovu odmlčela. „Jděte,“ přikázala po chvíli.

„Chtěl bych, abyste šla se mnou.“

Zvedla hlavu.

„Chci svrhnout vašeho bratra,“ pokračoval Špuk. „Jsem člen party Hrdiny z Hathsinu. Svrhli jsme Pána Vládce ? Quellion zdaleka takové nebezpečí nepředstavuje. Nemusíte být u toho, až padne.“

Pohrdavě se ušklíbla.

„Nejde jen o vaši bezpečnost,“ řekl Špuk. „Když se k nám přidáte, bude to pro vašeho bratra velká rána. Třeba ho to přesvědčí, že udělal chybu. Tyhle věci se dají řešit i smírnou cestou.“

„Až napočítám do tří, tak začnu křičet,“ přitvrdila.

„Já se vašich stráží nebojím,“odsekl.

„O tom nepochybuju,“ přisvědčila. „Ale když přijdou, budete muset zase zabíjet.“

Zarazil se. Zůstal na místě, aby ji donutil k činu.

A ona začala křičet.

„Jdi ho zabít!“ šeptal přes její řev Kelsier. „Teď! Než bude pozdě! Ty stráže, co jsi zabil, ty jen plnily rozkaz. Skutečný tyran je Quellion.“

Špuk v zoufalství zatínal zuby a nakonec se dal na útěk. Od Beldre a jejího křiku. Quelliona nechal žít.

Zatím.

Na stole se jako poklad z pověstí třpytila hromádka prstenů, přezek, náušnic a dalších kousků kovu. Většinou byly úplně obyčejné. Železo, ocel, cín, měď. Zádně zlato nebo atium.

Pro feruchema měly však mnohem větší cenu, než byla jejich ekonomická hodnota. Byly to akumulátory. Bylo je možné nabít a potom z nich čerpat. Tak třeba cín s olovem bylo možné naplnit sílou. Sice samo plnění feruchema dočasně vyčerpalo ? a oslabilo natolik, že pro něj bylo obtížné vykonávat obyčejné činnosti ?, ale stálo to za tu cenu. Protože když bylo třeba, mohl si tu sílu vzít zpátky.

Mnoho z feruchemických zásobáren, které ležely před Sazedem na stole, bylo prázdných. Vyčerpal je více než před rokem v té hrozné bitvě, která skončila pádem ? a potom záchranou ? Luthadelu. Ten boj ho vyčerpal po mnoha stránkách. Deset prstenů, které srovnal na jednu stranu stolu, ho málem zabilo. Marsh je po něm mrštil jako mince a prsteny se mu zavrtaly do těla. To mu ovšem paradoxně umožnilo začít z nich čerpat nashromážděné schopnosti a s jejich pomocí se uzdravit.

Uprostřed celé té sbírky ležely nejcennější kusy. Čtyři nablýskané lesklé náramky z čisté mědi, které se nosily na předloktí nebo pod ramenem. Měď uchovávala vzpomínky a informace. Feruchemové uměli ukládat obrazy, myšlenky i zvuky. V kovech se nevytratily ani nezměnily jako v lidských myslích.

Když byl Sazed mladší, jeden starší feruchem mu četl celý obsah svých zásobáren. Sazed je ukládal do svých vlastních. Bylo to všechno, co kdy memoristé nashromáždili. Pán Vládce se snažil z lidí vzpomínky vymýtit. Memoristé je však sbírali. Příběhy o tom, jaký byl svět, než začal padat popel a než se slunce změnilo ze zlatého na rudé. Memoristé zachovali názvy míst a království a také moudrosti těch, kteří byli shozeni do propadliště dějin.

A shromáždili i informace o náboženstvích, která Pán Vládce zakázal. Ta se snažil potlačovat nejcílevědoměji, a proto se memoristé snažili se stejnou cílevědomostí je uchovat ? uložit je do kovových zásobáren, aby se jednou zase mohla vyučovat. Mimo jiné šlo memoristům o jednu věc ? o jejich vlastní náboženství, o víru terrisských lidí. Ta upadla v zapomnění po zkáze a chaosu, který následoval po nástupu Pána Vládce na trůn. Bohužel, navzdory staletím práce, se memoristům nikdy nepodařilo znovu objevit svou vlastní ztracenou víru.

Rád bych věděl, co by se bylo stalo, kdybychom ji našli, pomyslel si Sazed, zvedl jeden z náramků a tiše ho leštil. Asi nic. Na chvíli odložil desky se soupisem náboženství, protože se na ně nedokázal soustředit.

Zbývalo mu jich ještě padesát. Proč si dělal iluze a doufal, že v nich najde víc pravdy, než bylo v předcházejících dvě stě padesáti? Žádné náboženství nepřežilo. Neměl by je tedy nechat být? Jejich prohledávání je vlastně projevem obecné chyby, které se memoristé dopouštějí. Usilovali o to, aby uchovali hodnoty, kterým lidé věřili. Čas však ukázal, že tyto hodnoty nejsou životaschopné. Proč je tedy násilně vracet zpátky? Zdálo se, že je to totéž, jako zachránit nemocné zvíře bez naděje na uzdravení, aby se stalo snadnou kořistí šelem.

Dál leštil náramek. Koutkem oka zahlédl Breeze, který ho pozoroval. Přišel do Sazedova pokoje s tím, že nemůže spát, když se Špuk ještě nevrátil. Sazed přikývl, ale stále leštil. Nechtěl zapřádat rozhovor ? chtěl být sám.

Breeze však bohužel vstal a přistoupil k němu. „Já ti někdy nerozumím, Sazede,“ prohodil.

„Já se ale nesnažím vypadat tajemně, Lorde Breezi,“ namítl Sazed, odložil náramek a začal leštit malý bronzový prsten.

„Proč to tak opečováváš?“ zeptal se Breeze. „Vždyť už je nenosíš. Spíš to vypadá, že jsi je zavrhl.“

„Kovové zásobárny nezavrhuji, Lorde Breezi. Svým způsobem se dá říct, že je to jediná posvátná věc, co mi v životě zůstala.“

„Ale nenosíš je.“

Sazed stále mechanicky leštil. „Ne, to ne.“

„A proč?“ naléhal Breeze. „Myslíš, že by to takhle chtěla? Ona byla přeci taky memoristka ? opravdu si myslíš, že by chtěla, aby ses zbavil zásobáren? Nebo abys na ně zanevřel?“

„Tohle zrovna s Tindwyl nesouvisí.“

„Ne?“ podivil se Breeze, povzdechl si a usadil se ke stolu. „Jak to myslíš? Opravdu, upřímně, Sazede, ty mi děláš těžkou hlavu. Já se v lidech vyznám. Dělá mi starost, že ti najednou nerozumím.“

„Když padl Pán Vládce,“ řekl Sazed a odložil pomalu prsten, „víte, co jsem dělal?“

„Vyučoval,“ odpověděl Breeze. „Odešel jsi a šířil mezi lidma všechno, co se za Finální říše zapomnělo nebo ztratilo.“

„A říkal jsem vám někdy, jak to s tou výukou vypadalo?“

Breeze zavrtěl hlavou.

„Mizerně,“ vysvětlil Sazed a vzal další prsten. „Lidem to bylo jedno. Náboženství ze starých dob je nezajímalo. Proč také uctívat něco, čemu se věřilo kdysi?“

„Lidi ale přece vždycky zajímalo, co bylo dřív, Sazede.“

„Možná,“ připustil Sazed, „ale ne náboženství. V těchto zásobárnách jsou celá muzea a staré knihovny ? jenže pro dnešní lidi nemají význam. Za Pána Vládce jsme se tvářili, že děláme hrozně užitečnou věc. Věřili jsme tomu. A nakonec se ukázalo, že to nemělo cenu. Třeba Vin z toho nic nepotřebovala, aby mohla svrhnout Pána Vládce.

Já jsem možná poslední memorista. Myšlenky, co jsou v těchhle náramcích, umřou se mnou. A jsou chvíle, kdy se nějak nemůžu přimět, abych toho litoval. Tohle není doba pro filozofy a vědce. Věda a filozofie hladové děti nenakrmí.“

„No a proto už je teda nenosíš?“ zeptal se Breeze. „Myslíš, že už k ničemu nejsou?“

„Nejen to,“ odpověděl Sazed. „Kdybych je nosil, tak bych vlastně předstíral, že ty věci, co v nich jsou uložené, mají nějaký smysl ? ale já o tom přesvědčený nejsem. Ještě jsem se nerozhodl, jestli mají nebo nemají. Takže kdybych je nosil, byla by to svým způsobem zrada. Tak jsem je odložil. Jenom už se mi prostě nechce moc věřit tomu, čemu jsme tak věřili dřív ? že shromažďovat informace o náboženstvích je důležitější, než něco dělat. Možná kdyby memoristé místo sbírání informací bojovali, Pán Vládce by byl padl o hodně dřív.“

„Ale ty jsi přece bojoval, Sazede.“

„Jenže já už tu dávno nejsem sám za sebe, Lorde Breezi,“ opáčil Sazed tiše. „Já jsem tu za všechny memoristy, protože to vypadá, že jsem poslední. A jako poslední nevěřím tomu, co jsem sám učil. Nemůžu o sobě s čistým svědomím říct, že jsem ten memorista, kterým jsem kdysi býval.“

Breeze vzdychl a potřásl hlavou. „Tohle nedává smysl.“

„Mně ho to dává.“

„Ne, já myslím, že jsi jen z toho všeho trochu zmatený. Připadá ti, že v dnešním světě není pro vědce místo, příteli, ale já myslím, že se časem prokáže opak. Já bych naopak řekl, že teď ? když jsme se ocitli ve tmě a možná se blíží konec světa ? právě vědu potřebujeme.“

„A k čemu?“ namítl Sazed. „Abych vykládal umírajícímu člověku o náboženství, kterému sám nevěřím? Abych mluvil o bohu, když vím, že není?“

Breeze se naklonil dopředu. „Opravdu věříš tomu, co teď říkáš? Že nad náma nic není?“

Sazed seděl mlčky. Leštil pomalejšími pohyby. „Já si to musím všechno ještě rozmyslet,“ uzavřel nakonec. „Dřív jsem doufal, že najdu pravdu. Ale dnes mi připadá hrozně vzdálená. Jsme ve tmě, to je pravda, Breezi, ale já si nejsem jistý, jestli se proti ní dá bojovat.“

Breeze vypadal ustaraně. Otevřel ústa, ale než stačil něco říct, jeskyní se rozlehl rachot. Prsteny a náramky na stole nadskakovaly a cinkaly a celá místnost se chvěla. Z některých polic spadly konzervy. Nebylo jich však mnoho, protože kapitán Goradel a jeho muži vyskládali všechny zásoby z polic na zem právě pro případ zemětřesení.

Po chvíli otřesy ustaly. Breeze seděl, tvář měl bílou a díval se na strop jeskyně. „Já ti řeknu, Sazede,“ prohodil, „vždycky, když tohleto přijde, tak si říkám, jestli je moudrý schovávat se zrovna v jeskyni. Při zemětřesení to asi není zrovna nejbezpečnější místo.“

„Jenže my nemáme moc na vybranou,“ připomněl Sazed.

„To je pravda. Nejsou… nepřipadá ti, že jsou ta zemětřesení nějak čím dál častější?“

„Jsou,“ přitakal Sazed a posbíral popadané náramky. „Určitě jsou.“

„Možná… jsou častější jen v téhle oblasti,“ uvažoval Breeze, ale neznělo to přesvědčivě. Otočil se, zrovna když k nim přiběhl kapitán Goradel.

„Á, jdeš nás zkontrolovat, co?“ nadhodil. „Přežili jsme to ve zdraví, nemusíš spěchat.“

„To ne,“ kapitán ztěžka oddechoval, „ale vrátil se Lord Špuk.“

Sazed s Breezem se na sebe podívali a oba vstali a následovali Goradela ke vchodu do jeskyně. Špuka potkali na schodech. Oči tentokrát neměl zakryté a Sazed v nich spatřil zvláštní zatvrzelý výraz.

Opravdu jsme se tomu chlapci příliš málo věnovali.

Vojáci ustoupili. Špukovo oblečení bylo potřísněné od krve, i když se nezdálo, že by byl zraněný. Plášť měl na několika místech propálený a jeho lem byl ohořelý a utržený.

„Výborně,“ poznamenal Špuk a podíval se na Breeze a Sazeda, „jste tu. Neudělalo tu nic to zemětřesení?“

„Špuku?“ vzpamatoval se první Breeze. „Ne, my jsme v pořádku. Škoda taky žádná není. Ale ?“

„Teď není čas na povídání, Breezi,“ řekl Špuk a prošel kolem nich. „Císař Venture chce Urteau a my mu ho zajistíme. Potřeboval bych, abys začal po městě šířit řeči. Nemělo by to být nic těžkýho ? ti významnější v podsvětí už všechno vědí.“

„Jak všechno? Co všechno?“ zeptal se Breeze a přidal se k Sazedovi, který vyrazil za Špukem.

„Že Quellion používá allomanty,“ odpověděl Špuk a jeho hlas se rozlehl po jeskyni. „Teď jsem se přesvědčil o tom, že moje podezření bylo oprávněný ? Quellion získává Mistingy z lidí, který uvězní. Pošle je na hranici, ale zachrání je a jejich rodiny drží jako rukojmí. Takže je závislý přesně na tom, proti čemu tak brojí a káže. Jeho vláda je tudíž založená na lži. Když tu lež odhalíme, jeho systém se zhroutí.“

„To je podstatná věc, to opravdu musíme udělat…“ připustil Breeze a znovu se podíval na Sazeda. Špuk šel dál a Sazed za ním. Breeze se od nich odpojil, patrně šel shánět Allrianne.

Špuk se zastavil až u vody. Chvíli tam stál a potom se otočil k Sazedovi. „Ty jsi říkal, že jsi studoval konstrukci, která sem přivedla vodu ? svedla ji z kanálů.“

„Ano,“ přitakal Sazed.

„Dá se to nějak vrátit?“ zeptal se Špuk. „Aby voda zase zaplavila kanály?“

„Možná,“ odpověděl Sazed. „Ale nevím, jestli by mi na to stačily technické znalosti.“

„A nemáš nějaké informace v zásobárnách?“ otázal se Špuk.

„No… mám.“

„Tak je použij.“

Sazed se zarazil. Tvářil se znepokojeně.

„Sazede,“ prohlásil Špuk, „máme málo času. Musíme tohle město dostat dřív, než se Quellion rozhodne na nás zaútočit a než nás zničí. Breeze rozšíří fámy a já najdu způsob, jak na veřejnosti Quelliona odhalit. On je sám taky allomant.“

„A bude to stačit?“

„Bude, když dáme lidem ještě někoho, za kým by mohli jít,“ řekl Špuk a podíval se přes vodu. „Někoho, kdo odolá ohňům. A kdo umí vrátit do ulic vodu. Musíme dodat zázraky a s nima hrdinu a potom dokázat, že jejich vůdce je pokrytec a tyran. Jak by ses v téhle situaci zachoval ty?“

Sazed neodpověděl hned. Špuk měl dobré nápady. I jeho poznámka o využití feruchemických zásob byla namístě. Přesto si nějak nebyl jistý, co si o tom všem má myslet. Špuk byl najednou mnohem kompetentnější, ale i tak…

„Špuku,“ začal Sazed, došel k němu blíž a pokračoval potichu, aby vojáci nic neslyšeli. „O čem to nevíme? Jak jsi přežil ten skok ze střechy? Proč nosíš pásku přes oči?“

„Já…“ Špuk zaváhal a najednou to byl zase ten nejistý starý Špuk. Sazed se hned v jeho přítomnosti cítil lépe. „Obávám se, že to neumím vysvětlit, Sazede,“ vyhrkl Špuk najednou, podstatně méně domýšlivě. „Já se to sám ještě pořád snažím pochopit. Jednou ti to vysvětlím. Můžeš mi zatím věřit?“

Špuk byl vždycky upřímný. Sazed se mu podíval do očí.

A objevil v nich něco velmi důležitého. Byly starostlivé. Špuk má starost o tohle město. O to, aby porazil Občana. Zachraňoval lidi, zatímco Sazed s Breezem stáli venku a přihlíželi.

Špuk se staral a Sazed ne. Sazed všeho nechal ? znechucený sám sebou a propadlý depresím, které byly dnes ještě silnější než jindy.

V poslední době měl zrádné myšlenky. Nedokázal se soustředit na studium, neuměl být vůdcem a měl velké potíže být vůbec čímkoli. Ale když se zadíval do Špukových dychtivých očí, téměř na své starosti zapomněl.

Jestli se ten chlapec bude chtít chopit vedení města, tak kdo je on, aby se s ním hádal?

Pohlédl přes jeskyni k místu, kde ležely jeho zásobárny informací. Tak dlouho se bez nich obešel. Teď ho ale lákaly.

Pokud ale nebudu kázat náboženství, které v nich je uloženo, pomyslel si, tak pokrytec nejsem. Když vyhledám a použiji informace, co ode mě Špuk chce, aspoň dodám trochu významu práci těch, kteří ty informace nashromáždili.

Připadalo mu to ovšem jako chabá výmluva. Vzhledem k tomu, že se Špuk chtěl ujmout vedení města a měl dobrý důvod použít Sazedovy informace, to však zase tak chabá výmluva nebyla.

„Dobře,“ řekl. „Udělám to.“

Vězení, ve kterém, byl zavřený Zmar, bylo jiné než, vězení lidská. Nemělo mříže. Vlastně se mohl volně pohybovat.

Byla to vlastně klec jeho omezených možností. Teoreticky šlo pouze o rovnováhu. Když Zmar zatlačil, jeho vězení mu to vrátilo, takže zůstal bezmocný. A protože byl zbaven většiny své síly, která pro něj byla uzavřená a nedostupná, nemohl příliš ovlivňovat svět.

Tady bych se měl zastavit a něco objasnit. Mluvíme o tom, že byl Zmar osvobozen z vězení. To je ale zavádějící. Uvolnění síly Pramene Povýšení posunulo výše zmíněnou rovnováhu sil ve prospěch Zmaru, ale i tak byl Zmar ještě příliš slabý na to, aby vmžiku zničil svět. Zčásti proto, že byl zbaven svého božského těla ? které mu bylo odebráno a ukryto.

Proto byl tak posedlý potřebou najít je.

Elend stál v mlze.

Kdysi v ní míval divný pocit. Byla pro něj neznámá ? tajemná a nepřívětivá jako něco, co patří allomantům, a ne obyčejným lidem.

Jenže teď byl on sám allomant. Stál uprostřed toho vířícího a kroužícího živlu jako na břehu řeky. Řeky oblohy. Až měl pocit, jako by se ho měl zmocnit nějaký vír, popadnout ho a odnést kamsi pryč. Když se u něj poprvé projevily allomantické schopnosti, Vin mu vysvětlila Kelsierovo nyní nechvalně známé motto. Mlha je náš přítel. Chrání nás. Dává nám sílu. Schová nás.

Stále se díval nahoru. Už to byly tři dny, co se Vin nevrátila ze zajetí.

Neměl jsem ji pouštět, pomyslel si znovu a srdce se mu sevřelo. Neměl jsem na tak riskantní plán přistoupit.

Vin byla vždycky jeho ochránkyně. Co mají teď dělat, když je v nebezpečí? Elend si připadal tak zbytečný. Kdyby to bylo obráceně, Vin by našla způsob, jak ho zachránit. Zavraždila by Yomena, nebo by prostě něco udělala.

Jenže Elend to její troufalé odhodlání neměl. Byl příliš uvážlivý a příliš znalý politiky. Nemohl si dovolit podniknout něco sám na vlastní pěst. Už jednou se vystavil riziku, a uvedl tím do nebezpečí celou armádu. Už je nemohl znovu opustit a hnát se do nebezpečí, zvláště spojenému s pobytem ve Fadrexu potom, co se ukázalo, jaký je Yomen zdatný manipulátor.

Dosud nedostali od Yomena žádnou zprávu. Elend čekal, že přijde požadavek na výkupné, a děsil se toho, co bude muset udělat. Může zaplatit osudem celého lidstva za svobodu Vin? To nejde. Vin stála před podobným dilematem u Pramene Povýšení a rozhodla se správně. Elend musí její příklad následovat. Musí být silný.

Přesto se při pomyšlení, že je někde uvězněná, vždycky zachvěl hrůzou. Jen vířící mlha jako by ho nějak uklidňovala.

Bude v pořádku, říkal si stále dokola. Je to přece Vin. Umí si vždycky poradit. Bude v pořádku…

Připadalo mu zvláštní, že po tak dlouhé době, co se mlha chovala nepřátelsky, byla najednou taková konejšivá. Ani Vin už ji za přátelskou nepokládala. Viděl to podle toho, jak se chovala a co říkala. Mlha se prostě změnila a začala nosit zkázu a smrt.

Ale pro Elenda bylo nyní těžké mlze nedůvěřovat. Cítil se v ní dobře. Proč by měla být nepřátelská? Kroužila kolem něho, když pálil kovy, jako když si hrají lístky ve větru. Jak tam stál, jako by klidnila jeho starost o Vin a dodávala mu důvěru, že se jí nakonec podaří bezpečně dostat ven.

Vzdychl a potřásl hlavou. Copak by ale mohly být jeho instinktivní pocity z mlhy pravdivější než Vininy pudy? Její byly podložené celoživotním bojem o přežití ? a jaké zkušenosti měl on? Z návštěv večírků a tance na plesech?

Zezadu se ozval jakýsi zvuk. Někdo šel kolem. Otočil se a zahlédl dvojici sluhů, jak nese Cetta na nosítkách.

„Ten mizera jeden rváč tady není, že ne?“ zeptal se Cett, když ho postavili.

Elend zavrtěl hlavou a Cett poslal sluhy pryč. „Ne,“ odpověděl Elend. „Šel řešit nějaký spor mezi vojáky.“

„A co to bylo tentokrát?“ zajímal se Cett.

„Rvačka,“ odvětil Elend, otočil se a díval se na Fadrex a na strážní ohně kolem něho.

„Vojáci jsou neklidný,“ poznamenal Cett. „Někdy jsou jako kolossové. Necháte je chvíli bez dozoru a pustí se do sebe.“

Ono je to obráceně, kolossové jsou jako oni, pomyslel si Elend. Mělo nás to napadnout už dávno. Jsou to původem lidé ? jenže lidé omezení na ty nejpřízemnější pudy.

Cett chvíli seděl tiše uprostřed mlhy a Elend dál přemýšlel.

Nakonec řekl Cett neobvykle něžným hlasem: „Už dávno není naživu, chlapče. Oba to dobře víme.“

„Já ne,“ opáčil Elend.

„Ona není neporazitelná,“ pokračoval Cett. „Je to po čertech dobrá allomantka, to jo, ale když nemá kovy…“

Ona tě překvapí, Cette.

„Ani nevypadáte moc zdrceně,“ nadhodil Cett.

„Samozřejmě mám starost,“ připustil Elend už sebevědoměji. „Já jen… No, prostě jí věřím. Pokud se někomu může podařit dostat ven, tak jedině Vin.“

„Jste zatvrzelý,“ řekl Cett.

„Možná,“ uznal Elend.

„Zaútočíme?“ zeptal se Cett. „Abychom ji osvobodili?“

„Tohle je obléhání, Cette,“ objasnili Elend. „A to má za cíl nezaútočit.“

„A co naše zásoby? Dnes dal Demoux vojákům poloviční příděly. Budeme mít velký štěstí, jestli sami nevyhladovíme dřív, než se Yomen vzdá.“

„Ještě máme čas,“ řekl Elend.

„Ale zase moc ne. Když je v Luthadelu vzpoura.“ Na chvíli se odmlčel a potom pokračoval: „Dnes se mi vrátila další parta. A hlásí totéž.“

Stejné zprávy jako všechny ostatní. Elend Cetta pověřil, aby poslal vojáky do okolních vesnic, aby postrašili lidi a obstarali nějaké potraviny. Všechny Cettovy skupiny se však vrátily s prázdnýma rukama a přinesly stejné zprávy.

Lidé v Yomenově království hladověli. Vesnice sotva přežívaly. Vojáci neměli to srdce je okrádat ? stejně by nebylo co jim vzít.

Elend se otočil k Cettovi. „Vy si myslíte, že jsem špatný vůdce, že?“

Cett zvedl hlavu a poškrábal se na bradě. „Jo,“ přiznal. „Ale, no… Elende, vy máte jednu věc, kterou jsem já jako král nikdy neměl.“

„Jakou?“

Cett pokrčil rameny. „Lidi vás mají rádi. Jdou za váma. Vojáci vám věří, protože vědí, že nejste sobec a že máte dobrý srdce. Máte na ně zvláštní vliv. Takoví kluci by se měli vrhat na vesnice a rabovat a krást, i chudým. Zvlášť když vědí, jak jedeme na doraz a jak se to tu v táboře rve. Ale oni to neudělají. Ono jim je sakra těch lidí líto ? jedna parta zůstala ve vesnici a pomáhala jim na poli a opravit chatrče!“

Vzdychl a zavrtěl hlavou. „Ještě nedávno by mi přišlo k smíchu, že chce někdo vládnout na základě loajality. Jenže… když člověk kouká, jak se mu svět rozpadá pod nohama… i já jsem nakonec rád, že mám někoho, komu můžu věřit a koho se nemusím bát.“

Elend přikyvoval.

„Myslel jsem si, že ta blokáda je dobrej nápad,“ pokračoval Cett. „Ale teď pochybuju o tom, že to bude mít nějakej smysl, synku. Všude je čím dál víc popela a docházejí zásoby. Nestojí to celý za nic. Potřebujeme zaútočit a sebrat ve Fadrexu, co půjde. Potom se stáhneme do Luthadelu a pokusíme se přežít léto a něco vypěstovat.“

Elend mlčel, potom se otočil a podíval se stranou, odkud cosi zaslechl. Křik a nadávky. Byly tlumené, Cett je asi neslyšel. Rozběhl se tím směrem a nechal Cetta za sebou.

Další rvačka, uvědomil si Elend, když dorazil k jednomu z ohňů, na nichž se připravovalo jídlo. Muži křičeli, kleli a prali se. Cett má pravdu, pomyslel si. Dobré srdce nedobré srdce, vojáci ztrácejí disciplínu. Potřebuji ?

„Okamžitě přestaňte!“ zavelel další hlas. Přímo před nimi z temné mlhy. Zahlédl postavy s pochodněmi. Poznal ten hlas: Generál Demoux se objevil na scéně.

Elend zpomalil. Raději ať se s nepokoji vyrovná generál. Poslechnout velitele a poslechnout císaře, v tom je přece jen rozdíl. Bude lepší, když vojáky potrestá Demoux.

Rvali se však dál.

„Přestaňte!“ vykřikl znovu Demoux a došel až k nim. Pár vojáků poslechlo a stáhlo se, ale ostatní bojovali dál. Demoux se vrhl mezi ně a snažil se je od sebe odtrhnout.

A jeden z nich mu dal ránu pěstí. Přímo do obličeje. Demoux upadl na zem.

Elend zaklel, odhodil minci a vymrštil se do vzduchu. Dopadl přesně do kruhu světla, které vrhal oheň. Začal vojáky allomanticky klidnit.

„Přestaňte!“ přikázal.

Okamžitě poslechli, strnuli a jeden z nich se postavil vedle ležícího generála Demouxe.

„Co se to tu děje?“ zeptal se Elend autoritativně. Vojáci sklopili hlavu. „No?“ vybídl je a otočil se k tomu, který uhodil Demouxe.

„Omlouvám se, pane,“ zabručel. „My jsme jen…“

„Mluv, vojáku,“ nařídil Elend a ukázal na něj prstem. Přitom mu klidnil emoce a vzbuzoval v něm povolnost a poddajnost.

„No, pane,“ spustil voják, „víte, oni jsou prokletý. To kvůli nim zajali Lady Vin. Oni mluvili o Hrdinovi z Hathsinu a o jeho požehnání, a mně to připadalo jako pokrytectví, víte? No, a samozřejmě se musí objevit jejich vůdce a rozkázat nám, abychom toho nechali. Tak jsem… no, už mám dost toho, abych je musel poslouchat.“

Elend se rozzlobeně zamračil. Mezitím se objevila skupina Mistingů v čele s Hamem. Ham se setkal s Elendem očima a Elend kývl směrem k těm, kteří se rvali. Ham je okamžitě odvedl ke kárnému řízení. Elend došel k Demouxovi a pomohl mu vstát. Zdálo se, že je v šoku.

„Omlouvám se, pane,“ řekl tiše. „Mohl jsem to čekat… Měl jsem se na to připravit.“

Elend jen zavrtěl hlavou. Oba mlčky počkali, dokud se nevrátil Ham. Jeho policejní oddíl odvedl provinilce pryč. Ostatní vojáci se rozprchli a vrátili se ke svým povinnostem. Obrovská vatra osiřela, jako by se od ní všichni odvrátili jako od nešťastného znamení.

„Několik jsem jich poznal,“ řekl Ham, když se připojil k Elendovi s Demouxem. „Byli to ti, co podlehli mlze.“

Podlehli mlze. Jako Demoux onemocněli po kontaktu s mlhou a uzdravení jim trvalo týdny místo jediného dne. „To je směšné,“ prohlásil Elend. „Tak se prostě uzdravili pomaleji, no a co? Tím se z nich snad nestali vyvrženci!“

„Vy nechápete, co jsou pověry, pane,“ namítl Demoux, zavrtěl hlavou a třel si bradu. „Ti chlapi hledají někoho, na koho by svedli svou smůlu. A smůlu mají, o tom není pochyb. Tak se chovají ke všem, co onemocněli z mlhy. A na nás, co jsme byli nemocní delší dobu, jsou samozřejmě o to tvrdší.“

„Takovéhle idiotství ve své armádě nepřipustím!“ vybuchl Elend. „Hame, viděl jsi, jak jeden z těch vojáků uhodil Demouxe?“

„Oni ho napadli?“ zeptal se Ham překvapeně. „Svého generála?“

Elend přikývl. „Ten velký, co jsem s ním mluvil. Jmenuje se, myslím, Brill. Víš, co se musí udělat.“

Ham zaklel a otočil se.

Demoux byl v rozpacích. „Možná by stačilo… jenom ho třeba dát na samotku nebo tak něco.“

„Ne,“ procedil Elend skrz zuby. „Ne, budeme se držet zákona. Kdyby uhodil kapitána, třeba by z toho ještě nějak vyvázl, ale napadnout generála? Bude popraven. Disciplína upadá a to není možné trpět.“

Ham se na něho nedíval. „Ta druhá rvačka, co jsem u ní musel zasahovat, byla taky mezi nemocnými z mlhy a ostatními.“

Elend zaťal zuby. Demoux se mu podíval do očí. Víte, co je třeba udělat, jako by naznačoval.

Být králem neznamená vždycky dělat to, co by člověk chtěl. To často říkávala Tindwyl. Být králem znamená dělat to, co je potřeba.

„Demouxi,“ řekl Elend. „Myslím, že problémy v Luthadelu jsou ještě vážnější než naše roztržky tady. Penrod nás požádal o pomoc. Chtěl bych, abys sebral skupinu vojáků a vrátil se s ní podél kanálu s poslem Conradem. Budeš k ruce Penrodovi a vrátíš do města pořádek.“

„Ano, pane,“ zasalutoval Demoux. „Kolik vojáků bych si měl vzít?“

Setkali se s Elendem očima. „Měly by stačit tak tři stovky.“ To byl počet vojáků, kteří onemocněli z mlhy. Demoux přikývl a zmizel ve tmě.

„To bylo správný rozhodnutí, Ele,“ poznamenal Ham tiše.

„Ne, nebylo,“ opáčil Elend. „Stejně jako není správné popravit vojáka za jediný poklesek. Jenže my teď potřebujeme udržet armádu pohromadě.“

„Asi ano,“ váhavě souhlasil Ham.

Elend se obrátil a podíval se do mlhy. Směrem k Fadrexu. „Cett má pravdu,“ řekl po chvíli. „Nemůžeme tady jen tak sedět a koukat se na to, jak svět kolem nás umírá.“

„A co s tím teda uděláme?“ zeptal se Ham.

Elend zaváhal. Co s tím udělat? Stáhnout se a nechat Vin ? a asi celou říši ? osudu? Zaútočit a způsobit smrt tisíců lidí a stát se dobyvateli? Copak není jiná cesta, jak se města zmocnit?

Otočil se a vyrazil do tmy. Našel Noordenův stan. Ham šel zvědavě za ním. Bývalý obligátor Noorden byl samozřejmě vzhůru. Chodil spát pozdě. Rychle vstal, jakmile zahlédl Elenda, a uctivě se mu poklonil.

Na jeho stole našel Elend to, co potřeboval. Čím Noordena pověřil. Mapy. Postup vojsk.

Umístění jednotek kolossů.

Yomen odmítá uposlechnout po dobrém, pomyslel si. Tak uvidíme, jestli to půjde jinak.

Jakmile byl Zmar osvobozen, dokázal působit na svět přímo. Byla to jeho vina, že Popelečné hory začaly chrlit víc popela a země se začala rozpadat. Věřím, že to bylo v poslední době jeho hlavním cílem.

Také mohl ovládat mnohem více lidí než dřív. Dříve ovlivňoval jen pár jednotlivců, ale teď vládl obrovskými masami kolossů.

Jak míjely dny v jeskyni, Vin litovala, že převrhla lucernu. Snažila se ji opravit, osahávala ji naslepo prsty. Ale olej byl vylitý. Byla uvězněná v temnotě.

S věcí, která chtěla zničit svět.

Občas cítila, jak někde poblíž pulsuje a tiše ji sleduje ? jako okouzlená garde na maškarním plese. Jindy jako by to v jeskyni nebylo. Stěny pro to zřejmě nebyly žádnou překážkou. Když to zmizelo poprvé, ulevilo se jí. Jenže za okamžik už v duchu slyšela Reenův hlas. Já jsem tě neopustil, říkal. Jsem tu pořád.

Při těch slovech ji zamrazilo a na krátkou chvíli si pomyslela, že Zmar umí číst její myšlenky. Potom si však uvědomila, že tuhle myšlenku bylo snadné uhodnout. Když se znovu ohlédla za svým životem, uvědomila si, že když slýchala Reenův hlas, nemohl to být vždycky Zmar. Často to byla odezva na to, o čem zrovna přemýšlela, spíš než reakce na to, co udělala. A protože Zmar myšlenky číst nemůže, nemohly patřit všechny Reenovy komentáře jemu.

Zmar k ní mluvil tak dlouho, že bylo těžké odlišit její vlastní vzpomínky od jeho vlivu. Přesto musela důvěřovat tvrzení Pána Vládce, že Zmar do myšlenek nevidí. Jinak by ztratila všechny naděje. A to nedopustí. Pokaždé, když k ní Zmar promluví, dozví se více o jeho podstatě. A to jsou klíče k tomu, jak ho porazit.

Porazit ho? pomyslela si a opřela se o hrubou stěnu jeskyně. Je to přírodní síla, a ne člověk. Jak mě mohlo vůbec napadnout, že bych mohla něco takového porazit?

Uprostřed černé tmy bylo těžké rozeznat, jak ubíhá čas, ale podle svého spánkového rytmu odhadovala, že je v jeskyni asi tři nebo čtyři dny.

Pána Vládce taky všichni pokládali za boha, připomínala si. A já jsem ho zabila.

Zmar už byl jednou uvězněn. To znamená, že ho porazit lze. Nebo aspoň někde zavřít. Jenže co to znamená, zavřít něco abstraktního ? sílu, jako je Zmar? I když byl uvězněn, byl s ní schopen mluvit. Ale jeho slova neměla takovou sílu. Byla… méně přímá. Působil spíš formou ovlivňování, vyvolával v ní vjemy a projevoval se v jejích vzpomínkách na Reena. Skoro jako… by jí tlačil na emoce. Takže používal allomancii? Impulsy skutečně vysílal.

Zane slyšel hlasy, uvědomila si. Předtím, než zemřel, tak se zdálo, jako by s někým mluvil. Opřela se o stěnu a přeběhl jí mráz po zádech.

Zane byl blázen. Možná mezi těmi hlasy, co slyšel, a Zmarem žádná souvislost nebyla. Ale vypadalo to jako příliš velká náhoda. Zane se ji snažil přimět k tomu, aby s ním šla hledat zdroj těch impulsů ? těch, které ji nakonec dovedly k tomu, že se její zásluhou dostal Zmar na svobodu.

Takže, pomyslela si, Zmar mě může ovlivňovat bez ohledu na vzdálenost a na to, jak se ovládám. Když je ale teď na svobodě, může se projevovat přímo. Čímž vyvstává další otázka. Proč nás všechny už dávno nezničil? Proč si pohrává s armádami?

Odpověď však ? přinejmenším na tu poslední otázku ? byla zřejmá. Cítila totiž jeho bezmeznou chuť ničit. Jako by mu viděla do duše. Jednou ranou, jedním impulsem mařit. Ničit. Jestli to tedy až dosud neudělal, znamenalo to, že nemohl. Že mu v tom něco brání. Že může ničit jenom postupně a pomalu ? třeba padajícím popelem nebo hustou mlhou, která nepropouští světlo.

Jenže tyhle metody nakonec musí uspět. Pokud nebude nějak zastaven. Jenže jak?

Byl uvězněn…, ale co ho do toho vězení dostalo? Dřív si myslela, že to nějak způsobil Pán Vládce. Ale tak to být nemohlo. Zmar byl uvězněn už v době, kdy došel Pán Vládce k Prameni Povýšení. Pán Vládce, tehdy ještě Rashek, absolvoval cestu k Prameni s Alendim, kterého všichni pokládali za Hrdinu věků. Rashek měl za úkol zabránit Alendimu udělat to, co nakonec udělala Vin. Nechtěně osvobodit Zmar.

Ironicky bylo nakonec dobře, že se moci ujal sobecký Rashek. Protože sobec si ji nechá pro sebe, neuvolní ji, a tím Zmar neosvobodí.

Bez ohledu na to však byl Zmar uvězněn ještě předtím, než se Alendi a Rashek na cestu k Prameni vydali. Což znamená, že Bezednost ? mlhy ? se Zmarem nesouvisí. Nebo aspoň, že jejich spojitost není tak přímá, jak se předpokládalo. Mlha se za dne začala objevovat mnohem dřív. Rok předtím, než Vin Zmar osvobodila. A lidi začala zabíjet těsně předtím, než se k Prameni vydala.

Takže… co vlastně vím? Že byl Zmar dlouho uvězněn. Uvěznilo ho něco, co se mi třeba může podařit najít a znovu použít?

Vstala. Seděla a přemýšlela už dost dlouho. Byla z toho neklidná a potřebovala se protáhnout. Hmatala po zdi a hledala si cestu podél ní.

První den svého zajetí začala s lucernou zkoumat jeskyni. Byla rozlehlá a trvalo jí to několik dní. Neměla však co jiného na práci. Na rozdíl od jeskyně v Urteau tahle neměla vlastní zdroj vody. Jak ji zkoumala, zjistila, že Yomen odstranil všechny barely s vodou z místa, kde podle ní původně byly. Konzervy a jiné zásoby nechal na místě. Jeskyně byla tak obrovská, že by neměl čas vyklidit všechno, natož pak najít jiné místo. Vzal tedy jenom vodu.

Pro Vin to byla obrovská komplikace. Hmatala po stěně a našla polici, na které předtím nechala otevřenou konzervu. I s pomocí cínu s olovem jí dalo obrovskou práci ji kamenem otevřít. Yomen byl prozíravý a všechny nástroje, které by mohla použít, odstranil. Zbývala jí poslední lahvička cínu s olovem. První den otevřela asi deset konzerv a vypotřebovala všechen cín s olovem, který měla v těle. Jídlo z těchto plechovek začínalo pomalu docházet a také cítila, že potřebuje vodu. Šťáva z konzerv jí žízeň nezahnala.

Vzala konzervu a opatrně se do ní pustila. Jenom jedno velké sousto. Plechovka už byla skoro prázdná. Teprve když vzala jídlo do úst, uvědomila si, jaký má hlad. Snažila se ten pocit zahnat. S hladem se potýkala celé dětství. Nebyl pro ni ničím novým, i když už ho nepocítila celé roky.

Postupovala dál a prsty po stěně si hledala cestu. Byl to chytrý způsob, jak zabít Mistborna. Yomen by ji nikdy nemohl porazit, tak ji prostě uvěznil. Teď už stačilo, aby počkal, až umře na dehydrataci. Jednoduché a účinné.

Třeba Zmar mluví i s Yomenem, napadlo ji. Třeba je to, že mě uvěznil, součást jeho plánu.

Ať už je jakýkoli.

Proč si Zmar vybral zrovna ji? Proč nedovedl k Prameni Povýšení někoho jiného? Někoho, koho bude snáz ovládat? Dovedla si představit, proč tehdy před těmi staletími zvolil Alendiho. V té době byl Pramen Povýšení na samotě vysoko v horách. Aby se tam Alendi dostal, musel urazit dlouhou cestu. Zmar potřeboval člověka, který bude umět takovou expedici naplánovat a potom i uskutečnit.

Za Vin však už byl Pramen Povýšení v Luthadelu. Buď ho nějak přemístili, nebo postavili Luthadel přímo na něm. Zkrátka byl tam, a to přímo pod palácem Pána Vládce. Proč Zmar čekal tak dlouho na to, aby se nechal osvobodit? A proč si k tomu ze všech lidí vybral zrovna ji?

Zavrtěla hlavou a mezitím se postupně dostala k cíli ? k jediné další věci, která ji v jeskyni zajímala. Ke kovové desce na stěně. Zvedla k ní ruce a přejížděla jimi hladkou ocel. Nikdy nebyla zvlášť zdatná čtenářka a za poslední rok, který strávila na cestách a ve válkách, neměla možnost si čtenářské dovednosti prohloubit. Trvalo jí tedy nějakou chvíli, než prsty osahala vyrytá písmena a srovnala si v hlavě, co je na desce napsáno.

Žádná mapa tam nebyla. Aspoň ne tak jako v předchozích jeskyních. Byl tu jen prostý kruh s tečkou uprostřed. Nebyla si jistá, co to má znamenat. Text byl deprimující. Hmatala rukama po písmenech, i když si už dávno zapamatovala obsah sdělení.

Zklamal jsem vás.

Přichystal jsem tyhle jeskyně, protože jsem věděl, že se blíží pohroma, a doufal jsem, že třeba objevím nějaké tajemství, které vám pomůže, až já už budu dávno obětí té věci. Nemám však nic. Nevím, jak to porazit. Jediný způsob, který znám, je držet to v šachu tím, že si přisvojím moc u Pramene Povýšení, až se do něj vrátí.

Jenže ve chvíli, kdy čtete tyto řádky, už jsem ze hry venku. To znamená, že jsem mrtvý. Teď, když tahle slova píšu, mi to připadá méně tragické, než jsem si vždycky myslel. Radši bych se s tou věcí neutkal. Byla mým stálým společníkem, hlasem, který mi našeptával, vyzýval mě, abych ničil, a pobízel, abych tomu dal svobodu.

Obávám se, že to narušilo mé myšlenky. Nedokážu rozlišit, co si opravdu myslím já a co mi říká v hlavě ta věc. Po osmi stech letech odolávání už přestávám své mysli věřit. Někdy slyším hlasy a mám pocit, že jsem zešílel.

To by ovšem byla ta příjemnější alternativa.

Vím, že tahle slova musí být vyrytá v oceli, aby se zachovala. Napsal jsem je na ocelovou desku, tím však odhaluji před svými kněžími svou slabost. Ta věc mi našeptává, že jsem hlupák, protože to píšu tak, aby to ostatní mohli vidět.

Proto jsem se rozhodl tuto desku popsat. Když to dělám, dohání to tu věc k zuřivosti. To mi stačí. Je dobře, že někteří mí věrní kněží o mé slabosti budou vědět, kdybych pro blaho říše náhodou padl.

Snažil jsem se být dobrým vladařem. Nejdřív jsem byl ale příliš mladý a měl jsem horkou hlavu. Dělal jsem chyby. I tak jsem se však snažil. Málem jsem svou arogancí zničil svět, ale obávám se, že jsem ho svou vládou málem zničil také. Dokážu to však napravit. Napravím to. Vytvořím říši pořádku.

Ve skrytu duše však tápu a nevím, kolik z toho, co dělám, se odchýlilo od mého původního záměru. Chvílemi mi moje říše připadá jako místo míru a spravedlnosti. Jenže kdyby to tak bylo, proč potom nemohu jednou provždy potlačit vzpoury? Vzbouřenci mě nemohou porazit a já je musím pokaždé, když znovu povstanou, nechat popravit. Copak nevidí v mém systému dokonalost?

Jenže teď není čas na vysvětlování. Ani žádné vysvětlování nepotřebuji, protože jsem ? svým způsobem ? bůh. Přesto však vím, že existuje něco mocnějšího než já. Pokud padnu, stane se příčinou mé porážky právě to.

Neznám žádné rady. Je to silnější než já. Je to silnější než celý svět. Vlastně to tvrdí, že to tenhle svět stvořilo. A všechny nás to nakonec zničí.

Možná tyhle zásoby umožní lidstvu zůstat naživu o chvilku déle, možná ne. Já jsem po smrti, mělo by mi to být jedno.

Ale není. Kvůli vám mi to není jedno, mí lidé. Já jsem Hrdina věků. A proto mi to nemůže být jedno. Hrdina věků, hrdina na věčnost.

Vím, že síla té věci není neomezená. Naštěstí jsem dobře schoval její tělo.

Tady text končil. Vin zoufale osahávala tabuli dál. Všechno, co na ní našla, ji naplňovalo skepsí. Pán Vládce je vedl v celém tom velkém běhu o čas a nakonec jim nenabídne žádnou naději? Elend tolik sázel na obsah téhle desky, a ona je prakticky bezcenná. Na ostatní aspoň byly nějaké důležité informace o nových kovech a tak.

Zklamal jsem vás. Připadalo jí zoufalé, úplně zdrcující, jít sem celou tu dálku a tady zjistit, že Pán Vládce to vzdal. Ale jestli věděl víc ? a z jeho slov vyplývalo, že asi ano ?, proč se s nimi o to na téhle desce nepodělil? Jenže cítila i ze slov, která tam napsal, tu labilitu, to balancování mezi lítostí a arogancí. Možná mu zrovna vedl ruku Zmar. Nebo byl možná prostě vždycky takový. V každém případě však měla Vin pocit, že jí už Pán Vládce nemůže prozradit nic víc, nic, z čeho by mohli mít užitek. Udělal, co uměl, držel Zmar na uzdě tisíc let. Zanechalo to na něm stopy, možná zešílel.

To jí však nepomáhalo překonat to palčivé zklamání z obsahu jeho slov. Pán Vládce měl tisíc let na to, aby se strachoval, co bude s touto zemí, pokud zemře dřív, než se vrátí síla do Pramene Povýšení, a ani tak nepřišel na žádnou cestu, kudy z toho ven.

Podívala se směrem k tabuli, i když ji ve tmě neviděla.

Přece musí být nějaký způsob! pomyslela si a zoufale se bránila přijmout závěr Pána Vládce, že lidstvo je odsouzené k zániku. Co to napsal na konci? Naštěstí jsem dobře schoval její tělo.

To bylo důležité. Jenže nevěděla ?

Jakýsi zvuk se rozlehl tmou.

Okamžitě se otočila a napjatě sáhla po své poslední lahvičce s kovy. V blízkosti Zmaru byla neklidná. I teď jí tlouklo srdce, když bez dechu naslouchala zvukům ? tření kamene o kámen.

Dveře jeskyně se otevíraly.

Vyvstává otázka, proč Zmar nevyužil ke svému osvobození inkvizitory. Odpověď je jednoduchá, pokud pochopíme působení sil.

Pán Vládce za svého života držel inkvizitory pevně v rukou a Zmar je přímo ovládat nemohl. I po smrti Pána Vládce by ho však žádná bytost, která mu slouží, přímo osvobodit nemohla. Síla v Prameni Povýšení patřila Růstu a inkvizitor by se jí mohl zmocnit jedině potom, co odloží hemalurgické bodce. A to by ho samozřejmě zabilo.

Zmar tedy potřeboval působit nepřímo. Potřeboval někoho, kdo s ním nebyl příliš spojený, ale koho by dokázal vodit za nos a pečlivě s ním manipulovat.

Sazed si udělal malou poznámku do nákresu, který srovnával dvojí měření vodní cesty. Podle jeho odhadu Pán Vládce nepotřeboval zase tolik, aby mohl vytvořit podzemní jezero. Voda tekla do jeskyně přirozeně. Jeho technici jen rozšířili koryto a vlastně vytvořili regulaci.

Výsledkem byla dostatečně velká vodní nádrž. Ve vedlejší jeskyni objevili výpustný mechanismus. Dal se uzavřít, zřejmě pro případ, že by voda z nějakého důvodu přestala přitékat. Přívod se však bohužel žádnými existujícími prostředky zastavit nedal.

Předtím, než Pán Vládce vytvořil tuto nádrž, přitékal do jeskyně jen malý pramínek. Zbytek zaplnil kanály ve městě. Sazed tedy předpokládal, že když zastaví přívod vody do jeskyně, zavodní tím kanály.

Budu potřebovat informace o tlaku vody, pomyslel si, abych dokázal ty přívody utěsnit. Měl pocit, že má v zásobárnách o této problematice nějakou knihu.

Opřel se a sáhl do zásob. V hlavě mu začaly bujet vzpomínky, až narazil na úryvek textu ? rejstřík knih, které si ukládal. Jakmile se k textu dostal, rozpomínal se na jednotlivá slova, jako by je do paměti právě teď uložil. Rychle prošel rejstřík a hledal titul, který potřeboval. Když ho našel, opsal si ho na kousek papíru. Potom seznam vrátil do zásob.

Byl to zvláštní pocit. Když ho vrátil zpátky, vzpomněl si, že ho měl v paměti, ale nedokázal si vybavit, co v něm bylo. Najednou po něm zůstalo prázdno. To, co ještě před chvilkou věděl, teď bylo jen na lístku papíru. Když už znal titul, bylo snadné vytáhnout knihu ze zásob a celou ji dostat do paměti. Vybral si kapitoly, které potřeboval, a zbytek vrátil zpět do zásob, aby se neztratil.

Jeho technické znalosti teď byly přesně takové, jako kdyby knihu právě dočetl. Snadno dopočítal správný tlak a rovnováhu, aby vytvořil bariéry, které, jak doufal, vrátí vodu do kanálů.

Pracoval sám. Seděl u ozdobného stolku ukradeného v jakémsi šlechtickém domě. Jeskyni kolem něho osvětlovala lucerna. I s vědomostmi, které získal ze zásob, to byla obtížná práce. Musel udělat spoustu výpočtů ? byl to zkrátka trochu jiný výzkum, než na jaký byl zvyklý. Feruchemické zásobárny však naštěstí nebyly omezené jeho specializací. Každý memorista uchovával všechny informace. Sazed už si ani nedokázal vybavit roky, které strávil memorováním a ukládáním. Teď potřeboval informace jen na chvilku a potom je hned vracel do zásob. Svým způsobem byl jedním z nejučenějších a současně nejméně učených lidí, kteří kdy žili ? naučil se nepředstavitelné kvantum informací a cíleně je všechny zapomněl.

Měl přístup nejen k textům o náboženství, ale i o technice. Neudělalo to z něho žádného vynikajícího matematika nebo architekta, ale dalo mu to dost, aby byl v daném oboru víc než obyčejný laik.

A čím víc pracoval, tím víc zjišťoval, že věda je skutečně oblast, ve které se cítí jako doma. Nebyl vůdce. Nebyl vyslanec. I když plnil roli Elendova velvyslance, trávil přitom spoustu času nad náboženstvími. Místo, aby byl hlavou svého týmu v Urteau, přenechával vedení Špukovi.

Sazed byl rozený badatel. Studium mu přinášelo uspokojení. I když technika nebyl obor, který by zrovna upřednostňoval, raději bude studovat techniku, než dělat cokoli jiného. Je to hanba, pomyslel si, být člověkem, který rád předává informace ostatním, místo aby je sám používal?

Ťukání hole oznámilo Breezův příchod. Nepotřeboval chodit o holi, ale potrpěl si na image gentlemana. Ze všech skaatských zlodějů, které Sazed kdy znal, působil Breeze nejpřesvědčivěji, když představoval šlechtice.

Sazed si rychle poznamenal ještě pár myšlenek a potom vrátil kapitolu o tlaku vody do zásobárny. Nemohl si dovolit riskovat, že se mu zásoby informací ztratí, než si s Breezem promluví. Protože Breeze si nepochybně povídat přišel. Než si sedl k Sazedovi ke stolu, podíval se samozřejmě nejdřív na jeho nákresy. Potom zvedl obočí. „To ti vychází hezky, příteli. Neminul ses povoláním?“

Sazed se usmál. „Jste laskavý, Lorde Breezi, ale obávám se, že kdyby tohle viděl nějaký skutečný technik, moc by se mu to nelíbilo. Ale myslím, že to poslouží.“

„Opravdu si myslíš, že to zvládneš?“ zeptal se Breeze. „Že dokážeš, aby voda tekla tam, kam chce ten kluk? Je to vůbec možný?“

„Je to docela reálné,“ odpověděl Sazed. „Mé řešení se týká jen části z celého komplexu otázek, nikoli všech možností. Kdysi ta voda kanály naplnila, takže to musí jít. Vlastně si myslím, že její návrat bude mnohem velkolepější než původní způsob. Už dřív byla větší část proudu odvrácená sem do jeskyně. Tak bych snad měl být schopen ten přítok zablokovat. Samozřejmě, pokud si Lord Špuk bude přát udržovat vodu v kanálech stále, budeme sem muset nechat něco přitékat. Kanály nemají velký proud, zvlášť tady, když je tu tolik stavidel.“

Breeze zvedl obočí.

„Ve skutečnosti,“ pokračoval Sazed, „jsou ty kanály mnohem zajímavější, než by člověk řekl. Vezměte si třeba změnu přirozené řeky na kanál ? musíte udělat regulaci, vybagrovat bahno a popel z hloubky. Mám jednu knihu od nechvalně známého Lorda Fedra, který byl ? navzdory své pověsti ? absolutní génius na poli stavby kanálů. No, a musel jsem…“ Sazed se odmlčel a usmál se. „Omlouvám se, vás to asi nezajímá, že ne?“

„Ne,“ odpověděl Breeze. „Ale stačí, že to zajímá tebe, Sazede. Je to fajn, vidět tě zase ponořenýho do studia. Nevím, na čem jsi to pracoval předtím, ale vždycky mi vrtalo hlavou, proč si o tom nechceš s někým popovídat. Jako by ses za vlastní práci styděl. Ale tohle ? to už je zase ten starý Sazed, jak ho znám!“

Sazed se podíval na své poznámky a nákresy. Byla to pravda. Naposledy se dokázal takhle ponořit do studia, když…

Když pracoval s ní. Když shromažďovali mýty a poznámky o Hrdinovi věků.

„Popravdě, Lorde Breezi,“ přiznal Sazed, „trochu se opravdu stydím.“

Breeze obrátil oči v sloup. „Sazede, to se musíš pořád za něco stydět? U Kelsiera ses styděl za to, že neděláš dost pro svržení Pána Vládce. Potom, když jsme ho zabili, jsi měl trauma z toho, že neděláš to, co ti nařídili ostatní memoristi. Můžeš mi vysvětlit, jak se můžeš stydět za to, že studuješ?“

„Protože mě to baví.“

„To je ale přece nádherný, chlape. Proč by ses měl za to stydět. Jo kdyby tě bavilo zabíjet štěňata nebo tak, to bych pochopil. Je sice pravda, že jsi trochu cvok, ale když tě baví něco tak složitýho, tak bys to měl prostě v klidu dělat. Necháš tak trochu prostoru i pro nás, který máme poněkud přízemnější potěšení. Třeba se opíjet nejlepším vínem Straffa Ventura.“

Sazed se usmál. Věděl, že mu Breeze působí na emoce, aby se cítil lépe, ale nechtěl se proti tomu bouřit. Pravda byla, že se dobře opravdu cítil. Nejlépe za poslední dobu.

I když…

„Ono to není tak jednoduché, Lorde Breezi,“ řekl a odložil pero. „Já jsem spokojený, když můžu prostě sedět a něco číst a nemít žádnou zodpovědnost. Proto se stydím.“

„Ne každý může být vůdcem, Sazede.“

„To ne,“ připustil, „ale Lord Elend mě pověřil zajištěním města. Měl bych plánovat svržení Občana, a ne nechat to za sebe udělat Špuka.“

„Kamaráde!“ zdůraznil Breeze a opřel se o stůl. „Copak jsem tě nic nenaučil? Mít za něco zodpovědnost, neznamená nutně to sám dělat ? znamená to zajistit, aby to udělali jiní! Delegovat, příteli. Bez toho bychom si totiž museli každý péct svůj chleba a vykopat svou latrínu! A věř mi, že by nikdo nejedl, co jsem upekl já. Nikdy. Zvlášť potom, co jsem vyčistil latrínu.“

Sazed zavrtěl hlavou. „Tohle by ale ode mě Tindwyl nechtěla. Ta uznávala vůdce a politiky.“

„Oprav mě, pokud to pokládáš za nutné,“ nadhodil Breeze, „ale nezamilovala se náhodou do tebe, a ne do nějakého krále nebo prince?“

„No, láska je možná ?“

„Jdi, Sazede,“ poškádlil ho Breeze. „Chodil jsi s hlavou v oblacích jako zamilovaný študent! A ona tě milovala, i když byla taková trochu rezervovaná. Na to člověk nemusí být klidař, aby to viděl.“

Sazed vzdychl a sklopil oči.

„Chtěla snad po tobě tohle, Sazede? Popírat, kdo jsi? Stát se dalším nabubřelým politikem?“

„Já nevím, Lorde Breezi,“ odpověděl Sazed tiše. „Já… já už ji nemám. A tak si ji třeba víc uchovám v paměti, když budu dělat to, co měla ráda.“

„Sazede,“ řekl Breeze upřímně, „jak je možný, že jsi v tolika věcech tak moudrý a v tomhle tak stupidní?“

„Já…“

„Člověk je tím, co má rád,“ pokračoval Breeze. „Zjistil jsem, že když necháš toho, co máš rád, kvůli tomu, co bys možná podle svého mínění měl dělat, tak nedopadneš dobře.“

„A když se to, co mám rád, liší od toho, co se ode mě potřebuje?“ namítl Sazed. „Někdy člověk prostě musí dělat i to, co rád nemá. Takový je život, řekl bych.“

Breeze pokrčil rameny. „S tím si hlavu nelámu. Já prostě dělám to, co mě těší a co mi jde. V mém případě je to nutit lidi dělat to, co já dělat nechci. Nakonec to všechno vždycky nějak vyjde.“

Sazed zavrtěl hlavou. Není to tak jednoduché. Jeho deprese nebyla v poslední době vázaná jenom na Tindwyl. Odložil studium náboženství, ale věděl, že se k němu bude muset vrátit. Práce na kanálech byla vítaným zpestřením, ale i tak nad sebou stále cítil ten bič čekajícího seznamu náboženství a jeho nevyhnutelných závěrů.

Nechtěl zjistit, že ani to poslední z nich mu nedá odpověď na jeho otázky. Zčásti i proto pro něj bylo takovou úlevou studovat něco úplně jiného. Technika s jeho názorem na svět v tomto směru nemohla nijak souviset. Věčně se však od náboženství zdržovat nemohl. Nakonec stejně přijde na to, jestli v nich odpovědi na jeho otázky ukryté jsou nebo nejsou. Desky měl pod stolem na vaku s kovovými náramky a ostatními feruchemickými předměty.

Teď však od nich měl chvíli volno. I když ovšem mohl obavy týkající se náboženství zrovna teď hodit za hlavu, trápily ho jiné. Kývl hlavou k jezeru. Na kraji stál Špuk, sotva viditelný ve tmě, s Goradelem a dalšími vojáky.

„A co s tímhle, Lorde Breezi?“ zeptal se šeptem, tak tiše, aby ho neslyšel ani Špuk. „Jak jsem říkal, císař Venture mi dal Urteau na starost. Co když nechám Špuka, aby převzal kontrolu, a on to potom nedokáže? Mám obavy, že ten mladík na to nemá dost zkušeností.“

Breeze pokrčil rameny. „Zatím si vedl dost dobře. Vzpomeň si, jak mladá byla Vin, když zabila Pána Vládce.“

„Jo, jenže tohle je něco jiného. Špuk se v poslední době chová… divně. Určitě před námi něco tají. Kde vzal to obrovské odhodlání zmocnit se města?“

„Já myslím, že je dobře, když takový kluk nějaký odhodlání má,“ odpověděl Breeze a opřel se. „Zatím byl pořád pasivní.“

„Vy o ty jeho plány nemáte strach? Mohlo by se nám to všechno zhroutit.“

„Sazede,“ nadhodil Breeze, „pamatuješ se, jak jsme se sešli před pár týdny? Špuk se mě zeptal, proč nemůžeme prostě Quelliona svrhnout stejně jako Pána Vládce.“

„Vzpomínám si,“ přitakal Sazed. „Odpověděl jste mu, že to nejde, protože nemáme Kelsiera.“

Breeze přikývl. „No,“ řekl tiše a namířil hůl směrem ke Špukovi. „Ale změnil jsem názor. Kelsiera sice nemáme, ale čím dál víc se mi zdá, že za něj máme náhradu.“

Sazed se zamračil.

„Nechci tvrdit, že má Kelsierovu sílu osobnosti. Jeho… ducha. Ale slyšel jsi, jakou má mezi lidma pověst. Kelsier měl úspěch ne proto, kdo byl, ale proto, koho v něm lidi viděli. Myslel jsem si, že to se prostě nedá už nikdy opakovat, ale teď mám čím dál větší pocit, že jsem se mýlil.“

Sazed nevypadal příliš přesvědčeně. Nechal si však výhrady pro sebe a vrátil se k práci. Špuk si musel všimnout, že se na něho dívají, protože za chvíli přišel k Sazedovu stolu. Mžoural očima ve světle lucerny, i když bylo mdlé. Vysunul si židli. Krásný nábytek připadal Sazedovi vedle zaprášených strohých polic tak nějak nepatřičný.

Špuk vypadal unaveně. Jak dlouho už vlastně nespal? pomyslel si Sazed. Když jdu spát, vždycky je ještě vzhůru, a když vstávám, tak už je na nohou.

„Něco tu není v pořádku,“ poznamenal Špuk.

„Fakt?“ podivil se Breeze. „Ještě kromě toho, že si tu povídáme u podzemního jezera v jeskyni, kterou vybavil Pán Vládce zásobama pod svou inkvizitorskou pevností?“

Špuk po něm jen loupl očima a potom stočil pohled k Sazedovi. „Měl jsem pocit, že bychom touhle dobou už dávno měli být terčem útoku.“

„Proč myslíš?“ zeptal se Sazed.

„Protože Quelliona znám, Sazede. Když narazí na jakoukoli souvislost se šlechtou nebo s tradicí, vidí rudě. K moci se dostal násilím a drží se u ní jen tím, že dává lidem spoustu alkoholu a v pár drobnostech i nějakou svobodu ? třeba v tom, že je nechává v noci sedět v baru. Ale přitom drží všechny ve strachu.“

„A jak se vůbec dostal k moci?“ zeptal se Breeze. „Jak mohl mít šanci proti nějakýmu šlechtici s dobrýma strážema u domu?“

„To mlha,“ vysvětlil Špuk. „Vyšel ven do mlh a prohlásil, že každý věrný následovník Hrdiny z Hathsinu je v mlze bezpečný. Potom mlhy začaly zabíjet, a tím dostal potvrzení, který potřeboval. Rozpoutal velký humbuk kolem toho, že mlha zabíjí všechny, kdo nemají poctivý srdce. Lidi měli strach z toho, co se děje, tak mu uvěřili. A tak prosadil zákon, že všichni musí vyjít do mlh, aby se rozhodlo, kdo má zemřít a kdo ne. Ti, co přežili, byli prohlášeni za čisté. A těm vsugeroval, že si vytvoří krásnou malou utopii. A potom začali vraždit šlechtice.“

„Aha,“ prohodil Breeze. „Chytrý.“

„Jo,“ přisvědčil Špuk. „Naprosto ignoroval to, že šlechtě mlha nikdy neublížila.“

„Počkej,“ zarazil ho Sazed, „cože?“

Špuk pokrčil rameny. „To je těžký teď potvrzovat nebo vyvracet, ale říká se to. Že je šlechta proti mlze imunní. Teda skutečná šlechta, ne skaati, co mají šlechtický předky.“

„To je zvláštní,“ poznamenal Breeze.

Víc než zvláštní, pomyslel si Sazed. Přímo divné. Jestlipak o tom Elend ví? Jak o tom přemýšlel, dospěl k závěru, že o tom Elend vědět nemůže. Vojsko měli jenom ze skaatů. Šlechtu nechali v Luthadelu a ta stejně raději za mlh nevycházela, než by riskovala.

„No, v každým případě,“ uzavřel debatu Špuk, „je Quellion surovec. A nesnese ve svým rajónu nikoho, kdo by ho jakkoli ohrožoval. Už se nás měl dávno pokusit odstranit.“

„Ten kluk má pravdu,“ řekl Breeze. „Lidi jako Quellion nezabíjejí jen při ceremoniálních popravách. Vsadil bych se, že na každýho člověka, kterýho pošle do těch hořících baráků, připadají aspoň tři další, co skončí někde v postranní uličce a všechno tiše přikreje popel.“

„Říkal jsem Goradelovi a jeho mužům, aby byli opatrný,“ informoval je Špuk, „a všechno jsem tu prohledal. Ale žádný vrahy jsem neobjevil. Jen špiony. Quellionovy jednotky jen tak sedí a hlídají nás, ale nic nedělají.“

Breeze se poškrábal na bradě. „Třeba z nás má Quellion větší strach, než si myslíme.“

„Možná,“ pravil Špuk a vzdychl. Poškrábal se na čele.

„Lorde Špuku,“ nadnesl Sazed starostlivě, „měl byste se vyspat.“

„Nepotřebuju,“ odmítl Špuk, „je mi fajn.“

Kdybych nevěděl, že to není možné, řekl bych, že pálí cín s olovem, aby neusnul, pomyslel si Sazed. Nebo jen hledám důkazy, které by potvrdily moje podezření?

Nikdy jsme se nezabývali tím, kdy se u Vin nebo u Kelsiera objevily schopnosti překračující rámec toho, co je u allomantů obvyklé. Proč bych měl Špuka najednou podezírat? Jenom proto, že ho dobře znám? Pořád na něj myslím jako na chlapce, a on se mezitím stal mužem,

„No nic,“ řekl Špuk. „Jak jde výzkum?“

„Docela dobře,“ odvětil Sazed a natočil nákresy, aby na ně Špuk viděl. „Už se chystám začít přímo s konstrukcí.“

„Jak dlouho to asi bude trvat?“

„Možná několik týdnů,“ odpověděl Sazed. „To není moc dlouho za daných okolností. Naštěstí po lidech, co ty kanály čistili, zbyla spousta sutě a štěrku, a to se mi hodí. Navíc Pán Vládce tuhle jeskyni dobře vybavil. Je tu dřevo, tesařské nářadí a dokonce i kladkostroje.“

„Na co se to ten člověk chystal?“ divil se Breeze. „Jídlo a voda, to bych pochopil, ale přikrývky? Dřevo? A kladkostroje?“

„Na katastrofu, Lorde Breezi,“ vysvětlil mu Sazed. „Prostě tu nechal všechno, co by lidé potřebovali, kdyby bylo celé město zničené. Nechal tu i podložky na spaní a nemocniční vybavení. Třeba se bál útoku kolossů.“

„To ne,“ opravil ho Špuk. „Připravil se přesně na to, co se začíná dít. Ale ty budeš stavět něco na zastavení přítoku vody? Já jsem myslel, že jen shodíš koryta.“

„Proboha to ne,“ namítl Sazed. „Nemáme vybavení ani lidi, abychom mohli udělat zával. A také bych se nerad pouštěl do čehokoli, co by znamenalo riziko, že nám jeskyně spadne na hlavu. Já mám v plánu udělat dřevěné ucpávky, kterými se zastaví přítok vody. Musí mít dostatečnou váhu a dobrý mechanismus a mělo by to fungovat. Je to něco na ten způsob, co se používá u zdymadel na kanálech.“

„O čemž ti bude ochotně vyprávět,“ dodal Breeze. „Dlouze.“

Sazed se usmál. „Já myslím, že ?“

Přerušil ho však příchod kapitána Goradela. Vypadal vážně.

„Lorde Špuku,“ řekl Goradel. „Máte nahoře návštěvu.“

„Koho?“ podivil se Špuk. „Durna?“

„Ne, pane. Představila se jako Občanova sestra.“

„Nepřišla jsem se s vámi spojit,“ řekla Beldre.

Seděli ve strohé přijímací místnosti v budově Kantonu inkvizice nad jeskyní. Židle tu byly bez čalounění a na dřevěných stěnách visely jako dekorace ocelové tabule. V Sazedovi vyvolávaly nepříjemné vzpomínky na návštěvu seranského kláštera.

Beldre byla mladá dívka s kaštanovými vlasy. Na sobě měla prosté oblečení ve stylu, který Občan schvaloval, ale v červené barvě. Seděla s rukama v klíně, a i když se dívala lidem v místnosti do očí, její pohled prozrazoval obavy.

„Proč jste tedy přišla, má milá?“ zeptal se Breeze opatrně. Seděl naproti ní. Allrianne sedící vedle něho se na Beldre dívala nesouhlasným pohledem. Špuk přecházel za jejich zády po místnosti a chvílemi se díval z okna.

Myslí si, že je to finta, uvědomil si Sazed. Že tu dívku poslali, aby nás zabavila, a mezitím zaútočí. Špuk měl u pasu přivázané místo mečů bojové hole. Copak on umí bojovat?

„Jsem tu…“ odpověděla Beldre a sklopila oči, „jsem tu, protože chcete zabít mého bratra.“

„Kde jste na to propánakrále přišla?“ divil se Breeze. „My chceme s vaším bratrem uzavřít dohodu, a ne ho zabít. Copak vypadáme na zabijáky?“

Beldre se podívala na Špuka.

„Jeho vynechte,“ řekl Breeze. „Špuk je neškodný. Ale opravdu, neměla byste ?“

„Breezi,“ ozval se Špuk a díval se na ně, oči zakryté páskou, zpod níž jen nepatrně vyčníval okraj brýlí. „To stačí. Vypadáme oba jako idioti. Beldre ví, proč tu jsme. Vědí to všichni.“

V místnosti zavládlo ticho.

On… v těch brýlích pod rouškou vypadá téměř jako inkvizitor, pomyslel si Sazed a zachvěl se.

„Beldre,“ pokračoval Špuk, „vy opravdu čekáte, že vám budeme věřit, že jste sem přišla jen orodovat za bratra?“

Podívala se na něj a v očích měla vzdor ? nebo spíš rádoby vzdor. „Můžete mluvit drsně, ale vím, že mi neublížíte. Jste z party Hrdiny z Hathsinu.“

Špuk si založil ruce.

„Prosím,“ naléhala. „Quellion je dobrý člověk. Zrovna jako vy. Musíte mu dát čas. Nezabíjejte ho.“

„A proč si pořád myslíte, že bychom ho zabili, dítě?“ vložil se do hovoru Sazed. „Vždyť jste právě říkala, že vám neublížíme. Proč by to mělo být v bratrově případě jinak?“

Sklopila oči. „Vy jste zabili Pána Vládce. Svrhli jste Finální říši. Můj bratr tomu nevěří. Myslí si, že jen těžíte z Hrdinovy slávy, že on se obětoval a vy se tváříte jako jeho kamarádi.“

Špuk se ušklíbl. „To bych rád věděl, kde na tohle přišel. Třeba zná někoho jiného, kdo tvrdí, že má požehnání Hrdiny z Hathsinu, a jeho jménem zabíjí lidi…“

Beldre se začervenala.

„Když nám váš bratr nevěří,“ poznamenal Sazed, „tak jak to, že nám věříte vy?“

Pokrčila rameny. „Nevím,“ přiznala tiše. „Asi… lidi, co lžou, nezachraňují děti z hořících domů.“

Sazed se podíval na Špuka, ale nedokázal v jeho přísném pohledu nic vyčíst. Nakonec Špuk řekl: „Breeze, Sazed a Allrianne půjdou se mnou ven a Goradel bude hlídat tu ženu.“

Špuk se protlačil do haly a Sazed s ostatními za ním. Jakmile se za nimi zavřely dveře, podíval se Špuk na ostatní. „Tak co?“

„Mně se nelíbí,“ ohrnula nos Allrianne a založila si ruce.

„Jistěže se ti nelíbí, miláčku,“ přitakal Breeze. „Tobě se konkurence nikdy nelíbí.“

„Konkurence?“ obořila se na něho. „Takováhle nekňuba? No to snad ne.“

„Co myslíš, Breezi?“ zeptal se Špuk.

„O té slečně nebo o tom, jak jsi mě tam urazil?“

„O tom prvním,“ odpověděl Špuk. „Tvoje hrdost teď není podstatná.“

„Drahý příteli,“ začal Breeze, „moje hrdost je podstatná vždycky. Pokud jde o tu slečnu, tak ti řeknu jednu věc ? je vyděšená. Navzdory tomu, co říká, je hrozně vyplašená ? což znamená, že tohle nedělá zrovna moc často. Já bych řekl, že je to šlechtična.“

Allrianne přikývla. „Určitě. Podívejte se jí na ruce ? až se jí nebudou třást strachy. Uvidíte, že jsou čisté a jemné. Ta byla opečovávaná.“

„Evidentně je trochu naivní,“ přidal se Sazed. „Jinak by sem nemohla přijít a čekat, že ji budeme poslouchat a potom ji pustíme ven.“

Špuk přikyvoval. Potom naklonil hlavu, jako by něco slyšel. Potom popošel pár kroků dopředu a strčil do dveří, až se otevřely.

„Tak co?“ zeptala se Beldre a snažila se působit rozhodně. „Vyslechnete mě?“

„Dá se to tak říct,“ odpověděl Špuk. „Dám vám na vysvětlení dost času. Moře času.“

„Já… já ale moc času nemám,“ namítla. „Musím se vrátit k bratrovi. Neřekla jsem mu, že někam jdu, a…“ Odmlčela se, protože ze Špukova výrazu patrně něco vyčetla. „Nechcete mě tu uvěznit jako rukojmí, že ne?“

„Breezi,“ ignoroval ji Špuk a otočil se. „Co myslíš, jak by lidi reagovali, kdybych začal trousit fámy, že nás Občanova sestra požádala o azyl? Že se na nás obrátila, abychom jí poskytli ochranu?“

Breeze se usmál. „Nó, to je chytrý. To skoro vyvažuje i to, jak ses ke mně choval. Už jsem se zmínil o tom, jak to bylo nezdvořilý?“

„To nemůžete!“ vykřikla Beldre, vstala a zahleděla se na Špuka. „Nikdo neuvěří, že jsem utekla!“

„Ne?“ podivil se Špuk. „Mluvila jste venku s vojáky, než jste sem vešla?“

„Samozřejmě že ne,“ odpověděla. „Chtěli mě zastavit. Utekla jsem jim po schodech, ještě než se jim to povedlo.“

„Takže potvrdí, že jste vstoupila do budovy dobrovolně,“ poznamenal Špuk. „Vplížila jste se sem přes stráže.“

„To nevypadá dobře,“ přisvědčil Breeze.

Beldre povadla. Sedla si znovu na židli. U všech zapomenutých bohů, pomyslel si Sazed, ona je opravdu tak naivní. Občana muselo stát obrovské úsilí takhle ji chránit před světem.

Jistě, podle toho, co Sazed slyšel, Quellion skutečně sestru pouštěl z dohledu jen výjimečně. Byla stále s ním, pod jeho kontrolou. Jak na to zareaguje? pomyslel si Sazed a zamrazilo ho. Co udělá, až se dozví, že ji máme my? Zaútočí?

Třeba je to všechno součást plánu. Kdyby ho Špuk vyprovokoval k přímému útoku, vypadalo by to špatně. Zvlášť potom, co ho zahnalo pár vojáků. Nemohl vědět, jak silné mají pozice.

Odkdy je Špuk tak prozíravý?

Beldre zvedla hlavu a na tváři se jí zatřpytily slzy. „To nemůžete udělat. To je podvod! Co by říkal Hrdina z Hathsinu, kdyby věděl, co máte za lubem?“

„Hrdina z Hathsinu?“ rozesmál se Špuk. „No, myslím, že ten by navrhl přesně tohleto.“

Dovednost Zmaru je vidět v propracovanosti jeho plánů. Podařilo se mu připravit pád Pána Vládce krátce předtím, než se do Pramene Povýšení vrátila síla Růstu. A během několika let získal svobodu.

Na časové ose bohů a jejich moci bylo načasování stejně přesné jako chirurgický řez.

Dveře do jeskyně se otevřely.

Vin okamžitě spolkla obsah své poslední lahvičky.

Vyskočila, odhodila minci a vymrštila se na nejvyšší polici. Jeskyní ještě rezonovalo tření kamene o kámen, jak se dveře otvíraly. Vin zatlačila na minci a vyletěla dopředu. Ve dveřích se objevil proužek světla, a přestože byl velmi slabý, oslnil ji.

Zaťala zuby a mžourala. Vrhla se proti zdi vedle dveří. V ruce svírala nože a dmýchala cín s olovem, aby ji zbavil bolesti v očích z oslnění. Po tvářích jí stékaly slzy.

Dveře se zastavily. Do jeskyně vešel muž. Byl sám. V ruce nesl rozsvícenou lucernu. Na sobě měl tmavý oblek a šlechtický klobouk.

Vin ho ignorovala.

Proklouzla kolem něho a vrhla se do dveří. Vešla do malé místnůstky sousedící s jeskyní. Polekala skupinku dělníků. Pustili provazy, které otevíraly dveře. Nevšímala si jich a proběhla mezi nimi. Odhodila minci a vymrštila se nahoru. Před očima se jí míhaly příčky dřevěného žebříku. Vyletěla nahoru a tam ji zastavily padací dveře.

Odrazila se od nich a sykla bolestí.

Začala padat. Zoufale se chytila příček žebříku a nedbala na palčivou bolest v rameni po silném nárazu na dveře. Spálila cín s olovem, odrazila se nohama od spodní příčky a znovu strčila do padacích dveří. Snažila se je vyvrátit a otevřít.

Zabrala, ale příčka jí pod nohama praskla a Vin znovu začala padat dolů. Zaklela, zatlačila na minci, aby pád zpomalila, a ve dřepu dosedla na podlahu.

Dělníci ustoupili a shlukli se o kus dál. Váhali, zda je lepší troufnout si do temné jeskyně nebo zůstat v malé místnosti s Mistbornem. Šlechtic v obleku se otočil. Zvedl vysoko lucernu, aby si na Vin posvítil. Na kamennou podlahu vedle ní spadly kousky zlomené příčky žebříku.

„Padací dveře jsou dobře zajištěné. Velkým kamenem, Lady Ventureová,“ řekl. Vin byl povědomý. Byl při těle, ale upravený. Měl krátké vlasy a zamyšlený výraz.

„Řekněte těm lidem nahoře, ať ten kámen odstraní,“ vybídla ho Vin tiše a zvedla dýku.

„To se nestane, obávám se.“

„Já zařídím, aby se to stalo,“ pohrozila a přistoupila k němu blíž. Dělníci couvali ještě dál.

Šlechtic se usmál. „Lady Ventureová, dovolte mi, abych vás ujistil o několika věcech. Za prvé, jste tu široko daleko jediný allomant, takže nás můžete povraždit bez nejmenší námahy. Za druhé, ten kámen nahoře se hned tak nepohne, takže bychom si mohli klidně sednout a příjemně si pohovořit. Je to lepší, než si vzájemně vyhrožovat a mávat před sebou zbraněmi.“

Na muži bylo cosi… odzbrojujícího. Spálila bronz a zkontrolovala jeho allomantickou aktivitu. Žádná nebyla. Pro jistotu mu zklidnila emoce, aby byl přátelštější a důvěřivější, a potom se v něm snažila potlačit případnou záludnost.

„Vidím, že o mé nabídce přinejmenším přemýšlíte,“ řekl a kývl na jednoho z dělníků. Ten rychle otevřel vak a vyndal z něho dvě skládací židle. Postavil je na zem před otevřené kamenné dveře. Muž odsunul lucernu stranou a sedl si.

Vin se k němu přiblížila. „Odkud vás znám?“

„Jsem přítel vašeho manžela,“ odpověděl šlechtic.

„Telden,“ uvědomila si. „Telden Hasting.“

Přikývl. Viděla ho před pár týdny na plese. Na prvním, na kterém s Elendem byli. Ale znala ho ještě z dřívější doby. Býval to Elendův přítel v Luthadelu před pádem Finální říše.

Opatrně přijala nabízenou židli a snažila se odhalit, co to na ni Yomen hraje. Myslel si, že Teldena nezabije jenom proto, že to býval Elendův kamarád?

Telden se rozvalil na židli způsobem ne příliš hodným šlechtice. Znovu kývl na dělníka a ten mu přinesl dvě láhve. „Víno,“ oznámil Telden. „Jedno je čisté a druhé obsahuje velmi silné sedativum.“

Vin zvedla obočí. „To je nějaká hra? Hádanka?“

„To sotva,“ řekl Telden a otevřel láhve. „Na to mám moc velkou žízeň. A podle toho, co jsem o vás slyšel, nemáte na hádanky zrovna trpělivost.“

Naklonila hlavu na stranu a Telden mezitím vzal od sluhy dva poháry a nalil do nich rubínové víno. Sledovala ho a přitom si uvědomila, proč je tak odzbrojující. Připomínal jí Elenda ? toho starého bezstarostného Elenda. Zdálo se jí, že Telden se od těch dob nezměnil.

To musím Yomenovi uznat, pomyslela si, že i když má jeho město k dokonalosti daleko, je to místo, kde si lidi jako Telden pořád mohou zachovat svou nevinnost.

Telden se napil vína a druhý pohár nabídl Vin. Zastrčila jeden z nožů zpátky do pochvy a vzala pohár. Nenapila se. Pít nehodlala.

„Tohle je to víno bez sedativa,“ řekl. „Dobrá značka. Yomen je pravý gentleman. Když už posílá přítele do jámy na smrt, aspoň mu k tomu dá dobré víno, aby tu ránu trochu zmírnil.“

„To mám jako věřit, že jste tu taky uvězněný?“ zeptala se stroze.

„Samozřejmě že ne,“ odvětil. „I když spousta lidí nevěří, že splním svůj úkol a vrátím se.“

„A ten úkol je?“

„Dostat do vás to víno se sedativy, aby vás mohli bezpečně odnést nahoru.“

Ušklíbla se.

„Vidím, že s nimi souhlasíte,“ nadhodil Telden.

„Právě jste se prozradil,“ vysvětlila. „Řekl jste, že mám vypít víno se sedativy a usnout. To znamená, že máte způsob, jak těm nahoře dát signál, že mají odvalit ten kámen a pustit vás ven. Takže vy máte moc nás osvobodit. A já mám moc vás donutit, k čemu budu chtít.“

„Emocionální allomancií toho u mě nedocílíte,“ namítl. „Nejsem sice allomant, ale něco o tom vím. Zrovna teď mám podezření, že mi působíte na emoce. Ale není to nutné, protože s vámi mluvím naprosto upřímně.“

„Nepotřebuju allomancii, abych vás přiměla mluvit,“ řekla a podívala se na nůž, který stále ještě držela ve druhé ruce.

Telden se dal do smíchu. „Myslíte, že král Yomen ? ano, je nahoře ? nepozná, že jednám pod nátlakem? Nepochybuju o tom, že byste mě donutila, ale neporuším slovo tak snadno jen kvůli výhrůžkám. To byste mi nejdřív musela aspoň useknout pár prstů nebo tak. A jsem si dost jistý, že by mě Yomen s ostatními slyšeli křičet.“

„Mohla bych zabít sluhy,“ přemítala. „Po jednom. Dokud byste nebyl ochotný říct Yomenovi, že jsem to vypila a spím, aby otevřel dveře.“

Telden se usmál. „Myslíte, že by mi vadilo, kdybyste je zabila?“

„Jste jeden z Elendových přátel,“ odpověděla. „Z těch, co s ním mluvili o filozofii.“

„O filozofii,“ stále se usmíval, „a o politice. Jenže o skaaty se jako jediný z nás zajímal Elend. Ujišťuju vás, že my ostatní jsme opravdu nechápali, kde se ten zájem u něj vzal.“ Pokrčil rameny. „Ale takový kruťas zase taky nejsem. Kdybyste jich zabila dost, tak bych možná přece jen povolil, jak říkáte. Tak abychom teda začali, ne?“

Podívala se na sluhy. Vypadali vyděšeně. Teldenova slova je neuklidnila. Po chvilce ticha se dal Telden do smíchu.

„Jste Elendova žena,“ poznamenal. „Yomen si je toho moc dobře vědom, víte. Byl přesvědčený, že nezabijete nikoho z nás, navzdory své poněkud hrůzu nahánějící pověsti. Protože se o vás proslýchá, že máte ve zvyku zabíjet krále a bohy a možná tu a tam i nějakého toho vojáka. Ale skaatské služebnictvo, no…“

Vin odvrátila pohled od sluhů, ale nepodívala se na Teldena, protože se obávala, že by z jejích očí vyčetl souhlas. Mýlil se ? ona by ty sluhy zabila, kdyby věděla, že se tím dostane ven. Jenže v tom jistotu neměla. Kdyby Yomen slyšel křik, sotva by otevřel dveře ? a ona by vraždila nevinné bez důvodu.

„Tak,“ řekl Telden a dopil víno. „Ocitli jsme se na mrtvém bodě. Předpokládáme, že vám tady dochází jídlo, pokud jste nenašla nějaký způsob, jak otevřít ty konzervy. Ale i když jste ho našla, nemůžete udělat nic, co by vám pomohlo dostat se nahoru. Myslím si, že když se toho vína nenapijete, umřeme oba v téhle jeskyni hlady.“

Opřela se. Musí přece být cesta ven ? nebo aspoň možnost nějak toho využít.

Bylo však krajně nepravděpodobné, že by se mohla dostat přes ty padací dveře. Možná by mohla zkusit spálit dural a ocel a zatlačit. Jenže ocel a cín s olovem jí tím pádem dojdou a bude úplně bez kovů.

V Teldenových slovech byla bohužel notná dávka pravdy. I kdyby v jeskyni přežila, bude tu zavřená a bezmocná. Nahoře bude pokračovat obléhání ? ani vlastně neví, jak to tam vypadá ? a svět bude dál umírat rukou Zmaru.

Potřebovala se dostat z jeskyně ven. I když to znamenalo, že padne Yomenovi do rukou. Podívala se na láhev vína se sedativy.

Zatraceně, pomyslela si, ten obligátor je mnohem mazanější, než jsme si mysleli. Víno bude určitě dostatečně silné, aby porazilo i allomanta.

I když…

Cín s olovem dokázal posílit tělo proti účinkům všech možných drog. Kdyby ho spálila a s ním dural, až to víno vypije, třeba by zneškodnil sedativum a zůstala by bdělá. Mohla by předstírat, že spí, a nahoře potom utéct.

Bylo by to náročné. Jenže co jí zbývá? Jídlo už jí skoro došlo a šance na útěk byly mizivé. Nevěděla, co od ní Yomen chce ? a Telden jí to pravděpodobně neřekne ?, ale potřeboval ji živou. Kdyby to tak nebylo, nechal by ji prostě vyhladovět.

Takže měla na vybranou. Buď bude ještě čekat v jeskyni, nebo podstoupí riziko, aby se dostala ven. Chvilku přemýšlela a potom se rozhodla. Sáhla po láhvi. I kdyby ten trik s cínem s olovem nevyšel, do toho rizika půjde.

Telden se zasmál. „Říká se o vás, že jste žena činu. To je příjemná změna. Strávil jsem už dost dlouhou dobu mezi konvenčními šlechtici, kterým trvá roky, než dospějí k nějakému závěru.“

Ignorovala ho. Snadno vytáhla zátku, potom zvedla láhev a pila. Sedativa začala působit téměř okamžitě. Usadila se pohodlně na židli a pomalu zavírala oči. Snažila se vzbudit dojem, že usíná. Skutečně pro ni bylo těžké udržet se bdělá. Mysl se jí mlžila, i když pálila cín s olovem.

Hlava jí klesala a cítila, jak ji zmáhá spánek. Teď, pomyslela si a spálila dural. Tělo jako by jí celé vzplálo mohutným účinkem umocněného cínu s olovem a únava ji okamžitě přešla. Málem se prudce napřímila, kolik v sobě najednou měla energie. Telden se smál. „To není možný,“ řekl jednomu ze sluhů. „Tak ona na to nakonec skočila.“

„Stálo by vás to hlavu, kdyby neskočila,“ odpověděl sluha. „Všechny by nás to stálo hlavu.“

A potom jí dural došel. Cín s olovem se vypařil jako obláček a s ním i její odolnost vůči sedativu. Pokus se nezdařil.

Ještě slyšela, jak jí vypadl z ruky nůž a cinkl o podlahu. Potom upadla do bezvědomí.

Jakmile se Zmar vyprostil ze svého vězení, mohl lidi ovlivňovat více. Ovšem implantovat člověku hemalurgický bodec bylo za každých okolností velice těžké.

Začínal tedy u jedinců, kteří příliš nedokázali vidět věci realisticky. Jejich mentální labilita mu hrála do ruky. Jejich pomocí potom implantoval bodec jiným, stabilnějším jedincům. V každém případě se mu podařilo umístit bodec do mnoha důležitých lidí. Dobrým příkladem byl král Penrod, který v té době vládl v Luthadelu.

Elend proletěl mlhou. Nikdy se mu však nepodařilo zvládnout trik s podkovami, který používala Vin. Dokázala se jejich pomocí nějak udržet ve vzduchu a střídavě na ně tlačit a zase si je přitahovat zpátky. Elendovi to vždycky připadalo jako cyklon smrtících kovových kusů, v jehož středu letěla Vin.

Odhodil minci a odrazil se k mohutnému skoku. Metodu podkov vzdal asi po pěti neúspěšných pokusech. Vin nechápala, jak je možné, že mu to nejde ? ona na to přišla sama a stačilo půl hodiny, aby praxi dovedla k dokonalosti.

Jenže… to byla zkrátka Vin.

Elend se spokojil s mincemi a nosil jich s sebou velký balík. Jeho potřebám naprosto vyhovovaly měděné klipy, nejmenší říšské platidlo. Byl mocnější Mistborn než většina ostatních, takže se jediným tlakem dostal mnohem dál a nepotřeboval ani na velkou vzdálenost mnoho mincí.

Dělalo mu dobře, že je pryč. Cítil se najednou volný, když padal vířící mlhou dolů. Spálil cín s olovem a s tlumeným nárazem přistál na zemi. V tomto údolí kupodivu neleželo moc popela. Odvál ho vítr a nechal ho jen v úzkém pruhu, v němž Elendovi sahal asi do poloviny lýtek. Na chvilku se pro změnu dal do běhu.

Kolem těla mu vlál mistplášť. Neměl na sobě svou obvyklou bílou uniformu, byl celý v černém. Připadalo mu to vhodnější. Kromě toho nikdy vlastně neměl příležitost chovat se jako pravý Mistborn. Od chvíle, kdy získal allomantické schopnosti, byl nepřetržitě ve válce. Nikdy neměl potřebu slídit někde ve tmě, už proto, že to Vin dělala lépe.

Už chápu, proč je pro ni tohle tak opojné, pomyslel si, odhodil další minci a skákal údolím mezi dvěma vysokými vrchy. I když ho tížilo uvěznění Vin a ohrožení celé říše, přesto si uprostřed letu mlhou vychutnával osvěžující pocit svobody.

Potom dopadl na zem a zabořil se po pás do popela. Chvíli stál a díval se do měkkého černého prášku. Nebylo z toho úniku. Vin byla v nebezpečí, říše se hroutila a lidé hladověli. Jeho úkolem bylo něco s tím vším udělat ? to přece vzal dobrovolně na svá bedra, když se stal císařem.

Vymrštil se do vzduchu a vír, který se za ním zvedl, načechral horní vrstvu popela.

Doufám, že Sazed a Breeze si v Urteau vedou lépe, pomyslel si. Jejich vyhlídky ve Fadrexu mu dělaly starost. Centrální dominancie bude potřebovat obilí ze zásob v Urteau, má-li vypěstovat dostatečnou úrodu, aby lidé přežili příští zimu.

Teď se s tím ale nemohl zatěžovat. Musel se prostě spolehnout na přátele, že si poradí. On musel nějak pomoci Vin. Nemohl jen sedět a čekat v táboře a nechat Yomena tahat za nitky. Jenže si netroufal pokusit se ho zabít ? ne potom, co je oba tak bravurně obelstil.

A tak běžel dál směrem na severovýchod, k místu, kde měl základnu koloss. Čas na vyjednávání a diplomacii už vypršel. Potřeboval Yomenovi něčím pohrozit ? něčím, co mu bude držet nad hlavou a čím ho v případě potřeby uhodí. A na to neexistovalo nic lepšího než koloss. Možná byl hlupák, že se za těmi monstry vydal sám. Možná nebylo správné skončit s diplomacií. Ale už byl rozhodnutý. Měl pocit, že se mu v poslední době nepodařila spousta věcí ? ochránit Vin, udržet Luthadel v bezpečí a chránit lidi ?, proto už neměl na vybranou a musel jednat.

Před sebou viděl v mlze světlo. Dopadl na zem a procházel popelem, který mu sahal po kolena. Zvládal to jedině s pomocí cínu s olovem. Když se dostal blíž, uviděl vesnici. Pohybovaly se tam vystrašené stíny.

Vyskočil, odhodil minci a spálil kovy. Proletěl kroužící mlhou a tyčil se uprostřed vlajícího mistpláště nad vesnicí a jejími vyděšenými obyvateli. Několik domů hořelo. Ve světle plamenů viděl v ulicích robustní temné postavy kolossů. Vybral si jednoho, který právě zvedal zbraň a chystal se zaútočit, a zatáhl. Slyšel, jak koloss zabručel, ale zbraň nepustil. Sám však nebyl o moc těžší než Elend, takže Elend začal klesat a kolosse to vymrštilo do vzduchu. Elend se přitáhl ke kovovým pantům jakýchsi dveří a vychýlil svou dráhu přímo proti zmatenému letícímu kolossovi. Vrhl proti němu hrst mincí.

Koloss i jeho zbraň se roztočili ve vzduchu. Elend přistál na ulici mezi choulící se skupinku skaatů. Kolossův meč spadl špičkou dolů do popela vedle něho a mrtvý koloss na druhou stranu ulice.

Objevila se velká skupina kolossů, rudé oči jim svítily krvežíznivým pudem, jak před sebou vycítili výzvu. Nejdřív je bude muset vyděsit, aby je potom mohl ovládnout. Tentokrát se na to těšil.

Jak tohle mohli být někdy lidé? projelo mu hlavou a přitom se vrhl na meč mrtvého kolosse, sebral jej ze země a rozvířil kolem popel. Tyhle bytosti stvořil Pán Vládce. Udělal je z lidí, kteří se postavili proti němu? Stali se nuceně kolossy, aby získal vojsko na svou obranu? Měli v sobě obrovskou sílu a odvahu a dokázali přežít i s velmi skromnou potravou. Ale i tak ? měnit lidi ? byť nepřátele ? na taková odporná monstra?

Přikrčil se a postupoval dopředu. Jednomu kolossovi podrazil nohy. Potom vyskočil a dalšímu usekl ruku. Prudce se otočil a třetího probodl mečem. Necítil žádné výčitky z toho, že zabíjí bývalé nevinné lidi. Ti už byli stejně dávno mrtví a bytosti, ve které se změnili, se rozmnožovaly na úkor dalších lidí, dokud jim v tom někdo nezabránil.

Nebo dokud je někdo neovládl.

Elend vykřikl a obkroužil skupinu kolossů. V ruce svíral meč, který by za normálních okolností byl na něho příliš těžký. Registrovalo ho stále více kolossů a vraceli se sem ulicemi, které osvětlovaly plameny hořících domů. Podle výpovědí špionů jich tu sídlila velká skupina ? asi třicet tisíc. Takhle malou vesnici by snadno srovnali se zemí a rozmetali jako bouře kupu popela.

Elend to však nemínil dopustit. Bojoval a zabíjel jedno monstrum za druhým. Přišel si pro nové vojsko, ale postupem času si uvědomil, že bojuje vlastně pro něco jiného. Kolik takovýchhle vesnic padlo, aniž by se nad tím v Luthadelu někdo pozastavil? Kolik lidí kolossové zabili? Kolik životů už nedokázal uchránit?

Sťal jednomu z kolossů hlavu, prudce se otočil a odtlačil další dva kolosse allomanticky, působením na jejich meče. To už k němu kráčel skoro čtyřmetrový obr se zvednutou zbraní. Elend zaťal zuby, pevně se zapřel nohama a odolával náporu monstra dvakrát vyššího, než byl sám.

Koloss zůstal oněměle stát.

Jsem silnější, než bych měl být, pomyslel si Elend a zkroutil překvapenému kolossovi ruku. Proč ta síla nemůže ochránit lidi, kterým vládnu?

Zařval a rozťal kolosse v pase ? i když to bylo jenom proto, aby ukázal, co dokáže. Koloss padl na zem ve dvou krvavých částech.

Proč? přemýšlel Elend a cítil čím dál větší zlobu. Jak velkou musím mít sílu a co musím udělat, abych je ochránil?

Vybavila se mu slova, která pronesla Vin před několika měsíci ve Vetitanu. Tenkrát označila všechno, co Elend dělal, jako krátkozraké. Ale co měl dělat víc? Nebyl žádný zabiják bohů ani božský hrdina z proroctví. Byl obyčejný člověk.

Jak se ovšem zdálo, v této době neměli obyčejní lidé ? včetně allomantů ? příliš vysokou cenu. Křičel a zabíjel jednoho kolosse za druhým. A přesto to stejně jako veškeré jeho úsilí ve Fadrexu nebylo dost.

Vesnice kolem něho hořela. Slyšel ženský pláč, dětský křik a sténání umírajících. Ani jako Mistborn tu nebyl nic platný. Mohl zabíjet a zabíjet pořád dál, a lidi ve vesnici stejně nezachrání. Vykřikl a vyslal silný allomantický impuls klidnění, ale kolossové odolávali. Nedokázal jediného dostat pod svou kontrolu. Znamenalo to, že je ovládá inkvizitor? Nebo nebyli dostatečně vyděšení?

Pokračoval v boji. Všudypřítomná smrt kolem něho mu připadala jako symbol všeho, co dokázal za poslední tři roky. Měl ty lidi dokázat ochránit ? a tolik se o to snažil. Zastavil vojska, svrhl tyrany, přepracoval zákony a shromažďoval pro lidi zásoby. Jenže to všechno bylo jako kapka ve velkém oceánu smrti, chaosu a bolesti. Nespasí říši tím, že uchrání její částečku, stejně jako nezachrání vesnici, když zabije pár kolossů.

Jakou cenu má zabít jedno to monstrum, když ho hned nahradí dvě další? Jakou cenu má nakrmit lidi, když všechno zadusí popel? A jakou cenu má on jako panovník, když nedokáže ubránit jedinou vesnici?

Nikdy netoužil po moci. Byl teoretik a učenec a jeho vláda stála na akademických principech. Přesto však, když bojoval tu chladnou noc uprostřed mlhy a padajícího popela v hořící vesnici, začínal chápat. Když navzdory jeho horečnému úsilí lidé kolem něho dál umírali, chápal, co člověka žene za mocí.

Moc chránit. V tu chvíli by byl klidně přijal božskou sílu, kdyby to znamenalo, že ty lidi kolem sebe ubrání.

Skolil dalšího kolosse a potom se otočil, když zaslechl výkřik. Ze sousedního domu táhli mladou ženu, i když ji starší muž držel za paži a oba volali o pomoc. Elend sáhl do vaku a vyndal váček s mincemi. Vyhodil ho do vzduchu a zároveň na některé zatlačil a za jiné zatáhl. Váček se rozletěl na dva kusy a Elend namířil mince na kolosse, který táhl ženu z domu.

Koloss zabručel, ale ženu nepustil. Mince na kolossy většinou příliš nepůsobily. Aby je zabily, museli by dostat přímý zásah.

Na to Elend neměl čas ani náladu, i když by přesně zasáhnout dovedl. Zařval a mrštil po kolossovi dalšími mincemi. Přitáhl si spadlé mince ze země a použil je znovu a trefoval se jednou lesklou střelou za druhou do kolossova modrého těla. Kolossova záda se změnila v krvavou masu a monstrum se zřítilo k zemi.

Elend se odvrátil od otce s dcerou a vrhl se na další kolossy. Jeden zvedl zbraň a chystal se zaútočit, ale Elend na něj rozzuřeně vykřikl.

Měl bych je být schopen chránit! pomyslel si. Potřeboval ovládnout všechny kolosse najednou, a ne ztrácet čas tím, že se s nimi bude prát jednotlivě. Jenže jeho allomancii odolávali, i když jim znovu tlačil na emoce. Kde mají toho inkvizitora?

Když se koloss rozmáchl mečem, Elend rozdmýchal cín s olovem, uskočil stranou a zkroutil kolossovi ruku v zápěstí. Koloss řval bolestí a Elend se vrhl zpátky do boje. Vesničané se začali shlukovat kolem něho. Bylo zřejmé, že nemají žádný výcvik v sebeobraně ? pravděpodobně se cítili pod Yomenovou ochranou bezpeční a nepociťovali žádný strach z banditů a pobudů. Podvědomě však věděli, že mají zůstat co nejblíž u Mistborna. Jejich zoufalé oči nutily Elenda k další akci. Vybíjel jednoho kolosse za druhým.

V tu chvíli nepřemýšlel o tom, na čí straně má vlastně stát. Prostě se bil. Touha bojovat a i zabíjet v něm plála jako kov. A tak pokračoval stále dál. Pro to překvapení v očích vesničanů. Pro naději, kterou v nich každá jeho rána vzbuzovala. Tihle lidé už své životy vzdali. A potom najednou z nebe spadl člověk a začal je bránit.

Před dvěma lety, za blokády Luthadelu, napadla Vin Cettovo vojsko a zabila tři sta vojáků. Elend jí věřil, že k tomu měla důvod, i když sám nedovedl pochopit, jak se mohla do něčeho takového vrhnout. Až do této noci, kdy se sám dal do boje v bezejmenné vesnici uprostřed mlhy a padajícího popela a kdy mu před očima umíral jeden koloss za druhým.

Inkvizitor se neobjevil. Elend se v zoufalství odvrátil od skupiny kolossů, jednoho umírajícího kolosse nechal bez povšimnutí, a uhasil kovy. Stvůry ho obstoupily. Potom spálil dural, s ním zinek a zatáhl.

Vesnice ztichla.

Elend dokončil obrátku, zastavil se a mírně zavrávoral. Podíval se skrz padající popel ke zbylým kolossům ? nekonečným tisícovkám ?, kteří najednou zůstali stát bez hnutí kolem něho, konečně pod jeho kontrolou.

Není možné, abych je dostal pod kontrolu všechny najednou, pomyslel si a stále zůstával ostražitý. Co se stalo s tím inkvizitorem? Takhle velkou skupinu kolossů měl na starosti obvykle jen jeden. Utekl? To by vysvětlovalo, proč se jich Elend zmocnil tak najednou.

Neklidný a nejistý, co má vlastně udělat, se otočil a rozhlédl se po vesnici. Lidé se seběhli a dívali se na něho. Byli v šoku ? místo aby začali hasit hořící domy, stáli uprostřed mlhy a civěli na něho.

Měl by se cítit jako vítěz. Jenže mu triumf zkazil inkvizitorův útěk. A navíc byla vesnice v plamenech ? v tuto chvíli odolávalo ohni už jen velmi málo domů. Nezachránil ji. Našel si svoje vojsko kolossů, jak měl v plánu, ale jinak zklamal. Vzdychl, pustil meč z unavených zakrvácených prstů, a vydal se k vesničanům. Jak se pohnul, překvapilo ho množství ležících mrtvol kolossů. To jich opravdu zabil tolik?

Ovšem cosi uvnitř jeho já ? teď už potlačené, ale přesto ještě doutnající ? litovalo, že zabíjení už je u konce. Zastavil se před tichou skupinou vesničanů.

„Vy jste on, že jo?“ zeptal se starší muž.

„Kdo?“ odpověděl Elend otázkou.

„Pán Vládce,“ zašeptal muž.

Elend se podíval na svou černou uniformu pod mistpláštěm. Obojí měl potřísněné od krve.

„Skoro,“ zamumlal a otočil se směrem k východu ? tam, kde tábořila jeho lidská armáda a čekala na něj, až se vrátí s novou posilou kolossů. Nakonec si přiznal to, co si uvědomil už ve chvíli, kdy se vydal pro kolosské posily.

Doba vraždění ještě zdaleka neskončila, pomyslel si. Teprve začíná.

Ke konci na nás padal popel v hrozivých kvantech. Mluvil jsem o zvláštních mikroorganismech, které stvořil Pán Vládce, aby pomohly popel likvidovat. Nekonzumovaly popel v pravém slova smyslu, ale svými metabolickými funkcemi jej rozkládaly. Vulkanický popel je sám o sobě příznivý pro půdu, podle toho, co se na ní pěstuje.

Ovšem všeho moc škodí. Voda je nezbytná k životu, ale když jí je hodně, dokáže ničit. Za Finální říše země balancovala na pokraji katastrofy z nadbytku popela. Mikroorganismy popel rozkládaly asi s takovou rychlostí, s jakou ho přibývalo, ale když ho bylo příliš, půda byla přesycená a rostliny začaly hynout.

A ke konci se celý tento ekosystém začal rozpadat. Popel padal tak hustě a nepřetržitě, že dusil a zabíjel a rostlinstvo prakticky vyhynulo. Mikroorganismy už popel nezvládaly likvidovat, protože potřebovaly čas a výživu na vlastní regeneraci.

Za Pána Vládce byl Luthadel nejlidnatějším městem na světě. Tvořily ho převážně třípodlažní a čtyřpodlažní domy a byl plný skaatů, kteří pracovali u pecí a v dílnách, obchodníků, kteří prodávali jejich zboží, a vysoké šlechty, která chtěla být co nejblíž dvoru. TenSoon předpokládal, že teď, po smrti Pána Vládce a rozkladu vlády, bude mít Luthadel menší populaci.

Evidentně se však mýlil.

Stále v psím těle tlapal užasle po ulicích. Zdálo se, že každý kout ? každá ulička, zákoutí nebo příbytek ? byl obydlen skaaty. Celé město páchlo a na ulicích se válely odpadky zasypané popelem.

Co se to děje? přemítal. Skaati žili ve špíně a mnoho jich vypadalo nemocně, kašlali a plíce měli zanesené popelem. TenSoon mířil k tvrzi Venture. Má-li najít odpověď na své otázky, musí ji hledat jedině tam.

Občas musel zlostně zavrčet na skaaty, kteří se na něj hladově dívali, a dvakrát musel utéct partě, která jeho vrčení ignorovala.

Elend s Vin by určitě nenechali tohle město klesnout tak hluboko, pomyslel si, když se skrýval v postranní uličce. Popadla ho zlá předtucha. Odešel z Luthadelu a ani nevěděl, jestli jeho přátelé přežili obléhání. Na vstupní bráně sice vlála Elendova standarta ? kopí se svitkem papíru, ale co když si někdo jeho znak přivlastnil? A co se vlastně stalo s kolossem, který před rokem Luthadel ohrožoval?

Neměl jsem odcházet, řekl si a přepadla ho úzkost. To ten můj hloupý smysl pro povinnost. Měl jsem tu zůstat a říct jí všechno, co vím, i když je to málo.

Kvůli mé hloupé cti teď třeba bude konec světa.

Vystrčil hlavu z uličky a podíval se na tvrz Venture. Srdce mu pokleslo, když zjistil, že její nádherná okna z barevného skla jsou ta tam a díry, které po nich zbyly, zatlučené hrubými prkny. U vchodu stály stráže, to bylo dobré znamení.

Připlížil se blíž a snažil se působit jako toulavý pes. Držel se ve stínu, ale stále směřoval k bráně. Potom se schoval mezi odpadky a sledoval vojáky. Nastražil uši a snažil se odposlouchávat, o čem se baví.

Nemluvili však o ničem. Stáli tiše a tvářili se znuděně. Nevypadali zdrceně, jak se opírali o kopí s obsidiánovými hroty. TenSoon si přál, aby tam teď byla Vin a zapůsobila jim na emoce, aby byli hovornější.

Jistě, kdyby tu Vin teď byla, tak bych tu nemusel slídit a hledat informace, pomyslel si zoufale. A tak vyčkával dál. Sledoval, jak padá popel, a čekal, až se setmí a objeví se mlha. Ta vždycky trochu vlila do stráží život. „Nenávidím noční hlídky,“ zamumlal jeden z vojáků.

„Proč, co je na nich špatnýho?“ ozval se druhý. „Pro nás nic. Mlha nám neublížila, tak jsme v ní bezpečný.“

Cože? podivil se TenSoon a zamračil se.

„A před králem jsme taky bezpečný?“ zeptal se první voják tiše.

Kolega se na něj podíval. „Takhle nemluv.“

První voják pokrčil rameny. „Doufám, že se brzy vrátí císař.“

„Král Penrod ale má všechny jeho pravomoci, když tu není,“ odpověděl druhý voják přísně.

Aha, pomyslel si TenSoon, takže na trůně se udržel Penrod. Ale… co ten císař? Dostal strach, aby císařem nebyl Straff Venture. Ten se chystal na Luthadel, když on odcházel.

A co je s Vin? Nějak nemohl uvěřit tomu, že by mohla být poražena. Sledoval ji, jak zabila Zanea Ventura, i když pálil atium a ona žádné neměla. Třikrát dokázala nemožné. Zabila Pána Vládce. Porazila Zanea.

A spřátelila se s kandrou, která byla odhodlaná ji nenávidět.

Stráže opět ztichly. To je hloupé, pomyslel si. Já nemám čas schovávat se v koutech a šmírovat. Blíží se konec světa! Vstal a setřásl ze sebe popel. Stráže to polekalo, zvedly kopí a začaly se rozhlížet, odkud ten hluk vyšel.

TenSoon zaváhal, a když viděl, jak jsou nervózní, dostal nápad. Otočil se a vyskočil do tmy. Za ten rok, který strávil v Luthadelu s Vin, město dobře poznal. Vin ho brala s sebou na obchůzky, zvláště do oblastí kolem tvrze Venture. Přesto mu však chvíli trvalo najít místo, které potřeboval. Nikdy tam osobně nebyl, ale slyšel jeho popis.

Od osoby, kterou v tu chvíli zrovna zabíjel.

Při té vzpomínce mu přeběhl mráz po zádech. Kandry sloužily na smlouvy ? a ty jim obvykle ukládaly napodobovat určité jednotlivce. Pán, u něhož sloužily, jim poskytl tělo ? kandry měly zakázáno zabíjet lidi a ? a kandra ho napodobila a vytvořila dvojníka. Ještě předtím však obvykle příslušnou osobu studovala a snažila se o ní dozvědět co nejvíc.

TenSoon zabil OreSeura, svého generačního bratra. OreSeura, který pomáhal svrhnout jejich Otce. Na Kelsierův příkaz hrál OreSeur šlechtice Lorda Renouxe, aby se Kelsierovi podařilo infiltrovat vysokou šlechtu. OreSeur měl ovšem v Kelsierově scénáři ještě další, důležitější roli. Byla tajná a až do Kelsierovy smrti o ní nevěděli ani jeho nejbližší spolupracovníci.

TenSoon dorazil do starého skladu. Stál na místě, které označil OreSeur. Zachvěl se, když si vybavil OreSeurův křik. Mučil ho, aby mu prozradil všechny nezbytné informace. Všechna tajemství. Všechno, co bude potřebovat, aby svého bratra přesvědčivě napodobil.

Ten den v TenSoonovi obzvlášť silně plála zášť vůči lidem ? i vůči sobě za to, že jim slouží. Jak ji mohla Vin zlomit, to do dneška nepochopil.

Sklad byl teď vyzdobenou svatyní církve Hrdiny z Hathsinu. Na průčelí visela pamětní deska se symbolem kopí ? zbraně, kterou zemřeli Kelsier i Pán Vládce ? a s textem vysvětlujícím, čím je sklad významný.

TenSoon ten příběh už znal. Tady našla Kelsierova parta zásobu zbraní, které jim Hrdina z Hathsinu nechal, aby vyzbrojili skaatské povstalce. Sklad byl objeven v den, kdy Kelsier zemřel a kdy se začaly šířit řeči, že se na tomto místě objevil duch Hrdiny z Hathsinu a vyzýval lidi, aby ho následovali. Byly svým způsobem pravdivé. TenSoon obešel sklad a řídil se instrukcemi, které udal před svou smrtí OreSeur. Dar ducha mu jeho slova zachoval v paměti a místo našel i přesto, že bylo zasypané popelem. Začal hrabat.

Kelsier, Hrdina z Hathsinu, se tenkrát svým přívržencům skutečně ukázal. Lépe řečeno jeho tělo se jim ukázalo. Podle Kelsierova příkazu je pozřel OreSeur a objevil se věrným skaatům, aby je povzbudil. Legendu o Hrdinovi z Hathsinu, z níž postupně povstalo celé náboženství, vlastně založila kandra.

A TenSoon tu kandru zabil. Ale ne dřív, než se od ní dozvěděl všechna tajemství ? jako kde OreSeur nechal Kelsierovy kosti a jak Kelsier vypadal.

Brzy vyhrabal první kost a usmál se. Byly už pár let staré a on staré kosti používal nerad. Navíc nebude mít už žádné vlasy, takže vytvoří holohlavého člověka. Ale ta šance byla příliš lákavá na to, aby ji mohl jen tak promarnit. Viděl Hrdinu z Hathsinu jen jednou, ale při svých zkušenostech…

No, za zkoušku to stojí.

Wellen se opíral o kopí a díval se do mlhy. Rittle ? jeho kolega na stráži ? tvrdil, že není nebezpečná. Jenže Rittle neviděl, co mlha dovede. Wellen usoudil, že přežil jen díky tomu, že mlhu respektoval. A taky že o všech věcech, které viděl, tolik nepřemýšlel.

„Myslíš, že nás Skiff s Jastonem zase přijdou vystřídat pozdě?“ zeptal se Wellen, aby znovu navázal hovor.

Rittle jen zabručel: „Nevím, Welle.“ Nikdy nebyl příliš hovorný.

„Asi by se jeden z nás měl dojít podívat,“ nadhodil Wellen a stále sledoval mlhu. „Jdi se tam mrknout, jestli už jdou…“ Odmlčel se.

Něco tam je.

Pro Pána Vládce! pomyslel si a couvl. Už zase!

Jenže to nebyl další útok mlhy. Blížila se k nim nějaká temná postava. Rittle se napřímil a sklopil kopí. „Stát!“

Z mlhy vyšel muž v černém plášti s kapucí. Bylo mu však vidět do tváře. Wellen se zamračil. Něco mu na tom člověku bylo povědomé…

Rittle zalapal po dechu, padl na kolena a svíral cosi na krku ? přívěšek se stříbrným kopím, který stále nosil. Wellen se stále mračil. Potom si všiml jizev na mužových předloktích.

Pro Pána Vládce! pomyslel si v šoku, když si uvědomil, kde tvář toho člověka viděl. Bylo to na jednom z obrazů, které se prodávaly ve městě. Obrazů Hrdiny z Hathsinu.

„Vstaň,“ pokynul muž laskavým hlasem.

Rittle se postavil na třesoucí se nohy. Wellen couvl, nejistý, jestli má dát přednost spíš strachu nebo posvátné úctě. Cítil od každého trochu.

„Přišel jsem prověřit vaši víru,“ řekl Hrdina.

„Pane…“ odpověděl Rittle a poklonil se.

„A ještě,“ pokračoval Kelsier a zvedl prst, „jsem vám přišel říct, že se mi nelíbí, co dělá vedení tohohle města. Lidi jsou nemocní a umírají.“

„Pane,“ vzpamatoval se Rittle, „není dost potravin, to málo, co tu bylo, sebrali povstalci. Pane, a mlha zabíjí! Proč jste ji na nás seslal? Prosím!“

„Já jsem nic takového neudělal,“ opáčil Kelsier. „Já vím, že je málo jídla, ale musíte vystačit s tím, co máte, a rozdělit se. Řekněte mi něco o tom člověku, co tu vládne.“

„Král Penrod?“ zeptal se Rittle. „On vládne místo císaře Elenda Ventura, který je ve válce.“

„Lorda Elenda Ventura? A ten schvaluje, jak se s tímhle městem nakládá?“ Kelsier se tvářil rozzlobeně. Wellen se přikrčil.

„Ne, pane!“ vykřikl Rittle a třásl se. „Já…“

„Lord Penrod je blázen,“ řekl Wellen tak trochu proti své vůli.

Hrdina se k němu otočil.

„Welle, to bys neměl…“ napomenul ho Rittle, ale potom se odmlčel, když si ho Hrdina přeměřil přísným pohledem.

„Mluv,“ přikázal Hrdina Wellenovi.

„On mluví do vzduchu, pane,“ začal Wellen a odvrátil pohled jinam. „Povídá si sám se sebou ? tvrdí, že vidí Pána Vládce, že stojí vedle něho. Penrod… vydal v poslední době spoustu moc divných příkazů. Nutí skaaty, aby mezi sebou bojovali o jídlo, a zdůvodňuje to tím, že přežijou jen nejsilnější. Zabíjí lidi, když s ním nesouhlasí. A tak.“

„Rozumím,“ řekl Hrdina.

On to přece jistě ví, pomyslel si Wellen. Tak proč se ptá?

„Kde je moje Následnice?“ zajímal se Hrdina. „Hrdina věků, Vin.“

„Císařovna?“ řekl Wellen. „Je s císařem.“

„Kde?“

„Nikdo neví jistě, pane,“ odpověděl rozechvělý Rittle. „Už dávno tu nebyla. Můj seržant říkal, že s císařem bojujou na jihu s kolossy. Ale jiní zase říkají, že šli na západ.“

„Tak to jste mi moc nepomohli,“ poznamenal Kelsier.

Wellen sebou trhl, protože si na něco vzpomněl.

„Copak?“ všiml si Hrdina změny jeho postoje.

„Před pár měsíci tudy procházela vojenská jednotka,“ pravil Wellen hrdě. „Drželi to v tajnosti, ale já jsem byl mezi lidma, kteří jim pomáhali doplnit zásoby. Byl s nima Lord Breeze a mluvil o tom, že se sejdou s ostatními z vaší party.“

„Kde?“ naléhal Kelsier. „Kam šli?“

„Na sever,“ odvětil Wellen. „Do Urteau. Císař musí být tam, pane. V Severní dominancii je povstání. On určitě vzal armádu, aby ho potlačil.“

Hrdina přikyvoval. „Výborně,“ prohlásil. Otočil se a chtěl odejít, ale potom se zastavil a ohlédl se. „Řekněte všem,“ dodal, „že nezbývá moc času. Řekněte lidem, že když se rozplyne mlha, měli by se okamžitě schovat v domech. Nejlépe někde v podzemí.“

Wellen se zarazil a potom přikývl. „V jeskyních?“ nadhodil. „Tam, kde jste cvičil vojáky?“

„To by šlo,“ přitakal Kelsier. „Sbohem.“

Hrdina zmizel v mlze.

TenSoon nechal bránu tvrze Venture daleko za sebou a vyrazil do mlhy. Nejspíš by se do budovy dostal, jenže si nebyl jistý, jestli jeho převlek obstojí při pozornějším zkoumání.

Nevěděl, jak spolehlivé byly informace od strážců. Lepší však neměl. Jiní lidé, s nimiž tu noc mluvil, žádné informace o pohybu armády neměli. Bylo zřejmé, že Vin s Elendem byli mimo Luthadel už delší dobu.

Utíkal zpátky na pozemek za skladem, kde našel Kelsierovy kosti. Klekl si a vyhrabal pytel s kostmi, které tam nechal. Potřeboval zpátky psí tělo, aby se dostal na sever. Mohl jen doufat, že ?

„Vy tam!“ ozval se hlas.

Bezděky se ohlédl. Ve dveřích skladu stál muž a díval se na něho skrz mlhu. Lucerna osvětlila skupinku lidí za ním, která se evidentně ve svatyni usadila.

To ne… pomyslel si TenSoon, když spatřil šok ve tvářích lidí v předních řadách.

„Pane!“ zvolal muž vpředu a okamžitě poklekl. „Vy jste se vrátil!“

TenSoon vstal a opatrně se postavil před pytel s kostmi. „Vrátil,“ řekl.

„Věděli jsme, že se vrátíte,“ zajásal muž a ostatní za ním začali cosi šeptat a plakali. Mnoho jich pokleklo. „My jsme tu zůstali a modlili jsme se za vás, abyste nám dal radu. Král se zbláznil, pane! Co máme dělat?“

TenSoon měl nutkání odhalit, že je kandra, ale když se podíval do jejich očí plných naděje, rozmyslel si to. Kromě toho mohl udělat něco dobrého. „Penroda má v moci Zmar,“ vysvětlil. „Král, který chce zničit svět. Musíte sebrat všechny věrné a utéct z města, než vás Penrod všechny povraždí.“

„Kam máme jít, pane?“

TenSoon zaváhal. Kam? „Před tvrzí Venture jsou dva strážci. Vědí o vhodném místě. Poslouchejte je. Musíte se na to místo dostat. Je pod zemí. Rozumíte?“

„Ano, pane,“ přitakal muž. Za ním se shlukovalo stále víc lidí a postrkovali se, aby na něj všichni viděli. Znervózňovalo ho to. Nakonec je vyzval k trpělivosti a zmizel ve tmě.

Našel si prázdný dům a rychle si vyměnil tělo za psí, než ho zase někdo uvidí. Když byl hotov, podíval se na kosti Hrdiny z Hathsinu s pocitem… úcty.

Nebuď hloupý, řekl si. Jsou to jenom kosti. Takových jsi už měl stovky. Přesto mu připadalo pošetilé tam jen tak nechávat tak mocný nástroj. Pečlivě zabalil kosti do vaku, který ukradl, a potom si ho tlapami ? vytvořil si šikovnější, než jsou pravé psí ? přivázal na záda.

Vyběhl z města severní bránou a dal se do běhu, jak nejrychleji to v těle vlkodava dokázal. Vyrazil do Urteau v naději, že je to správný směr.

Dohoda mezi Růstem a Zmarem byla záležitostí bohů a jen těžko ji lze vysvětlit lidským jazykem. Zprvu se vzájemně drželi v šachu. Na jednu stranu věděli, že tvořit mohou jen společnými silami. Na druhou stranu jim však bylo jasné, že ani jeden nebude zcela spokojený s tím, co takto vytvoří. Růst nebude schopen udržet věci dokonalé a nepodléhající zkáze a Zmar nebude moci neomezeně ničit.

Zmar však nakonec získal moc zničit svět, a docílit tím svého uspokojení. Jenže to už nebylo součástí jejich prvotní dohody.

Špuk ji našel na kamenitém břehu jezera. Dívala se do hluboké černé vody, v jeskyni, kde se nehýbal vzduch, nepřirozeně klidné. Nedaleko zaslechl Sazeda. Měl kolem sebe velkou skupinu Goradelových mužů a společně pracovali na zastavení přítoku vody do jeskyně.

Špuk se tiše přiblížil k Beldre, nesl jí hrnek teplého čaje. Skoro mu pálil ruce ? to však znamenalo, že pro normálního člověka bude mít správnou teplotu. Špuk musel všechno svoje jídlo vždycky nechat vychladnout.

Neměl pásku přes oči. S cínem s olovem dokázal vydržet při lucerně bez ní. Neotočila se, když k ní přistoupil. Odkašlal si. Nadskočila. Není divu, že ji Quellion ukrýval ? její křehkost a nevinnost nebyly předstírané. Nevydržela by v podzemí moc dlouho. To i Allrianne, která se ze všech sil snažila vypadat jako dvorská slečinka, v sobě měla sílu k přežití. Ale Beldre…

Je normální, pomyslel si Špuk. Takoví by lidé byli, kdyby se nemuseli potýkat s inkvizitory, vojsky a vrahy. Svým způsobem jí to záviděl. Byl to zvláštní pocit, po tolika letech toužebných přání, aby byl něčím mimořádný. Otočila se zpátky k vodě. Došel až k ní a sedl si vedle.

„Na,“ řekl a podal jí hrnek. „Já vím, je tu zima u toho jezera.“

Zarazila se, ale hrnek od něho vzala. „Děkuju,“ zašeptala. Špuk ji nechával po jeskyni volně pohybovat. Neměla tam co udělat. Přesto na ni Goradelovi vojáci dohlíželi. Špuk nechal dvanáct mužů hlídat východ a nechal odnést žebřík od padacích dveří.

„Těžko uvěřit, že celou dobu máte pod městem takovéhle místo, co?“ nadhodil Špuk, aby nějak zahájil rozhovor. Kupodivu mu připadalo jednodušší mluvit s ní tehdy na zahradě, i když se oba vystavovali riziku.

Přikývla. „Můj bratr by byl šťastný, kdyby to tu objevil. Má starost o dostatek potravin. V jezerech je čím dál méně ryb. A úroda… no, nejde to dobře.“

„Za to může mlha,“ vysvětlil Špuk. „Nepustí k rostlinám dost slunečního světla.“

Beldre přikývla a dívala se na hrnek. Ještě se nenapila.

„Beldre,“ řekl Špuk, „je mi to líto. Původně jsem uvažoval o tom, že vás z té zahrady unesu, ale potom jsem to zavrhl. Jenže když jste se tu tak objevila sama…“

„Byla to prostě dobrá příležitost,“ poznamenala hořce. „Chápu. Můžu si za to sama. Bratr vždycky říká, že jsem moc důvěřivá.“

„Někdy je to výhoda.“

Beldre se ušklíbla. „Tak to jsem já nikdy nezažila. Připadá mi, že celý můj život je jen o tom, že důvěřuju a vždycky se zklamu. Jako tady.“

Špuk seděl a cítil se zoufale. Kelsiere, poraď mi, co na to mám říct! pomyslel si. Jenže jeho bůh mlčel. Pokud šlo o věci, které neměly přímou souvislost se zabezpečením města, žádné rady neměl.

Bylo tak jednoduché vydat rozkaz, aby ji zajali. Tak jak to, že tady teď sedí a neví, co má dělat?

„Já jsem mu věřila, víte,“ svěřila mu Beldre.

„Bratrovi?“

„Ne,“ odpověděla a zavrtěla hlavou. „Pánu Vládci. Byla jsem malá poslušná šlechtična. Platila jsem daně obligátorům ? a dávala jsem jim peníze ještě navíc, a volala jsem je ke každé maličkosti, aby ji stvrdili. Platila jsem je taky, aby mě vyučovali historii říše. Zdálo se mi, že je všechno dokonalé. Jenže se zjistilo, že jsem napůl skaatka. Otec chtěl dítě a matka byla neplodná. Tak zplodil dvě děti se služkou ? a matka s tím souhlasila.“

Potřásla hlavou. „Proč to dělal?“ pokračovala. „Proč si nevybral šlechtičnu? Ne. On si musel vybrat služku. Nejspíš se mu líbila nebo co…“ Sklopila oči.

„V mým případě to byl zase dědeček,“ řekl Špuk. „Nikdy jsem ho nepoznal. Vyrostl jsem na ulici.“

„Někdy si přeju, abych na ní vyrostla taky. Teprve potom by tohle všechno mohlo dávat nějaký smysl. Jak se má člověk zachovat, když kněží, kterým od dětství platíte za to, aby vás učili ? a kterým věříte víc než vlastním rodičům ?, pro vás jednou přijdou a vedou vás na popravu? Byla bych taky umřela. Šla jsem s nima. A potom…“

„Co potom?“

„Vy jste mě vysvobodil,“ odpověděla šeptem. „Parta Hrdiny z Hathsinu. Svrhli jste Pána Vládce a v tom zmatku všichni na takové vězně, jako jsem byla já, zapomněli. Obligátoři měli plné ruce práce, aby se zavděčili Straffovi.“

„A toho svrhl váš bratr.“

Tiše přikývla. „Myslela jsem, že bude dobrý panovník. Je to dobrý člověk. Opravdu! Jen chce, aby bylo všechno stabilní a bezpečné. Aby byl klid. Jenže někdy dělá lidem takové věci… A chce od nich takové věci…“

„To je mi líto,“ řekl Špuk.

Zavrtěla hlavou. „A potom jste přišel vy. Zachránil jste to dítě Quellionovi a mně přímo před očima. Přišel jste do zahrady, ale nevyhrožoval jste mi. Myslela jsem si… třeba je opravdu takový, jak se o něm mluví. Třeba mi pomůže. No, prostě jsem hlupák, jako vždycky. Tak jsem přišla.“

„Kéž by bylo všechno jednodušší, Beldre,“ přál si Špuk. „Kéž bych vás mohl pustit. Jenže tohle je v zájmu vyššího dobra.“

„Přesně tohle říká Quellion, víte…“

Odmlčel se.

„Vy jste si docela podobní, vy dva,“ pokračovala. „Dominantní. Panovační.“

Špuk se dal do smíchu. „Vy mě ale vůbec neznáte, že ne?“

Začervenala se. „Jste Hrdina z plamenů. Nemyslete si, že ty historky ke mně nedorazily ? můj bratr mě zase úplně od všeho odříznout nemůže.“

„Historky,“ namítl, „jsou málokdy pravdivé.“

„Jste z party Hrdiny z Hathsinu.“

Pokrčil rameny. „To je pravda. I když jsem se do ní dostal náhodou.“

Zamračeně se na něho podívala.

„Kelsier si ostatní vybral,“ vysvětloval. „Hama, Breeze, Sazeda ? i Vin. A taky mýho strýce. A s ním dostal jako bonus mě. Já… já jsem vlastně v tý partě nikdy nebyl právoplatný člen, Beldre. Byl jsem spíš jen něco jako pozorovatel. Nechávali mě hlídat a tak. Seděl jsem s nima, když se něco plánovalo, ale brali mě všichni jen jako takovýho kluka pro všechno. Za ten první rok jsem snad stokrát musel Breezovi dolívat víno!“

Na tváři se jí objevil náznak pobavení. „Vy to říkáte, jako byste byl jejich sluha.“

„No, vždyť skoro jo,“ přitakal a usmál se. „Ani jsem neuměl pořádně mluvit ? vyrostl jsem na ulici, kde se mluvilo takovou hantýrkou a všechno se říkalo tak nějak pokrouceně. Tak jsem byl radši většinou zticha. Celá parta se ke mně chovala hezky, ale přesto jsem si tam připadal přehlíženej.“

„A teď to máte všechno na starost.“

Dal se do smíchu. „To ne. Na starost to má vlastně Sazed. Breeze mě sem poslal a nechává mě tu velet, protože sám je líný. On rád řídí druhé, někdy aniž by si to vůbec uvědomili. Někdy mám pocit, že to, co říkám, jsou vlastně jeho myšlenky a jen se mi nějak dostaly do hlavy.“

Zavrtěla hlavou. „Na starost to má Terrisman? Ale spoléhá přece na vás!“

„On mi jen přenechává to, co sám nechce dělat,“ řekl prostě. „Sazed je velký člověk ? je to rozhodně jeden z nejlepších lidí, jaký jsem kdy potkal. Jenže, je to zkrátka učenec. Jde mu líp vypracovávat projekty a studovat texty, než velet. Takže to zbylo na mě. Prostě dělám jen to, na co ostatní nemají čas.“

Beldre chvíli seděla mlčky a usrkávala čaj. „Jé,“ vypískla, „je dobrý!“

„Ten je přímo od Pána Vládce, pokud víme,“ sdělil jí. „Našli jsme ho tady mezi zásobama.“

„Přišli jste si pro ně, ne?“ zeptala se a kývla hlavou k jeskyni. „Přemýšlela jsem, proč se váš císař zajímá o Urteau. Nikdy nebylo moc důležité, potom, co se Venturovi odstěhovali do Luthadelu.“

Přikývl. „Taky, ale je to součást většího plánu. Elendovi dělá starosti to povstání tady. Je nebezpečný mít nepřítele, který vraždí šlechtice hlava nehlava a vládne jednomu z největších měst severně od Luthadelu. Víc vám opravdu říct nemůžu. Pořád mám ještě pocit, že jsem v tom všem jenom ten pozorovatel. O co opravdu jde, to vědí jen Elend a Vin. Pro ně jsem jen kluk, kterýho můžou postrádat a poslat ho na pár měsíců do Urteau, zatímco oni mají důležitější práci dole na jihu.“

„To ale není správné, když s váma takhle jednají,“ namítla Beldre.

„Ne, to je v pořádku,“ odvětil Špuk. „Mně se tu svým způsobem líbí. Konečně mám pocit, že můžu něco dokázat.“

Přikývla. Po chvíli odložila hrnek a sepjala ruce přes skrčená kolena. „Jací jsou?“ zeptala se. „Slyšela jsem tolik historek. Říká se, že císař Venture chodí pořád v bílém a popel si na něj nedovolí sednout. Že zvládne armádu jediným pohledem. A ta jeho žena, Hrdinova dědička… Mistborn…“

Špuk se usmál. „Elend je zapomnětlivý učenec ? ještě horší než Sazed. Když se zahloubá do knih, tak zapomene, kdy si s kým sám sjednal schůzku. Obléká se vkusně jenom proto, že ho to naučila jedna žena z Terrisu a pořídila mu nový šatník. Válka ho sice trochu změnila, ale uvnitř je to pořád ten snílek uvězněný ve světě, kde vládne násilí.

A Vin… no, ta je opravdu zvláštní. Nikdy jsem pořádně nevěděl, co si o ní mám vlastně myslet. Někdy je křehká a zranitelná jako dítě. A potom jde a zabije inkvizitora. Ona je úžasná, ale přitom z ní běhá mráz po zádech. Dokonce jsem se jí jednu dobu dvořil.“

„Opravdu?“ Beldre zbystřila.

Špuk se zasmál. „Dal jsem jí kapesník. To se prý v nóbl společnosti dělá.“

„Jenom když jste romantický,“ vysvětlila Beldre a melancholicky se usmála.

„No, tak já jsem jí ho dal,“ pokračoval Špuk. „Ale nevím, jestli hned pochopila, co to znamená. A když jí to potom došlo, tak mě odmítla. Ani nevím, proč jsem to vlastně udělal. Myslím, proč jsem se jí dvořil. Vždyť jsem jen Špuk. Tichý, nechápavý, přehlédnutelný Špuk.“

Zavřel oči. Co to říkám? Ženy přece nerady poslouchají, když muži mluví o tom, jak jsou bezvýznamní. Aspoň se to říká. Neměl jsem si s ní chodit povídat. Měl jsem přijít vydat rozkazy. A tvářit se jako velitel.

Jenže už bylo pozdě. Už o něm všechno věděla. Vzdychl a otevřel oči.

„Mně se nezdá, že byste byl přehlédnutelný,“ namítla Beldre. „Samozřejmě bych o vás měla lepší smýšlení, kdybyste mě pustil.“

Usmál se. „Nakonec vás pustím. Slibuju.“

„Použijete mě proti němu?“ zeptala se. „Jako rukojmí? Budete vyhrožovat, že mě zabijete, když se nevzdá?“

„Takové výhrůžky jsou plané, když víte, že to stejně nikdy neuděláte,“ řekl Špuk. „Upřímně, Beldre, já vám opravdu neublížím. Vlastně mám pocit, že tu budete bezpečnější než v paláci s bratrem.“

„Prosím, nezabíjejte ho, Špuku,“ požádala Beldre. „Třeba… třeba mu nějak můžete pomoct, aby se vrátil na správnou cestu.“

Přikývl. „Já… to zkusím.“

„Slibujete?“ ujišťovala se.

„Dobře,“ odpověděl. „Slibuju, že se aspoň pokusím vašeho bratra zachránit. Jestli to bude v mých silách.“

„A taky město.“

„A město,“ přisvědčil. „Věřte mi, mám zkušenosti ? předání půjde hladce.“

Přikyvovala, ale zdálo se, že mu nevěří. Která žena by ještě důvěřovala lidem po všem, čím musela projít? Kdyby to byla Vin, vrazila by mu při první příležitosti nůž do zad a dobře by udělala. Tahle dívka mu přesto věřila. Připadal si, jako by našel krásnou rostlinu, která roste sama uprostřed popela.

„Až to tady skončí, tak mě třeba představíte císaři a císařovně,“ nadhodila. „Připadají mi jako zajímaví lidé.“

„Já s tím hodnocením nijak nepolemizuju,“ souhlasil. „Elend a Vin… no, zajímaví rozhodně jsou. Zajímaví lidi s těžkým břemenem na bedrech. Někdy si přeju, abych byl tak mocný, abych jim s tím mohl pomoct.“

Položila mu ruku na paži. Překvapeně sklopil oči. Cože?

„Moc může být zrádná, Špuku,“ řekla tiše. „Já… mně se nelíbí, co udělala s mým bratrem. Netužte po ní.“

Setkal se s ní očima, přikývl a vstal. „Kdybyste něco potřebovala, řekněte Sazedovi. Dohlídne na to, aby vám tu bylo dobře.“

Zvedla hlavu. „Kam jdete?“

„Nechat se vidět.“

„Já chci přednostní kontrakty na všechny kanály,“ řekl Durn, „a šlechtický titul od císaře.“

„Ty?“ podivil se Špuk. „Titul? Myslíš, že když budeš mít před jménem lord, tak budeš mít na ksichtě hezčí fasádu?“

Durn zvedl obočí.

Špuk se dal do smíchu. „Máš to mít. Už jsem o tom mluvil se Sazedem a s Breezem. Napíšou ti předběžnou dohodu, když budeš chtít.“

Durn se tvářil vstřícně. „Chci. Lordi na tohle dbají.“ Seděli v jednom z jeho několika zadních pokojů ? ne v jeho soukromém domě, ale v hostinci. Na zdi visela stará souprava bicích nástrojů.

Pro Špuka nebyl problém proplížit se kolem Quellionových vojáků, kteří hlídali vchod do budovy Ministerstva. Plížit se a špehovat uměl dávno předtím, než získal schopnost pálit cín s olovem. Skupina vojáků pro něho nikdy nebyla překážkou. Nedokázal zůstat zavřený v jeskyni jako ostatní. Měl moc práce.

„Chci oddělit zdí Harrows,“ řekl. „Večer zavodníme kanály. Až bude tržiště prázdný. Kromě vás tady nikdo v kanálech nebydlí. Jestli chcete, aby se to tu nezaplavilo, musíte to dokonale vodotěsně uzavřít.“

„To už je vyřízený,“ informoval ho Durn. „Když se to tu zabydlelo, vytáhli jsme uzavírací ventily, ale vím, kde jsou. Zapadnou na místo a vodu udrží, pokud je tam nainstalujeme správně.“

„To byste měli,“ poznamenal Špuk. „Nechci mít na svědomí smrt poloviny žebráků ve městě. Upozorním vás, až to budeme chtít udělat. Vynoste z trhu zboží a držte lidi mimo kanály. Tohleto a ještě to, co děláš pro mou pověst, ti ten titul vyslouží.“

Durn přikývl a vstal. „Takže se na tu pověst podíváme.“ Vyšel z místnosti a odvedl Špuka mezi lidi k baru. Špuk měl jako obvykle na sobě propálený kabát. Stal se pro něj už symbolem. Mistplášť nikdy nenosil. Takhle si nějak připadal lépe.

Když vstoupil, lidé vstali. Usmál se a pokynul Durnovým mužům, aby přinesli měchy na víno. Ukradl je v jeskyni a vynesl ven. „Dnes,“ prohlásil, „nemusíte platit za Quellionovu kradenou kořalku. To je jen jeho trik, aby vás udržel v dobrý a povolný náladě.“

Víc neřekl. Nebyl Kelsier, aby dokázal lidi nadchnout slovy. Naopak, na Breezovu radu mluvil co nejméně. Obcházel stoly a snažil se chovat přátelsky, vyptával se lidí na jejich problémy. Poslouchal příběhy o ztrátách a těžkostech a připíjel na památku těch, které nechal Quellion popravit. A s cínem s olovem se nikdy neopil. Byl tím už známý. Lidé to pokládali za mystické stejně jako schopnost přežít oheň.

Z baru odešli do dalšího a zastavili se ještě v několika. Durn Špuka vodil po bezpečných, ale hojně navštěvovaných podnicích v norách i nahoře. Špuk si přitom uvědomoval jednu úžasnou věc ? rostla mu odvaha. Opravdu se cítil trochu jako Kelsier. Vin byla možná Hrdinova odchovankyně, ale Špuk teď dělal přesně to, co dělával Kelsier ? povzbuzoval lidi, dodával jim kuráž a vedl je do povstání pro jejich dobro.

S postupem noci to v některých barech začínalo vřít. Špuk tu slyšel spílat Quellionovi, mluvit o vraždách a o allomantech, které Občan trénuje. Nerozšiřoval nic o tom, že Quellion je sám allomant. To přenechával Breezovi. Aby to příliš nebudilo dojem, že chce toho člověka svrhnout.

„Na Hrdinu!“

Špuk zvedl hlavu a pohár vína a usmál se.

„Na Hrdinu!“ vykřikl další a ukázal na Špuka. „Na Hrdinu z plamenů!“

„Na Občanovu smrt!“ zvolal Durn a zvedl pohár ? i když z něj téměř nepil. „Pryč s člověkem, který sliboval, že si budeme vládnout sami, a potom všechno shrábnul jen pro sebe!“

Špuk se usmál a napil se. Nedovedl si představit, jak bude vyčerpávající jen tak posedávat a mluvit s lidmi. Pálil cín s olovem, aby držel únavu na zvladatelné úrovni, ale úplně se otupělosti ubránit nedokázal.

To bych rád věděl, co by říkala Beldre, kdyby tohle viděla, pomyslel si. Oni mi tu vzdávají čest a připíjejí na mě. To by se divila, co? Určitě by zapomněla, že jsem mluvil o tom, jak jsem přehlédnutelný.

Možná ho návštěvy barů tak unavovaly proto, že by raději dělal něco úplně jiného. Bylo to ale pošetilé ? vždyť ona byla jeho rukojmí. Zneužíval její důvěru. Ona k němu byla milá evidentně jen proto, aby ji pustil. Přesto se nedokázal zbavit myšlenek na jejich poslední rozhovor. Vracel se mu stále znovu. I přes ty hlouposti, co říkal, mu položila ruku na paži. A to už přece jen něco znamenalo ? nebo ne?

„Není ti nic?“ zeptal se Durn. „Už piješ desátej pohár.“

„Je mi fajn,“ odpověděl Špuk.

„Že mi připadáš trochu duchem mimo.“

„Jenom trochu, jinak jsem tady.“

Durn se opřel a mračil se, ale víc už neřekl.

Špukovi dělalo větší starosti to, co říkala Beldre, než jeho vlastní hloupé poznámky. Zdálo se, že ji opravdu trápí, co její bratr dělá. Kdyby byl u moci Špuk, viděla by ho také tak jako Quelliona? A bylo by to dobře nebo špatně? Říkala přece, že jsou podobní.

Moc může být zrádná…

Zvedl hlavu a podíval se na lidi u baru. Znovu na něho připíjeli, podobně jako v ostatních barech, které navštívil. Kelsier si s tak nekritickým obdivem dokázal poradit. Kdyby chtěl být jako Kelsier, musel by to dokázat taky, ne?

A není dobré, být obdivovaný? Mít za sebou lidi odhodlané člověka následovat? Konečně se oprošťoval od zvyklostí toho starého Špuka. Už nebyl žádný chlapec, bezvýznamný a přehlédnutelný. Toho nechal daleko za sebou a stal se uznávaným a respektovaným mužem. A proč by nemohl být respektovaný? Prostě už je jiný. Nosí pásku přes oči a to mu přidává na tajemnosti, kterou je opředen. Člověk, který nepotřebuje světlo, aby viděl. Někteří dokonce říkali, že když kdekoli vzplane oheň, Špuk to vidí.

„Milujou tě,“ šeptal mu Kelsier. „A ty si to zasloužíš.“

Usmál se. To mu jako ubezpečení stačilo. Vstal a zvedl ruce. Znovu ho začali zdravit.

Trvalo to dlouho, ale nakonec to přišlo. A zdálo se, že to bude ještě sladší, než čekal.

Ránu rovnováze sil zasadila snaha Růstu vytvořit život schopný vnímat a cítit. Aby dal lidem vědomí a samostatnost myšlení, musel se vědomě vzdát části sebe sama ? své vlastní duše ? a věnovat ji lidstvu. Tím se stal o maličko slabším než jeho soupeř Zmar.

Ta maličká část se zdála nepodstatná vzhledem k obrovské síle, kterou oba měli. Ovšem za nekonečného plynutí času se Zmaru podařilo Růst přemoci a uspíšit konec světa.

Taková byla jejich dohoda. Růst dostal lidstvo, jediné tvory, kteří v sobě měli z něj víc než ze Zmaru, za cenu jejich rovnováhy. Nezávislé živé tvory schopné vnímat a myslet. Výměnou za to dostal Zmar slib ? a důkaz ?, že jednou bude moci všechno, co společně stvořili, ukončit. Taková byla jejich dohoda.

A Růst ji nakonec porušil.

Když se Vin probudila, nepřekvapilo ji, že je svázaná. Překvapilo ji spíš, že má na sobě kovová pouta.

První, co udělala, ještě než otevřela oči, byla kontrola kovů v žaludku. S ocelí a železem by třeba mohla ta pouta využít jako zbraň. A s cínem s olovem…

Neměla ani jediný.

Nechala tedy oči zavřené a snažila se nedávat najevo paniku, která ji zachvátila. Přemýšlela, co se všechno stalo. Byla uvězněná v jeskyni se Zmarem. Přišel za ní Elendův přítel a nabídl jí víno a ona je přijala. Hazard.

Jak dlouho byla v bezvědomí?

„Váš dech se změnil,“ oznámil jí hlas. „Je zřejmé, že jste vzhůru.“

V duchu si spílala. Existuje mnohem jednodušší způsob, jak zbavit allomanta jeho kovů, než mu dát spálit aluminium. Stačí nechat ho dostatečně dlouhou dobu pod vlivem drog, a ty kovy zneškodní. Jak o tom přemýšlela, uvědomila si, jak se to všechno muselo stát.

Potom bylo ticho. Nakonec otevřela oči. Čekala, že uvidí mříže cely. Místo toho však byla ve stroze účelově vybaveném pokoji. Ležela na lavici, hlavu podloženou tvrdým polštářem. Pouta na rukou měla připevněná k dlouhému řetězu a ten byl velmi důkladně zamknutý ke konstrukci lavice. Stráže si všimly, že se hýbe. Zpozorněly, zvedly hole a ostražitě ji sledovaly. Usmála se. Byla svým způsobem hrdá, že dokáže vyvolat takovou reakci, i když je spoutaná a nemá kovy.

„Vy, Lady Ventureová, jste trochu problém,“ ozval se hlas po straně. Zvedla se na jednu ruku a podívala se přes opěradlo lavice. Na druhé straně místnosti ? asi tak čtyři metry od ní ? stála otočená zády holohlavá postava v bílém plášti. Muž se díval z velkého okna ven, směrem k západu, a jeho siluetu ozařovalo rudé světlo zapadajícího slunce.

„Co můžu dělat?“ posteskl si Yomen, stále ještě odvrácený od ní. „Jediné zrnko oceli a povraždíte mi tu stráže knoflíky jejich vlastních uniforem. Líznout cínu s olovem a zvednete tu lavici a vyhodíte ji ven. Takže nejlogičtější by bylo vrazit vám roubík a držet vás celou dobu pod sedativy. Nebo vás zabít.“

Vin otevřela ústa, aby odpověděla, ale vydala ze sebe jen zakašlání. Reflexivně chtěla spálit cín s olovem, aby si posílila tělo. Nemít kovy jí připadalo skoro jako nemít ruku nebo nohu. Zvedla se, ale rozkašlala se ještě víc a zatočila se jí hlava. Zjistila, že jí kovy chybí daleko víc, než předpokládala. Allomancie neměla být návyková ? rozhodně ne tak jako některé byliny nebo jedy. V tu chvíli by však přísahala, že se všichni filozofové a vědci, kteří to tvrdili, krutě mýlí.

Yomen udělal rázné gesto paží, ale stále ještě neotáčel hlavu od západu slunce. Vstoupil sluha a přinesl Vin pohár. Nedůvěřivě se na něj podívala.

„Kdybych vás chtěl otrávit, Lady Vin, udělal bych to přímo,“ řekl Yomen, aniž by se otočil.

Zásah, pomyslela si sarkasticky, vzala pohár a vypila vodu, která v něm byla.

„Voda,“ poznamenal Yomen. „Dešťová, nasbíraná a čištěná. Není v ní ani stopa kovů. Zvláště kvůli vám jsem ji nechal přechovávat v dřevěných džberech.“

Chytrý, pomyslela si Vin. Léta předtím, než se dozvěděla o svých allomantických schopnostech, pálila malé částečky kovů, které získávala náhodně z podzemní vody nebo z nádobí.

Voda jí uhasila žízeň a uklidnila kašel. „Tak,“ řekla nakonec, „když máte takový strach, abych do sebe nedostala kovy, proč mi ten roubík nedáte?“

Yomen stál chvíli tiše. Nakonec se k ní otočil, a ona viděla tetování kolem jeho očí a tváří. Ve tváři se mu odrážely temné barvy zapadajícího slunce. Na čele měl stříbřitou kuličku atia.

„Mám své důvody,“ prohlásil.

Podívala se na něho a potom zvedla pohár, aby se znovu napila. Přitom jí zacinkala pouta a ji rozzlobilo, jak ji omezují v pohybu.

„Jsou ze stříbra,“ podotkl Yomen. „To je obzvlášť nepříznivý kov pro Mistborna, jak mi bylo řečeno.“

Stříbro. Bezcenný, nespalitelný kov. Podobně jako olovo patřilo i stříbro ke kovům, které nelze v allomancii využít.

„Skutečně nepopulární kov…“ dodal Yomen a pokyvoval hlavou. Sluha došel až k Vin. Nesl něco na malém podnose. Maminčinu náušnici. Byla zašlá a bezcenná. Vyrobená z bronzu, potažená slabou vrstvičkou stříbra. Ta však už byla léty ošoupaná a prosvítal přes ni hnědavý bronz. Náušnice pak vypadala jako cetka a také jí skutečně byla.

„A proto,“ pokračoval Yomen, „jsem byl zvědavý, proč byste si s takovou tretkou dělala hlavu. Nechal jsem si tohle otestovat. Navrchu stříbro, uvnitř bronz. Proč zrovna tyhle kovy? Jeden je pro allomanty bezcenný a druhý jim dává tu nejmenší ze všech jejich výhod. Neměla by náušnice z oceli nebo cínu s olovem větší smysl?“

Vin se na náušnici podívala. Chvěly se jí prsty, jak ji co nejrychleji chtěla popadnout, i kdyby jen proto, aby v nich zase na chvilku sevřela kov. Kdyby byla z oceli, zatlačila by na ni a použila by ji jako zbraň. Kelsier jí kdysi řekl, ať ji nosí z tohoto prostého důvodu. Jenže jí ji dala maminka. Žena, kterou Vin nikdy vlastně neznala. Která se ji pokusila zabít.

Vzala si náušnici. Yomen zvědavě přihlížel, jak si ji dává do ucha. Jako by na něco čekal.

Kdybych opravdu chystala nějaký trik, pomyslela si, byl by ve vteřině mrtvý. Jak tu může tak klidně stát a koukat? Proč mi dává tu moji náušnici? I když není z použitelných kovů, mohla bych ji proti němu využít nějak jinak.

Instinkty ji varovaly, že Yomen plánuje starý trik, který se používá v podsvětí ? hodíte nepříteli dýku, aby zaútočil první. Prostě chce odhalit všechny léčky, které by na něho mohla nastražit. Byl to hloupý tah. Jak si mohl myslet, že by obelstil Mistborna?

Jedině pokud by sám byl Mistborn, pomyslela si. Má pocit, že mě může porazit.

Má atium, a jakmile se o něco pokusím, začne ho pálit.

Nic nepodnikla. Žádný útok. Nebyla si jistá, jestli instinktivně odhaduje Yomena správně, ale vlastně to ani nevadilo. Zaútočit nemohla, protože v její náušnici žádný tajný trik ukrytý nebyl. Prostě ji jenom chtěla zpátky, protože na ni byla zvyklá.

„Zajímavé,“ prohodil Yomen. „Ale aspoň zjistíte, proč jsem vás nechal bez roubíku…“ Zvedl ruku ke dveřím. Když se otevřely a vešel sluha v Elendově hnědobílé livreji, Yomen složil ruce za zády.

Měla bys ho zabít, našeptával jí Zmar. Měla bys je všechny zabít.

„Lady Ventureová,“ pravil Yomen, aniž by se na ni podíval, „musím vás požádat, abyste s tímto mužem nepromluvila dřív, než vám pokynu, a abyste odpovídala jen na vyzvání. Jinak bude muset být popraven a z vaší armády za něj budou muset poslat někoho jiného.“

Voják zbledl. Vin se jen zamračila a dívala se na Yomena. Byl to mimořádně klidný člověk a chtěl působit drsně. Kolik z toho byla komedie?

„Vidíte, že je naživu, jak jsem slíbil,“ řekl Yomen vojákovi.

„Jak nám dokážete, že to není kandra?“ zeptal se voják.

„Můžete jí položit otázku,“ vyzval ho Yomen.

„Lady Ventureová,“ otázal se tedy voják, „co jste měla k večeři ten večer předtím, než jste šli s Lordem Venturem na ples tady ve městě?“

Byla to dobrá otázka. Kandra by vyzvěděla důležité věci ? třeba jak se s Elendem seznámila. Ale zeptat se na jídlo, to bylo něco tak nepodstatného, že by to žádnou kandru nenapadlo. No, jestli si Vin vzpomene…

Podívala se na Yomena. Pokynul jí ? může odpovědět. „Vajíčka,“ řekla. „Čerstvá vajíčka. Koupila jsem je tady ve městě, když jsem sem chodila na výzvědy.“

Muž přikývl.

„Dostal jsi odpověď, vojáku,“ řekl Yomen. „Ohlas svému králi, že jeho žena je zatím naživu.“

Voják odešel a sluhové zavřeli dveře. Vin si sedla zpátky na lavici a čekala na roubík.

Yomen zůstal na místě a díval se na ni.

Vin mu pohled opětovala. Nakonec promluvila.

„Jak dlouho myslíte, že dokážete Elenda tímhle chlácholit? Jestli ho aspoň trochu znáte, víte, že je to nejdřív král a až potom člověk. Udělá, co musí, i když to třeba bude znamenat mou smrt.“

„Nakonec možná ano,“ přisvědčil Yomen. „Ale zatím se vyplatí vyčkávat. Říká se o vás, že jste otevřená a že máte ráda věcnost a stručnost. Proto budu upřímný. Nenechal jsem vás zajmout proto, abych mohl vašeho manžela vydírat.“

„Opravdu?“ zeptala se stroze. „Tak proč jste mě teda zajal?“

„To je prosté, Lady Ventureová,“ odpověděl. „Proto, abych vás mohl popravit.“

Pokud od ní čekal překvapení, nedala mu je. Jen pokrčila rameny. „Zbytečné formality. Proč jste mi teda nepodřízl hrdlo, když jsem byla pod sedativy?“

„V tomto městě vládne právo,“ odvětil. „Tady se nezabíjí bezdůvodně.“

„Jsme ve válce,“ namítla. „Pokud budete zabíjet podle protokolu, budete mít nešťastné vojáky.“

„Váš zločin není válečný, Lady Ventureová.“

„Ne? A můžu vědět, jaký je?“

„Je to ten nejprostší ze všech zločinů. Vražda.“

Vin zvedla obočí. Zabila někoho z jeho blízkých? Třeba někoho ze šlechticů, kteří před rokem doprovázeli Cetta, když je tenkrát napadla v tvrzi Hasting?

Yomen se s ní setkal pohledem a ona mu cosi vyčetla z očí. Nenávist, kterou skrýval za svým chladným zevnějškem. Zabila někoho mnohem důležitějšího.

„Pán Vládce,“ řekla.

Yomen se otočil.

„Za tohle mě nemůžete soudit,“ dodala. „Je to směšný.“

„Žádný soud nebude,“ prohlásil Yomen. „Já jsem hlavní autorita v tomhle městě a nenechám se vláčet nějakými ceremoniemi.“

Ušklíbla se. „Myslela jsem, že jste říkal, že tu vládne právo.“

„A to právo jsem já,“ odpověděl chladně. „Než učiním rozhodnutí, nechávám člověka mluvit na svou obhajobu. Dám vám čas, abyste si mohla srovnat myšlenky ? ale muži, kteří vás budou hlídat, budou mít příkaz okamžitě vás zabít, pokud byste chtěla pozřít něco neschváleného.“

Podíval se na ni. „Byl bych na vašem místě velmi opatrný, co jím a piju. Vaši strážci mají dovoleno dopustit se opomenutí, pokud jde o vaši bezpečnost. Takže by vás mohli nechtěně zabít.“

Zarazila se. V ruce stále ještě svírala pohár vody.

Zabij ho, šeptal Zmar. Máš na to. Vezmi zbraň někomu z těch vojáků a zapíchni s ní Yomena.

Zamračila se. Zmar stále používal Reenův hlas. Byl jí známý. Byl odjakživa její součástí. Když si ale uvědomila, že patří té věci…, jako by zjistila, že její odraz v zrcadle náleží někomu jinému a že vlastně samu sebe nikdy neviděla.

Ignorovala ten hlas. Nevěděla, proč Zmar chce, aby Yomena zabila. Koneckonců, Yomen ji zajal ? a je na straně Zmaru. Navíc pochybovala o tom, že by mu mohla jakkoli ublížit. Spoutaná a bez kovů… byla by hloupá, kdyby zaútočila.

Nevěřila Yomenovým poznámkám o tom, že ji nechává naživu, aby se mohla obhájit. Měl něco za lubem. Ona na to přijde. Proč ji nezabije? Je moc chytrý na to, aby dělal něco bez rozmyslu.

Aniž by cokoli naznačil o svých motivech, odvrátil se Yomen od ní a znovu se díval z okna. „Odveďte ji.“

Růst obětoval větší část svého vědomí na to, aby vytvořil pro Zmar vězení. Tím porušil jejich dohodu a pokusil se zabránit Zmaru zničit svět, který vytvořili. A tak byly jejich síly znovu téměř vyrovnané. Zmar byl uvězněný a měl jen omezenou moc a z Růstu zbylo torzo sotva schopné cokoli podniknout.

Jejich duše byly však na jejich hrubé síle nezávislé. Nejsem si ovšem jistý, jak spojitost jejich síly s jejich duchovnem fungovala. Jsem přesvědčený, že původně byly na sobě nezávislé. Obě síly mohly být totiž od ducha, který jim vládl, odděleny.

Dostat se z vesnice trvalo Elendovi mnohem déle, než dostat se do ní. Nechal totiž vesničanům příliš mnoho mincí. Nebyl si jistý, kolik budou v nejbližší době potřebovat, a měl pocit, že by pro ně měl něco udělat. Čekaly je těžké časy. Zásoby potravin byly téměř spotřebované, domy jim spálili kolossové, vodu kontaminoval popel a hlavní město a krále jim ohrožoval on sám…

Musím být ve střehu, říkal si cestou navátým popelem. Nemůžu pomáhat v každé vesnici. Musím se na to dívat z větší perspektivy.

Z perspektivy, která zahrnovala použití kolossu proti městu cizího krále. Zaťal zuby a šel dál. Slunce klesalo k obzoru a začala se objevovat mlha, osvětlená ohnivou září rudých paprsků. Za ním pochodovalo třicet tisíc kolossů. Jeho nová armáda.

To byl další důvod, proč se zpátky vracel tak pomalu. Chtěl jít s kolossy, a ne skákat před nimi, kdyby se náhodou objevil jejich inkvizitor a chtěl je přetáhnout zpátky. Nechtěl stále uvěřit, že by tak velká skupina nebyla někým přímo ovládaná.

Zaútočil jsem sám na armádu kolossů, pomyslel si, když se prodíral po stehna vysokou vrstvou popela. Zvládl jsem to bez Vin, stačilo mi odhodlání porazit jejich inkvizitora vlastními silami.

Jak si představoval, že bude bojovat sám proti inkvizitorovi? Taková monstra dokázal sám porazit jedině Kelsier.

Vin zabila už tři, řekl si. Bojovali jsme proti nim spolu, ale zabila je pokaždé ona.

Neupíral jí její schopnosti, ale občas přece jen pocítil náznak závisti. Pobavilo ho to. Nikdy mu to nevadilo, když byl obyčejný člověk, ale teď byl také Mistborn, a tak toužil po jejím nadání.

Jenže i přes všechen její talent ji zajali. Pochodoval stále dál a cítil na sobě tíhu, kterou nemohl unést. Všechno mu najednou připadalo špatné. Vin ve vězení, on na svobodě. Zemi dusily popel a mlha a on navzdory svým schopnostem nedokázal udělat nic, aby své lidi ? a ženu, kterou miloval ? ochránil.

To byl třetí důvod, proč otupěle pochodoval vedle kolossů, místo aby se co nejrychleji vrátil do tábora. Potřeboval čas, aby mohl přemýšlet. Aby mohl být chvíli sám. Možná i proto odešel.

Věděl, že se pouštějí do nebezpečné práce, ale nikdy si ve skutečnosti nepomyslel, že by ji mohl ztratit. Byla to přece Vin. Vždycky ze všeho vyvázla. Přežila.

Jenže co když tentokrát nevyvázne?

Vždycky byl tím zranitelnějším on ? obyčejný člověk ve světě Mistbornů a kolossů. Učenec, který neuměl bojovat, který závisel na Vin a na její ochraně. I během posledního roku, kdy se bil sám, mu byla vždycky nablízku. Když byla v nebezpečí, byl v nebezpečí i on, a nezbýval čas přemýšlet o tom, co by se stalo, kdyby on přežil a ona ne.

Zavrtěl hlavou a dál si prodíral cestu popelem. Mohl využít některého z kolossů, aby mu razil cestu. Ale v tuto chvíli chtěl být úplně sám, i bez kolossů. Šel tedy napřed, osamělá černá postava na černém poli popela osvícená rudým zapadajícím sluncem.

Popel padal stále hustěji. Než opustil vesnici, nechal kolossy vyčistit ulice a opravit některé domy. Přesto vesnice nebyla bezpečná. Popel padal stále víc a k tomu ji ohrožovala mlha a toulaví kolossové. Popel. Ten je zahubí jako první. Pohřbíval stromy a kopce. Na některých místech mu sahal do pasu.

Možná kdybych zůstal v Luthadelu, pomyslel si, a pracoval se svými kolegy, mohli jsme objevit něco, co to zastaví…

Ne. To je hloupost. Co by mohli udělat? Ucpat Popelečné hory? Najít způsob, jak spláchnout všechen popel do moře? V dálce před sebou viděl skrz večerní mlhu na obloze rudou záři. Bylo to na druhé straně, než zapadalo slunce. Odhadoval, že je to láva, která vyvěrá z Popelečných hor.

Co udělat s umírající oblohou, s popelem tak hustým, že se jím sotva dalo projít, a s aktivními sopkami? Zatím se s tím neuměl vyrovnat jinak, než to všechno ignorovat.

Nebo spíš to nechat na Vin.

To mi dělá starost ze všeho nejvíc, pomyslel sil. Ono stačí ztratit ženu, kterou miluju. Ale ztratit ještě k tomu jediného člověka, kterému jsem důvěřoval, že tohle všechno zvládne… z toho jde opravdu hrůza.

Byl to zvláštní pocit, uvědomit si to. Vin skutečně důvěřoval víc než komukoli jinému. Představovala pro něho sílu. Skoro božskou. Najednou mu připadalo hloupé, přemýšlet o tom takhle bez obalu. Byla to jeho žena. I když byl členem církve Hrdiny z Hathsinu, stejně mu přišlo divné takhle ji obdivovat, jako by měla nějakou božskou podstatu.

Neobdivoval ji jako boha, to ne. Prostě jí jen bezmezně věřil. Vin měla velmi dobré instinkty a Elend se řídil spíše logikou a úvahou. Někdy se zdálo, že Vin dokázala nemožné prostě proto, že přestávala přemýšlet o tom, jak moc nemožné to je. Když dorazil na útes Elend, zastavil se a odhadoval vzdálenost na druhou stranu. Když tam přišla Vin, prostě skočila.

Co by se stalo, kdyby jednou nedoskočila? Co když události, do kterých se připletli, daleko přesahují možnosti dvou lidí, a to i takových, jako je Vin? Jak o tom přemýšlel, připadalo mu, že představa, že najdou v jeskyni ve Fadrexu nějaké další informace, je bláhová.

Potřebujeme pomoc, pomyslel si zoufale. Zastavil se uprostřed popela ve tmě. Kolem něj kroužila mlha.

Pomoc. Co to vlastně znamená? Pomoc od nějakého tajemného boha, o jakých káže Sazed? Elend nikdy jiného boha než Pána Vládce nepoznal. A v toho nikdy nevěřil ? i když mu setkání s Yomenem otevřelo oči v nazírání na lidi, kteří Pána Vládce skutečně uctívali.

Zastavil se a podíval se na město. Sledoval, jak se všude kolem snášejí vločky popela. A stále stavěly ten svůj tichý, ale přesto nekonečný val přes celou zemi. Jako havraními křídly naplněný polštář chystající se zadusit svou spící oběť.

Jsme odsouzení k záhubě, pomyslel si. Za ním se zastavili kolossové a čekali na jeho tichý rozkaz. Je to tak. Všechno tohle končí.

Nebylo to zdrcující zjištění. Bylo to, jako když ze skomírající svíčky vyjde poslední proužek kouře. Najednou věděl, že nemají šanci bojovat ? že nic, co dělali za poslední roky, nemělo smysl.

Klesl na kolena. Popel mu sahal najednou až po hrudník. Možná právě proto chtěl jít domů sám. Když měl kolem sebe lidi, měl pocit, že musí být optimistický. Ale sám se mohl podívat do tváře pravdě.

A tady uprostřed popela to nakonec vzdal.

Kdosi si klekl vedle něho.

Elend okamžitě vyskočil. Opožděně spálil cín s olovem a posílil se k útoku. Jenže vedle něho nikdo nebyl. Strnul a přemýšlel, jestli má vidiny. Spálil cín a mžoural do tmy. Potom to uviděl. Duch z mlhy.

Nebylo to úplně tělo. Spíš mlhavá silueta. Jak se pohyboval, rýsovaly se jeho kontury. Elend to stvoření viděl už dvakrát. Poprvé se mu zjevilo v divočině uprostřed Severní dominancie.

Podruhé ho bodlo do břicha a chtělo ho nechat vykrvácet.

Ale byl to ve skutečnosti jen zoufalý pokus přimět Vin nechat si moc Pramene Povýšení, aby mohla Elenda uzdravit. Ta věc měla dobré úmysly, i když to Elenda málem stálo život. Kromě toho Vin říkala, že ji tahle bytost dovedla k tomu, aby dala Elendovi kousek kovu, který z něho nějak udělal Mistborna.

Mlžný duch ho sledoval. Ve vířící mlze byl sotva viditelný.

„Co je?“ zeptal se Elend. „Co ode mě chceš?“

Duch zvedl ruku a ukazoval k severovýchodu.

To dělal, už když jsme se setkali poprvé. Ukazoval, jako by chtěl, abych někam šel. Tenkrát jsem tomu taky nerozuměl.

„Podívej,“ řekl Elend a najednou se cítil vyčerpaný, „jestli mi chceš něco říct, tak to prostě řekni.“

Mlžný duch klidně stál.

„Nebo to napiš,“ naléhal Elend. „To ukazování nemá smysl.“ Věděl, že duch ? nebo co to bylo ? má určitý náznak těla. Vždyť se mu přece podařilo ho bodnout.

Čekal, že tam bude duch jen tak stát dál. K jeho překvapení však silueta uposlechla Elendova příkazu a klekla si do popela. Mlhavou rukou začala do něho psát. Elend udělal krok dopředu a sklonil hlavu, aby viděl, co píše.

Zabiju vás, říkala ta slova. Smrt, smrt, smrt, smrt.

„No… to je milé,“ poznamenal Elend a zamrazilo ho.

Duch náhle jako by se sesunul. Klečel v popelu, ale nezůstával po něm žádný otisk.

To jsou divná slova, pomyslel si Elend. A přitom jako by chtěl, abych mu důvěřoval… „Ono to umí tvoje slova změnit, že?“ pravil Elend. „Ta druhá síla. Umí je změnit na papíře, takže je musí umět změnit i v popelu.“

Duch zvedl hlavu.

„To proto jsi otrhal ty konce Sazedových poznámek,“ pokračoval Elend. „Nemohl jsi mu napsat vzkaz, protože by se ta slova změnila. Takže musíš komunikovat jinak. Jednodušeji ? třeba ukazováním.“

Duch stál.

„Tak piš pomaleji,“ řekl Elend. „Dělej přehnané pohyby a já je budu sledovat a vyčtu z nich ta písmena.“

Duch začal okamžitě divoce mávat rukama. Elend naklonil hlavu na stranu a sledoval jeho pohyby. Nedávaly mu žádný smysl, natož pak, aby se z nich dala vyčíst písmena.

„Počkej,“ zarazil ho a zvedl ruku. „To nějak nefunguje. Buď to mění i tvoje pohyby, nebo neumíš písmena.“

Ticho.

Moment, pomyslel si Elend a podíval se na text na zemi. Jestli se ten text změnil…

„Ono je to tady,“ řekl a znovu ho náhle zamrazilo. „Teď je to tady s námi.“

Duch zůstal bez hnutí.

„Když poskočíš, bude to znamenat ‚ano‘,“ navrhl Elend.

Mlžný duch zase divoce zamával rukama.

„No, skoro,“ poznamenal Elend a zachvěl se. Rozhlédl se kolem sebe, ale nikde nic v mlze neviděl. Jestli ta věc, kterou Vin osvobodila, je skutečně s nimi, dokáže být neviditelná. Přesto měl pocit, že něco cizího cítí. Něco jako vánek nebo ledový dech ve vzduchu. Mlha vířila divočeji. Možná si to ale jen představoval.

Soustředil se znovu na mlžného ducha. „Ty… nemáš tak pevné tělo jako dřív.“

Duch stál bez hnutí.

„To znamená ne?“ zeptal se Elend nervózně. Duch se stále nehýbal.

Elend zavřel oči. Donutil se soustředit. Vzpomínal na logické hádanky, které řešíval v dětství. Musím na to jít co nejkonkrétněji. Dávat jen otázky, na které se dá odpovědět jednoznačně ano nebo ne. Proč je toho ducha vidět hůř než předtím? Otevřel oči.

„Máš méně síly než dřív?“ zkusil to.

Duch zamával rukama.

Ano, pomyslel si Elend.

„Je to proto, že se blíží konec světa?“ ptal se dál.

Ještě divočejší mávání.

„Jsi slabší než ta druhá věc? Než to, co Vin osvobodila?“

Mávání.

„O moc slabší?“ pokračoval.

Duch znovu mával, ale tentokrát vypadal nešťastně.

Skvělé, pomyslel si Elend. Jistě, to mohl předpokládat. Ať je ten duch cokoli, jejich problém žádným kouzlem nevyřeší. Kdyby toho byl schopen, už by to dávno udělal.

Nejvíc ze všeho nám chybí informace, pomyslel si Elend. Musím se od něj dozvědět co nejvíc.

„Jsi nějak spojený s popelem?“ tázal se.

Žádný pohyb.

„To padání popela jsi způsobil ty?“

Žádný pohyb.

„A dělá to ta druhá věc?“

Tentokrát zamával.

Dobře. „A mlhu ve dne dělá taky ta druhá věc?“

Žádný pohyb.

„Tak ji děláš ty?“

Jako by se zamyslel, a potom jen náznakově zamával.

Tak tohle znamená „asi“? přemítal Elend. Nebo „částečně“?

Duch se přestal hýbat a bylo ho vidět stále hůř. Elend dmýchal cín, ale nepomáhalo to. Jako by… se začínal ztrácet.

„Kam jsi mě to posílal?“ zeptal se Elend spíš jen tak pro sebe, než by čekal odpověď. „Ukazoval jsi… na východ? Chtěl jsi, abych se vrátil do Luthadelu?“

Duch znovu tak napolo zamával.

„Chceš, abych zaútočil na Fadrex?“

Nehýbal se.

„Tak nechceš, abych zaútočil na Fadrex?“

Divoce mával.

Zajímavé, pomyslel si Elend.

„A ta mlha,“ pokračoval, „ta s tímhle vším nějak souvisí, je to tak?“

Mávání.

„Zabíjí lidi,“ poznamenal Elend.

Duch udělal krok dopředu, ale potom zůstal stát a tvářil se naléhavě.

Elend se zamračil. „Ty jsi na to nějak zareagoval. Chceš tím naznačit, že mlha lidi nezabíjí?“

Zamával.

„To je ale nesmysl. Já jsem viděl lidi umírat.“

Duch znovu pokročil dopředu a ukázal na Elenda. Podíval se na jeho vak. „Mince?“ zeptal se Elend a zvedl hlavu.

Duch znovu ukázal. Elend sáhl do vaku. Měl tam jenom lahvičky s kovy. „Kovy?“

Divoce a dlouze mával. Elend se podíval na lahvičku. „Tomu nerozumím.“

Duch zůstal opět bez hnutí. Už ho téměř nebylo vidět. Rychle se vytrácel.

„Počkej,“ zarazil ho Elend a přiblížil se ke stvoření. „Ještě jednu otázku, než zmizíš!“

Duch se mu díval do očí.

„Dokážeme to porazit?“ zeptal se Elend tiše. „Dokážeme přežít?“

Ticho. Potom duch krátce zamával. Mírně a ne moc ? spíš váhavě. Nejistě. A přitom se vypařil. Kolem vířila mlha, ale žádná struktura v ní už rozeznatelná nebyla.

Elend zůstal stát ve tmě. Obrátil se a podíval se na kolossy. Čekali a v dálce vypadali jako kmeny obrovských temných stromů. Potom se otočil zpátky a hledal stopy mlžného ducha. Nakonec všemu nastavil záda a vydal se zpátky do Fadrexu. Koloss za ním.

Cítil se… najednou silnější. Bylo to pošetilé ? mlžný duch mu vlastně žádnou informaci nedal. Působil spíš jako malé dítě. To, co mu řekl, jen potvrdilo jeho vlastní odhady.

Přesto však kráčel odhodlaněji ? i kdyby to mělo být jen proto, že věděl, že jsou na světě věci, které nechápe ? a tudíž patrně i možnosti, které nevidí. Možnosti, jak přežít.

Možnosti, jak přistát bezpečně na druhé straně rokle, i když člověku logika velí neskákat.

Nevím, proč se Růst rozhodl využít poslední zbytky svého života a objevil se Elendovi tehdy na cestě do Fadrexu. Jak jsem pochopil, Elend si z tohoto setkání žádné velké poznání neodnesl. Tou dobou už samozřejmě nebyl Růst víc než svůj stín ? a ten stín byl pod obrovským destruktivním tlakem Zmaru.

Možná chtěl Růst ? respektive to torzo, které z něj zbylo ? být chvíli s Elendem o samotě. Nebo ho možná viděl klečet v popelu a věděl, že císař nemá daleko k tomu, se z toho popela už nikdy nezvednout. Zkrátka Růst se Elendovi objevil, a tím se vystavil útokům Zmaru. Kde byly dny, kdy pouhým gestem přemohl inkvizitora. I dny, kdy dokázal srazit a usmrtit člověka.

Když Elend spatřil „mlžného ducha“, Růst se zmítal na pokraji paralýzy. Rád bych věděl, jak by se Elend zachoval, kdyby tušil, že stojí před umírajícím bohem ? že je posledním svědkem momentu, kdy se Růst objevil. Kdyby na tom poli zasypaném popelem čekal ještě chvilku, viděl by tělo člověka ? menšího, černovlasého, s výrazným nosem ?, jak padá pod tíhou mlhy a zůstává ležet mrtvé v popelu.

A tak to bylo. Tělo zůstalo pohřbené v popelu. Svět umíral a jeho božstvo muselo zemřít s ním.

Špuk stál v temné jeskyni a díval se na prkno s papírem. Rozložil stojan jako malíř, ale nemaloval obrazy, jen načrtával myšlenky. Bylo to šikovné zařízení, i když Špuk nic nevysvětloval partě, ale spíš se snažil srovnat si věci v hlavě sám.

Šlo mu o to, aby odhalil na veřejnosti, že Quellion je allomant. Durn připravil lidi na to, co uvidí. Měl-li však Špukův plán fungovat, musel by Quelliona přistihnout někde na veřejném místě a donutit ho použít allomancii tak, aby to bylo všem přihlížejícím na první pohled jasné.

Nemůžu připustit, aby tlačil na nějaký vzdálený kov, pomyslel si a napsal si poznámku uhlem na tabuli. Potřebuju, aby vyletěl do vzduchu nebo aspoň házel mince. Něco, co je vidět, na co je možné lidi předem upozornit.

Bude to těžké, ale Špuk si věřil. Napsal si na tabuli několik nápadů, počínaje tím, že Quelliona ohrozí na veřejném shromáždění, a konče představou, že ho donutí použít allomancii ve chvíli, kdy si bude myslet, že se nikdo nedívá.

Z nápadů se pomalu tříbil souvislý plán.

Tohle opravdu zvládnu, řekl si a usmál se. Vždycky jsem obdivoval Kelsierovy vůdcovské schopnosti ? ale ono to není tak těžké, jak to vypadá.

Aspoň o tom sám sebe přesvědčoval. Snažil se nemyslet na důsledky, kdyby se mu plán nezdařil. A na to, že měl stále Beldre jako rukojmí. Nepřipouštět si, že když se někdy ráno probudil ? potom, co celou noc pálil cín ?, byl celý otupělý a malátný a necítil vůbec nic, dokud si zase nevzal další kov. Nemyslet na rozbroje a bouře, které jeho řeči v lidech vyvolávaly.

Kelsier ho stále nabádal, ať si s ničím nedělá hlavu. To by mu mělo stačit. Ne?

Po pár minutách zaslechl blížící se kroky. Tiché, ale ne tak, aby je neslyšel on. Šustění látek, i když nyní bez parfému, mu napovědělo, kdo přichází.

„Špuku?“

Sklopil tabuli a otočil se. Na druhé straně jeho „pokoje“ stála Beldre. Přizpůsobil si výklenek mezi policemi se zásobami a oddělil ho prostěradly. Byla to jeho pracovna. Občanova sestra byla oblečená v krásných zeleno-bílých šatech.

Špuk se usmál. „Máte ráda šaty?“

Sklopila oči a začervenala se. „Já… už léta jsem nic takového neměla na sobě.“

„To nikdo v tomhle městě,“ připomněl, odložil tabuli a utřel si ruce do hadru. „Ale je dost snadné si je opatřit, když víte, které domy máte vyrabovat. Dobře vám padnou.“

„Ano,“ přitakala tiše a popošla k němu blíž. Šaty jí skutečně slušely a Špuk se skoro nedokázal soustředit, když k němu přistoupila. Podívala se na jeho tabuli a potom se zamračila. „Tohle… je k něčemu dobré?“

Oklepal se z polotransu. Na tabuli byla změť obrázků a poznámek. Byly velmi těžko čitelné a navíc nesrozumitelné.

„To je napsané východní pouliční hantýrkou,“ vysvětlil.

„Tím jazykem, co jste dřív mluvil?“ zeptala se a chytila okraj tabule, aby se nedotkla písmen a nerozmazala je.

Přikývl.

„Dokonce i slova jsou jiná,“ poznamenala. „Rozšvenkovat?“

„No, to je něco jako rozhýbat,“ objasňoval. „‚Rozšvenkoval pedály‘ znamená ‚utíkal‘.“

„Strhnout šruml,“ četla a usmála se. „To vypadá jako pěkná hatmatilka.“

„Normálka, koule do svěráku,“ upřesnil Špuk a na chvilku zcela propadl hantýrce. Potom se začervenal a otočil se.

„Co se stalo?“ zeptala se.

Proč si před ní pořád připadám jako hlupák? pomyslel si. Ostatní si vždycky z mé hantýrky utahujou ? i Kelsier to dělal, a já teď začnu takhle mluvit před ní?

Než přišla, probíral své plány a cítil se sebejistý a spokojený. Jak to, že ho vždycky tak vyvede z míry, že se z něj stane zase ten starý Špuk? Který nikdy neměl žádnou cenu?

„Neměl byste se za tu hantýrku stydět,“ napomenula ho. „Je svým způsobem roztomilá.“

„Vždyť jste zrovna říkala, že je to hatmatilka,“ namítl a otočil se k ní zády.

„O to ale právě jde, ne?“ nadhodila. „To je přece úmysl, ne?“

Špuk si s úsměvem vzpomněl, jak na jeho hantýrku reagovali rodiče. Byla v tom svým způsobem svoboda, moci říkat věci, kterým rozuměli jen vrstevníci. Jenže potom ji začal používat už přespříliš, takže bylo těžké vrátit se zpátky k obvyklé mluvě.

„No tak,“ řekla Beldre a podívala se na tabuli. „Co je tam napsáno?“

Zaváhal. „To jsou nahodilé myšlenky,“ zabručel. Ona byla přece jeho nepřítel ? musel to mít na paměti.

„Aha…“ poznamenala. Něco nečitelného jí přelétlo přes obličej. Odložila tabuli a otočila se.

Bratr ji nikdy nepouštěl na svá jednání, pomyslel si Špuk. Nikdy jí nic podstatného neřekl. Nechával ji žít s pocitem, že pro nikoho nic neznamená…

„Musím vašeho bratra přimět k tomu, aby použil allomancii,“ řekl bezděky. „Aby lidi viděli, že je to pokrytec.“

Podívala se na něho.

„Na té tabuli jsou moje poznámky a nápady,“ pokračoval. „Většina z nich za moc nestojí. Prostě poznámky k tomu, jak na něj zaútočit a donutit ho, aby se odhalil.“

„To nevyjde,“ prohlásila okamžitě.

„Proč ne?“

„On před váma allomancii nepoužije. Tak daleko nikdy nezajde.“

„Když mu pohrozím dost důrazně, tak se odhalí.“

Zavrtěla hlavou. „Slíbil jste, že mu neublížíte. Vzpomínáte?“

„Ne,“ odpověděl Špuk a zvedl prst. „Slíbil jsem, že se budu snažit. A zabít ho nemám v úmyslu. Chci jen, aby si myslel, že ho zabiju.“

Beldre mlčela. Špuk posmutněl.

„Já to dodržím, Beldre,“ řekl. „Nezabiju ho.“

„Slibujete?“

Přikývl.

Podívala se na něho a usmála se. „Chci mu napsat dopis. Třeba ho přesvědčím, aby vás poslechl. Potom by se tomuhle mohl vyhnout.“

„Dobře,“ souhlasil Špuk. „Ale uvědomte si, že ten dopis budu muset přečíst a ujistit se, že neprozrazujete žádné informace.“

Přikývla. Samozřejmě bude muset udělat víc, než jen to přečíst. Přepíše to na jiný papír, změní pořadí řádek a přidá pár nepodstatných slov. Pracoval už v mnoha zlodějských partách na to, aby nevěděl, co je to šifrování zpráv. Věřil tomu, že s ním Beldre jedná čestně, a napsat dopis Quellionovi byl dobrý nápad. Nepomůže mu to, ale upevní to jeho pozici.

Chtěl se zeptat, jestli jí vyhovují podmínky na spaní, ale slyšel někoho přicházet. Předpokládal, že to bude kapitán Goradel.

Za chvilku byl skutečně kapitán Goradel u nich.

„Pane,“ řekl, „měl byste se jít na něco podívat.“

Vojáci byli pryč.

Sazed se s ostatními díval z okna na prázdný pozemek, kde několik posledních týdnů tábořily Quellionovy jednotky, které hlídaly budovu Ministerstva.

„Kdy odešli?“ zeptal se Breeze a zamyšleně si třel bradu.

„Před chvílí,“ odpověděl Goradel.

Sazedovi to připadalo jako nedobré znamení ? z jednoho důvodu. Stál vedle Špuka, Breeze a Goradela a těm odchod vojáků připadal jako dílčí vítězství.

„No, bude snadnější proplížit se ven,“ poznamenal Goradel.

„Nejen to,“ radoval se Špuk. „Znamená to, že můžu ve svém plánu proti Quellionovi použít naše vojáky. Tajně bychom je nikdy z budovy ven nedostali, když jsme měli půl jeho armády na prahu. Ale takhle…“

„Ano,“ přisvědčil Goradel. „Ale kam odešli? Myslíte, že nás Quellion podezírá?“

Breeze se ušklíbl. „To je spíš otázka pro tvoje zvědy, kamaráde. Co je poslat, aby to zjistili?“

Goradel přikývl. Potom se však ? k Sazedovu údivu ? podíval na Špuka a čekal od něho schválení. Špuk mu ho dal a kapitán odešel vydat rozkazy.

On bere jako velitele Špuka a mě a Breeze přehlíží, pomyslel si Sazed. Mohl to však čekat. Sám souhlasil s tím, že se velení ujme Špuk a pro Goradela byli všichni tři ? on, Breeze a Špuk ? asi na stejné úrovni. Všichni patřili do Elendova nejužšího kruhu a Špuk byl z nich tří nejlepší bojovník. Takže dávalo smysl, že se k němu Goradel obracel pro rozkazy.

Jen bylo takové zvláštní vidět Špuka, jak někomu velí. Vždycky to býval velmi tichý chlapec. A teď ho sám Sazed začínal respektovat. Špuk na rozdíl od Sazeda velet uměl, a pokud jde o přípravy v Urteau a plán na svržení Quelliona, prokázal obrovskou předvídavost. Podle Breeze měl obdivuhodný smysl pro vyhrocené situace.

Jenže tu byla ta jeho páska na očích a další věci, které nikomu nevysvětlil. Sazed si uvědomoval, že na něj měl více naléhat, ale pravda byla, že Špukovi věřil. Znal ho už jako dospívajícího chlapce, který se s ostatními sotva dokázal domluvit.

Když Goradel odešel, podíval se Špuk na Sazeda a Breeze. „No?“

„Quellion něco chystá,“ řekl Breeze. „Ale zatím je předčasné dělat nějaké závěry.“

„Souhlasím,“ přisvědčil Špuk. „Zatím se budeme držet svého plánu.“

Potom se rozešli. Sazed vyrazil na druhou stranu jeskyně, kde pod lucernami pracovala velká skupina vojáků. Na rukou měl své obvyklé feruchemické náramky ? dva na předloktí a dva na pažích. V nich schraňoval informace o technice, které potřeboval k dokončení úkolu, jímž ho Špuk pověřil.

V poslední době nějak nevěděl, co si má myslet. Pokaždé, když vylezl na žebřík a podíval se na město, spatřil větší hrůzu. Přeháňky popela byly hustší a zemětřesení stále častější a silnější a mlhy zůstávaly stále déle do dne. Obloha potemněla a rudé slunce vypadalo jako krvácející jizva, místo aby představovalo zdroj světla a života. Popelečné hory vrhaly na obzor i v noci rudou záři.

Vždycky si představoval, že konec světa bude doba, kdy lidé najdou vztah k víře, a ne, kdy jej ztratí. Přesto se mu ve studiu náboženství chtělo pokračovat stále méně a méně. Dvacet dalších už vyřadil, takže na nalezení odpovědi zbývalo posledních třicet. Potřásl hlavou a vydal se mezi vojáky. Několik skupin pracovalo na dřevěných schránách naplněných kameny ? závažích, která spadnou a zastaví přítok vody do jeskyně. Jiní obsluhovali systém kladek, které budou mechanismus ovládat. Asi po půl hodině Sazed usoudil, že si vedou dobře, a vrátil se ke své práci. Když kráčel ke svému stolu, připojil se k němu Špuk.

„Nepokoje,“ oznámil Špuk a srovnal se Sazedem krok.

„Prosím, Lorde Špuku?“

„Vojáci šli rovnat nepokoje. Nějaký lidi zapálili oheň a vojáci ho šli hasit, než se rozšíří na celé město. Tady je mnohem víc dřevěných staveb než v Centrální dominancii.“

Sazed se zamračil. „Pouštíme se na tenký led, obávám se.“

Špuk pokrčil rameny. „Mně to připadá jako dobrá věc. Tohle město je stejně na pokraji kolapsu, Sazede. Zrovna jako Luthadel, když jsme se ujali vlády tam.“

„Město zachránil před zkázou jedině Elend Venture,“ řekl Sazed tiše. „Kelsierova revoluce se snadno mohla zvrhnout v katastrofu.“

„To bude dobrý,“ chlácholil ho Špuk.

Sazed ho při procházení jeskyní pozoroval. Špuk se ze všech sil snažil působit důvěryhodně. Možná že se Sazed začínal měnit v cynika, ale nedokázal se na všechno dívat tak optimisticky jako on.

„Ty mi nevěříš,“ poznamenal Špuk.

„Nezlobte se, Lorde Špuku,“ objasňoval Sazed. „To ne, já jen… prostě mám v poslední době problém věřit čemukoli.“

„Aha.“

Chvíli šli mlčky, až dorazili k lesklé hladině podzemního jezera. Sazed se u ní zastavil, nahlodáván obavami. Chvíli jen tak stál. Připadal si zoufale, ale nevěděl, jak z toho ven.

„Tobě to nedělá starosti, Špuku?“ zeptal se nakonec. „Co bude, když se nám to nepovede?“

„Já nevím,“ odpověděl Špuk a přišoural se až k němu.

„A to není jen tohle,“ pokračoval Sazed a kývl směrem k pracujícím vojákům. „Jako by celá obloha byla najednou naším nepřítelem. Země umírá. Neuvažujete o tom, jestli má tohle všechno vůbec nějaký smysl? Proč ještě bojujeme? Jsme přece stejně odsouzení k záhubě!“

Špuk se začervenal. Potom sklopil oči. „Já nevím,“ opakoval. „Já… rozumím, kam míříš, Sazede. Snažíš se přijít na to, jestli o sobě pochybuju. Myslím, že do mě vidíš.“

Sazed se zamračil, ale Špuk se na něj nedíval.

„Máš pravdu,“ přisvědčil a otřel si čelo. „Dělá mi starosti, že se nám to třeba nepovede. Tindwyl by se na mě asi zlobila, ne? Ta zastávala názor, že vůdci o sobě pochybovat nesmějí.“

Sazed se zarazil. Co to dělám? pomyslel si, zděšen vlastními reakcemi. To už jsem došel tak daleko? Celý život jsem čelil Synodě a podporoval vzpouru proti svým vlastním lidem. Ale přitom jsem měl klid a věřil jsem, že to, co dělám, je správné.

A teď přijdu sem, kde mě lidé potřebují nejvíc, a jen sedím a vyjíždím po přátelích a vykládám jim, jak všichni pomřeme?

„Jenže,“ pokračoval Špuk, „i když o sobě pochybuju, tak stejně věřím, že to dobře dopadne.“

Sazeda překvapila naděje, kterou viděl tomu chlapci v očích. O tu já jsem přišel.

„Jak to můžeš říct?“ zeptal se.

„Já opravdu nevím,“ odvětil Špuk. „Já jen… No, pamatuješ se, na co ses mě nejdřív ptal, když jsi sem přišel? Stáli jsme tamhle u jezera a ty ses mě zeptal na víru. Jaký má smysl, když vede lidi k tomu, aby si ubližovali ? jako to udělala víra v Hrdinu z Hathsinu z Quelliona.“

Sazed se díval přes jezero. „Ano,“ odpověděl tiše. „Vzpomínám si.“

„Od té doby jsem o tom přemýšlel,“ pokračoval Špuk. „A… možná jsem našel odpověď.“

„Tak mi ji, prosím, řekni.“

„Víra,“ vysvětlil Špuk, „znamená, že ať se děje cokoli, věříš tomu, že nad tebou někdo bdí. A důvěřuješ mu, že všechno zařídí dobře.“

Sazed se zamračil.

„Znamená, že ze všeho je cesta ven,“ šeptal Špuk a zíral před sebe skelnýma očima, jako by viděl věci, které jsou Sazedovi skryty.

Ano, pomyslel si Sazed. Právě tohle jsem ztratil. A to potřebuji znovu najít.

Dospěl jsem k poznání, že každá síla má tři aspekty: fyzický, který je vidět v tom, co stvořili Růst se Zmarem, duchovní, což je neviditelná energie, která prostupuje celým světem, a kognitivní, v myslích těch, kteří tou energií vládnou.

Ale je v tom ještě víc. Mnohem víc, než jsem já sám schopen pochopit.

Měla bys je zabít.

Vin zvedla hlavu, když dveřmi do cely vstoupili dva vojáci. Hlas Zmaru měl jeden klad ? varoval ji, když se někdo přiblížil, i když vždycky stejnými slovy, že by ho měla zabít.

Občas skutečně váhala, jestli nezešílela. Viděla a slyšela přece věci, které jiní nevidí a neslyší. Jenže kdyby zešílela, tak si tohle nebude uvědomovat. Tak se prostě rozhodla smířit se skutečností, že slyší hlasy, a nedbat na to.

Vlastně za to byla někdy i vděčná. Kdyby neslyšela jeho hlas, byla by v cele sama. Všude bylo ticho. Ani vojáci nemluvili ? patrně na Yomenův příkaz. Kromě toho, kdykoli se Zmar ozval, měla pocit, že se o něm dozvídá zase o něco víc. Tak například zjistila, že se může ukazovat jako osoba, nebo ovlivňovat člověka na dálku. Když s ní nebyl v cele fyzicky přítomný, jeho slova byla jednodušší a neurčitá.

Třeba jeho pokyny, aby zabila stráže. Nemohla by to udělat, uvnitř v cele rozhodně ne. Ale nebylo to míněno jako konkrétní příkaz, spíš to byl pokus ovlivnit její postoje. Znovu jí to připomnělo allomancii, která dokázala působit na lidské emoce obecně.

Obecně působit…

Najednou ji něco napadlo. Zapátrala a ? jistě ? cítila, že stále má v moci tisícovku kolossů, kterou jí Elend dal. Byli pod její kontrolou, daleko, a respektovali obecné rozkazy, které jim dala předtím.

Mohla by je nějak využít? Třeba po nich poslat Elendovi vzkaz? Přikázat jim, aby zaútočili na město a osvobodili ji? Když o tom však uvažovala, nepřipadalo jí to rozumné. Kdyby je poslala do Fadrexu, tak by je tam zabili a navíc by to mohlo ohrozit Elendovy plány na případný útok. Mohla by je poslat pro Elenda, ale stejně by je nejspíš zabily hlídky z obav, aby je nepopadl záchvat krvežíznivosti. Co by od nich kromě toho čekala, i kdyby se k němu dostali? Mohla by jim přikázat, aby něco udělali ? někoho vzali, na někoho zaútočili ?, ale vyřídit vzkaz by nedokázali. Aspoň to ještě nikdo nezkoušel.

Snažila se zformulovat si vzkaz v hlavě a vštípit jej kolossovi, ale jedinou odezvou na jeho straně byl zmatek. Bude na tom muset ještě pracovat. Ale jak o tom přemýšlela, začala pochybovat, jestli poslat vzkaz Elendovi by byl nejlepší způsob, jak kolossy využít. Zmar by hned věděl, jaký má v ruce nástroj ? v případě, že si toho ještě nevšiml.

„Vidím, že ti nakonec našel celu,“ ozval se hlas.

Zvedla hlavu. Byl tam. Stále měl Reenovo tělo. Stál vedle ní v malé cele, zpříma, téměř se nad ní tyčil. Sedla si na lehátko. Netušila, že bude ze všech kovů nejvíc postrádat bronz. Když se k ní Zmar vracel „osobně“, zjistila to dopředu, když pálila bronz, i když se jí hned neukázal.

„Musím přiznat, že jsem se v tobě zklamal, Vin,“ řekl. Reenův hlas byl v jeho podání… starší. Moudřejší. Spojení tohoto starého otcovsky znějícího hlasu s Reenovou tváří a s tím, že ona věděla, o jakou bytost jde, bylo velmi zneklidňující.

„Naposledy jsi byla uvězněná bez kovů,“ pokračoval Zmar, „tu noc, než jsi zabila Pána Vládce a svrhla Finální říši. Ale teď už jsi tady jak dlouho… týden?“

Neodpověděla. Proč se mi posmívá? Chce se ode mě něco dozvědět?

Zavrtěl hlavou. „Myslel bych si, že přinejmenším zabiješ Yomena.“

„Proč vám tolik jde o jeho smrt?“ zeptala se. „Mně připadá, že je na vaší straně.“

Potřásl hlavou a stál s rukama založenýma za zády. „Vidím, že to pořád nechápeš. Vy jste všichni na mojí straně, Vin. Já jsem vás stvořil. Jste můj nástroj ? jeden každý. Zane, Yomen, ty, tvůj drahý císař Venture…“

„Ne. Zane byl váš a Yomen je evidentně pomatený. Ale Elend… proti vám bude bojovat.“

„Ale to nemůže,“ objasňoval. „To je právě to, co odmítáš pochopit, dítě. Proti mně bojovat nemůžete, protože už jen tím, že bojujete, pracujete v můj prospěch.“

„Zlí lidi, ti vám možná pomáhají,“ namítla. „Ale Elend ne. Elend je dobrý člověk, a to nepopřete.“

„Vin, Vin. Proč nedokážeš prohlédnout? Tady přece nejde o dobro nebo zlo. To nemá co dělat s morálkou. Dobrý člověk dokáže zabít stejně snadno jako zlý ? jenom to udělá z jiného důvodu.“

Vin nereagovala.

Zmar zavrtěl hlavou. „Pořád se ti to snažím vysvětlit. Ocitli jsme se v procesu, kdy končí svět ? to není boj, to je prostě vyvrcholení nevyhnutelnosti. Dokáže člověk vyrobit hodinky, které nikdy nepřestanou jít? Umíš si představit lucernu, která nikdy nedohoří? Všechno někdy skončí. Představ si mě jako správce ? toho, který má na starost obchod a ručí za to, že se zhasne a že se všechno uklidí, když přijde zavírací hodina.“

Na chvíli ji donutil zapochybovat. Na jeho slovech něco bylo. Když si uvědomila, co se v poslední době na zemi děje ? a začalo to ještě dřív, než byl Zmar osvobozen ?, skutečně jí jeho slova připadala logická.

Jenže jí na tom rozhovoru nešla do hlavy jedna věc. Kdyby jeho slova byla skutečně pravdivá, tak proč by jí věnoval takovou pozornost? Proč by se k ní vracel a znova s ní o tom mluvil?

„Takže předpokládám, že jste vyhrál,“ prohodila tiše.

„Vyhrál?“ podivil se Zmar, „Ty to opravdu nechápeš? Neměl jsem co vyhrát, dítě. Věci jdou samy tak, jak musí.“

„Aha, chápu,“ řekla.

„Ano, možná,“ přisvědčil. „Myslím, že ty bys to mohla pochopit.“ Otočil se a začal tiše přecházet z jedné strany malé cely na druhou. „Ty jsi část mne, víš. Zkázonosná krása. Upřímná a výkonná. Ze všech, na které jsem si dělal za těch tisíc let nárok, mě asi můžeš pochopit jedině ty.“

Aha, pomyslela si Vin. Tak takhle to je. Tak proto je tady ? protože chce, aby někdo pochopil, co dokázal! V očích mu viděla výraz pýchy a vítězství. Byly to lidské emoce, kterým rozuměla.

V tu chvíli pro ni Zmar přestal být „to“ nebo „ta síla“ a začal být „on“.

Poprvé začala vážně uvažovat o tom, že by mohla najít cestu, jak ho porazit. Byl mocný a někdy jí připadal až nepochopitelný. Viděla v něm však něco lidského ? a to bude možné přelstít, zlomit, zmanipulovat. Možná to byl stejný závěr, k jakému dospěl Kelsier, když se podíval do očí Pánu Vládci ten osudný den, kdy ho zatkl. Konečně měla pocit, že Kelsiera chápe, že ví, jaké to asi bylo, pustit se do něčeho tak obrovského, jako bylo zabití Pána Vládce.

Jenže Kelsier měl roky na to, aby to naplánoval, pomyslela si. Já… ani nevím, jak dlouho na to vlastně mám. Dlouho asi ne. Než to stačila rozvinout, začalo další zemětřesení. Stěny se chvěly a Vin slyšela, jak na chodbě klejí stráže, protože tam padaly a rozbíjely se věci. A Zmar… vypadal jako na vrcholu blaha, oči zavřené, ústa pootevřená ve výrazu plném rozkoše.

Nakonec všechno utichlo. Zmar otevřel oči a podíval se na ni. „Ta práce, kterou dělám, to je pro mě vášeň, Vin. Nese s sebou dynamiku změn. Proto jste pro mě s Elendem tak důležití. Lidé, v nichž je vášeň, jsou lidé schopní ničit ? protože lidská vášeň není naplněná, dokud jí člověk nedokáže něco obětovat. Zabije? Půjde do války? Zničí a zahodí to, co má, ve jménu svých přání?“

Takže Zmar si nejen myslí, že něco dokázal, přemítala Vin, on si myslí, že zvítězil. I přes to, co tvrdí, se cítí jako vítěz ? který porazil soupeře…, ale kdo jím byl? My? Pro sílu, jako je Zmar, přece nejsme partneři.

Jako by k ní najednou promluvil hlas z dávné minulosti. Jaké je první pravidlo allomancie, Vin?

Následek. Akce a reakce. Jestliže má Zmar sílu ničit, někde existuje síla, která jde proti němu. Musí existovat. Zmar má svůj opak. Nebo aspoň kdysi měl.

„Co jste s ním udělal?“ zeptala se.

Zaváhal, zamračil se a otočil se k ní.

„Se svým protějškem,“ vysvětlila. „S tím, kdo vám ze začátku bránil zničit svět?“

Na dlouho se odmlčel. Potom se usmál a Vin z toho úsměvu zamrazilo. Viděla, že je skutečně jeho součástí. Že mu rozumí.

„Růst je mrtev,“ odvětil Zmar.

„Vy jste ho zabil?“

Pokrčil rameny. „Ano a ne. Vyčerpal se tím, že mě uvěznil. I když jeho smrtelná křeč trvala několik tisíc let, teď už je konečně pryč. A naše dohoda se naplnila.“

Růst, pomyslela si a do velkého soustrojí jí zapadl poslední dílek. Protiklad Zmaru. Síla, která nemohla svého soupeře zničit, protože představovala opak ničení. Ale uvěznit ho dokázala.

Jenže jeho uvěznění skončilo, jakmile jsem se vzdala moci u Pramene Povýšení.

„Takže už chápeš tu nevyhnutelnost?“ zeptal se tiše Zmar.

„Vy jste nemohl nic stvořit sám, že je to tak?“ dotírala. „Svět. Život. Vy neumíte tvořit, vy umíte jenom ničit.“

„On taky nemohl tvořit sám,“ namítl. „On dokázal jen rozvíjet a zachovávat. Růst a zachování není tvoření.“

„Takže jste tvořili společně,“ usoudila.

„S kompromisem,“ přisvědčil. „Já jsem slíbil, že mu pomohu stvořit vás ? živé tvory, kteří myslí, kteří milují.“

„A co slíbil on?“ zeptala se Vin, ale tušila, že odpověď zná.

„Že vás budu moct nakonec zničit,“ odpověděl tiše. „A teď se mi jeho slib splní. Tvoření má jediný smysl ? dívat se, jak všechno nakonec umírá. Je to, jako když příběh vyvrcholí a potom musí skončit. Stvoření není završené bez konce.“

To není možné, pomyslela si. Růst. Jestli je to opravdu vesmírná síla, tak tu přece nejde zničit, ne?

„Já vím, co si myslíš,“ řekl Zmar. „Získat moc Růstu není možné, protože je mrtvý. Vidíš, že mě nedokázal zabít. Dokázal mě jenom uvěznit.“

Ano. To už jsem si domyslela. Takže mi do myšlenek opravdu nevidíš, co?

Zmar pokračoval: „Byl to podlý čin, musím říct. Růst se pokusil porušit naši dohodu. Ty bys to nenazvala podvodem? Je to přesně, jak jsem říkal ? dobro a zlo s tímhle nemá nic společného. Zlý člověk bude chránit to, co je mu cenné, stejně jako dobrý člověk.“

Jenže v tom, aby zničil svět teď hned, Zmaru něco brání, přemítala. Protože přes všechny ty jeho povídačky, on zrovna není síla, která by čekala na „vhodnou“ chvíli. Je v tom ještě něco. Něco, čemu nerozumím.

Co ho může držet na uzdě?

„Přišel jsem za tebou,“ prohlásil Zmar, „protože chci, aby ses na to se mnou aspoň dívala. Protože už to nastává.“

Zbystřila. „Co nastává? Konec světa?“

Přikývl.

„Za jak dlouho?“ zeptala se.

„Je to otázka dnů,“ odpověděl. „Maximálně týdnů.“

Zamrazilo ji. Přišel za ní a odhalil se jí, protože ona je v zajetí. On si tudíž myslí, že lidstvo ztratilo poslední šanci. Myslí si, že vyhrál.

Z čehož nutně plyne, že existuje způsob, jak ho porazit, řekla si odhodlaně. A má to nějakou spojitost se mnou. Ale nemůžu proti němu nic udělat tady, to by se sem nepřišel vychloubat.

To tedy znamenalo, že se musí dostat ven. Rychle.

Jakmile začnete chápat tyto souvislosti, vidíte, jak mohl být Zmar uvězněn, přestože Růst ztratil sílu vědomí a ducha z větší části investoval do vytvoření tohoto vězení. I když bylo vědomí Růstu téměř zničeno, jeho duch a tělo ještě existovaly. Jako síla protichůdná Zmaru mu dokázal bránit v ničení. Nebo aspoň v příliš rychlém ničení. Jakmile byl Zmar z „vězení“ osvobozen, jeho destruktivní činnost se velmi zrychlila.

To však ještě není všechno. Ve hře je daleko víc věcí, kterým já sám nerozumím.

„Tady napřete sílu,“ ukázal Sazed na dřevěnou páku.

„Vyvažovací závaží spadne a zablokuje všechna čtyři stavidla a zastaví přítok vody do jeskyně. Ale pozor, nahoře to bude obrovský příval vody. Všechny kanály se zaplní během pár hodin a obávám se, že v severní části města dojde k záplavám.“

„Nebezpečným?“ zeptal se Špuk.

„Snad ne,“ odpověděl Sazed. „Voda se povalí potrubím v budově vedle nás. Zkoumal jsem to tam a vypadá to, že je potrubí v pořádku. Voda by měla téct rovnou do kanálů a z nich se rozvede po celém městě. Proud bude docela rychlý.“

„Na to jsem si dal pozor,“ řekl Špuk. „Durn zajistí, aby tam nebyli lidi.“

Sazed přikývl. Špuk se nedokázal ubránit obdivu. Komplikovaná konstrukce ze dřeva, řemení a drátů vypadala, jako by ji stavěli celé měsíce, a ne týdny. Velké sítě kamenů vyvažovaly čtyři závěsná stavidla, která byla připravena příval vody do jeskyně zablokovat.

„To je úžasný, Sazede,“ jásal Špuk. „Když dokážeme něco tak velikýho jako znova zavodnit kanály, lidi se určitě odvrátí od Občana k nám.“ Breeze a Durnovi muži v poslední době tvrdě pracovali na tom, aby se lidé připravili, že Hrdina z plamenů udělá zázrak. Něco neobyčejného. Něco, co dokáže ? jednou provždy ?, kdo má právo být vládcem tohoto města.

„Udělal jsem, co jsem mohl,“ Sazed skromně sklonil hlavu. „Ta stavidla samozřejmě nebudou těsnit úplně stoprocentně. Ale nemělo by to vadit.“

„Chlapi?“ obrátil se Špuk na Goradelovy vojáky. „Rozumíte, co máte dělat?“

„Ano, pane,“ odpověděl jejich velitel. „Počkáme na posla a potom zvedneme tamhletu páku.“

„Kdyby žádný posel nepřišel,“ řekl Špuk, „tak ji zvedněte, až se setmí.“

„A,“ zvedl prst Sazed, „nezapomeňte otočit těsnícím mechanismem ve vedlejší místnosti, abyste zablokovali odtok vody odsud. Jinak bude jezero za chvíli prázdné. A bylo by lepší tady takovýhle rezervoár vody zachovat.“

„Ano, pane,“ přikývl voják.

Špuk se ohlédl do jeskyně. Všude kolem pobíhali vojáci a připravovali se na akci. Většinu jich bude v noci potřebovat. Pracovali s chutí ? strávili už příliš dlouhou dobu zavření v jeskyni a v budově nad ní. Beldre stála stranou a se zájmem pozorovala Sazedův složitý systém. Špuk se oddělil od vojáků a rychlým krokem směřoval k ní.

„Vy to opravdu uděláte?“ zeptala se. „Vrátíte vodu do kanálů?“

Špuk přikývl.

„Někdy jsem si představovala, jaké by to bylo, kdyby v nich zase byla voda,“ pokračovala. „Město by nebylo tak vyprahlé ? a bylo by zase významné, jako bývalo ze začátku za Finální říše. Ty kanály byly krásné. Nic podobného těm černým jámám, co tam jsou teď.“

„Bude to krása,“ slíbil Špuk a usmál se.

Beldre zavrtěla hlavou. „Já… hrozně mě udivuje, že můžete být pokaždé jiný. Jak může člověk, který udělá pro město něco tak krásného, zároveň plánovat takovou zkázu?“

„Beldre, já žádnou zkázu neplánuju. Nechci město zničit.“

„Jenom jeho vládu.“

„Dělám jen to, co je potřeba.“

„Tohle lidi říkají hrozně snadno,“ namítla. „Jenže se málokdy shodnou v tom, co znamená to, ‚co je potřeba‘.“

„Váš bratr měl příležitost,“ připomněl.

Sklopila oči. Měla u sebe stále dopis, který dostali ten den ráno ? Quellionovu odpověď. Přímluva Beldre byla upřímná, ale Občan odpověděl urážkami a nařčením, že mu Beldre psala pod nátlakem, protože je v zajetí.

Nebojím se uzurpátora, stálo v dopise. Jsem pod ochranou samotného Hrdiny z Hathsinu. Tohle město nedostaneš, tyrane.

Zvedla hlavu. „Nedělejte to,“ zašeptala. „Dejte mu ještě čas. Prosím.“

Zaváhal.

„Čas už žádný není,“ řekl Kelsier. „Dělej, co musíš.“

„Je mi líto,“ pravil a otočil se k ní zády. „Zůstanete tu s vojáky. Odcházím a nechávám tu čtyři muže. Ne proto, abyste neutekla ? i když vás asi hlídat budou. Ale chci, abyste tu zůstala. Na ulicích nebude bezpečno.“

Cítil, jak se za ním ušklíbla. Nechal ji tam stát a odešel ke skupině vojáků. Jeden mu přinesl jeho bojové hole a propálený plášť. Goradel se postavil před vojáky a tvářil se pyšně. „Jsme připraveni, pane.“

Breeze si stoupl vedle něho, zavrtěl hlavou a poklepal holí o zem. Potom vzdychl. „Tak, jdeme znova do toho…“

Událostí, kterou se chystali využít, byla Quellionova už dávno ohlašovaná řeč. Quellion v poslední době přestal s popravami, jako by si konečně uvědomil, že podkopávají stabilitu jeho vlády. Bylo zřejmé, že se chce vrátit k větší benevolenci, konat shromáždění a zdůrazňovat, jaké velké věci pro město dělá.

Špuk šel kousek před Breezem, Allrianne a Sazedem. Ti kráčeli za ním a povídali si. Přidalo se k nim i několik Goradelových vojáků v běžném oblečení, jaké nosili v Urteau všichni. Špuk vojáky rozdělil a poslal je různými cestami. Ještě nebyla tma ? pro Špuka bylo zapadající slunce příliš jasné, musel mít přes oči pásku a brýle. Quellion rád řečnil večer, když v průběhu jeho projevu přicházela mlha. Líbila se mu ta souvislost s Hrdinou z Hathsinu.

Z boční ulice se vynořila postava a připojila se ke Špukovi. Byl to přihrbený Durn v plášti. Špuk respektoval jeho přání osobně dohlédnout na bezpečnost v Harrows. Možná právě proto skončil jako vůdce zdejšího podsvětí. „Lidi se scházejí podle očekávání,“ řekl Durn a tlumeně zakašlal. „Pár vašich vojáků už je na místě.“

Špuk přikývl.

„Ve městě to vře,“ pokračoval Durn. „Docela mě to děsí. V sekcích, který nemám pod kontrolou, prý už začali rabovat v zakázaných šlechtických domech. Mí lidi mají plný ruce práce s tím, aby vyklidili nory.“

„To se zvládne,“ uklidňoval ho Špuk. „Většina lidí bude na tom projevu.“

Durn se na chvíli odmlčel. „Prý chce Quellion v tý řeči štvát lidi proti tobě a nakonec vyzvat k útoku na budovu Ministerstva.“

„Tak to je dobře, že tam zrovna dnes nebudeme,“ řekl spokojeně Špuk. „Neměl odtamtud stahovat vojáky, ani když je potřeboval, aby udržel pořádek ve městě.“

Durn přikyvoval.

„Co je?“ zeptal se Špuk.

„Doufám, že to ustojíš, mladej. Ráno bude město tvoje. Zacházej s ním líp než Quellion.“

„Budu,“ slíbil Špuk.

„Mí lidi kvůli tobě udělají na tom projevu výtržnost. Sbohem.“ Zabočil doleva a zmizel v další noře.

Vpředu už se srocoval dav. Špuk si nasadil kapuci a začal se prodírat mezi lidmi. Sazeda a ostatní nechal rychle za sebou na rampě k náměstí, které si Quellion pro svou řeč vybral. Jeho muži vztyčili dřevěné pódium, na němž měl Občan stanout tváří k davu. Proslov už byl mezitím v plném proudu. Špuk se zastavil kousek od hlídky. Kolem Quellionova pódia stálo mnoho vojáků. Přehlíželi dav.

Minuty míjely a Špuk poslouchal Quellionův hlas, ale slova nevnímal. Kolem padal na všechny přihlížející popel a ve vzduchu se začínala tvořit mlha.

Špuk poslouchal sluchem, jaký nikdo jiný neměl. Využíval zvláštní schopnosti allomancie filtrovat a vynechávat ? slyšet skrz šepot, šum a kašlání stejně, jako dokázal vidět přes vše zahalující mlhu. Slyšet město. Výkřik v dálce.

Právě to začalo.

„Moc rychle!“ šeptal jakýsi hlas a ke Špukovi se přiblížil žebrák. „Durn posílá vzkaz. V ulicích jsou nepokoje, ale on je nezačal. Neovládá ty lidi. Pane, město začíná hořet!“

„Je to přece úplně stejná noc jako tenkrát,“ ozval se další hlas. Kelsierův. „Úžasná noc. Když jsem se zmocnil Luthadelu a ten se stal mým.“

Vzadu v davu vypukly výtržnosti. To byli Durnovi lidé. Pár Quellionových stráží se oddělilo, aby je uklidnily. Občan dále vykřikoval své urážky. Špuk mezi nimi zaslechl své jméno, ale jinak vnímal jenom hluk.

Zaklonil hlavu a podíval se k obloze. Všude kolem padal popel, až si připadal, jako by v něm plul vzduchem. Jako Mistborn.

Kapuce mu sjela z hlavy. Muži kolem začali překvapeně šeptat.

V dálce odbíjely hodiny. Goradelovi vojáci se vrhli k pódiu. Za ním bylo vidět na obzoru zář. Povstalci začali zapalovat město. Přesně jako tu noc, kdy svrhli Pána Vládce. Byly to pochodně vzpoury. Tam tehdy lidé posadili na trůn Elenda.

Tentokrát byl na řadě Špuk.

Už nikdy nebudu slabý, pomyslel si. Nikdy!

Poslední Quellionovi muži se rozutekli, aby mohli zaútočit na Goradelovy vojáky. Dav couval od bitky dál, ale nerozcházel se. Všichni byli připraveni na nadcházející události. Mnoho lidí čekalo na znamení, které sliboval Špuk s Durnem ? znamení, o němž se začalo mluvit sotva před pár hodinami, aby Quellion nestačil Špukův plán zmařit. Na zázrak v kanálech a důkaz, že Quellion je allomant.

Jestli Quellion ? nebo i někdo z jeho stráží na pódiu ? vyhodí mince nebo vyskočí do vzduchu, všichni to uvidí. Uvidí, že byli podvedeni. A to bude znamenat konec. Dav ustupoval před bojujícími vojáky, až Špuk zůstal sám. Quellionův hlas konečně utichl. Někteří z jeho vojáků k němu přiběhli, aby ho odvedli z pódia.

Quellion zahlédl Špuka. Až v tu chvíli se v jeho pohledu objevil strach.

Špuk vyskočil. Nedokázal tlačit pomocí oceli, ale nohy měl posílené cínem s olovem, který dmýchal. Snadno doskočil až na okraj pódia. Vytáhl bojovou hůl a vrhl se k Občanovi.

Lidé za nimi začali křičet. Špuk zaslechl své jméno, volali Hrdinu z plamenů. Hrdina. On Quelliona nezabije, on ho zničí. Podkope jeho vládu, jak říkal Breeze. Tou dobou už asi s Allrianne působili na dav, aby se ze strachu nerozprchl. Drželi jej na místě.

Aby všichni viděli, co Špuk předvede.

Hlídky vedle Quelliona si Špuka všimly příliš pozdě. Prvního ze strážců skolil velmi snadno. Rozbil mu hlavu skrytou pod helmou. Quellion křičel o pomoc.

Špuk se rozpřáhl na dalšího, ale ten mu nepřirozeně rychle uskočil z cesty. Špuk se stáhl ke straně zrovna včas, aby stačil uhnout ráně. Zbraň mu jenom přejela z boku po tváři. Ten muž byl allomant ? pálil cín s olovem. Neměl meč, ale palici opatřenou obsidiánovým hrotem.

Cín s olovem moc nápadný není, pomyslel si Špuk. Lidi nepoznají, jestli bojuje moc rychle nebo vydrží víc, než by měl. Musím Quelliona donutit, aby vyhodil mince.

Rváč uskočil stranou. Bylo zřejmé, že si všiml, že i Špuk se pohybuje příliš rychle. Ostražitě držel zbraň zvednutou, ale nezaútočil. Jenom otálel a čekal, až Quelliona odtáhnou pryč. Rváč by nebyl žádný snadný soupeř ? byl by stejně obratný jako Špuk a asi ještě silnější.

„Vaše rodina je volná,“ zalhal Špuk potichu. „Zachránili jsme je. Pomozte nám proti Quellionovi ? už na vás nemá právo.“

Rváč se zastavil a sklopil zbraň.

„Zabij ho!“ vyštěkl Kelsier.

To Špuk neměl v plánu, ale zareagoval na ta slova a uskočil z dosahu rváče. Ten se překvapeně otočil a Špuk mu dal ránu do hlavy. Bojová hůl se mu rozletěla na kusy. Rváč klesl k zemi a Špuk okamžitě sebral jeho spadlou zbraň, palici s obsidiánovým hrotem.

Quellion stál na kraji pódia. Špuk skočil a sklouzl po dřevěném stupínku. On allomancii používat mohl ? on proti ní neřečnil. Bát se využít vlastních schopností mohl jedině pokrytecký Quellion.

Špuk cestou srazil posledního strážce a obsidiánovým hrotem mu roztrhl tělo. Voják upadl a Quellion se otočil.

„Já se tě nebojím!“ řekl rozechvělým hlasem. „Jsem chráněný!“

„Zabij ho,“ poručil mu Kelsier, který se objevil osobně na pódiu kousek od nich. Většinou ke Špukovi mluvil jen v duchu ? neviděl ho od chvíle, kdy se setkali v hořící budově. To bylo tedy znamení, že se dějí velké věci.

Špuk popadl Občana pod krkem a mrštil jím dopředu. Zvedl palici. Z obsidiánového hrotu mu na ruku kapala krev.

„Ne!“

Špuk strnul, když zaslechl ten hlas, a ohlédl se stranou. Byla tam. Tlačila se davem k pódiu.

„Beldre?“ podivil se. „Jak jste se dostala z jeskyně?“ V davu ho ovšem nemohla slyšet. To jen on svým nadpřirozeným sluchem dokázal rozeznat její hlas i přes bojovou vřavu. Na dálku se setkali očima a odezíral jí slova, která neslyšel.

Prosím. Slíbil jste to.

„Zabij ho!“

Quellion využil okamžiku a snažil se vyprostit. Špuk se otočil a škubl silněji. Srazil Quelliona na zem na dřevěné pódium a málem mu rozerval košili. Quellion vykřikl bolestí a Špuk zvedl oběma rukama svou brutální zbraň.

V záři ohně se cosi zalesklo. Špuk náraz sotva cítil, i když ho to zasáhlo. Zavrávoral, podíval se dolů a spatřil na svém boku krev. Cosi mu provrtalo rameno a paži. Nebyl to šíp, i když ten zásah byl podobný. Paže mu klesla, a i když bolest necítil, svaly mu nefungovaly tak, jak by měly.

Dostal jsem zásah… Mincí.

Otočil se. Na kraji davu stála Beldre, plakala a ruce měla zvednuté k němu.

Ona byla u toho ten den, co mě zajali, pomyslel si otupěle. Byla u bratra. Vždycky ji měl nablízku. Aby ji chránil.

Nebo je to obráceně?

Napřímil se. Vedle něho skuhral Quellion. Z místa, které Beldre zasáhla mincí, Špukovi stékal pramínek krve. Nevšímal si toho a díval se na ni.

„Tak to vy jste byla ta allomantka,“ zašeptal. „Ne váš bratr.“

Dav začal křičet. Patrně ho k tomu provokoval Breeze. „Občanova sestra je allomantka!“

„Pokrytec!“

„Lhář!“

„Zabil mi strýce a svou sestru nechal naživu!“

Beldre vykřikla, když lidé ? pečlivě předem připraveni a nastraženi k tomuto účelu ? viděli důkaz, který jim Špuk sliboval. Nebyl sice namířený tam, kam měl být, ale lavina, kterou spustil, už se nedala zastavit. Lidé se shlukli kolem Beldre a zlostně křičeli a postrkovali ji mezi sebou.

Špuk došel až k ní a zvedl zraněnou paži. V tu chvíli na něj padl stín.

„Ona měla vždycky v plánu tě zradit, Špuku,“ řekl Kelsier.

Špuk se otočil a spatřil Hrdinu z Hathsinu. Tyčil se nad ním vysoký a hrdý jako v ten den, kdy stanul před Pánem Vládcem.

„Čekal jsi na vraha,“ pokračoval. „A netušil jsi, že už ho Quellion poslal. Svou sestru. Nepozastavil ses nad tím, že ji pustil a nechal odejít do nepřátelské základny? On ji tam poslal, aby tě zabila. Tebe, Sazeda a Breeze. Jenže problém je v tom, že vyrostla jako hýčkaná slečinka. Na zabíjení není zvyklá. Nikdy nebyla. Takže ti z její strany vlastně nikdy skutečné nebezpečí nehrozilo.“

Dav se začal stahovat a Špuk se otočil s obavami o Beldre. Uklidnilo ho, když zjistil, že ji lidé jen táhnou na pódium. „Hrdina!“ skandovali. „Hrdina z plamenů!“

„Král!“

Vytáhli Beldre nahoru na pódium a hodili ji před něho. Nachové šaty měla potrhané, tělo potlučené a vlasy rozcuchané. Vedle ní sténal Quellion. Aniž to měl v úmyslu, zlomil mu ruku.

Špuk přiskočil, aby Beldre pomohl. Měla několik drobných ran a krvácela. Ale byla naživu. A plakala.

„Dělala mu ochranku,“ vysvětloval Kelsier a překročil ji. „Proto byla pořád s ním. Quellion není allomant. Nikdy nebyl.“

Špuk si klekl vedle Beldre, zděšen modřinami na jejím těle.

„Tak teď ji musíš zabít,“ nařídil Kelsier.

Zvedl hlavu. Z rány na tváři, kde ho pořezal rváč, mu prosakovala krev a kapala mu po bradě. „Cože?“

„Chceš moc, Špuku?“ zeptal se Kelsier a udělal krok dopředu. „Chceš být lepší allomant? No, ale ta moc se přece musí někde vzít. Nikdy nepřijde sama od sebe. Ta žena je mincířka. Zabij ji a získáš její schopnost. Já ti ji dám.“

Špuk sklonil hlavu k plačící Beldre. Připadal si tak nějak neskutečně, jako by nebyl sám sebou. Dýchal namáhavě a sípal a celý se třásl, i když pálil cín s olovem. Lidé stále skandovali jeho jméno. Quellion cosi drmolil a Beldre stále plakala.

Špuk sáhl zkrvavenou rukou na pásku, kterou nosil přes oči, a odhodil ji i s brýlemi. Vstal a podíval se na město.

Hořelo.

Ulicí se nesly zvuky povstalců. Plameny šlehaly z desítky různých míst, osvětlovaly mlhu a vrhaly ďábelské odlesky po celém městě. Ne ohně revoluce, plameny zkázy.

„Takhle ne…“ zašeptal.

„Ty se zmocníš města, Špuku,“ nabádal ho Kelsier. „Dostaneš, co jsi vždycky chtěl. Budeš jako Elend a Vin. Ještě lepší než oni dva! Budeš mít Elendův titul a Vininu moc! Budeš jako bůh!“

Špuk se odvrátil od hořícího města a všiml si, že Quellion zvedá zdravou ruku k…

Ke Kelsierovi.

„Prosím,“ šeptal Quellion. Bylo zřejmé, že Kelsiera vidí, i když ho nikdo z ostatních lidí vidět nemohl. „Můj pane Kelsiere, proč jste mě opustil?“

„Já jsem ti dal cín s olovem, Špuku,“ obořil se Kelsier hněvivě a na Quelliona se ani nepodíval. „A ty mě teď odmítáš? Musíš vytáhnout jeden z ocelových bodců, co podpírají tohle pódium. Potom vezmeš tu holku a přitiskneš ji k sobě. Zabiješ ji tím bodcem a vrazíš si ho do těla. To je jediný možný způsob!“

Zabít ji bodcem… pomyslel si Špuk ochromeně. To všechno teda začalo ten den, jak jsem málem umřel. Bojoval jsem se rváčem na tržišti, schoval jsem se za něj. A… ten druhý voják zaútočil a probodl najednou jeho i mě.

Vstal, odpotácel se od Beldre a klekl si vedle Quelliona. Přitiskl ho k dřevěným prknům. Quellion zanaříkal.

„Správně,“ pochválil ho Kelsier. „Jeho zabiješ jako prvního.“

Ale Špuk ho neposlouchal. Roztrhl Quellionovi košili a prohlížel mu ramena a hrudník. Nikde nic divného neviděl. Paži však měl Quellion propíchnutou kouskem kovu, který vypadal jako bronz. Třesoucí se rukou jej Špuk vytrhl. Quellion vykřikl.

A s ním i Kelsier.

Špuk se otočil s krvavým bronzovým bodcem v ruce. Kelsier se kroutil zuřivostí, ruce napřažené jako pařáty. Pokročil dopředu.

„Kdo jste?“ houkl Špuk.

Postava zaječela, ale Špuk si toho nevšímal a podíval se na svou hruď. Jedním pohybem si roztrhl košili a odhalil zahojenou ránu na rameni. Pod kůží mu prosvítal kousek kovu, špička soupeřova meče, která mu zůstala v ráně. Meče, který zabil allomanta a skrz jeho tělo prošel až do Špukova ramene. Kelsier mu řekl, ať si ho v těle nechá. Jako symbol toho, čím musel projít.

Ten kousek meče Špukovi vyčníval ze svalu. Jak na něj mohl zapomenout? Jak mohl žít s takovým kusem kovu v těle a nevšímat si jej? Sáhl po něm.

„Ne!“ zařval Kelsier. „Špuku, ty chceš být zase normální člověk? Pro nikoho neužitečný? Ztratíš schopnost pálit cín s olovem a zase budeš slabý a bezvýznamný jako tenkrát, když jsi nechal umřít strýce!“

Špuk zaváhal.

Ne, pomyslel si. Něco není v pořádku. Měl jsem odhalit Quelliona a donutit ho použít allomancii, ale místo toho jsem na něj zaútočil. A chtěl jsem ho zabít. Zapomněl jsem na všechny plány a celou naši přípravu. Přinesl jsem do města zkázu.

Tak to ale nemělo být!

Vytáhl z boty skleněnou dýku. Kelsier mu nepříčetně řičel do uší, ale Špuk se rozmáchl a dýkou se řízl do ramene. Prsty posílenými cínem s olovem sáhl po kousku meče.

Prudce jej vytrhl a hodil na zem. Potom vykřikl šokem a bolestí. Kelsier okamžitě zmizel. A s ním i Špukova schopnost pálit cín s olovem.

Dopadlo to na něj najednou celou vahou ? únava z trvalého přepínání sil po celou dobu v Urteau. Rány, které ignoroval. Náhlá exploze světla, zvuku a pachů, které díky cínu s olovem odolával. Zmohlo ho to jako fyzický úder, srazilo na kolena. Zhroutil se na pódium.

Zasténal, neschopný myslet. Cítil jen, jak ho pohlcuje tma…

Město hoří.

Tma…

Tisíce lidí umřou v plamenech.

Mlha ho lechtala po tvářích. V celé té kakofonii zvuků uhasil cín a ponořil se do ticha a blažené otupělosti. Bylo to tak lepší.

Chceš být jako Kelsier? Jako skutečný Kelsier? Tak bojuj, když jsi poražený!

„Lorde Špuku!“ Ten hlas přicházel odkudsi z dálky.

Přežít!

S výkřikem bolesti spálil cín. Jako vždycky se ocitl uprostřed vlny tisíců vjemů, která přišla najednou jako šok. Bolest. Cit. Sluch. Zvuky, vůně, světla.

A vědomí.

Přinutil se zvednout na kolena. Kašlal. Z paže mu stále stékala krev. Pozvedl hlavu. Na pódium běžel Sazed.

„Lorde Špuku!“ Sazed skoro lapal po dechu. „Lord Breeze se snaží klidnit povstalce, ale myslím, že jsme to přehnali. Lidé běsní a během chvilky město zničí.“

„Ohně,“ chroptěl Špuk. „Musíme je uhasit. Město je vyschlé. Všude je dřevo. Všechno shoří, i s lidma.“

Sazed se tvářil velmi vážně. „To nejde. Musíme pryč! Tohle povstání nás smete.“

Špuk se ohlédl stranou. Beldre klečela vedle bratra. Ovázala mu ránu a zavěsila paži na šátek. Quellion se omámeně díval na Špuka. Jako by se najednou probudil ze sna.

Špuk se vypotácel na nohy. „Neopustíme město, Sazede.“

„Ale ?“

„Ne!“ opakoval ostře Špuk. „Utekl jsem z Luthadelu a nechal jsem umřít Clubse. Teď už neuteču! Ty ohně uhasíme. Potřebujeme jen vodu.“

Sazed se zarazil.

„Voda,“ řekla Beldre a vstala.

„Kanály se naplní rychle,“ drmolil Špuk. „Uděláme řetěz a budeme hasit ? pusťte vodu.“

Beldre sklopila oči. „Nejde to, Špuku. Ty stráže, co jste tam nechali… jsem zranila mincemi.“

Špuka zamrazilo. „Jsou mrtví?“

Zavrtěla hlavou. Vlasy měla rozcuchané a tváře samý šrám. „Já nevím,“ odpověděla tiše. „Nedívala jsem se.“

„Voda sem ještě nedorazila,“ řekl vážně Sazed. „Už… ji měli dávno pustit.“

„Tak ji sem přivedeme my!“ vyštěkl Špuk. Otočil se ke Quellionovi a zavrávoral. Hlava se mu točila. „Ty!“ houkl a ukázal na něj. „Ty jsi chtěl vládnout městu? Tak dělej, veď lidi! Dávej jim pokyny! Připrav je a přikaž jim, ať uhasí požáry.“

„Nemůžu,“ namítl Quellion. „Zabili by mě za to, co jsem udělal.“

Špuk se zakymácel. Opřel se o trám a držel se za hlavu. Beldre k němu popošla.

Zvedl hlavu a podíval se Quellionovi do očí. Z ohňů šla taková záře, že ho cín skoro oslepoval. Přesto si netroufl ho uhasit ? při vědomí ho držel právě jen ten hluk, bolest a žár.

„Ty za nima půjdeš,“ zavrčel. „Je mi jedno, jestli tě rozpářou na dva kusy, Quellione. Ale ty se aspoň pokusíš tohle město zachránit. Jestli ne, tak tě zabiju. Rozuměl jsi?“

Občan strnul a potom přikývl.

„Sazede,“ pokynul Špuk. „Vezmi ho za Breezem a Allrianne. Já jdu do jeskyně. Nějak pustím do kanálů vodu. Ať začne Breeze s ostatníma hasit, jakmile budou mít vodu k dispozici.“

Sazed přikývl. „To je dobrý plán. Ale Občana povede Goradel, já jdu s tebou.“

Špuk malátně přikývl. Potom se Sazed obrátil a odešel pro kapitána, který mezitím rozestavil kolem pódia ochranný půlkruh vojáků. Špuk sešplhal z pódia dolů a namáhavě se potácel k jeskyni.

Brzy se k němu kdosi přidal. Za chvilku ho však předešel a odběhl. Uvědomoval si, že je dobře, že se akce ujal Sazed ? vytvořil mechanismus, který město zavodní. Spustí stavidla. Špuka u toho nepotřebuje.

Musím dál, musím se hýbat.

Šel, ale každý krok jako by byl pokáním za to, co udělal s městem. Po chvíli si uvědomil, že vedle něho někdo je, že se mu snaží ovázat paži.

Zamžoural. „Beldre?“

„Zradila jsem vás,“ řekla a sklopila oči. „Ale neměla jsem na vybranou. Nemohla jsem dopustit, abyste ho zabil. Já…“

„Udělala jste to správně,“ odpověděl. „Bylo v tom něco… něco většího, Beldre. Mělo to vašeho bratra v moci. Mě to málem dostalo taky. Nerozumím tomu. Musíme jít. Už jsme blízko. Ještě nahoru po rampě.“

Podpírala ho. Ještě než dorazili na místo, ucítil Špuk kouř, viděl světlo a cítil žár. S Beldre vyšplhali nahoru na rampu, vlastně spíš vylezli po čtyřech, protože Beldre byla skoro stejně potlučená jako on. Špuk však věděl, co je nahoře čeká.

Budova Ministerstva byla stejně jako celé město v plamenech. Před ní stál Sazed, rukama si chránil oči. Pro Špukovy přecitlivělé smysly to byla taková záře, že se musel odvrátit. Ten žár jako by pocházel přímo od slunce.

Sazed se snažil dostat dovnitř, ale nepodařilo se mu to. Otočil se ke Špukovi a zakrýval si tvář. „Je tam hrozně horko!“ zdůraznil. „Musíme sehnat vodu nebo písek. Uhasit to, než se pustíme dolů.“

„Příliš pozdě,“ šeptal Špuk. „Trvalo by to moc dlouho.“

Beldre se otočila a dívala se na město. Špukovi se zdálo, jako by se všude ve slunečních paprscích zvedal a kroužil kouř a stoupal nahoru vstříc padajícímu popelu.

Zaťal zuby a potácivě klopýtal k ohni.

„Špuku!“ vykřikla Beldre. Ale nemusela se bát. Plameny byly tak žhavé a bolest tak silná, že se nedostal ani na polovinu cesty k budově. Zavrávoral a vrátil se zpátky k ní a k Sazedovi. Zbystřené smysly mu přístup k ohni ještě víc ztěžovaly.

„Tady už nemůžeme nic udělat,“ prohlásil Sazed. „Musíme sehnat partu a vrátit se zpátky.“

„Nedokázal jsem to,“ zašeptal Špuk.

„Nedokázal to nikdo z nás,“ namítl Sazed. „Je to moje vina. Císař tím pověřil mě.“

„Měli jsme městu přinést bezpečí,“ řekl Špuk. „Ne zkázu. Měl bych ty ohně zlikvidovat. Ale nedokážu to.“

Sazed zavrtěl hlavou. „Ale, Lorde Špuku, přece nejste žádný bůh, abyste poroučel ohni. Jste člověk jako my všichni ostatní. Jsme všichni jen… lidé.“

Špuk se nechal odtáhnout dál. Sazed měl samozřejmě pravdu. Byl jenom člověk. Obyčejný Špuk. Kelsier si svou partu pečlivě vybral. Než zemřel, nechal jim vzkaz. Všechny v něm jmenoval ? Vin, Breeze, Docksona, Clubse a Hama. Vysvětlil, proč si je vybral.

Jen o něm se nezmínil. O jediném, který k nim vlastně nepatřil.

Já jsem ti dal jméno, Špuku. Byl jsi můj přítel.

To nestačí?

Špuk strnul, až se ostatní zastavili s ním. Sazed a Beldre se na něho podívali. Špuk zíral do tmy. Noc byla velmi jasná, plná záře ohňů a štiplavého kouře.

„Ne,“ šeptal a poprvé od začátku výtržností měl pocit, že má úplně jasnou mysl. Vykroutil se ze Sazedova sevření a rozběhl se zpátky do hořící budovy.

„Špuku!“ vykřikly dva hlasy současně.

Doběhl až k ohni. Těžce dýchal a kůži měl rozpálenou. Oheň byl jasný ? pohlcující. Špuk se řítil rovnou do něho. Ve chvíli, kdy už byla bolest příliš silná, uhasil cín.

A přestal cokoli cítit.

Stalo se přesně to, co naposledy, když byl uvězněn bez kovů. Pálil cín tak dlouho, že když ho teď neměl, všechny jeho smysly byly otupělé. Celé tělo jako by mu zmrtvělo a ztratilo veškerý cit.

Vběhl dveřmi do budovy a za ním se zavřely plameny.

Tělo mu hořelo. Oheň však necítil, tak ho bolest nemohla zastavit. Záře z něho byla tak jasná, že ji vnímal i oslabeným zrakem. Prodíral se stále dopředu a nedbal na žár, plameny a kouř.

Hrdina z plamenů.

Uvědomoval si, že ho oheň zabíjí, ale přesto se snažil postupovat dál, i když by za normálních okolností už dávno bolestí ztratil vědomí. Doběhl až do zadní místnosti a sklouzl po zlomeném žebříku.

V jeskyni byla tma. Klopýtal a tápal mezi policemi a nábytkem podél zdi. V zoufalství cítil, jak se mu krátí čas. Tělo ho přestávalo poslouchat ? příliš přepínal síly a už neměl cín s olovem.

Byl za tmu vděčný. Když se konečně dostal až k Sazedovu mechanismu, věděl, že bude zděšený, až zjistí, jak mu oheň poškodil ruce.

Tiše zasténal a nahmatal páku. Aspoň odhadoval, že to páka je, protože v prstech už ztratil cit. Vrazil do ní plnou vahou a spustil stavidla.

Potom se zhroutil na zem a cítil už jenom chlad a tmu.

ČÁST PÁTÁ

POVĚŘENÍ

Nevím, co se odehrávalo v mysli kolossů ? jaké vzpomínky jim zůstaly a jaké lidské emoce skutečně prožívali. Vím jen, že to, že jsme objevili kolosse, který si říkal Human, bylo obrovské štěstí. Bez jeho úsilí stát se znovu člověkem bychom nikdy nepochopili souvislost mezi kolossy, hemalurgií a inkvizitory.

Samozřejmě měl sehrát ještě jinou roli. Ne velkou, ale přesto důležitou, zvážíme-li všechny události, které měly nastat.

Urteau už zažilo lepší časy.

Vin tu určitě udělala kus práce, pomyslel si TenSoon, když klusal po městě, šokován zkázou kolem sebe. Asi před dvěma lety, než byl poslán jako špion k Vin, byl kandrou Straffa Ventura a často Urteau navštěvoval. I když se nikdy nevyrovnalo majestátnosti ani křiklavé bídě Luthadelu, bylo to hezké město, hodné být sídlem šlechtického domu.

Teď však víc než třetina byla v rozvalinách. Budovy, které nelehly popelem, byly buď úplně prázdné, nebo naopak přelidněné ? pro TenSoona to bylo tak nějak nepochopitelné. Šlechtickým domům se lidé evidentně vyhýbali a skaatské domy byly nacpané až po střechu.

Ještě pozoruhodnější však byly kanály. Byly totiž znovu plné vody. TenSoon seděl a díval se, jak tu a tam proplouvá po kanálu člun a bourá patinu, kterou tvořila na hladině vrstva popela. Místy byly kanály znečištěny sutí a odpadem, ale většinou se daly projet.

Vstal, potřásl psí hlavou a šel dál. Vak měl plný Kelsierových kostí a nechtěl, aby s tím zavazadlem na zádech vypadal podezřele.

Proč bylo město spáleno a proč se vrátila voda do kanálů? Rád by našel odpovědi. Nikde kolem neviděl žádnou armádu. Jestli tu Vin byla, nejspíš se už přesunula jinam. Musel tedy zjistit, kdo teď ve městě vládne, a potom pokračovat dál v cestě za Hrdinou věků.

Cestou poslouchal lidi ? mluvili o tom, jak se jim podařilo přežít požáry, kterým padla za oběť velká část města. Připadali mu ale optimističtí. To nebyli obyvatelé města, které někdo dobyl.

Oni mají pocit, že ty požáry přemohli, pomyslel si a prodíral se rušnou ulicí. Ztráta třetiny města pro ně není katastrofa ? zachránili dvě třetiny a vidí v tom zázrak.

Podle toho, jak narůstal ruch na ulici, se blížil k centru města. Tam konečně našel vojáky, které čekal. Byli rozhodně Elendovi, protože měli na rukávech znak kopí se svitkem papíru. Ale hlídali velmi zvláštní místo. Budovu Ministerstva.

Sedl si na hýždě a naklonil hlavu na stranu. Ta budova byla evidentně řídící centrum. Kolem se pod dohledem vojáků hemžili lidé, chodící dovnitř a zase ven. Jestli chce informace, musí tam. Zvažoval, jestli nemá použít Kelsierovy kosti, ale zavrhl to. Netroufal si znovu podstupovat to riziko, představovat Hrdinu z Hathsinu. Dovnitř se dá dostat i jinak ? je to asi stejně překvapivé, ale schůdnější.

Dotlapal před budovu a vystoupal po schodech nahoru. Cestou se setkal s několika polekanými pohledy. Když došel k hlavnímu vchodu, jeden ze strážců na něho cosi vykřikl a zamával kopím.

„No tak,“ křičel. „Tady není místo pro psy. Čí je to pes?“

TenSoon si sedl na hýždě. „Nikomu nepatřím,“ řekl.

Voják v šoku nadskočil a TenSoona to pobavilo. Okamžitě si to však vyčítal. Blížil se konec světa a on se bavil tím, že děsil vojáky. Ale přece jen mít psí tělo mělo své výhody, které by ho nikdy nenapadly…

„Ccco…“ zakoktal voják a hledal strůjce toho žertu.

„Jak jsem řekl,“ opakoval TenSoon, „nikomu nepatřím. Jsem svým pánem.“

Bylo divné ? ale to voják nepochybně nedovedl pochopit ?, že jako kandra mimo Vlast chodil po světě bez smlouvy. Byl pravděpodobně první kandra za sedm set let, která se něčeho takového dopustila. Vyvolávalo to v něm zvláštní… zadostiučinění.

Několik lidí na něj zíralo. Přišly další stráže a žádaly kolegu o vysvětlení.

TenSoon zariskoval. „Jdu od císaře Ventura,“ prohlásil. „Mám vzkaz pro vaše vůdce.“

K TenSoonově uspokojení několik vojáků nadskočilo. Ten první však ? jediný ostřílený, pokud šlo o mluvící psy ? váhavě zvedl ukazováček a ukázal k budově. „Tudy.“

„Děkuji,“ odpověděl TenSoon zdvořile, zvedl se a procházel nyní ztichlým davem, který mu uvolnil cestu směrem k ministerským kancelářím. Zaslechl poznámky o „tricích“ a „výcviku“ a zahlédl za sebou několik stráží s naléhavým výrazem ve tváři. Prodíral se mezi skupinkami a frontami lidí, kteří si ho vůbec nevšímali, až na konci našel…

Breeze. Seděl na židli podobající se trůnu, v ruce držel pohár vína a vypadal spokojený sám sebou, jako člověk, který dělá prohlášení a řeší spory. Vypadal stejně jako v dobách, kdy TenSoon sloužil Vin. Jeden ze strážců stál u Breeze a cosi mu šeptal. Oba potom sledovali TenSoona, jak tlape dopředu k nim. Strážce zbledl, ale Breeze se naklonil k němu a usmál se.

„Tak,“ řekl a poplácal ho po širokém hřbetu. „Byl jsi vždycky kandra, nebo jsi snědl Vinina psa?“

TenSoon si sedl. „Vždycky jsem byl kandra.“

Breeze přikývl. „Mně na tobě vždycky něco nějak nesedělo. Na vlkodava jsi byl moc vychovaný.“ Usmál se a napil se vína. „Takže Lord Renoux? Aspoň na čas, předpokládám.“

„To nejsem já,“ odpověděl TenSoon. „Jsem jiná kandra. Je to… složité.“

Breeze se zarazil. Pozoroval TenSoona a toho na chvilku zachvátila panika. Breeze byl klidař ? a stejně jako všichni klidaři měl moc ovládat jeho tělo. Tajemství kander.

Ne, řekl si TenSoon. Současní allomanti jsou slabší. Kandru by dokázali ovládnout jedině s duralem a Breeze je jen Misting a dural pálit nemůže.

„Připíjíte na dobrou práci, Breezi?“ zeptal se a zvedl psí obočí.

„Jistě,“ přitakal Breeze a pozvedl pohár. „Co by mělo za smysl velet něčemu, kdyby si v tom člověk nemohl udělat svůj pořádek?“

TenSoon se ušklíbl. Breeze neměl nikdy zvlášť v oblibě ? i když to možná byla vždycky jen předpojatost vůči klidařům. Nebo možná vůči lidem vůbec. Kromě toho neměl smysl pro společenskou konverzaci. „Kde je Vin?“ zeptal se.

Breeze se zamračil. „Já jsem myslel, že mi neseš vzkaz od ní.“

„Lhal jsem strážím,“ vysvětlil TenSoon. „Já ji hledám. Mám zprávy, které se musí dozvědět ? týkají se mlh a popela.“

„No, příteli… ehm… myslím, čtyřnohý příteli, pojďte za Sazedem. On je v těchhle věcech přece jen použitelnější než já.“

„… a Špuk to sotva přežil,“ vyprávěl Sazed. „Připadalo mi nejvhodnější svěřit velení Lordu Breezovi. Zařídili jsme tu úřadovny ? budova stejně už byla vybavená jako administrativní centrum ? a Breeze začal přijímat petice. On umí líp jednat s lidmi než já, řekl bych, a zdá se, že starat se o každodenní život občanů města ho baví.“

Terrisman seděl na židli, před sebou měl na stole otevřené desky a vedle nich stoh papírů s poznámkami. TenSoonovi připadal nějaký změněný, ale nemohl přijít na to jak. Nosil stále stejné oblečení a stejné feruchemické náramky na pažích. Ale něco na něm bylo jiné.

To však TenSoonovi nepříslušelo zkoumat.

„Ve Fadrexu?“ zděsil se TenSoon. Seděli v jedné z menších místností budovy Ministerstva v bývalé obytné části pro obligátory. Teď tu byl jen psací stůl a židle a zdi a podlaha působily stroze jako ve všech ministerských budovách.

Sazed přikývl. „S císařem doufali, že najdou další z těch jeskyní se zásobami.“

TenSoonovi pokleslo srdce. Fadrex byl na druhé straně říše. I s darem síly mu bude trvat týdny, než se tam dostane. Čeká ho velmi dlouhý běh.

„Můžu se zeptat, co máš do činění s Lady Vin, kandro?“ zeptal se Sazed.

TenSoon se zarazil. Připadal si nesvůj, když tak otevřeně mluvil s Breezem, a teď se znova ptal Sazed. Oba byli lidé, které TenSoon sledoval celé měsíce, když dělal psa. Oni ho nikdy neznali, ale on se domníval, že zná je.

Tak například věděl, že Sazed je nebezpečný. Byl memorista a TenSoon a jeho bratři byli vedeni k tomu, aby se memoristům vyhýbali. Memoristé se vždycky pídili po legendách a vyprávěních a kandry měly spoustu tajemství. Kdyby memoristé někdy objevili podstatu kultury kander, způsobilo by to katastrofu. Chtěli by sbírat informace, vyptávali by se a zaznamenávali by všechno, co našli.

TenSoon otevřel tlamu, aby odpověděl „nic“, ale potom mlčel. Copak ale nepotřeboval, aby mu někdo právě s kulturou kander pomohl? Někdo, kdo se zaměřuje na náboženství a kdo ? možná ? ví hodně o teologii? Kdo zná legendy o Hrdinovi věků? Ze všech členů party si TenSoon po Vin nejvíc vážil právě Sazeda.

„Souvisí to s Hrdinou věků,“ vysvětlil tedy opatrně. „A s blížícím se koncem světa.“

„Aha,“ řekl Sazed a vstal. „Dobře, dám ti všechno, co budeš potřebovat. Vyrazíš hned, nebo si chceš nejdřív odpočinout?“

Cože? pomyslel si TenSoon. Narážka na náboženské téma se Sazedem ani nehnula. Opravdu byl jako vyměněný.

Sazed mluvil, jako by TenSoon ani slůvkem nenarazil na největší náboženskou záhadu jejich doby.

Lidi nikdy nepochopím, pomyslel si a zavrtěl hlavou.

Vězení, do kterého Zmar uvrhl Růst, nebylo vytvořeno z jeho síly, i když vzniklo jeho prostřednictvím. Růst na ně obětoval své vědomí ? dalo by se téměř říct svou duši. Zbyl z něho pouhý stín, ale jakmile se Zmar dostal na svobodu, začal toto torzo svého protivníka postupně dusit a tlačit do izolace. Zajímalo by mě, jestli se někdy Zmar pozastavil nad tím, že se Růst distancoval od své vlastní síly, vzdal se jí a nechal ji volně světu, aby se jí chopili a použili ji lidé.

V tomto jeho kroku vidím ušlechtilost, promyšlenost i zoufalství zároveň. Věděl, že Zmar neporazí. Obětoval ze sebe příliš a kromě toho byl zosobněním stability. Nemohl ničit, ale ani chránit ? to bylo proti jeho přirozenosti. Proto vymyslel vězení.

Lidstvo však stvořili Růst se Zmarem společnými silami. Jen mu Růst navíc nechal stopu své duše, aby bylo schopno cítit a myslet. Aby svět přežil. Růst věděl, že to bude záviset na tom, co vytvoří. Že tomu bude muset dát svou důvěru.

Zajímalo by mě, co si pomyslel, když ho lidstvo zklamalo.

Nejlepší způsob, jak někoho oklamat, byl podle Vin dát mu to, co chce. Nebo přinejmenším co čeká. Jakmile soupeř předpokládá, že je o krok napřed, přestane se ohlížet, jestli náhodou něco nepřehlédl.

Yomen vymyslel vězení pro Vin velmi důmyslně. Žádný z kovů, z nichž byla cela vytvořena, nebyl allomanticky použitelný. Převládalo stříbro, přestože bylo drahé ? ale i toho bylo málo, jen pár šroubů v lehátku. Ty se Vin podařilo nehty vykroutit.

Jídlo ? kašovité a bez chuti ? jí nosili na dřevěných mísách s dřevěnými lžícemi. Strážci byli z protimistingové jednotky ? měli hole, na těle ani kousek kovu a byli speciálně vycvičeni pro boj s allomanty. Její cela byla jednoduchá kamenná konstrukce s pevnými dřevěnými dveřmi na pantech ze stříbra.

Z chování stráží usoudila, že očekávají, že se o něco pokusí. Yomen je připravil velmi dobře. Tak dobře, že když jí strkali jídlo štěrbinou, viděla, jak jsou celí napjatí a jak se rychle stahují pryč. Jako by krmili jedovatého hada.

A tak když pro ni přišli, aby ji odvedli k Yomenovi, napadla je.

Jakmile se otevřely dveře, zaútočila dřevěnou nohou lehátka. Prvního strážce složila k zemi ranou do paže a druhého uhodila do hlavy. Bez cínu s olovem byly její rány slabé, ale víc nedokázala. Protáhla se kolem druhého strážce a ramenem vrazila do břicha třetímu. Nevážila mnoho, ale stačilo to, aby upustil hůl. Okamžitě ji sebrala.

Ham ji dlouhé hodiny trénoval v boji s holí a často ji nutil bojovat bez allomancie. Stráže byly navzdory veškeré své přípravě překvapeny při pohledu, co dokáže allomantka bez kovů. Další dva srazila k zemi a utíkala pryč.

Jenže Yomen nebyl hlupák. Poslal pro ni tolik stráží, že ztráta čtyř mužů v celkovém počtu příliš nehrála roli. V hale před celou muselo být aspoň dvacet vojáků. Když nic jiného, blokovali východ.

Jejím cílem bylo ovšem dát jim to, co čekali, ne nechat se zabít. Jakmile se tedy přesvědčila, že její „pokus o útěk“ nemá naději, nechala se jedním vojákem srazit k zemi, zasténala a upustila hůl. Zvedla ruce a ustoupila. Vojáci se na ni samozřejmě nahrnuli a drželi ji na zemi, dokud nedostala pouta.

V rameni jí cukalo bolestí, ale počínání vojáků snášela v klidu. Jak dlouho bude ještě muset být bez cínu s olovem, než se přestane instinktivně pokoušet ho pálit? To se nejspíš nikdy nedozví.

Nakonec ji vojáci zvedli na nohy a postrkovali ji halou. Tři, které srazila ? nemluvě o čtvrtém, kterého odzbrojila ?, bručeli a třeli si rány. Všech dvacet vojáků s ní jednalo velmi obezřetně.

Nevzpouzela se jim a nechala se odvést do Yomenova přijímacího pokoje. Když jí přivazovali pouta k lavici, trochu se kroutila, ale vykoledovala si tím jen ránu kolenem do žaludku. Zalapala po dechu a sklouzla na podlahu vedle lavice. Tam si natřela ruce a zápěstí omastkem z kaše, kterým si nasákla prádlo. Páchl a byl špinavý, ale byl velmi kluzký. Vojáci, soustředění na její pokus o útěk, si toho nepovšimli, protože ji příliš neprohlíželi.

„Nemyslela jste si, že utečete, když nemáte žádné kovy, že ne?“ zeptal se Yomen.

Zvedla hlavu. Stál k ní opět otočený zády, i když se tentokrát díval oknem do temné noci. Připadalo jí zvláštní, jak se mlha točí kolem okenní tabulky. Většina skaatů si sklo v oknech nemohla dovolit a většina šlechticů měla okna z barevných skel. Temnota za Yomenovým čirým oknem vypadala jako číhající šelma a proudy mlhy jako její srst otírající se o okenní sklo.

„Předpokládal jsem, že vám to bude lichotit,“ pokračoval Yomen. „Nevím, jestli jste tak nebezpečná, jak se o vás říká, ale počítal jsem raději, že jste. Tedy ?“

Víc času už mu dát nemohla. Z města se dalo uprchnout pouze dvěma způsoby. Prvním bylo najít nějaké kovy, a druhým Yomena zneškodnit a zajmout. Rozhodla se, že zkusí obojí.

Vytrhla kluzké namazané ruce z pout. Ta jí však zůstala připevněná na pažích a tam se kymácela a otáčela. Nedbala na bolest a na krev, jak jí náramky poškrábaly ruce, vyskočila na nohy, sáhla do záhybu v košili a vytáhla stříbrné šrouby, které vydolovala z lehátka. Hodila je po vojácích.

Muži překvapeně vykřikli a vrhli se na zem, aby se vyhli jejímu očekávanému útoku pomocí oceli ? jenže Vin žádnou neměla. Šrouby se bezmocně odrazily od zdí a oklamané zmatené stráže zůstaly ležet. Než se první z nich rozhodl vstát, byla už Vin na polovině cesty k Yomenovi.

Yomen se otočil. Jako vždycky měl na čele připevněnou kuličku atia. Vin po ní sáhla.

Yomen uskočil stranou. Vin po něm znovu skočila, tentokrát se ho snažila zasáhnout loktem do žaludku. Minula a Yomen ? ruce stále sepjaté za zády ? znovu elegantně uhnul.

Znala ten výraz v jeho tváři ? sebejistý pohled člověka, který má situaci pod kontrolou. Yomen byl evidentně netrénovaný v boji, ale přesto před jejími výpady mistrně uhýbal.

Pálil atium.

Zastavila se. Není divu, když nosí tu kuličku na čele, pomyslela si. To je zásoba pro nouzové případy. Na jeho úsměvu bylo neomylně vidět, že její útoky očekával. Věděl, že se o něco pokusí, a zahrával si s ní. Nechal ji, aby se dostala až k němu ? ale nikdy se vlastně neocitl v ohrožení.

Stráže ji nakonec dostihly, ale Yomen zvedl ruku a zastavil je. Potom pokynul k lavici. Vin se k ní smířeně vrátila a sedla si. Musí si to promyslet. S Yomenem nepořídí, když má atium.

Jakmile dosedla, objevil se vedle ní Zmar. Vypadal jako z černého kouře, ale podobu měl Reenovu. Ostatní na něj nereagovali, bylo zřejmé, že ho nevidí.

„Škoda,“ poznamenal. „Ale málem jsi ho měla. Jenže, zase… tak blízko jsi nikdy nebyla.“

Ignorovala ho a podívala se na Yomena. „Vy jste Mistborn.“

„Ne,“ vrtěl hlavou. Neotočil se však už zpátky k oknu. Stál a díval se na ni. Atium už nejspíš uhasil ? bylo příliš cenné, aby ho někdo pálil bez důvodu ? a nechal si ho opět v rezervě, kdyby se pokusila zaútočit znovu.

„Ne?“ zvedla skepticky obočí. „Pálil jste atium, Yomene. To jsem viděla.“

„Věřte, čemu chcete,“ řekl. „Ale víte dobře, že já nelžu. Nikdy jsem lhát nepotřeboval, zvlášť teď, když se celý svět zmítá v chaosu. Lidé potřebují od svých vůdců jedině pravdu.“

Zamračila se.

„Kromě toho, je čas.“

„Čas?“ zeptala se nechápavě.

Přikývl. „Omlouvám se, že jsem vás nechal v cele tak dlouho. Měl jsem… jinou práci.“

Elend, pomyslela si. Co asi udělal? Připadám si jako slepá!

Pohlédla se na místo, kde stál Zmar, na druhý konec lavice. Potřásal hlavou, jako by věděl mnohem víc, než jí řekl. Potom se otočila zpátky k Yomenovi. „Já tomu stejně nerozumím,“ opakovala. „Čas na co?“

Yomen se jí podíval do očí. „Čas rozhodnout o vaší popravě, Lady Ventureová.“

Aha, pomyslela si. Výborně. Mezi komunikací se Zmarem a plány na útěk úplně zapomněla, že Yomen prohlašoval, že jí dá čas, aby se mohla „obhájit“, a potom ji nechá popravit.

Zmar pomalým rozvážným krokem přešel místnost a obešel Yomena. Obligátor stál na místě a díval se na Vin. Pokud pro něj byl Zmar viditelný, nedal to najevo. Místo toho pokynul na stráže. Vojáci otevřeli dveře a uvedli do místnosti několik obligátorů v šedých pláštích. Ti se usadili na lavici naproti Vin.

„Řekněte mi, Lady Ventureová,“ nadhodil Yomen a otočil se zpátky k ní, „proč jste přišli do Fadrexu?“

Naklonila hlavu na stranu. „Myslela jsem, že žádný soudní proces nebude. Neříkal jste, že byste měl něco takového v plánu.“

„Myslel jsem,“ opáčil Yomen, „že budete ráda, když se celá věc oddálí.“

Oddálení znamenalo více času všechno si promyslet ? možná i čas utéct. „Proč jsme přišli?“ opakovala otázku. „Protože jsme věděli, že je tu jeden z úkrytů se zásobami Pána Vládce.“

Yomen zvedl obočí. „A jak jste se to dozvěděli?“

„Našli jsme jiný,“ vysvětlila. „Ten nás na něj navedl.“

Yomen přikývl. Měla pocit, že jí věří, ale něco jí stejně nesedělo. Jako by si dával do souvislosti něco, čemu ona nerozuměla nebo k čemu jí chyběly informace. „A ohrožení, které představovalo moje království pro vaše?“ pokračoval Yomen. „Nemělo jít náhodou o vaši invazi do mé země?“

„Tak bych to nenazvala,“ namítla. „Cett už delší dobu tlačil na Elenda, aby sem vytáhl.“

Obligátoři se tiše radili, ale Yomen zůstal rezervovaně stát opodál a se založenýma rukama ji stále sledoval. Rozčilovalo ji to. Už celé roky ? od té doby, co odešla z Camonovy party ? nebyla takhle v moci druhého člověka. I když stanula proti Pánu Vládci, byl to jiný pocit. Yomen jako by v ní viděl nástroj.

Ale nástroj k čemu? A jak by mohla s jeho plány manipulovat, aby ji nechal naživu tak dlouho, než se jí podaří utéct?

Musíš se stát nepostradatelnou, učíval ji Reen. Potom se tě vůdce gangu nebude moct zbavit, protože by tím tratil. Jako by jí bratrův hlas zněl v uších ještě teď. Byly to vzpomínky, nebo to dělal Zmar? Nicméně v tu chvíli se to zdálo jako dobrá rada.

„Takže jste přišli s úmyslem nás napadnout?“ zeptal se Yomen.

„Elend chtěl nejdřív zkusit diplomacii,“ odpověděla opatrně. „I když jsme si oba uvědomovali, že je těžké přijít jako diplomat, když má člověk před branama vojsko.“

„Takže přiznáváte, že jste dobyvatelé,“ trval na svém Yomen. „To jste upřímnější než váš manžel.“

„Elend je upřímnější než my oba, Yomene,“ odsekla. „To, že interpretuje věci jinak než vy, neznamená, že není upřímný, když vysloví svůj názor.“

Yomen zvedl obočí. Možná ho udivila pohotovost její reakce. „Dobrý postřeh.“

Opřela se na lavici a zabalila si pořezané ruce do košile. Yomen stál vedle oken velké strohé místnosti. Bylo zvláštní s ním mluvit. Byli oba velmi rozdílní. On byl obligátor, byrokrat bez svalů a schopnosti bojovat, na němž bylo na první pohled zřejmé, že se celý život zabýval čísly a záznamy. Ona byla dítě ulice, z něhož vyrostla žena s válečnými zkušenostmi.

Přesto měli někdy dost podobné způsoby. Byla bych takováhle, přemítala, kdybych se nenarodila jako skaatka? Strohá byrokratka místo hbité válečnice?

Zatímco ji Yomen zamyšleně pozoroval, pomalu ho do půlkruhu obešel Zmar. „Tenhleten mě zklamal,“ poznamenal tiše.

Vin se na něho podívala. Zavrtěl hlavou. „Mohl způsobit tolik zkázy, kdyby zaútočil, místo aby se krčil tady v tom městě a modlil se ke svýmu mrtvýmu bohu. Lidi by za ním šli. Mně se k němu ale nikdy na dlouho dostat nepodařilo. Bohužel, ne každý plán se vydaří, když v něm hrajou roli takovíhle hlupáci.“

„Takže,“ prohlásil Yomen a upoutal její pozornost znovu na sebe, „vy jste se přišli zmocnit mého města, protože jste slyšeli o mých zásobách a protože jste se báli návratu Pána Vládce.“

„To jsem neřekla,“ ohradila se Vin a zamračila se.

„Říkala jste, že jste se báli mě.“

„Jako cizí moci,“ doplnila ho. „Která se ukázala schopná podkopat vládu a potom ji převzít.“

„Já jsem nic nepřevzal,“ namítl. „Já jsem vrátil město a dominancii do oprávněných rukou. Ale to odbočujeme. Já bych od vás chtěl slyšet něco o tom náboženství, co u vás kážou.“

„O církvi Hrdiny z Hathsinu?“

„Ano,“ přitakal. „Vy patříte k představenstvu, je to tak?“

„Ne,“ odpověděla. „Mě uctívají. Ale já jsem nikdy neměla pocit, že bych k tomu náboženství patřila. Soustřeďuje se především na Kelsiera.“

„Hrdina z Hathsinu,“ poznamenal Yomen. „Ale on zemřel. Jak to, že ho lidé uctívají?“

Pokrčila rameny. „Bývalo vždycky zvykem uctívat bohy, které nevidíte.“

„Možná,“ připustil. „Já jsem… o takových věcech četl, i když jsou pro mě těžko pochopitelné. Věřit v boha, který není vidět ? co to má za smysl? Proč odmítat boha, který mezi námi tak dlouho žil ? kterého všichni viděli a cítili ?, a místo toho si vybrat mrtvého? Kterého Pán Vládce vlastní rukou zabil?“

„Vy to taky děláte,“ namítla. „Pořád uctíváte Pána Vládce.“

„On neodešel,“ pravil Yomen.

Zarazila se.

„Ne,“ vysvětlil, když si všiml jejího údivu. „Neslyšel jsem o něm od doby, co zmizel. Ale zprávám o jeho smrti nevěřím.“

„Byl úplně mrtvý,“ řekla. „Věřte mi.“

„Stejně vám nevěřím,“ opáčil. „Řekněte mi přesně, jak to ten večer bylo. Co se stalo.“

Vin mu všechno vyprávěla. Řekla mu o svém zajetí a o útěku se Sazedem. O svém rozhodnutí bojovat s Pánem Vládcem a o jedenáctém kovu. Vynechala jen zvláštní zážitek s mlhou, která jí dala sílu. Všechno ostatní vylíčila do detailu ? včetně Sazedovy spekulace, že Pán Vládce byl nesmrtelný jedině díky promyšlené manipulaci s kombinací allomancie a feruchemie.

Yomen skutečně poslouchal. Její respekt k němu vzrostl. Nepřerušoval ji a vyslechl celou historku, přestože jí nevěřil. Byl to člověk, který dokázal přijímat informace tak, jak přicházely, a věřit jim podle vlastního úsudku.

„A tak,“ končila Vin, „je skutečně mrtvý. Vlastní rukou jsem mu probodla srdce. Vaše víra je obdivuhodná, ale to, co se stalo, nemůže změnit.“

Yomen tiše stál. Ostatní obligátoři ? kteří stále seděli na lavicích ? byli bílí ve tváři. Vin věděla, že ji možná její výpověď odsoudí, ale z nějakého důvodu spoléhala na to, že upřímnost a otevřenost se vyplácí víc než záludnost.

Zvláštní přesvědčení na člověka, který vyrostl ve zlodějských bandách, pomyslela si. Zmar se během jejího vyprávění evidentně nudil, přecházel po místnosti a díval se z okna.

„To znamená, že musím zjistit,“ řekl nakonec Yomen, „proč pokládal Pán Vládce za nutné, abyste si myslela, že jste ho zabila.“

„Vy jste neposlouchal, co jsem tu celou dobu vyprávěla?“ podivila se.

„Poslouchal,“ odpověděl klidně. „A nezapomínejte, že jste tu vězeň ? který má velmi blízko k smrti.“

Vin se přinutila mlčet.

„Vám připadají moje slova pošetilá?“ zeptal se. „Pošetilejší než vaše? Přemýšlejte o tom, jak vidím já vás, když tu tvrdíte, že jste zabila osobu, o které já vím, že je bůh. Není tedy nanejvýš pravděpodobné, že chtěl, aby se to tak stalo? Že nás odněkud pozoruje a čeká…“

Tak o tohleto tu jde, uvědomila si. Proto mě zajal a proto se mnou chtěl mluvit. On je přesvědčený, že je Pán Vládce naživu. Jen chce přijít na to, kde je a co já s tím mám společného. Čeká ode mě důkaz, po kterém tak zoufale prahne.

„Proč myslíš, že nezapadáš do toho skaatského náboženství, Vin?“ šeptal jí do ucha Zmar.

Otočila se, ale snažila se nedívat přímo na něj, aby před Yomenem vypadala, že hledí do prázdna.

„Proč?“ naléhal Zmar. „Proč nechceš, aby tě uctívali? Všichni ti šťastní skaati? A vzhlíželi k tobě s nadějí?“

„Pán Vládce za tím vším rozhodně stojí,“ přemítal Yomen nahlas. „To znamená, že chtěl, aby ve vás svět viděl jeho vraha. Chtěl, aby vás skaati uctívali.“

„Proč?“ opakoval Zmar. „Proč jsi tak nesvá? Protože jim tu naději dát neumíš? Jak mu to říkají ? tomu, co ho máš zastoupit? Hrdina z Hathsinu? Takové označení by použil Růst…“

„Možná chystá dramatický návrat,“ řekl Yomen. „Sesadí vás a pokoří, aby dokázal, že jedinou pravou vírou je víra v něho.“

Proč do toho nezapadáš? zněla jí stále v uších slova, která pronesl Zmar.

„Proč by jinak chtěl, aby vás skaati uctívali?“ pokračoval Yomen.

„Mýlí se!“ vyštěkla Vin a zvedla ruce nad hlavu, jako by chtěla zastavit vír myšlenek. Točících se na pocitu viny.

Yomen se zarazil.

„Mýlí se, protože neuctívají mě,“ pokračovala. „Uctívají svou představu, za kterou mě považují. Jenže já nejsem následnice Hrdiny z Hathsinu. Já jsem neudělala to, co udělal Kelsier. On jim dal svobodu.“

Ty jsi je dobyla, šeptal Zmar.

„Ano,“ řekla Vin a zvedla hlavu. „Díváte se špatným směrem, Yomene. Pán Vládce se nevrátí.“

„Řekl jsem vám, že ?“

„Ne,“ opakovala a vstala. „Ne, nevrátí se. Nepotřebuje se vracet. Na jeho místě stojím já.“

Elendovi dělalo starost, aby se nestal druhým Pánem Vládcem, ale jeho obavy připadaly Vin vždycky plané. On nebyl člověk, který by dobýval a přetvářel země. Taková byla ona. To ona donutila ostatní krále, aby se vzdali.

Počínala si přesně stejně jako Pán Vládce. Když se objevil Hrdina, Pán Vládce ho zabil a zmocnil se síly Pramene Povýšení. Pravda, ona tu sílu uvolnila, ale sehrála stejnou roli.

Najednou to vyplulo na povrch. Důvod, proč ji skaati uctívali a nazývali spasitelkou, byl jeden velký omyl. Najednou jako by pochopila svou skutečnou roli v tom všem.

„Já nejsem následnice Hrdiny z Hathsinu,“ řekla znechuceně. „Ale Pána Vládce.“

Nesouhlasně vrtěl hlavou.

„Když jste mě zajal,“ pokračovala, „nemohla jsem pochopit, proč mě necháváte naživu. Mistborna, nepřítele? Proč jste mě nezabil a nezbavil se problému? Tvrdil jste, že chcete, abych měla soud, ale já jsem vám viděla do karet. Věděla jsem, že skutečný důvod je někde úplně jinde. A teď už vím, co to je.“ Podívala se mu do očí. „Prve jste řekl, že mě chcete popravit jako vraha Pána Vládce. Jenže právě jste přiznal, že si myslíte, že Pán Vládce je stále naživu. Říkáte, že se vrátí a přijde mě svrhnout, tudíž mě nemůžete popravit, protože byste zasahoval do božích plánů.“

Yomen se od ní odvrátil.

„Nemůžete mě zabít,“ dodala. „Nemůžete, dokud nemáte jistotu, jakou roli hraju v té vaší víře. Potřebujete informace, které vám můžu dát jedině já, potřebujete ode mě svědectví, protože se potřebujete dozvědět, co se tu noc stalo. Abyste se přesvědčil, že váš bůh ještě žije.“

Neodpověděl.

„Přiznejte to. Já tu nejsem v žádném nebezpečí.“ Udělala krok dopředu.

Yomen se pohnul. Jeho kroky byly náhle plynulejší ? neměl eleganci, kterou dává cín s olovem, ani zkušenosti válečníka, ale dokázal se prostě dobře pohybovat. Vin se instinktivně přikrčila, ale atium ho včas informovalo, a než si to stačila uvědomit, srazil ji na zem a přitiskl jí koleno na záda.

„Třeba vás hned nezabiju,“ prohlásil chladně, „ale to vůbec neznamená, že nejste v žádném nebezpečí, Lady Ventureová.“

Zabručela.

„Já od vás něco chci,“ řekl. „Ještě něco víc, než co jsme tu probrali. Chci, abyste řekla manželovi, aby poslal armádu pryč.“

„Proč bych to dělala?“ zeptala se stále přitisknutá na studený kámen.

„Protože,“ pokračoval Yomen, „tvrdíte, že chcete mou jeskyni se zásobami, a tvrdíte, že jste dobří lidé. Jestli je ten váš Elend skutečně takový altruista, určitě nebude sobecky mařit lidské životy ve válce jen proto, abyste nám mohli ukrást potraviny a nakrmit s nimi vlastní lidi.“

„My si je můžeme vypěstovat,“ namítla. „My máme v Centrální dominancii dost světla. To vy tady nemáte. Osivo pro vás nemá cenu.“

„Tak ho ode mě kupte!“

„Vy jste s náma ale nechtěl mluvit!“

Ustoupil a pustil ji. Třela si šíji, vstala a cítila se zoufale. „Ono nejde jen o ty potraviny, Yomene,“ upřesnila. „Další čtyři jeskyně už máme. Pán Vládce v nich nechal klíč. Je v nich ukryté něco, co nás dokáže zachránit.“

Yomen se ušklíbl. „Když jste tam dole byla celou tu dobu, tak jste si tu tabuli od Pána Vládce nepřečetla?“

„Samozřejmě jsem si ji přečetla.“

„Takže víte, že už nic dalšího v jeskyních není,“ řekl. „Je to všechno součást jeho plánu. A ten plán z nějakého důvodu vyžaduje, aby si lidé mysleli, že je mrtev. Ale vy víte, co tam píše. Tak proč chcete město?“

Proč chceme město? Skutečný důvod jí nahlodával nitro. Elend to vždycky pokládal za nepodstatné, ale pro ni to byla obrovská výzva. „Dobře víte, proč chceme město. Dokud máte tu věc, my máme důvod.“

„Tu věc?“ zeptal se.

Zmar zvědavě přistoupil blíž.

„Vy víte, jakou. Atium. Poklad Pána Vládce.“

„Atium?“ rozesmál se Yomen. „To celé je kvůli atiu? Atium je bezcenné!“

Zamračila se. „Bezcenné? Je to nejdražší zboží v celé Finální říši!“

„Ano? A kolik lidí by ho pálilo? Kolik šlechtických domů by s ním chtělo čachrovat? Hodnota atia úzce souvisela s ekonomikou Finální říše, Lady Ventureová. Bez šlechtických intrik nemá atium žádnou skutečnou cenu.“ Yomen zvedl hlavu. „Co je důležitější pro hladovějícího člověka ? bochník chleba, nebo hromada atia, kterou nemůže pálit, sníst ani prodat?“

Pokynul na stráže, aby ji odvedly. Zvedly ji na nohy. Bránila se a dívala se Yomenovi do očí.

Znovu se od ní odvrátil. „Ty hroudy kovu jsou mi k ničemu ? leda tak k tomu, abych vás s nimi držel v šachu. Ne, jediná skutečná hodnota byly ty potraviny. Pán Vládce mi v nich nechal bohatství, které jsem potřeboval, abych ho znovu dostal k moci. Teď jen potřebuju zjistit, co ode mě čeká dál.“

Strážím se konečně podařilo odtáhnout Vin pryč.

Nedivím se, že jsme se v té době příliš soustředili na mlhu. Z toho, co vím o slunečním světle a vývoji rostlin, však usuzuji, že naše úroda nebyla tolik ohrožena, jak jsme se obávali. Mohli jsme stejně dobře pěstovat rostliny, které k přežití tolik světla nepotřebují.

Je pravda, že mlhy způsobily smrt některým lidem, kteří do nich vyšli, ale jejich procento v celkové populaci bylo z hlediska přežití lidského rodu zanedbatelné. Skutečným problémem byl popel. Kouř pronikal do atmosféry a černé vločky pokrývaly zemi. Erupce Popelečných hor, to byla skutečná hrozba světu.

„Elende!“ volal Ham a běžel k němu. „Ty ses vrátil!“

„To tě překvapuje?“ zeptal se Elend a snažil se pochopit výraz jeho tváře.

„Samozřejmě že ne,“ namítl Ham až příliš pohotově. „Výzvědná hlídka tvůj příchod hlásila.“

Nepřekvapilo vás, že jsem přišel, pomyslel si Elend unaveně, ale že jsem ještě naživu. Mysleli jste si, že jdu na jistou smrt, nebo jste mě podezírali, že jsem prostě utekl?

Nechtěl však takhle uvažovat. Jen se usmál, položil ruku Hamovi na rameno a podíval se k táboru. Vypadal divně, tak trochu jako by byl v zákopu, protože ho ze všech stran obklopovaly hromady popela. Tolik popela všude…

Nemůžu řešit všechny problémy najednou, řekl si odhodlaně. Musím mít víc důvěry. Věřit si a pokračovat dál.

Celou cestu přemýšlel o mlžném duchovi. Skutečně mu chtěl naznačit, že nemá útočit na Fadrex, nebo si jeho gesta špatně vyložil? Co myslel tím ukazováním na jeho lahvičku s kovy?

Ham si vedle něho prohlížel novou jednotku kolossů. Elendův další koloss seděl stranou. Byl plně pod jeho kontrolou. I když postupně získával zkušenosti s ovládáním kolossů na dálku, bylo příjemné být zase těsně vedle nich. Cítil se jistější.

Ham tiše hvízdl. „Osmadvacet tisíc?“ podivil se. „Tak to aspoň hlásily hlídky.“

Elend přikývl.

„Neuvědomil jsem si, jak velká je to skupina,“ poznamenal Ham. „Tolik…“

Třicet sedm tisíc celkem, pomyslel si Elend. To je víc než dost na dobytí Fadrexu.

Začal sestupovat do zákopu, v němž byl postaven tábor. I když k tomu nepotřeboval moc cínu s olovem, cítil se i přesto unaven. „Nějaké zprávy o Vin?“ zeptal se s nadějí, i když věděl, že kdyby se jí podařilo uprchnout, už by si ho dávno našla.

„Poslali jsme do Fadrexu posly, když jsi byl pryč,“ oznámil Ham. Stále kráčel po jeho boku. „Yomen vzkázal, že se náš voják může přesvědčit, že je Vin naživu. Šel tam tvým jménem, protože jsme pokládali za vhodné, aby si Yomen myslel, že jsi tady.“

„Udělali jste to dobře,“ pochválil ho Elend.

„Už od té doby uplynul nějaký čas,“ poznamenal Ham. „A žádné nové zprávy o ní nemáme.“

„Je naživu,“ řekl Elend.

Ham přikývl. „Já jsem o tom taky přesvědčený.“

Elend se usmál. „To není jen věc přesvědčení, Hame,“ vysvětlil a pokynul ke kolossům, kteří zůstali za ním. „Než ji zajali, dal jsem jí pár tamhletěch. Kdyby zemřela, nebyli by pod ničí kontrolou. Dokud ale žije ? ať má kovy nebo ne, to nevadí ?, tak s nimi zůstává spojená.“

Ham se zastavil. „To… jsem měl vědět dřív, Ele.“

„Já vím,“ přitakal Elend. „Ono se strašně snadno zapomene, kolik jich má člověk pod kontrolou ? ani jsem si nějak neuvědomoval, že tihle všichni patří mně. Postavte k nim stráže a hlídejte je, kdyby příliš divočeli, já je zkrotím.“

Ham přikyvoval. „Můžeš se s ní přes ně spojit?“

Elend zavrtěl hlavou. Jak mu to Vin vysvětlovala? Ovládat kolosse je hrubá práce. Jejich mysl není schopna přijmout víc než jen velmi jednoduché povely. Může jim poručit, aby zaútočili, aby zůstali v klidu, aby ho následovali nebo aby něco odnesli. Ale přesnější pokyny jim dát nemohl. Nemohl je instruovat, aby vyřídili vzkaz, a nemohl jim ani vysvětlit, jakým způsobem mají něco udělat. Kolossové pochopí pouze příkazy typu „udělej tohle“.

„My jsme mezitím dostali zprávu z Centrální dominancie, Ele,“ řekl Ham ustaraně.

Elend se na něj podíval.

„Většina našich výzvědných hlídek se nevrátila. Nikdo neví, co se stalo s Demouxem a s vojáky, co jsme s ním poslali. Jen doufáme, že se dostali do Luthadelu, ale v hlavním městě panují nepokoje. Hlídky, které se vrátily, nepřinesly žádné dobré zprávy. Přišli jsme o spoustu měst, co jsme získali vloni. Lidi utíkají a ve spoustě vesnic už zůstali jenom mrtví. Kdo mohl, ten šel do Luthadelu. Na cestách zbyly jen mrtvoly zasypané popelem, které svědčí o tom, kudy lidi utíkali.“

Elend zavřel oči. Ale Ham ještě neskončil.

„Přinesli i zprávy o tom, že města pohltila země při zemětřesení,“ pokračoval skoro šeptem. „Král Lekal zůstal s celým městem pohřbený pod lávou z jedné z Popelečných hor. Od Janarla taky nemáme zprávy už celé týdny. Celá jeho družina jako by zmizela a Severní dominancie se zmítá v nepokojích. Celá Jižní dominancie prý hoří… Elende, co budeme dělat?“

Elend šel dál po cestě, očištěné od popela, až do tábora. Vojáci se shromažďovali do skupinek, bavili se šeptem a dívali se na něho. Nevěděl, jak na Hamovu otázku odpovědět. Co má dělat? Co může dělat?

„Pomůžeme jim, Hame,“ řekl. „Nevzdáme to.“

Ham přikývl. Výraz měl nepatrně klidnější. „Ovšem dřív, než cokoli podnikneš, by ses měl převlíknout…“

Elend se na sebe podíval a uvědomil si, že má stále ještě černou uniformu zakrvácenou z boje s kolossy a špinavou od popela. Když se mezi vojáky objevil, vyvolalo to mezi nimi rozruch. Viděli mě vždycky v bílém, dokonale čistém oblečení. Většina mě nikdy neviděla bojovat ? ani špinavého od krve nebo od popela.

Sám však nevěděl, proč si s tím dělá takovou starost.

Před sebou zahlédl vousatou postavu na židli vedle cesty ? jako by tam přišla posedět na odpolední čaj. Cett se na něho podíval, když šel Elend kolem. „Další kolossové?“

Přikývl.

„Tak zaútočíme?“ zeptal se Cett.

Elend se zastavil.

Mlžný duch evidentně nechtěl, aby zaútočili. Elend však nechápal, co od něho chtěl, a nebyl si ani jistý, jestli mu může důvěřovat. Mohl si troufnout zakládat budoucnost celé říše na nějakém vágním dojmu, který získal od jakéhosi ducha z mlhy?

Potřeboval se dostat do té jeskyně a nemohl si dovolit další vyčkávání a protahování blokády. Navíc by byl útok tou nejbezpečnější cestou, jak dostat zpátky Vin. Yomen ji dobrovolně nikdy nevydá ? buď tedy bude sedět a čekat, anebo zaútočí a bude doufat, že ve zmatku, který nastane, Yomen Vin někde nechá. Útok jistě znamenal riziko, ale nechávat Yomena, aby Vin dál využíval jako rukojmí, bylo stejně nebezpečné.

Musím unést i těžké rozhodnutí, říkal si. Vin se mě na plese snažila o tom přesvědčit ? o tom, že dokážu být jak Elend člověk, tak Elend král. Těch kolossů jsem se zmocnil za určitým účelem. Teď je potřebuju použít.

„Upozorněte vojáky,“ řekl. „Ať zatím ale nezaujímají bojové pozice. Zaútočíme ráno, ale musí to být už za úsvitu ? nejdřív koloss, ten prolomí jejich obrannou linii. Po nich vojáci, vtrhněte do města a zmocněte se ho.“

Zachráníme Vin, dostaneme se do jeskyně a vrátíme se se zásobami do Luthadelu.

A budeme se snažit přežít co nejdéle.

Myslím, že Alendi, muž, kterého Rashek zabil, byl Misting, hledač. Allomancie však byla tenkrát jiná a mnohem, mnohem vzácnější. Dnešní allomanti jsou už jen potomci mužů, kteří tehdy snědli těch pár kuliček, jež ukrývaly sílu Růstu. Ti vytvořili základ šlechty a jmenovali svého císaře.

Síla v těchto kuličkách byla tak koncentrovaná, že ji mohli dědit potomci až po tisíc let.

Sazed stál před Špukovým pokojem a nahlížel dovnitř. Špuk ležel na lůžku, stále v obvazech. Zatím se ještě neprobudil a Sazed si zdaleka nebyl jistý, jestli k tomu vůbec dojde. I kdyby to přežil, bude na doživotí poznamenaný.

I když, pomyslel si Sazed, to dokazuje jednu věc. Ten hoch nemá cín s olovem. Kdyby ho mohl pálit, zahojil by se mnohem rychleji. Sazed mu pro všechny případy jednu lahvičku cínu s olovem dal, ale nic se nestalo. Takže se Špuk záhadně rváčem nestal.

Svým způsobem to Sazeda uklidnilo. Znamenalo to, že se svět zase tolik nezbláznil.

U Špukova lůžka seděla Beldre. Chodila za ním každý den. Ještě více času však trávila se svým bratrem. Měl zlomenou ruku a další zranění, ale na životě ohrožen nebyl. I když v Urteau teď vládl Breeze, Quellionovi zůstalo vysoké postavení. Zdálo se, že se změnil. Choval se tak nějak civilněji. Byl ochotný spolupracovat s Elendem.

Sazedovi připadalo zvláštní, že byl Quellion najednou tak vstřícný. Breeze s ostatními přece přišli do města, způsobili chaos a Quelliona málem zabili. Jak to, že teď na jejich mírové návrhy slyší? Sazedovi to připadalo podezřelé. Vysvětlit to dokáže jedině čas.

Beldre se pohnula, když zaregistrovala Sazeda. Usmála se a vstala.

„Prosím, Lady Beldre,“ řekl a vešel dovnitř, „nevstávejte.“

Znovu se tedy posadila a Sazed přistoupil k lůžku. Zkontroloval Špukovi obvazy a jeho celkový stav a nahlédl do medicínských poznámek, které vytáhl ze svých zásob informací. Beldre ho tiše sledovala.

Jakmile byl hotov, otočil se a odcházel.

„Děkuju,“ ozvala se za ním Beldre.

Zastavil se.

Podívala se na Špuka. „Myslíte, že… změnil se nějak jeho stav?“

„Obávám se, že ne, Lady Beldre. Nemůžu vám nic slíbit, pokud jde o jeho uzdravení.“

Pousmála se a otočila se zpátky ke Špukovi. „On to dokáže,“ řekla.

Sazed se zamračil.

„On není jen obyčejný člověk,“ pokračovala. „Je zvláštní. Nevím, co udělal, aby vrátil mého bratra zpátky do starých kolejí ? ale je zase takový, jako býval předtím. A město! Lidé zase mají naději. Tak to Špuk chtěl.“

Naděje… pomyslel si Sazed a podíval se Beldre. Ona ho skutečně miluje.

Připadalo mu to zvláštní. Jak dlouho Beldre toho chlapce znala? Pár týdnů? Za tu krátkou dobu si stačil nejen získat její lásku, ale ještě se stal hrdinou pro celé město.

Ona tu sedí a doufá a věří, že se uzdraví, pomyslel si. A moje první myšlenka, když jsem ho viděl, byla úleva nad tím, že není rváč. Copak se ze Sazeda stal skutečně takový cynik? Ještě před dvěma lety beznadějně doufal v lásku k ženě, jež patřila k těm, kteří ho celý život pronásledovali. K ženě, s níž strávil jenom pár vzácných dní.

Otočil se a odešel.

Vrátil se do svých pokojů ve šlechtickém domě, do kterého se nastěhovali, když jejich předchozí bydliště vyhořelo. Bylo příjemné mít zase normální střechu nad hlavou a bydlet mezi čtyřmi stěnami, a ne v uličce mezi policemi konzerv uprostřed jeskyně.

Na stole měl rozložené desky, potřísněné od popela. Po levé straně ležel stoh papírů a po pravé straně druhý. Zbývalo v něm jen deset listů.

Zhluboka se nadechl, došel ke stolu a sedl si. Nadešel čas práci dokončit.

Bylo pozdě ráno další den, když odkládal poslední list papíru na levý stoh. Posledních deset listů prošel rychle, dokázal se však na ně plně soustředit, protože ho nic nerozptylovalo. Měl pocit, že se každému věnoval poctivě.

Dlouho jen tak seděl a cítil se unavený. Nebylo to však pouze z nedostatku spánku. Cítil se… otupěle. Jeho úkol byl hotový. Během jednoho roku prošel jedno po druhém všechna náboženství, která měl v zásobách informací. A jedno po druhém všechna vyloučil. Většinou byla postavena na absolutní autoritě a jinou víru zcela popírala. Většina z nich předpokládala posmrtný život, ale jediné neobsahovalo nějaký důkaz. Většina kázala o Bohu všech bohů, ale jediné dogma neměla něčím podepřené. A každé z nich bylo plné nesrovnalostí a logických omylů.

Jak mohli lidé věřit něčemu, co na jedné straně kázalo lásku a na druhé hlásalo zkázu nevěřícím? Jak je možné racionalizovat víru, když neměl jediný důkaz? Jak mohli čekat, že uvěří něčemu, co učí o zázracích a divech kdesi v daleké minulosti a pečlivě hledá záminky, proč se takové věci v současnosti už nedějí?

A potom samozřejmě padla poslední vločka na hromadu popela ? věc, na které byly postaveny všechny víry, se neprokázala. Všichni učili, že ten, kdo věří, dojde spasení. Jenže nikdo nedokázal nabídnout vysvětlení, proč bohové dopustili, že věřící byli zatýkáni a vězněni, zotročeni a popravováni bludařem jménem Rashek, známým jako Pán Vládce.

Stoh listů ležel otočený lícem dolů před Sazedem. Znamenalo to, že žádná pravda není. Žádná víra, která by mu vrátila Tindwyl. Nic, co by drželo nad lidstvem ochrannou ruku, jak vehementně tvrdil Špuk. Sazed přejel prsty po poslední stránce a nakonec ho přece jen přemohla deprese, proti níž bojoval a kterou tak dlouho ze všech sil držel na uzdě. Byla příliš silná na to, aby ji dokázal překonat. Padla jeho poslední bašta, kterou představovaly desky se seznamem náboženství.

Bylo to bolestné. Takhle chutnala ztráta víry. Bolest a zároveň otupělost, jako by mu svíral hrudník ostnatý drát, proti němuž se nemohl absolutně nijak bránit. Připadal si jako schoulený v koutě, plačící a čekající bezmocně na smrt.

Ne! projelo mu hlavou. Něco přece být musí…

Sáhl pod stůl a třesoucí se rukou vytáhl vak s kovovými náramky s nashromážděnými vědomostmi. Ty však nechal být. Vyndal tlustý svazek. Položil ho na stůl vedle desek a potom namátkou na jednom místě otevřel. Objevila se před ním stránka popsaná dvěma různými rukopisy. Jeden byl pečlivý a úhledný. Ten byl jeho. Druhý byl hutný a odhodlaný. Ten patřil Tindwyl.

Položil prsty na stránku. Tenhle svazek sepsali společně. Luštili historii, proroctví a skryté významy obklopující Hrdinu věků. Ještě předtím, než se Sazed rozhodl tohle všechno pustit z hlavy.

Je to lež, pomyslel si a zaťal pěst. Proč lžu sám sobě? Vždyť mi to pořád ještě není jedno. Nikdy mi to nezačalo být jedno, i když jsem v tom přestal bádat. Kdyby bylo, nebyl by pro mě ten pocit zrady tak bolestný.

Kelsier o tomhle mluvil. A potom Vin. Sazed nikdy nečekal, že tento pocit pozná i on. Kdo by ho mohl tak hluboce ranit, aby se cítil zrazený? Byl přece jiný než ostatní. Uvědomoval si to ne z arogance, ale jen jako prosté sebepoznání. Odpouštěl lidem, možná až přespříliš. Nebyl nikdy zahořklý.

Vždycky se myslel, že takovéto emoce on sám nemůže nikdy pocítit. Proto také nebyl připraven, že ho zradí jediná věc, kterou pokládal za zcela neomylnou.

Nemohl tomu uvěřit. Kdyby uvěřil, znamenalo by to, že Bůh ? nebo vesmír, nebo cokoli jiného, co nad lidmi tu ochrannou ruku drží ? zklamal. Potom by bylo lepší věřit, že nic takového neexistuje. Že všechny nedostatky a selhání tohoto světa jsou jen prostá náhoda, že je nikdo nezpůsobil ani nedopustil.

Sazed se podíval na otevřený svazek na stole a všiml si papíru vyčnívajícího mezi stránkami. Vyndal ho a překvapeně zjistil, že je to obrázek květiny, který mu dala Vin. Ten, který u sebe nosila Kelsierova žena. Kterým se utěšovala, když ji opouštěla naděje. Aby jí připomínal svět, který existoval před příchodem Pána Vládce.

Zvedl hlavu a podíval se nahoru. Dřevěný strop pokoje byl zalitý rudým slunečním světlem, které se odráželo od oken. „Proč?“ zašeptal. „Proč mě tady takhle necháváš? Studoval jsem o tobě všechno, co jsem mohl. Nastudoval jsem náboženství pěti set různých národů a skupin a sekt. Kázal jsem o tobě, když už to všichni ostatní před tisíci lety vzdali.

Proč mě necháváš bez naděje, když ostatní ještě můžou mít víru? Proč necháváš bloudit zrovna mě? Copak bych neměl mít přednost po tom, co všechno jsem nastudoval?“

Přesto však ho jeho víra učinila ještě snáze ovlivnitelným a poddajným. O tom víra přece je, pomyslel si. Že se člověk dobrovolně vydá do rukou někoho jiného. Dá mu nad sebou moc. Moc, aby mu ublížil. Proto přestal nosit své zásoby vědomostí. Proto se rozhodl projít všechna náboženství jedno po druhém a pečlivě hledat to, které v sobě nebude mít nesrovnalosti. Které ho nezklame.

Připadalo mu to tak smysluplné. Lepší nevěřit, než aby se prokázalo, že byla jeho víra klamná. Ohlédl se. Jak vlastně přišel na to, že by měl mluvit s nebesy? Vždyť na nich nic není.

Nikdy na nich nic nebylo.

Venku v hale zaslechl hlasy. „Drahý psí příteli,“ říkal tam právě Breeze, „předpokládám, že se aspoň chvilku zdržíte.“

„Ne,“ odpověděl TenSoon svým hrubým hlasem, „musím co nejrychleji najít Vin.“

I kandra, pomyslel si Sazed. I to nelidské stvoření má víc víry než já.

Jenže… jak to mohou chápat? Sazed zavřel oči a pevně stiskl víčka. Cítil, jak se mu z koutků očí kutálí dolů slzy. Jak by někdo mohl pochopit, jak bolí zklamání? On věřil. A když nejvíc potřeboval naději, našel jen prázdnotu.

Zvedl knihu a sklapl desky. Uvěznil mezi nimi listy papíru. Otočil se ke krbu. Nejlepší by bylo všechno spálit.

Víra… Vzpomínal si na hlas z minulosti. Na svůj vlastní hlas, když promlouval k Vin ten hrozný den, kdy zemřel Kelsier. Víra není jen pro hezké časy a slunné dny, řekl bych. K čemu by byla víra, kdyby ji člověk při prvních nesnázích opustil…

Jak byl tenkrát naivní.

Lepší je věřit a nechat se zradit, jako by slyšel Kelsierův hlas. Bylo to jeho motto. Lepší je milovat a nechat se zranit.

Pevně sevřel svazek v rukou. Je to naprosto bezvýznamná věc.

Zmar ji může kdykoli změnit. A věřím tomu vůbec? pomyslel si zoufale. Věřím vůbec v ten Zmar, ale ne v něco lepšího?

Stál mlčky v pokoji, svíral v rukou knihu a přitom poslouchal venku Breeze s TenSoonem. Ta kniha pro něj byla symbolem. Představovala to, čemu kdysi věřil. Představovala jeho zklamání. Znovu zvedl oči. Prosím, pomyslel si. Já chci věřit. Moc chci věřit. Jen… jen potřebuji mít čemu. Něčemu víc než jen stínům a vzpomínkám. Něčemu skutečnému.

Něčemu pravému. Prosím!

„Sbohem, klidaři,“ řekl TenSoon. „Pozdravujte ode mě Zvěstovatele.“ Sazed slyšel, jak Breeze těžce dopadl na židli. Potom TenSoon tiše tlapal po chodbě.

Zvěstovatel…

Sazed strnul.

To slovo…

Sazed ohromeně vstal. Potom rozrazil dveře a vtrhl do haly. Dveře se odrazily o zeď, až Breeze nadskočil. TenSoon se zastavil na konci haly u schodiště. Otočil se a podíval se na Sazeda.

„Jak jsi mě to nazval?“ zeptal se Sazed.

„Zvěstovatel,“ odpověděl TenSoon. „Vy jste přece označil Lady Vin jako Hrdinu věků, ne? Takže vám ten titul patří.“

Sazed klekl na kolena a hodil před sebe na zem tlustý svazek, který sepsali tehdy s Tindwyl. Prolistoval stránky a našel jednu, napsanou svou vlastní rukou. Pokládal jsem se za Svatého Prvního svědka, stálo tam, proroka, který má podle legend objevit Hrdinu věků. Byla to Kwaanova slova. Vyslovil je člověk, který původně Hrdinou věků prohlásil Alendiho. Z těchto spisů, které byly jejich jediným klíčem k původnímu terrisskému náboženství, sbíral Sazed s ostatními informace o proroctvích o Hrdinovi věků.

„Co je tohle?“ zeptal se Breeze, sklonil se a četl text. „No, asi jsi použil špatné slovo, psí příteli. Není to Zvěstovatel, ale Svatý První svědek.“

Sazed zvedl hlavu. „Tohle je jedna z pasáží, které změnil Zmar, Breezi,“ poznamenal tiše. „Když jsem ji zapisoval, zněla jinak ? jenže Zmar ji opravil, protože se snažil mě a Vin zmást, abychom udělali to, co chce. Skaati mi začali říkat Svatý První svědek a Zmar podle toho zpětně změnil proroctví, aby to na mě sedělo.“

„Opravdu?“ podivil se Breeze a poškrábal se na bradě. „A jak to teda bylo původně?“

Sazed neodpověděl. Podíval se TenSoonovi do psích očí. „Jak to víš?“ naléhal. „Odkud znáš slova starých terrisských proroctví?“

TenSoon se posadil. „Připadá mi to divné, Terrismane. Je v tom jedna velká nesrovnalost, které si nikdo nevšiml. Co se stalo s nosiči, s Terrismany, kteří Rasheka a Alendiho doprovázeli k Prameni Povýšení?“

Rashek. Člověk, který se stal Pánem Vládcem.

Breeze vstal a napřímil se. „To je jednoduchý, kandro,“ prohlásil a zamával před sebou holí. „Všichni vědí, že když se Pán Vládce zmocnil trůnu v Khlenniu, udělal ze svých přátel, kterým důvěřoval, šlechtice. Proto byla šlechta ve Finální říši tak zhýčkaná. Byli to potomci Rashekových dobrých přátel.“

TenSoon tiše seděl.

Ne, pomyslel si Sazed udiveně. Ne… to není možné! „Nemohl ale udělat šlechtice z nosičů.“

„A proč ne?“ zeptal se Breeze.

„Protože šlechta dostala allomancii,“ odpověděl Sazed a vstal. „Rashekovi přátelé byli feruchemové. Kdyby z nich udělal šlechtice, tak…“

„Tak by ho mohli ohrožovat v jeho postavení,“ dodal TenSoon. „Byli by allomanti i feruchemové současně jako on a měli by stejné schopnosti.“

„Ano,“ přisvědčil Sazed. „On se deset století snažil feruchemii v terrisské populaci vymýtit. Ze strachu, aby se jednoho dne nenarodil člověk s feruchemickými i allomantickými schopnostmi současně. Jeho přátelé, kteří ho k Prameni doprovázeli, pro něj byli nebezpeční, protože to byli evidentně zdatní feruchemové a navíc věděli, co Rashek udělal Alendimu. Rashek s nimi musel něco provést. Nějak je izolovat nebo možná i zabít…“

„Ne,“ namítl TenSoon. „Nezabil je. Vy pokládáte Otce za tyrana, ale on nebyl zlý. Nezabil své přátele, i když si byl vědom nebezpečí, které pro něho představovali. Nabídl jim dohodu. Zmocnil se jejich mysli, když ještě držel v rukou moc tvoření.“

„Jakou dohodu?“ naléhal Breeze, evidentně zmatený.

„Dal jim nesmrtelnost,“ odpověděl TenSoon tiše. „Výměnou za feruchemii. Vzdali se jí. Nejen jí.“

Sazed se na TenSoona upřeně díval. Na stvoření myslící jako člověk, ale přece ne lidské. „Vzdali se nejen feruchemie, ale také lidství,“ řekl šeptem.

TenSoon přikývl.

„Jsou naživu?“ zeptal se Sazed a udělal krok dopředu. „Společníci Pána Vládce? Terrismané, kteří s ním šli k Prameni Povýšení?“

„Říkáme jim První generace,“ odpověděl TenSoon. „Zakladatelé rodu kander. Otec přeměnil všechny žijící feruchemy v mlžné přízraky, a tím založil tento druh. Svým dobrým přátelům však vrátil několika hemalurgickými bodci rozumové schopnosti. Neděláš svou práci dobře, memoristo. Čekal jsem, že ze mě tohle vytáhneš už dávno předtím, než jsem musel odejít.“

Byl jsem hlupák, pomyslel si Sazed, mžouraje mezi slzami. Strašný hlupák.

„Cože?“ nechápal stále Breeze. Zamračil se. „Co se děje? Sazede? Příteli, proč jsi tak neklidný? Co to říkalo tohleto stvoření? Co to znamená?“

„Znamená to naději,“ vysvětlil Sazed, vběhl do svého pokoje a spěšně naházel nějaké oblečení do cestovního vaku.

„Naději?“ zeptal se Breeze a strčil hlavu za ním.

Sazed se ohlédl k místu, kde stál Breeze. TenSoon vešel do haly a zastavil se za ním. „Terrisská víra, Breezi,“ pokračoval Sazed. „To, kvůli čemu vznikla naše sekta. Co mí lidé hledali celý život. Ne v psaných slovech, která lze změnit a zneužít, ale v myslích těch, kteří ji praktikovali ve skutečném životě. Terrisská víra není mrtvá!“

Ještě jedno náboženství tedy zbývalo doplnit do seznamu. Jeho cesta za pravdou ještě neskončila.

„Rychle, memoristo,“ pobídl ho TenSoon. „Byl jsem připravený odejít bez tebe, protože mi všichni říkali, že už jsi o tyhle věci ztratil zájem. Ale jestli se mnou půjdeš, ukážu ti kudy do naší Vlasti ? je to cestou za Vin. Třeba bys mohl přesvědčit První generaci o věcech, o kterých se to mně nepodařilo.“

„O jakých?“ zeptal se Sazed a stále ještě balil.

„Že se blíží konec světa.“

Zmar se mnohokrát snažil dostat bodce do těla členů Kelsierovy party. I když spousta událostí, které se odehrály, nasvědčovala tomu, že dokázal převzít nad lidmi moc poměrně lehce, tak snadné to zase nebylo.

Dostat bodec do těla oběti ? na správné místo a ve správnou chvíli ? bylo nesmírně obtížné i pro bytost tak vychytralou jako Zmar. Například se velmi snažil získat Elenda i Yomena. Elendovi se podařilo pokaždé uniknout ? třeba jako tenkrát na planině u malé vesnice, kde získali předposlední jeskyni se zásobami.

Yomenovi Zmar na chvíli bodec implantoval. Než ho však stačil podřídit své moci, Yomen se bodce zbavil. Mnohem snadnější přístup měl Zmar k lidem vášnivým a impulzivním. Lidi logicky přemýšlející a spoléhající na vlastní rozum nedokázal získat tak snadno.

„Jenom nechápu,“ nadhodila Vin, „proč jste si vybral mě. Měl jste tisíc let a statisíce lidí. Proč jste vedl k Prameni Povýšení zrovna mě, abych vás osvobodila?“

Byla ve své cele. Seděla na lehátku ? které teď leželo bez nohou na zemi, potom, co odstranila šrouby. Požádala o nové, ale nikdo se tím nezabýval.

Zmar se k ní vrátil. Vracel se často. Vždycky v Reenově těle a vždycky překypoval samolibostí. Jako obvykle i teď její otázku ignoroval. Otočil se směrem k východu a díval se, jako by viděl skrz zeď.

„Byl bych rád, kdybys to viděla,“ řekl. „Přeháňky popela jsou čím dál krásnější a hustší, jako by se třásla celá obloha a posílala dolů své mrtvé tělo po kouscích ve formě černých vloček. Cítíš, jak se celá země chvěje?“

Neodpověděla.

„Ty otřesy, to je smrtelná křeč,“ poznamenal. „Jako sten umírajícího, když volá své děti, aby jim předal poslední zbytek své moudrosti. Půda se nám tříští pod nohama. Dost se o to zasloužil i Pán Vládce. Můžeš to dávat za vinu jemu, jestli chceš.“

Zbystřila. Už na sebe nechtěla upozorňovat dalšími otázkami. Nechávala na Zmaru, aby se sám projevil. Znovu pozorovala, jak moc jsou některé jeho reakce lidské.

„On si myslel, že to všechno zvládne sám,“ pokračoval Zmar. „On mě odmítl.“

A to se stalo přesně před tisíci lety, pomyslela si Vin. Tisíc let uplynulo od doby, kdy Alendi nedokončil svůj úkol. Od doby, kdy se Rashek zmocnil síly Pramene Povýšení a stal se Pánem Vládcem. To je součást odpovědi na mé otázky. Ta zářící tekutina v Prameni Povýšení ? ve chvíli, kdy jsem osvobodila Zmar, byla najednou pryč. Musela zmizet i ve chvíli, kdy ji použil Rashek.

Tisíc let. To je doba, kterou potřebuje Pramen, aby se mu vrátila síla? Ale co ta síla vlastně je? Kde se bere?

„Pán Vládce vlastně svět vůbec nezachránil,“ navázal Zmar. „On jeho zánik jen pozdržel ? a tím mi pomohl. Jenže tak to prostě musí být, to už jsem ti vysvětloval. Když si lidi myslí, jak pomáhají světu, dělají vlastně víc škody než užitku. Zrovna jako ty. Chtěla jsi pomoct a místo toho jsi mě osvobodila.“

Zmar se na ni podíval a otcovsky se usmál. Nereagovala na to.

„Popelečné hory,“ pokračoval, „umírající krajina, zlomení lidé, to bylo Rashekovo dílo. Přerod lidí na kolossy, kandry a inkvizitory, to všechno on…“

„Ale vy jste ho nenáviděl,“ namítla. „On vás neosvobodil ? musel jste čekat dalších tisíc let.“

„To je pravda,“ připustil. „Jenže pro mě tisíc let nic neznamená. Tisíc let nic není. Kromě toho jsem nemohl odmítnout pomoct Rashekovi. Pomáhám každému, protože moje síla je jen nástroj ? jediný nástroj, který dokáže měnit věci.“

Všechno končí, pomyslela si Vin. Končí. Nemám čas sedět a čekat. Musím něco udělat. Vstala. Zmar se na ni podíval. Došla ke dveřím cely. „Stráže!“ zavolala. Její hlas dozníval ozvěnou. „Stráže!“ opakovala.

Potom zaslechla venku hluk. „Co je?“ zabručel hrubý hlas.

„Řekněte Yomenovi, že se s ním chci dohodnout.“

Nastalo ticho.

„Dohodnout?“ opakoval strážce po chvíli.

„Ano,“ řekla Vin. „Řekněte mu, že pro něj mám informace.“

Nebyla si jistá, jak si vykládat strážcovo mlčení. Potom měla pocit, že ho slyší odcházet. Bez cínu však jistotu neměla.

Nakonec se však strážce vrátil. Zmar Vin zvědavě sledoval, když se dveře otevřely. Venku stála obvyklá vojenská jednotka.

„Pojďte s námi.“

Jakmile Vin vstoupila do Yomenova přijímacího pokoje, okamžitě si všimla, jak se Yomen změnil. Vypadal mnohem unaveněji, než když ho viděla naposled, jako by dlouho nespal.

Jenže… on je Mistborn, pomyslela si zmateně. To znamená, že může pálit cín s olovem, a potlačovat tak únavu.

Tak proč to nedělá? Jedině… že by mohl pálit jen jediný kov.

Vždycky ji učili, že Mistingové, kteří by mohli pálit jen atium, neexistují. Jenže si stále víc uvědomovala, jak zavádějící informace Pán Vládce šířil, aby se udržel u moci. Bude se muset od jeho dogmat oprostit ? nevěřit tomu, co jí říkali, ale spolehnout se na to, co sama vidí.

Yomen ji sledoval, jak vchází, obklopená skupinou stráží. Viděla mu na očích, že od ní čeká zradu. Ale jako obvykle čekal, až začne jednat ona. Zdálo se, že rád balancuje na samém okraji nebezpečí. Stráže zaujaly pozice ve dveřích a nechaly ji stát uprostřed místnosti.

„Nedáte mi pouta?“ zeptala se.

„Ne,“ odpověděl. „Nepředpokládám, že se tu zdržíte dlouho. Stráže mi oznámily, že pro mě máte informace.“

„Mám.“

„Dobrá.“ Yomen založil ruce za zády. „Řekl jsem jim, ať vás sem přivedou, i když čekali podraz. Zřejmě neuvěřili, že se skutečně chcete dohodnout. Nevím proč.“ Zvedl obočí.

„Ptejte se mě,“ řekla Vin. Po straně prošel Zmar zdí. Pomalu a liknavě.

„Výborně,“ prohlásil Yomen. „Jak ovládá Elend kolossy?“

„Allomancií,“ odpověděla. „Emocionální allomancií. Když se použije na kolossy, dostane je allomant pod svou kontrolu.“

„Tomu se mi nechce věřit,“ prohodil Yomen suše. „Kdyby to bylo takhle jednoduché, někdo by na to přišel už dávno před vámi.“

„Většinou jsou na to allomanti příliš slabí,“ vysvětlila. „Musí se použít kov, který účinky emocionální allomancie zesílí.“

„Takový kov není.“

„Znáte aluminium?“

Zarazil se, ale z jeho výrazu poznala, že ho zná. „Jeho allomantický protějšek je dural. Aluminium ruší účinky všech kovů a dural je naopak posiluje. Zkombinujte dural se zinkem a potom tahejte za emoce kolossů a budou vaši.“

Yomen její slova rovnou nezavrhl. Zmar však postoupil dopředu a dokola ji obešel.

„Vin, Vin. Co to zase hraješ za hru?“ zeptal se pobaveně. „Nejdřív ho něčím navnadíš a potom na něj ušiješ boudu?“

Bylo zřejmé, že Yomen dospěl ke stejnému závěru. „Vaše informace jsou zajímavé, císařovno, avšak v mé současné situaci zcela neověřitelné. Tudíž mají ?“

„Bylo pět jeskyní se zásobami,“ řekla Vin a udělala krok dopředu. „Našli jsme všechny ostatní a ty nás dovedly sem.“

Yomen zavrtěl hlavou. „No a? Proč by mě to mělo zajímat?“

„Váš Pán Vládce s nimi měl plán ? to vidíte podle tabule, kterou nechal v téhle jeskyni. Píše tam, že nenašel způsob, jak bojovat proti tomu, co se děje se světem ? věříte tomu? Já myslím, že musí být ještě někde něco dalšího, nebo že je v těch pěti textech v pěti jeskyních zašifrovaný nějaký další vzkaz.“

„A vy si myslíte, že uvěřím tomu, že jdete za něčím, co napsal Pán Vládce?“ nadhodil Yomen. „Vy, která jste ho údajně měla zavraždit?“

„O Pána Vládce by mi nemohlo jít míň,“ připustila. „Jenže, Yomene, mně jde o to, co se děje s lidma v téhle říši ? a tomu byste věřit měl! Jestli jste si o mně a o Elendovi obstaral nějaké informace, tak to víte.“

„Ten váš Elend o sobě má příliš vysoké mínění,“ poznamenal Yomen. „Přečetl spoustu knih a myslí si, že to z něj udělá dobrého krále. A vy… pořád nevím, co si mám myslet o vás.“ V očích se mu zableskl náznak nenávisti, kterou v nich zahlédla už při jejich předchozím setkání. „Vy tvrdíte, že jste zabila Pána Vládce. Jenže… není možné, aby skutečně zemřel. Ale nějakou roli v tom všem asi hrajete.“

O to jde, pomyslela si Vin. Teď je moje chvíle. „Chtěl, abychom se my dva setkali,“ řekla. Nevěřila tomu, ale Yomen tomu třeba uvěří.

Zvedl obočí.

„Copak to nechápete?“ naléhala. „S Elendem jsme objevili všechny ostatní jeskyně. První přímo v Luthadelu. A potom jsme přišli sem. Tahle byla poslední z těch pěti. Poslední zastavení na naší cestě. Pán Vládce nás z nějakého důvodu chtěl dovést sem. K vám.“

Yomen chvilku tiše stál. Po straně Zmar napodoboval pantomimicky potlesk.

„Ať sem přijde Lellin,“ nařídil Yomen jednomu z vojáků. „Ať přinese mapy.“

Voják zasalutoval a odešel. Yomen se otočil k Vin a stále se mračil. „Tady nejde o žádný obchod. Vy mi dáte informace, které chci, a já se potom rozhodnu, jak s nimi naložím.“

„Fajn,“ souhlasila Vin, „ale vy sám jste teď říkal, že v tom hraju nějakou roli. My ji v tom ale hrajeme všichni, Yomene. Všechno je propojené ? mlha, koloss, já, vy, jeskyně se zásobami, popel…“

Při posledním slově sebou nepatrně trhl.

„Popel je čím dál obtížnější, viďte?“ zeptala se. „Padá víc a víc, co?“

Přikývl.

„Všem nám vždycky dělala hlavní starost mlha,“ navázala Vin. „Jenže mlha nás nezabije. To udělá popel. Připraví nás o sluneční světlo, pohřbí města, zasype ulice, udusí pole…“

„Pán Vládce to nedopustí,“ namítl Yomen.

„A jestli je skutečně mrtvý?“

Podíval se jí do očí. „Tak potom jste nás všechny odsoudila k smrti.“

Odsoudila… Pán Vládce použil podobná slova v poslední chvíli, než ho zabila. Zachvěla se, mlčky čekala a čelila upřenému pohledu, který na ni vrhl Zmar, a jeho úsměvu. Potom do místnosti vešel písař s několika svinutými mapami v ruce.

Yomen si jednu mapu vzal a kývl na muže, aby odešel. Rozložil ji na stole a pokynul Vin. „Ukažte mi to,“ poručil a ustoupil jí z dosahu, když se k němu přiblížila.

Vzala kousek opáleného uhlíku a začala kreslit umístění jeskyní. Luthadel. Satren, Vetitan, Urteau. Všech pět, které našli, všechny v blízkosti Centrální dominancie, jedna ve středu a ostatní paprskovitě kolem ní. Posledním křížkem označila jeskyni ve Fadrexu.

Potom si ? ještě s uhlem v ruce ? ale něčeho všimla. Na té mapě je kolem Fadrexu vidět spousta dolů, pomyslela si. To znamená, že je tu všude spousta kovu.

„Ustupte,“ přikázal Yomen.

Vin poslechla. Yomen přistoupil k mapě a pečlivě si ji prohlížel. Vin stála mlčky a přemýšlela. Elendovi písaři nikdy nemohli přijít na to, podle jakého klíče jsou ty jeskyně rozmístěny. Dvě jsou ve velkých městech a dvě v malých. Některé jsou u kanálů, jiné jsou od nich daleko. Písaři vysvětlovali, že je to příliš malý vzorek na to, aby mohli objevit nějakou souvislost.

„Zdá se to zcela náhodné,“ poznamenal Yomen jako ozvěna jejích vlastních myšlenek.

„Já jsem si ta místa nevymyslela, Yomene,“ namítla a založila ruce. „Vaši špioni vám potvrdí, kam Elend táhl s vojáky a kam posílal své vyslance.“

„Ne všichni máme velké špionážní sítě, císařovno,“ odtušil Yomen stroze a podíval se znovu na mapu. „Měl by v tom být nějaký klíč…“

Vetitan, pomyslela si Vin. Tam jsme našli jeskyni. Těsně předtím než ve Fadrexu a bylo to také důlní město. Urteau také.

„Yomene?“ zeptala se a zvedla hlavu. „Je na některé z těch map zobrazeno nerostné bohatství?“

„Samozřejmě,“ přitakal neklidně. „Jsme přece Kanton zdrojů, ne?“

„Vyndejte ji.“

Yomen zvedl obočí a dal jí pohledem najevo, co si myslí o tom, že by mu měla dávat příkazy. Kývl však na písaře, aby udělal, co si přála. Na první mapě rozložili druhou a Vin přistoupila až k ní. Yomen se okamžitě začal krýt a držel se z jejího dosahu.

Má na úředníka dobré instinkty, pomyslela si a vytáhla zpod mapy uhlík. Znovu rychle udělala pět značek. Nad každou však strnula. Všechny jeskyně byly ve skalnatých oblastech poblíž nalezišť kovů. Ta byla i v Luthadelu. Mezi lidmi se říkalo, že Pán Vládce vybudoval hlavní město na nalezištích kovů a zásobách podzemních vod záměrně. Bylo to výhodné pro allomanty.

„Co se tím pokoušíte dokázat?“ zeptal se Yomen. Přiblížil se natolik, aby viděl, co na mapě označila.

„Tady je ta souvislost,“ odpověděla. „Vybudoval ty zásoby poblíž zdrojů kovu.“

„Anebo je to jen náhoda.“

„Není,“ odsekla a ohlédla se k místu, kde stál Zmar. „Není. Kovy znamenají allomancii, Yomene. V tom je ten klíč.“

Yomen ji zase zahnal zpátky a došel k mapě. Ušklíbl se. „Udělala jste značku u všech největších dolů v říši. Myslíte si, že uvěřím, že mě nevodíte za nos, že mi nepředestíráte falešné důkazy, že na těchhle místech jsou opravdu jeskyně se zásobami?“

Ignorovala ho. Kovy. Kwaan psal na kovovou tabulku, protože je to podle jeho slov bezpečné. Bezpečné. Bezpečné před zásahem Zmaru.

Nebo bezpečné vůbec před jeho očima? Nemůže to z kovu přečíst?

Pán Vládce kreslil mapy na kovové tabule.

Co když tedy Zmar nemůže ty jeskyně sám najít, protože jsou nějak kryté kovem? Třeba potřeboval, aby ho někdo vedl. Aby navštívil všechny jeskyně, přečetl mapy, které v nich jsou, a vedl ho dál…

Pro Pána Vládce! Udělali jsme zase stejnou chybu! Udělali jsme přesně to, co chtěl. Tím se vysvětluje, proč nás nechává naživu!

Místo pocitu viny se jí však zmocňoval vztek. Podívala se směrem, kde stál Zmar jako absolutní vládce moudrosti ? znalecký pohled v očích, otcovský výraz ve tváři a božská arogance v postoji.

Už ne, pomyslela si a zaťala zuby. Tentokrát ho dostanu. Přelstím ho. Jenže… musím vědět proč. Proč se tolik zajímá o ty jeskyně? Co to potřebuje, aby tuhle bitvu vyhrál? A proč čekal tak dlouho?

Najednou jí však přišla odpověď úplně jasná. Když přemýšlela o svých pocitech, uvědomila si, že jeden z hlavních důvodů, proč chtěla zkoumat jeskyně ona, Elend opakovaně zpochybňoval. Přesto šla dál a hledala stále tu samou věc. Cítila ? aniž by věděla proč ?, že je to důležité.

Byla to věc, která tisíc let řídila říšskou ekonomiku. Nejmocnější z allomantických kovů.

Atium.

Proč jím byla tak posedlá? Elend s Yomenem měli pravdu ? v současném světě nemělo atium skoro žádnou cenu. Jenže její instinkty se tomu bránily. Proč? Protože to tak chtěl Zmar a Vin s ním byla nějak nevysvětlitelně spjata?

Pán Vládce přece napsal, že jí Zmar do myšlenek nevidí. Jenže ona věděla, že jí může ovlivňovat emoce. Může změnit její pohled na věci a události, může ji k něčemu nabádat. Hnát ji za něčím, co chce on sám.

Když se začala zabývat emocemi, které ji tak hnaly za atiem, viděla najednou, jaký má Zmar plán, jak ji ovládá a jak manipuluje s jejími myšlenkovými pochody. Zmar chce atium! Zamrazilo ji, když si uvědomila, že ho k němu dovedla. Není divu, že se choval tak povýšeně! pomyslela si. Není divu, když si myslel, že vyhrál!

Proč by ale měla božská síla zájem o něco tak přízemního, jako je allomantický kov? Začala ji nahlodávat pochybnost. V tu chvíli se však rozletěly dveře do místnosti.

Objevil se v nich inkvizitor.

Yomen a vojáci okamžitě poklekli na jedno koleno. Vin bezděky couvla. Inkvizitor se tyčil ve dveřích v šedém plášti, jaký nosili ještě za Finální říše. Lysou hlavu měl zdobenou složitým tetováním, většinou černým, jen místy červeným. Samozřejmě měl místo očí bodce. Jeden byl zaražený hlouběji a lebka kolem něho popraskaná. Jeho tvář, znetvořená nelidským šklebem, jí připadala povědomá.

„Marsh?“ zašeptala s hrůzou.

„Můj pane,“ řekl Yomen a roztáhl ruce. „Přece jste přišel! Posílal jsem za vámi posly! Hledal jsem ?“

„Mlč,“ přikázal mu Marsh chraplavým hlasem a šel dál. „Vztyk, obligátore.“

Yomen se rychle postavil. Marsh se podíval na Vin, pousmál se, ale potom ji okázale ignoroval. Pohlédl však přímo tam, kde stál Zmar, a zdvořile pokynul hlavou.

Vin se zachvěla. Marshovy rysy, i když byly už zdeformované, jí připomínaly jeho bratra. Kelsiera.

„Brzy budete napadeni, obligátore,“ řekl Marsh, posunul se dopředu a otevřel velké okno na druhé straně místnosti. Vin by skrz ně měla vidět ke skalnatému převisu u kanálu, kde Elend tábořil s armádou.

Jenže za oknem nebyl ani skalnatý převis, ani kanál. Všechno vypadalo jako jednolitá černá masa. Oblohu zcela zaplavil popel jako obrovská černá sněhová bouře.

Pro Pána Vládce! pomyslela si. Jak se to zase zhoršilo!

Yomen pospíchal k oknu. „Napadeni, pane? Ale oni ještě ani nezlikvidovali tábor!“

„Útok kolossu vás má překvapit,“ vysvětlil inkvizitor. „Oni nemusí postupovat v šiku ? prostě vás napadnou.“

Yomen na chvilku strnul a potom se otočil ke svým vojákům. „Rychle zaujměte obranné pozice. Shromážděte muže na svazích před městem!“

Vojáci se rozběhli z místnosti ven. Vin tiše stála. Člověk, kterého jsem znala jako Marshe, je mrtev, pomyslela si. Pokusil se zabít Sazeda a teď už je úplně jedním z nich. Zmar…

Zmar ho dostal do své moci…

V hlavě se jí začala rodit myšlenka.

„Rychle, obligátore,“ naléhal Marsh. „Já jsem nepřišel chránit to vaše přihlouplé město. Já jsem si přišel pro to, co jste našli v jeskyni.“

„Pane?“ vytřeštil oči Yomen.

„Pro atium, Yomene,“ řekl inkvizitor. „Dejte mi ho. Já tu nemůžu být, až ten útok přijde. Ale pro případ, že byste prohráli, ho vezmu do bezpečí.“

Vin zavřela oči.

„Můj… pane?“ zmohl se Yomen nakonec na slovo. „Jste tu samozřejmě vítán a patří vám vše, co tady máme. Ale v jeskyni žádné atium nebylo. Máme jen pár kuliček, které jsem sám nastřádal jako rezervu pro Kanton zdrojů.“

Vin vytřeštila oči. „Cože?“

„To není možné,“ křičel Marsh. „Vy jste té holce tvrdil, že ho máte!“

Yomen zbledl. „To byla záměrná mystifikace, pane. Ona byla přesvědčená, že mám velkou zásobu atia, tak jsem ji při tom nechal.“

„NE!“

Vin při tom výkřiku vyskočila. Yomen se však ani nepohnul ? až po chvilce si uvědomila proč. To zařval Zmar. Najednou ztratil Reenovu podobu a kroužil ven z místnosti jako temné tornádo. Skoro jako mlha, jenom mnohem, mnohem černější.

Už takovou černotu viděla. Procházela jí v jeskyni pod Luthadelem na cestě k Prameni Povýšení.

Během okamžiku byl Zmar zpátky. Znovu vypadal jako Reen. Složil ruce za zády a nedíval se na ni, jako by se snažil předstírat, že ani na okamžik neztratil sebekontrolu. V očích mu však viděla zoufalství. Vztek. Poodešla od něho ? blíž k Marshovi.

„Ty hlupáku!“ osočil ho Marsh a přesunul se od ní k Yomenovi. „Ty idiote!“

Zatraceně, pomyslela si Vin v záchvatu vzteku.

„Já…“ Yomen byl zmatený. „Pane, proč se tak o to atium zajímáte? Bez allomantů a bez politikaření šlechtických domů, které za něj platily, je bezcenné.“

„Ty nic nevíš,“ vyštěkl Marsh. Potom se usmál. „Ale jsi odsouzený k záhubě. Ano… odsouzený… opravdu…“

Venku zahlédla Elendovo vojsko likvidující tábor. Yomen se vrátil k oknu a Vin se k němu přiblížila a tvářila se, že chce lépe vidět. Elend shromažďoval vojáky a kolossy. Pravděpodobně si všimli, že Yomen obsazuje obranné pozice kolem města, a uvědomili si, že ztratili příležitost zaútočit nečekaně.

„On zpustoší město,“ řekl Zmar a postavil se vedle Vin. „Tvůj Elend je dobrý sluha, dítě. Jeden z mých nejlepších. Měla bys na něj být hrdá.“

„Tolik kolossů…“ slyšela šeptat Yomena. „Pane, proti tolika se nemůžeme nikdy ubránit. Potřebujeme vaši pomoc.“

„Proč bych vám měl pomáhat?“ zeptal se Marsh. „Vám, kteří mi nedokážete dát, co po vás žádám?“

„Ale já jsem vám zůstal věrný,“ namítl Yomen. „Když všichni ostatní Pána Vládce opustili, já jsem mu sloužil dál.“

„Pán Vládce je mrtvý,“ ušklíbl se Marsh. „Byl to taky špatný sluha.“

Yomen zbledl.

„Ať tohle město shoří, ať ho spálí čtyřicet tisíc rozzuřených kolossů,“ řekl Marsh.

Čtyřicet tisíc kolossů, podivila se v duchu Vin. Někde jich sehnal mnohem víc, než měl. Takže zaútočit bylo logické. Nakonec se mohl města zmocnit a třeba jí dát příležitost uprostřed chaosu uprchnout. Logické, promyšlené. Najednou si však uvědomila jednu věc.

„Elend nezaútočí,“ oznámila.

Otočily se na ni tři páry očí ? jedny ocelové, jedny lidské a jedny nehmotné.

„Elend nemůže ztratit tolik kolossů v jednom městě,“ vysvětlila. „On se vás snaží jen zastrašit, Yomene. Měl byste ho vyslyšet. Copak budete poslouchat tuhletu stvůru ? inkvizitora? Pohrdá vámi. Chce, abyste zemřel. Spojte se radši s námi.“

Yomen se zamračil.

„Mohl byste proti němu bojovat se mnou,“ pokračovala Vin. „Jste allomant. Tahle monstra se přece jen dají porazit.“

Marsh se usmál. „Idealismus od tebe, Vin?“

„Idealismus?“ podivila se a podívala se mu do očí. „Ty si myslíš, že je idealismus věřit, že jde zabít inkvizitora? Víš přece, že už jsem to udělala.“

Marsh pohrdavě mávl rukou. „Já nemluvím o tvých hloupých výhrůžkách. Mluvím o něm.“ Kývl směrem k armádě za oknem. „Tvůj Elend patří Zmaru zrovna tak jako já, jako ty. Všichni se bouříme, ale všichni se před ním nakonec skloníme. A potom pochopíme krásu zkázy.“

„Elenda tvůj bůh neovládá,“ zdůraznila Vin. „Rád to sice říká, ale je jen o to větší lhář. Nebo třeba sám idealista.“

Yomen je zmateně sledoval.

„A když zaútočí?“ zeptal se Marsh tiše a dychtivě. „Co to bude znamenat, Vin? Co když pošle kolossy v záchvatu krvežíznivosti na město a nechá je masakrovat a zabíjet, aby dostal to, co si tolik myslí, že potřebuje? Atium a potraviny by ho sem nezlákaly…, ale co ty? Zabíjela jsi pro něj. Proč si myslíš, že on nebude zabíjet pro tebe?“

Vin zavřela oči. Zaplavily ji vzpomínky na to, jak zaútočila v Luthadelu na Cetta. Jak bezohledně zabíjela. Se Zanem po boku. Vzpomínky na oheň, smrt, na nespoutanou allomancii.

Nikdy potom už takhle nevraždila.

Otevřela oči. Proč by Elend nezaútočil? Byl by to přece logický krok. Věděl, že by dostal město snadno. Jenže také věděl, že by mohl mít potíže s ovládáním kolossů, kdyby se dostali do příliš velké ráže…

„Elend nezaútočí,“ řekla tiše, „protože je lepší než já.“

Je pozoruhodné, že Zmar poslal inkvizitory do Fadrexu, až když Yomen ? zjevně ? potvrdil, že je ve městě atium. Proč je neposlal hned, jakmile byla objevena poslední jeskyně? Kde byli jeho přisluhovači celou tu dobu?

Musíme si však uvědomit, že Zmar pokládal za své služebníky všechny lidi, především ty, které mohl přímo ovládat. Neposlal inkvizitory proto, že je zaměstnával jinými úkoly jinde. Místo toho poslal bytost, která byla podle jeho názoru totéž, co inkvizitor.

Pokusil se Yomenovi implantovat bodce, ale nepodařilo se mu to. Tou dobou dorazila k Fadrexu Elendova armáda. Použil tedy jiného prostředníka k tomu, aby prozkoumal jeskyni a zjistil, jestli v ní je atium. Zprvu se na město příliš nezaměřoval ? bál se, že ho Pán Vládce podvedl. Stejně jako on i já často přemýšlím o tom, jestli jeskyně skutečně neměly sloužit jenom k tomu, aby byl Zmar dezorientován.

„… a proto je absolutně nutné, abys ten vzkaz poslal, Špuku. Ta věc tady pořád kolem nás krouží. Máš klíč, který nikdo jiný nemá. Pošli mi ho.“

Špuk přikývl. Cítil se omámený. Kde je? Co se děje? A proč ho najednou všechno tak bolí?

„Chlapík. Držel ses statečně, Špuku. Jsem na tebe hrdý.“

Pokusil se znovu přikývnout, ale všechno se s ním roztočilo a nakonec měl před očima jen černou tmu. Rozkašlal se a namáhavě oddechoval. Zachroptěl. Některá místa na těle ho silně bolela, některá jen štípala nebo brněla. Některá necítil, i když se domníval, že by je cítit měl.

Asi se mi něco zdálo, uvědomil si, když se probral. Proč jsem vlastně spal? Byl jsem na hlídce? Měl bych jít na hlídku? Ten obchod…

Otevřel oči a myšlenky se mu rozprchly. Někdo nad ním stál. Obličej. Takový… o dost ošklivější než ten, ve který doufal.

„Breezi?“ snažil se promluvit, ale vyšel z něj jen nesrozumitelný chraplavý zvuk.

„Ha!“ vyjekl Breeze a v očích měl slzy, což u něho bylo velmi neobvyklé. „On se opravdu probouzí!“

Objevila se nad ním další tvář a Špuk se usmál. Teď to byla ta, kterou čekal. Beldre. „Co se děje?“ zašeptal.

Jakési ruce mu nesly něco k ústům. Kožený měch s vodou. Opatrně ho začaly napájet. Rozkašlal se, ale podařilo se mu polknout. „Proč… proč se nemůžu hýbat?“ zeptal se. Pohnout dokázal jedině levou rukou.

„Máte tělo v obvazech a na dlahách, Špuku,“ odpověděla mu Beldre. „Tak to nařídil Sazed.“

„Popáleniny,“ řekl Breeze. „Není to zas tak moc zlé, ale…“

„K čertu s popáleninama,“ zachroptěl Špuk. „Ale žiju. A to jsem nečekal.“

Breeze se podíval na Beldre a usmál se.

Vzhůru k oblakům…

„Kde je Sazed?“ zeptal se Špuk.

„Měl byste opravdu odpočívat,“ napomenula ho Beldre a něžně ho pohladila po tváři. „Prošel jste opravdovým peklem.“

„A prospal už dost,“ namítl. „Sazede?“

„Je pryč, mladej,“ sdělil mu Breeze. „Odešel někam na jih s Vininou kandrou.“

Vin.

Ozvaly se hlasité kroky a po chvíli se vedle Breeze a Beldre objevil kapitán Goradel. Jeho hranatá tvář se roztáhla do širokého úsměvu. „Tak skutečně Hrdina z plamenů!“

Máš něco, co nikdo jiný nemá…

„Co město?“ zajímal se Špuk.

„V podstatě v bezpečí,“ hlásila Beldre. „Kanály se zaplnily a bratr zorganizoval brigády na hašení. A stejně většina těch domů, které shořely, nebyla vůbec obydlená.“

„Ale zachránil jste ho vy, pane,“ připomněl Goradel.

Jsem na tebe hrdý…

„Ale popel padá pořád víc, že jo?“ zeptal se Špuk.

Všichni tři se na sebe podívali. Jejich zoufalé výrazy hovořily za vše.

„Přichází nám sem do města spousta uprchlíků,“ řekla Beldre. „Z okolních měst a vesnic. Někteří až z Luthadelu…“

„Musím poslat vzkaz,“ přerušil ji Špuk. „Vin.“

„Dobře,“ odpověděl Breeze konejšivým tónem. „Jakmile ti bude líp, můžeme to hned udělat.“

„Poslouchej, Breezi,“ začal Špuk, díval se do stropu a nemohl se ani pohnout. „Něco mělo mě i Občana pod kontrolou. Já jsem to viděl. Byla to ta věc, co Vin osvobodila u Pramene Povýšení. Ta věc, co na nás posílá ten popel, aby nás zničil. Chtělo se to zmocnit města, ale my jsme ho ubránili. Teď musím varovat Vin.“

To bylo jeho poslání, s nímž do Urteau odešel. Získat informace a předat je Elendovi a Vin. Začínal právě chápat, jak důležitá je zodpovědnost.

„Cestování je teď moc složité, mladíku,“ poznamenal Breeze. „Teď pro posílání vzkazů zrovna nejsou moc podmínky.“

„Ještě odpočívejte,“ prosila Beldre. „Budeme to řešit, až se uzdravíte.“

Špuk zoufale zaťal zuby.

Ten vzkaz musíš poslat, Špuku…

„Já to vyřídím,“ pravil Goradel tiše.

Špuk pohlédl stranou. Někdy bylo tomuhle vojákovi s tím jeho přímým, upřímným vystupováním těžko odolat. Když Špuk slyšel to odhodlání v jeho hlase, usmál se.

„Lady Vin mi zachránila život,“ pokračoval Goradel. „Tu noc, co vypuklo skaatské povstání Hrdiny z Hathsinu. Mohla mě nechat zabít rozzuřeným davem. Ale ona věnovala svůj čas na to, aby mi vysvětlila, že chápe, co mám za sebou, a přesvědčila mě, abych přešel na její stranu. Jestli tu zprávu potřebuje, Hrdino, já jí ji doručím, nebo zemřu cestou ve snaze to vykonat.“

Špuk se snažil přikývnout, hlavu však měl zafixovanou v obvazech. Natáhl ruku. Šlo to… aspoň trochu.

Setkal se s Goradelem očima. „Tak sem přineste něco, čím můžu rýt do kovu. Ten vzkaz se musí napsat na ocelovou tabulku a nesmím ho vyslovit nahlas.“

V těch chvílích, kdy Pán Vládce ještě držel v rukou sílu Pramene Povýšení, ale už cítil, jak mu prchá, pochopil mnoho věcí. Viděl moc feruchemie a právem z ní dostal strach. Mnoho lidí z Terrisu, které znal, ho jako Hrdinu věků nepřijme, protože nevyhovoval zcela jejich proroctvím. Uvidí v něm usurpátora, který zabil Hrdinu věků, jehož poslali na jeho misi. Což ostatně byla pravda.

Myslím, že během dalších let ho Zmar postupně pozvolna přeměňoval k obrazu svému a nutil dělat hrozné věci vlastním lidem. Mám však pocit, že zpočátku bylo jeho rozhodnutí proti Terrismanům založené více na rozumové úvaze než, na emocích. Odhalil obrovskou sílu Mistbornů.

Domnívám se, že mohl allomancii utajit a využívat feruchemy jako válečníky a vrahy. Myslím si ale, že jeho rozhodnutí bylo moudré. Feruchemové jsou od přírody badatelé. A se svými neuvěřitelnými schopnostmi uchovávat v paměti informace, by byli velmi nebezpečným soupeřem, jakmile by se vymkli z jeho moci. Allomancie nejen představovala obdivuhodnou novou sílu bez tohoto nebezpečí, ale byla i opředená mystikou, jíž mohl využívat k vydírání králů.

Elend stál na malém skalním výčnělku a sledoval své jednotky. Před ním se hemžili kolossové a prošlapávali cestu popelem vojákům, kteří nastoupí po počátečním útoku kolossu.

Elend čekal a pár kroků za ním stál Ham.

Mám na sobě bílou uniformu, pomyslel si Elend. Ta barva je symbolem čistoty. Snažím se reprezentovat to, co je dobré a správné. Pro mé lidi.

„Pro koloss by to opevnění nemělo být problém,“ řekl Ham tiše. „Dokážou vyskočit nahoru na hradby a zrovna tak se vyšplhat přes ty převisy.“

Elend přikývl. Pravděpodobně nebude muset využít lidskou armádu. Jen se samotným kolossem měl početní převahu, a navíc bylo nepravděpodobné, že by Yomenovi vojáci s kolossy už někdy bojovali.

Kolossové cítili blížící se bitvu a pomalu se dostávali do ráže. Kladli mu odpor a nejraději by se vrhli do boje.

„Hame,“ zeptal se Elend a sklopil oči. „Je to správné?“

Ham pokrčil rameny. „Tohle rozhodnutí má logiku, Ele,“ odpověděl a třel si bradu. „Útok je jediná šance, jak osvobodit Vin. Ta blokáda je už neudržitelná.“ Odmlčel se a potřásl hlavou. Tón jeho hlasu v sobě měl zvláštní neurčitost jako vždycky, když mluvil o některém ze svých logických problémů. „Jenže i tak, pustit jednotku kolossů na město je nemorální. Doufám jen, že je dokážeš udržet pod kontrolou, až se dostanou do varu. Stojí záchrana Vin za život jen jediného nevinného dítěte? Nevím. Jenže zase na druhou stranu, možná zachráníme spoustu dětí, když je odvedeme do naší říše…“

Neměl jsem se ptát Hama, pomyslel si Elend. Ten nikdy neumí dát přímou odpověď. Podíval se na planinu a na masu modrých kolossů na černém pozadí. Spálil cín a dohlédl na vojáky krčící se na skalních převisech kolem Fadrexu.

„Ne,“ řekl Ham.

Elend se na něj podíval.

„Ne,“ opakoval Ham. „Neměli bychom na ně útočit.“

„Hame?“ zarazil se Elend s podivným pocitem pobavení. „Ty jsi opravdu dospěl k jasnému rozhodnutí?“

Ham přikývl. „Ano.“ Další vysvětlení už nepřidal.

Elend zvedl hlavu. Co by udělala Vin? Nejdřív bezděky usoudil, že by zaútočila. Potom si ale vzpomněl, jak ji našel před lety, když napadla Cettovu tvrz. Seděla schoulená v koutě a plakala.

Ne, pomyslel si. Ne, ona by takovou věc neudělala. Neudělala by to jen pro to, aby mě zachránila. Je moudřejší.

„Hame,“ prohlásil a překvapil sám sebe, „řekni mužům, ať se stáhnou a sbalí tábor. Vracíme se do Luthadelu.“

Ham se překvapeně otočil ? jako by nečekal, že by Elend mohl dospět ke stejnému závěru jako on. „A Vin?“

„Nezaútočím na to město, Hame,“ řekl. „Nechci je dobýt, i když by to bylo pro jejich dobro. Najdeme jiný způsob, jak Vin zachránit.“

Ham se usmál. „Cett bude zuřit.“

Elend pokrčil rameny. „Je to paraplegik. Co udělá? Kousne nás? Pojď, slezeme z té skály dolů a začneme řešit, co s Luthadelem.“

„Oni se stahují, pane,“ ohlásil voják.

Vin si oddechla. Zmar stál s nevyzpytatelným výrazem, ruce složené za zády. Marsh měl položenou ruku na Yomenově rameni. Oba se dívali z okna ven.

Zmar si přivedl inkvizitora, pomyslela si. Asi už ho přestalo bavit, jak se neustále snažím z Yomena vydolovat pravdu, tak si přivedl někoho, u koho měl jistotu, že ho Yomen poslechne.

„To je zvláštní,“ poznamenal Zmar.

Vin se zhluboka nadechla a pustila se do hazardu. „Copak to nechápete?“ zeptala se tiše.

Zmar se na ni podíval.

Usmála se. „Takže nechápete.“

Tentokrát se otočil i Marsh.

„Myslíte si, že mi to nedošlo?“ ptala se. „Myslíte si, že jsem celou tu dobu nevěděla, že vám jde jen o atium? Že nás kvůli tomu sledujete z jeskyně do jeskyně, že mi tlačíte na emoce a snažíte se mě přimět k tomu, abych vám ho našla? Bylo to průhledné. Vaši kolossové vždycky přitáhli k nějakému městu až potom, co jsme objevili, že je v něm další jeskyně. Ohrožoval jste nás jen kvůli tomu, abychom si pospíšili, ale vaši kolossové nikdy nezaútočili doopravdy. A my jsme to celou tu dobu věděli.“

„Vyloučeno,“ zašeptal Zmar.

„Ne,“ namítla Vin. „Nic není vyloučeno. Atium je kov, Zmare, a vy ho nevidíte. Když je kolem hodně kovu, tak vám to zamlžuje vidění, že ano? V kovech je vaše síla, kovy ovládáte inkvizitory, jenže ty kovy na vás působí jako světlo ? když jich je moc, tak vás oslepí. Nikdy jste neviděl, kdy jsme vlastně to atium objevili. Prostě jste šel slepě za námi.“

Marsh pustil Yomena, rozběhl se za Vin a popadl ji za paže.

„KDE JE!“ křičel, zvedl ji do vzduchu a třásl s ní.

Dala se do smíchu, a tím odvrátila Marshovu pozornost a sáhla mu pod plášť. Marsh s ní třásl příliš silně, takže nemohla prsty nahmatat to, co chtěla.

„Ty mi řekneš, kde to atium je, dítě,“ pronesl Zmar chladně. „Už jsem to vysvětlil jasně, ne? Proti mně se nedá bojovat. Myslíš si, jak jsi chytrá, jenže vůbec nic nechápeš. Ty totiž nevíš, kde to atium je.“

Vin potřásla hlavou. „Myslíte si, že bych vás k němu zavedla?“

Marsh s ní znovu začal třást, až musela zatnout zuby. Když přestal, točila se jí hlava. Sotva rozeznala Yomena, který stál poblíž a mračil se. „Yomene,“ řekla, „vaši lidi jsou v bezpečí. Uvěříte už konečně, že je Elend dobrý člověk?“

Marsh ji odmrštil stranou. Dopadla tvrdě a překulila se.

„Ach dítě,“ politoval ji Zmar a klekl si k ní, „copak ti musím neustále dokazovat, že proti mně bojovat nemůžeš?“

„Yomene,“ vykřikl Marsh a otočil se. „Připrav muže! Chci, abyste zaútočili.“

„Cože?“ vyděsil se Yomen. „Zaútočit, pane?“

„Ano,“ přisvědčil Marsh. „Chci, abys shromáždil celé své vojsko a zaútočil na pozice Elenda Ventura.“

Yomen zbledl. „Opustit naše opevnění? Napadnout armádu a koloss?“

„Přikazuju ti to, Yomene,“ prohlásil Marsh.

Yomen zůstal mlčky stát.

„Yomene…“ naléhala Vin na kolenou, „copak nevidíte, že s vámi manipuluje?“

Neodpověděl a ve tváři měl ustaraný výraz. Jak ho přimět, aby o tom vůbec uvažoval?

„Vidíš?“ nadhodil Zmar. „Vidíš, jakou mám moc? Jak dokážu manipulovat i s jejich vírou?“

„Vydejte rozkazy,“ pravil Yomen a otočil se od Vin ke svým kapitánům. „Ať muži zaútočí. Řekněte jim, že je bude Pán Vládce ochraňovat.“

„Nó,“ prohodil Ham, „to jsem nečekal.“ Stál v táboře vedle Elenda.

Elend pomalu přikyvoval. Sledoval, jak vojáci proudí bránou z Fadrexu. Někteří klopýtali a vrávorali ve vysokém popelu, jiní si razili cestu dopředu, ale postupovali jen velmi namáhavě a pomalu.

„Někteří zůstali za bránou,“ ukázal Elend na hradby. Ham neměl cín a na hradby neviděl, ale věřil tomu, co slyšel od Elenda. Kolem nich stavěli Elendovi vojáci tábor. Kolossové klidně čekali na svých pozicích kolem něj.

„Co si ten Yomen myslí?“ zeptal se Ham. „Vrhá se se slabší armádou proti kolossům?“

My jsme ovšem udělali totéž, když jsme útočili na kolossy ve Vetitanu. Ta představa Elenda nějak zneklidnila.

„Stáhneme se,“ řekl.

„Cože?“ zeptal se Ham.

„Řekl jsem, že se stáhneme,“ opakoval Elend. „Opustíme pozice. Zahajte ústup!“

Na jeho tichý příkaz se začali kolossové stahovat pryč od města. Yomenovi vojáci si stále prodírali cestu popelem. Elendovým mužům prošlapávali cestu kolossové. Měli by si tedy zachovat náskok.

„Tak tohle je ten nejabsurdnější ústup, co jsem kdy viděl,“ poznamenal Ham, ale vrátil se vydat rozkazy vojákům.

Přesně tak, pomyslel si zklamaně Elend. Je načase zjistit, co se to proboha v tom městě děje.

Yomen plakal. Byly to malé, tiché slzy. Stál zpříma a nedíval se ven.

Bojí se, že své lidi poslal na smrt, pomyslela si Vin. Šla k němu. Kulhala po tom nárazu, jak upadla na zem. Marsh se díval z okna. Zmar ji zvědavě pozoroval.

„Yomene,“ oslovila ho.

Obrátil se k ní. „To je zkouška,“ poznamenal. „Inkvizitoři jsou nejsvětější kněží Pána Vládce. Udělám, co jsem dostal příkazem, a Pán Vládce bude moje lidi ochraňovat. Potom se uvidí.“

Vin zaťala zuby. Potom se otočila a přinutila se dojít až k Marshovi. Podívala se z okna ? a překvapilo ji, že Elendovi vojáci před Yomenovou armádou ustupují. Yomenovo vojsko nepostupovalo nijak přesvědčivě. Zjevně je uspokojilo, že nepřítel před nimi opouští pozice. Pomalu zapadalo slunce.

Marshovi Elendův ústup nepřipadal nijak zábavný. To však stačilo k tomu, aby se Vin usmívala ? což ovšem Marshe vyprovokovalo, aby ji znovu popadl za paže.

„Myslíš si, že jsi vyhrála?“ vyštěkl a nastrčil své asymetrické bodce Vin přímo před obličej.

Sáhla mu za plášť. Ještě kousek…

„Tak ty tvrdíš, že sis se mnou hrála, dítě,“ prohodil Zmar a postavil se vedle ní. „Jenže ono je to přesně obráceně. Hrál jsem si já s tebou. Kolossové, kteří ti slouží, berou sílu ode mě. Myslíš, že bych tě nechal je ovládat, kdyby to celé nemělo sloužit mně?“

Vin přeběhl mráz po zádech.

Ne, to ne…

Elend najednou cítil, jako by se v něm něco roztrhlo na dva kusy. Jako by mu najednou někdo vyrval kus vnitřností. Zalapal po dechu, spálil ocel a zatlačil. Vyletěl na oblohu plnou popela a přistál na skalním převisu před Fadrexem.

Zalapal po dechu, párkrát se nadechl a vydechl a zachvěl se.

Co k čertu bylo zase tohle? pomyslel si, vstal a chytil se za hlavu. Třeštila mu.

Až potom si to uvědomil. Necítil ani jediného kolosse. Všechna masivní monstra se přestala pohybovat. Potom si ke své hrůze všiml, že se kolossové otočili.

Začali útočit na jeho muže.

Marsh ji stále svíral. „Hemalurgie je jeho síla, Vin!“ řekl naléhavě. „Pán Vládce ji používal jen nevědomky! Hlupák! Pokaždé, když stvořil nového inkvizitora nebo kolosse, přidal vlastně dalšího služebníka svému nepříteli! Zmar jen trpělivě čekal, protože věděl, že až ho jednou někdo osvobodí, bude mít připravenou velkou armádu.“

U dalšího okna stál Yomen. Tiše zalapal po dechu a mlčky přihlížel. „Vy jste nás vysvobodil!“ zajásal. „Kolossové se vrátili a útočí proti vlastním vojákům!“

„Potom se obrátí proti vám, Yomene,“ prohodila Vin malátně. „A tohle město zničí.“

„Blíží se konec,“ šeptal Zmar. „Všechno musí zapadnout na svoje místo. Poslední dílek je atium. Kde je?“

Marsh s ní znovu zatřásl. Konečně se jí podařilo dosáhnout mu za plášť. Vklouzla pod něj prsty. Prsty vyškolenými bratrovým výcvikem a životem stráveným na ulici.

Prsty zloděje.

„Mě neošálíš, Vin,“ řekl Zmar. „Já jsem Bůh.“

Marsh zvedl ruku ? a pustil její paži ? a potom druhou a chystal se ji uhodit. Pohyboval se sebejistě a energicky, bylo zřejmé, že pálí cín s olovem. Byl stejně jako všichni inkvizitoři allomant. Což znamenalo, že má u sebe kovy. Vin přiložila ke rtům lahvičku, kterou mu ukradla, a spolkla její obsah.

Marsh strnul a Zmar zmlkl.

Vin se usmála.

V žaludku se jí rozhořel cín s olovem a probudil ji znovu k životu. Marsh se pohnul, aby dokončil svou ránu, ale uhnula mu z cesty a vychýlila ho svou druhou rukou z rovnováhy. Udržel se na nohou, ale když se otočil k Vin, viděl, že v jedné ruce drží náušnici.

Spálila dural a zatlačila přímo proti jeho čelu. Byl to maličký kousek kovu a zůstala po něm kapka krve v místě, kde se provrtal inkvizitorovi do hlavy. Druhou stranou vyletěl ven.

Marsh upadl a Vin to odhodilo dozadu. Narazila do stěny. Vojáci se s křikem rozutekli a začali zvedat zbraně. Yomen se k ní překvapeně otočil.

„Yomene!“ vykřikla. „Ať se vaši vojáci vrátí zpátky! Zajistěte obranu města!“ Zmar zmizel v nastalém zmatku, možná za kolossy.

Yomen se tvářil nerozhodně. „Já… Ne. Zůstanu věrný. Musím být silný.“

Zaťala zuby a postavila se. Je skoro stejně zoufalý jako někdy Elend, pomyslela si a překročila Marshovo tělo. Sáhla do jeho vaku a vytáhla druhou ? poslední ? lahvičku, kterou v něm měl. Spolkla její obsah a obnovila si zásobu kovů, o které přišla pálením duralu.

Potom vyskočila na okenní parapet. Kolem ní se rozvířila mlha. Slunce ještě bylo na obloze, ale mlha se objevovala stále dřív za dne. Venku viděla po straně Elendovo vojsko obléhané rozzuřenými kolossy. Yomenovi vojáci neútočili, ale blokovali Elendovi ústup. Chystala se vyskočit a vrhnout se mezi kolossy, ale v tu chvíli si něčeho všimla.

Malé skupinky kolossů. Byla jich sotva tisícovka ? dost málo na to, aby si jí nevšímali ani Elendovi, ani Yomenovi vojáci. Zdálo se, že jim nevěnuje pozornost ani Zmar. Kolossové stáli v popelu, napůl zavátí, a vypadali jako kamenné sousoší.

Vinina armáda. Kolossové, které jí Elend dal. V jejich čele stál Human. Zlomyslně se usmála a vybídla je k postupu.

K útoku na Yomenovo vojsko.

„Prozradím vám jednu věc, Yomene,“ poznamenala a seskočila z parapetu zpátky do místnosti. „Ono kolossům je jedno, na čí straně jsou ? budou zabíjet kohokoli. Pán Vládce je mrtvý a inkvizitoři zešíleli. Copak jste neslyšel, co tenhle říkal?“

Yomen vypadal zamyšleně.

„On přece sám přiznal, že je Pán Vládce mrtvý, Yomene,“ připomněla podrážděně. „Vaše víra je chvályhodná. Jenže nedokážete poznat chvíli, kdy už je potřeba prostě se jí vzdát a jít dál.“

Jeden z vojáků venku zaječel a Yomen se otočil k oknu. Zaklel.

Vin okamžitě cosi pocítila. Něco působilo na její kolossy. Vykřikla a cítila, jak nad nimi ztrácí moc. Stačila však dosáhnout svého. Yomen vypadal ustaraně. Viděl, jak kolossové útočí na jeho muže. Podíval se Vin do očí a na chvíli mlčel. „Ustupte zpátky do města!“ zavelel nakonec a otočil se na posly. „A nařiďte mužům, ať umožní vstup i Venturovu vojsku!“

Vin si s úlevou oddechla. Vtom ji však cosi popadlo za nohu. V šoku se podívala dolů. Marsh klečel na kolenou a snažil se vstát. Sama mu prorazila mozek kouskem kovu, ale inkvizitorovy neuvěřitelné samoléčitelské schopnosti se dokázaly vyrovnat i s tím.

„Jsi hloupá,“ řekl a vstal. „I kdyby se Yomen obrátil proti mně, klidně ho zabiju a jeho vojáci půjdou za mnou. On jim dal totiž víru v Pána Vládce a tu já přebírám dědickým právem.“

Vin se zhluboka nadechla a potom proti Marshovi vyslala klidnící allomantickou vlnu umocněnou duralem. Když to platí na kandry a na kolosse, proč by to nemohlo působit i na inkvizitory?

Marsh zavrávoral. Vin ho ještě chvíli klidnila a přitom cosi pocítila. Odpor. Něco jako hradbu nebo zeď. Stejnou, jakou cítila i tehdy, když se poprvé snažila působit na TenSoona nebo když se poprvé zmocnila skupiny kolossů.

Zatlačila. Jak nejvíc dokázala. Vyslala obrovskou vlnu síly a na chvíli už měla pocit, že se Marshova těla zmocňuje. Ochranná hradba v jeho mysli však byla příliš silná a ona měla jen jedinou lahvičku kovů. Stěna ji odmrštila pryč. Zoufale vykřikla.

Marsh po ní zuřivě sáhl a popadl ji za krk. Zalapala po dechu a vytřeštila oči, když se jí před nimi začal Marsh zvětšovat a sílit.

Feruchemie, uvědomila si. Tak to jsem ve velkém průšvihu.

Lidé v místnosti začali ječet, ale ona je neslyšela. Marshova ruka ? obrovská a svalnatá ? ji třímala za hrdlo a začala ji škrtit. Při životě ji držel jen cín s olovem. Vrátila se ve vzpomínkách do doby před mnoha lety, kdy ji takto tiskl jiný inkvizitor. V trůnním sále Pána Vládce.

Tehdy jí Marsh osobně zachránil život. Připadalo jí jako zvláštně zvrácená ironie, že teď bojuje o život v jeho rukou.

Ne. Ještě ne. Ještě se nevzdá.

Mlha kolem ní začala vířit a kroužit.

Marsh ji svíral stále pevněji.

Prosila o pomoc mlhu.

A stalo se to znovu. Nevěděla jak a proč, ale prostě se to stalo. Vdechla mlhu do svého těla stejně jako ten den, kdy zabila Pána Vládce. Nějak do sebe mlhu nasála a ta v ní rozdmýchala neuvěřitelně silnou allomantickou moc.

A s tou zatlačila na Marshovy emoce.

Stěna odporu v Marshově nitru povolila a pak se roztříštila. Vin na chvíli pocítila vlnu závrati. Uviděla svět Marshovýma očima. Najednou měla pocit, jako by mu rozuměla. A jeho prostřednictvím něco na okamžik zahlédla. Nenávistnou ničivou věc, která se před ní skrývala pod zdvořilou maskou.

Zmar nebyl mlha.

Marsh vykřikl a pustil ji. Zvláštní síla ji náhle opustila, ale už ji nepotřebovala, protože Marsh uprchl oknem a za ním se vymrštil do mlhy. Vin se zvedla a rozkašlala se.

Povedlo se mi to. Znovu se mi povedlo načerpat sílu z mlh. Ale proč teď? Proč se mi to po všem tom snažení povedlo zrovna teď?

Nebyl čas o tom přemýšlet ? ne s útočícím kolossem. Otočila se ke zděšenému Yomenovi. „Pokračujte v ústupu do města!“ řekla. „Pomohu vám.“

Elend zoufale bojoval ze všech sil a porážel kolosse za kolossem. Bylo to obtížné a nebezpečné ? i pro něj. Kolossy už nedokázal ovládat ? ani když tlačil na jejich emoce, nedokázal už pod svou kontrolu dostat ani jediného.

Nezbývalo tedy než bojovat. Jeho muži nebyli na bitvu připraveni ? donutil je opustit tábor příliš rychle.

Koloss se rozmáchl a jeho meč proletěl nebezpečně blízko Elendovy hlavy. Elend zaklel, odhodil minci a vymrštil se do vzduchu. Nad bojující vojáky a zpátky nad tábor. Vojákům se podařilo ustoupit zpět na své původní pozice, což znamenalo, že byli kryti malou vyvýšeninou a nemuseli bojovat v popelu. Malá skupinka mincířů ? měli jich jen deset ? nepřetržitě pálila do řad kolossů jednu vlnu mincí za druhou a lučištníci je doprovázeli střelbou z luků. Hlavní linii mužů posilovali vzadu zvědi. Tahali za meče kolossů a vychylovali je z rovnováhy. Tím vytvářeli v jejich řadách díry a vojáci mohli lépe útočit. Jejich linie obíhaly ještě skupinky rváčů. Po dvou nebo po třech hledali slabá místa v nepřátelských řadách a fungovali jako rezervy.

I tak však měli velký problém. Elendova armáda neměla proti kolossům o nic větší šanci než Fadrex. Elend doskočil doprostřed napůl rozestavěného tábora a těžce oddechoval. Na oblečení měl všude kolosskou krev. Kousek od něho bojovali muži a křičeli. S pomocí Elendových allomantů zatím drželi pozice. Kolossové se stále houfovali kolem severní sekce tábora, ale Elend nemohl se svými muži postoupit dál k Fadrexu, aniž by je vystavil palbě Yomenových lučištníků.

Snažil se popadnout dech. Přiběhl k němu sluha s pohárem vody. Kousek od něho seděl Cett a řídil taktiku bitvy. Elend odhodil prázdný pohár a posunul se ke generálovi u malého stolku. Na něm ležela mapa oblasti. Nikde na ní však nebyly žádné značky. Kolossové byli velmi blízko a bitva se odehrávala na dohled od nich, takže nebylo nutné vést o ní záznamy.

„Tohleto na armádě nemám rád,“ poznamenal Cett a také vypil pohár vody. Sluha přivedl lékaře, který vyndal obvazy a začal Elendovi ošetřovat rameno. Elend si ani nevšiml, že krvácí.

„No jo,“ utrousil Cett, „aspoň umřeme v boji, a ne hlady!“

Elend se ušklíbl a znovu se chopil meče. Obloha byla skoro černá. Už nezbývá mnoho času a ?

Na stůl před Cetta doskočila postava. „Elende!“ zvolala Vin. „Odveď muže do města. Yomen nám tam nabízí úkryt.“

Elend zůstal ohromeně stát. „Vin!“ Potom se usmál. „Kde jsi byla tak dlouho?“

„Zdržel mě inkvizitor a ten temný bůh,“ řekla. „Tak honem. Já se pokusím zdržet ty kolossy.“

Inkvizitoři v podstatě neměli šanci Zmaru odolávat. Měli v těle více bodců než jiná hemalurgická stvoření, a tím je měl Zmar zcela v moci.

Odolávat i v minimální míře mu dokázal jedině velmi silný jedinec z těch, kteří měli v těle jeho bodec.

Sazed se snažil nemyslet na to, jak černý je popel a temná obloha a jak hrozně vypadá celá země.

Byl jsem takový hlupák, pomyslel si. Jestli někdy potřeboval svět něčemu věřit, tak je to právě teď. A já jsem nebyl na svém místě, abych lidem tu víru dal.

Celé tělo ho bolelo od nepřetržité jízdy na koni, přesto se však pevně držel v sedle, stále ještě ohromen tím stvořením, které klusalo pod ním. Rozhodl se odejít s TenSoonem na jih, ale dělal to nerad. Popel vířil vzduchem jako sněhová bouře a kupil se v neuvěřitelně vysokých vrstvách. Sazed věděl, že bude cesta obtížná, a bál se, že bude TenSoona, schopného běžet mnohem rychleji než obyčejný vlkodav, cestou zdržovat.

TenSoon si toho byl vědom a poslal si pro koně a pro velké prase. Prase použil na to, aby získal velkou hmotnost, a potom pozřel koně a během hodiny měl tělo jako jeho přesnou napodobeninu. Jenom mělo víc svaloviny a větší váhu. Vzniklo tak nesmírně silné stvoření, na němž teď Sazed jel.

Od té doby nepřetržitě běželi. Sazed měl naštěstí nashromážděnou zásobu bdělosti ještě z doby obléhání Luthadelu před rokem. Teď z ní pomalu čerpal, aby neusnul. Stále ho fascinovalo, jak dokázal TenSoon tak zdokonalit koňské tělo. Pohyboval se lehce hustým popelem, jímž by skutečný kůň ? a tím spíš člověk ? prošel jen stěží. Další důvod, proč jsem takový hlupák. Ty poslední dny jsem mohl od TenSoona zjistit všechno možné o jeho schopnostech. Co všechno vlastně nevím?

Navzdory studu, který cítil, měl však Sazed jakýsi zvláštní pocit pokoje. Kdyby pokračoval dál a vyučoval náboženství, kterému sám nevěřil, byl by skutečný pokrytec. Tindwyl věřila, že má smysl dávat lidem naději i za tu cenu, že se jim bude lhát. V tom viděla účel náboženství. Usnadňovalo lidem život.

Sazed ale nedokázal uvažovat stejným způsobem. Aspoň měl-li zůstat sám sebou. Teď však měl naději. Terrisské náboženství bylo založené na Hrdinovi věků. Mělo-li být nějaké náboženství pravdivé, bylo to právě tohle. Sazed musel vyzpovídat První generaci kander a zjistit, co vědí.

Jenže pokud zjistím pravdu, co s ní budu dělat?

Míjeli stromy bez listů. Na zemi leželo dobře půl druhého metru popela. „Jak můžeš v tomhle jít?“ zeptal se Sazed TenSoona, který cválal přes kopec, vířil popel a nedbal na překážky.

„Mí lidé jsou potomci mlžných přízraků,“ vysvětlil mu TenSoon, aniž by se zadýchal. „Pán Vládce udělal mlžné přízraky z feruchemů a vytvořil nový druh. Když dostane mlžný přízrak požehnání ve formě daru, probudí se a stává se z něj kandra. Tak třeba já pocházím z doby několik století po Povýšení. Narodil jsem se jako mlžný přízrak, ale byl jsem probuzen a dostal jsem dar.“

„… dar?“ zeptal se Sazed nechápavě.

„Dva malé kovové bodce, memoristo,“ odpověděl TenSoon. „My jsme stvořené stejně jako inkvizitoři nebo koloss. Ale jsme chytřejší. Vznikly jsme jako poslední, ještě než Pán Vládce ztratil moc Pramene Povýšení.“

Sazed se zamračil a sklonil se, aby nezavadil o holé větve stromu.

„Co je na vás jiného?“

„Máme svobodnější vůli,“ odvětil TenSoon. „Máme jen dva bodce. Ostatní mají víc. Allomanti nás pořád můžou ovládat, ale když jsme svobodní, máme vlastní vůli. Na rozdíl od inkvizitorů a kolossů. Ti jsou pořád řízeni Zmarem, i když jim zrovna nevydává přímé příkazy. Nepřemýšlel jste nikdy o tom, proč mají tak silnou tendenci zabíjet?“

„To ale nevysvětluje, jak je možné, že mě uvezeš se všemi těmi zavazadly a ještě se dokážeš tak snadno brodit tím popelem.“

„Ty bodce nám dávají zvláštní schopnosti,“ vysvětlil TenSoon. „Stejně jako vám dává sílu feruchemie a Vin allomancie, nám ji dávají ty bodce. To je ten dar. Ta síla se nikdy nevyčerpá, i když není tak obdivuhodná jako to, co umíte vy. Ale i tak mi dar spolu se schopností tvořit si vlastní tělo dává dost velkou výdrž.“

Sazed mlčel. Cválali dál k jihu.

„Už nezbývá moc času,“ poznamenal TenSoon.

„To vidím,“ přisvědčil Sazed. „A přemýšlím, co vlastně ještě můžeme udělat.“

„Teď je právě jediná chvíle, kdy se nám to může podařit,“ řekl TenSoon. „Musíme být ve střehu. Připravení. Připravení pomoct Hrdinovi věků, až přijde.“

„Přijde?“

„Ona povede armádu allomantů do Vlasti. A tam nás všechny vysvobodí ? kandry, lidi, kolossy i inkvizitory.“

Armáda allomantů? „A… co mám udělat já?“

„Musíte přesvědčit kandry o tom, jak katastrofální je situace,“ vysvětloval TenSoon, zpomalil a zastavil se uprostřed popela. „Protože musí být… připravené udělat určitou věc. Těžkou, ale důležitou. Mí lidé to budou odmítat, ale třeba se vám podaří ukázat jim cestu.“

Sazed přikývl a potom slezl, aby si protáhl nohy.

„Poznáváte tohle místo?“ zeptal se TenSoon a otočil k němu koňskou hlavu.

„Nepoznávám,“ přiznal Sazed. „S tím popelem… jsem už před několika dny ztratil orientaci.“

„Tamhle za tím převisem najdete místo, kde si terrisští uprchlíci vybudovali uprchlický tábor.“

Sazed se překvapeně otočil. „Doly? Hathsin?“

TenSoon přikývl. „My tomu říkáme Vlast.“

„Dolům?“ podivil se Sazed v šoku. „Ale…“

„No, ne přímo dolům,“ odpověděl TenSoon. „Věděl jste o tom, že celá tahle oblast leží na soustavě jeskyní?“

Sazed přikývl. Nedaleko směrem na sever leželo místo, kde Kelsier cvičil svou skaatskou armádu.

„V jednom z těchhle komplexů je Vlast kander. Hraničí s hathsinskými doly ? existuje několik cest, které vedou přímo do dolů. Ty musely být uzavřeny, aby se hathsinští dělníci nedostali až do Vlasti.“

„Jsou ve vaší Vlasti naleziště atia?“ zeptal se Sazed.

„Naleziště? Ne, to ne. Myslím, že to je právě ta hranice, která odděluje naši Vlast od hathsinských dolů. Nicméně vchod do našich jeskyní je právě tady.“

Sazed se polekaně otočil. „Kde?“

„V té prohlubni pokryté popelem,“ odpověděl TenSoon a kývl velkou hlavou tím směrem. „Hodně štěstí, memoristo. Já teď musím plnit zase svoje povinnosti.“

Sazed přikývl. Šokovalo ho, že urazili tak obrovskou vzdálenost za tak krátkou dobu. Odvázal si z TenSoonova hřbetu svůj vak a nechal na nich další vaky s kostmi ? jeden s kostrou vlkodava a druhý s jinou, která vypadala jako lidská. TenSoon ji patrně s sebou nosil pro případ, že by se mu hodila.

Obrovský kůň se obrátil k odchodu.

„Počkej!“ zarazil ho Sazed a zvedl ruku.

TenSoon se ohlédl.

„Hodně štěstí,“ popřál mu Sazed. „Ať… tě provází náš Bůh.“

TenSoon se usmál zvláštním koňským šklebem a vydal se cvalem na cestu vysokým popelem.

Sazed se otočil k prohlubni pod vrstvou popela. Zvedl vak, v němž byla kromě kovových zásobáren jedna kniha ? a vyrazil. I na tak krátkou vzdálenost byl pohyb v popelu velmi obtížný. Došel až k prohlubni, zhluboka se nadechl a začal si prohrabávat cestu skrz popel.

Během chvilky vklouzl do podzemní chodby. Nevedla kolmo dolů a Sazed nepadal daleko. Před ním se otevřel podzemní prostor. Ven ústil čímsi mezi dírou a jeskyní. Sazed se postavil a potom sáhl do vaku a vytáhl zásobárnu informací. Nabral ze zásob zraku, aby se orientoval ve tmě.

Feruchemické zásoby zraku nefungovaly tak dobře, jako když allomant pálí cín ? fungovaly jinak. Umožňovaly vidět do velké dálky, ale v mdlém osvětlení to nebylo moc platné. Brzy se i s využitím svých zásob ocitl v naprosté tmě a musel se v tunelu orientovat jen hmatem.

A potom uviděl světlo.

„Stát!“ zavelel hlas. „Kdo se to vrací ze smlouvy?“

Šel dál. Bál se, ale zároveň byl zvědavý. A věděl podstatnou věc.

Kandra nemůže člověka zabít.

Postupoval dál za světlem. Byl to obrovský kulatý kámen jako meloun, upevněný na tyči. Jeho porézní povrch byl pokrytý čímsi světélkujícím. Patrně houbou. Cestu mu zastoupila dvojice kander. Poznal je snadno, protože na sobě neměly žádné oblečení a kůži měly průsvitnou. Vypadalo to, že mají kostru z kamene.

Úžasné! pomyslel si Sazed. Oni si vytvářejí kostru sami. To je opravdu nová neprobádaná kultura. Nové společenství. S vlastním uměním, náboženstvím, morálkou a společenskými zvyklostmi…

Byla to tak zvláštní perspektiva další práce, že mu na chvíli zastínila i vidinu blížícího se konce světa. Musel se vzpamatovat a uvědomit si, na co se má soustředit. Nejdřív se musí zaměřit na jejich náboženství. Ostatní je druhořadé.

„Kdo jsi, kandro? Jakou máš kostru?“

„Asi vás trochu překvapím, řekl bych,“ odpověděl Sazed, jak nejzdvořileji uměl. „Já totiž nejsem kandra. Jmenuji se Sazed a jsem memorista z Terrisu. Byl jsem sem vyslán jednat s První generací.“

Obě kandry vypadaly zaskočeně.

„Nemusíte mě pouštět dovnitř,“ pokračoval. „Ovšem samozřejmě, když mě do Vlasti nepustíte, budu muset jít a všem venku oznámit, kde leží…“

Strážci se na sebe podívali. „Pojďte s námi,“ řekl nakonec jeden z nich.

Koloss také neměl velkou šanci vymanit se z moci Zmaru. Čtyři bodce v těle a zakrnělé myšlení z kolossů dělaly snadno ovladatelnou sílu. Jejich jedinou autonomií byly záchvaty zuřivosti.

Díky tomu, že měli čtyři bodce, mohli s nimi i snáze manipulovat allomanti. Aby však mohli ovládat kandry, potřebovali allomanti v naší době dural. Na kolossy pak stačilo soustředěně zatlačit, zvláště ve chvíli, kdy se dostávali do ráže.

Elend s Vin stáli na vršku opevnění kolem města Fadrex. Na skalních převisech, které je tvořily, hořely kdysi strážní ohně, na něž se dívali z tábora. Po levé straně Vin ještě viděla černou skvrnu po jednom z nich.

Byla ráda zase vedle Elenda. Jeho teplo ji uklidňovalo ? zvlášť ve chvíli, kdy se dívala za město k místu, kde stával Elendův tábor. Kolossů přibývalo. Stáli tiše v černé bouři popela. Byly jich už tisíce a každým dnem přibývali a zvyšovali svou už tak obrovskou převahu.

„Proč teda rovnou nezaútočí?“ zeptal se Yomen rozmrzele. Byl jediná další osoba, která se k nim připojila. Ham s Cettem zůstali dole a dohlíželi na vojsko. Muselo být připraveno na moment, kdy koloss zaútočí na město.

„Chce, abychom viděli, jakou obrovskou převahu má,“ odpověděla Vin. A kromě toho, pomyslela si, čeká. Na ten poslední dílek informace, který mu chybí.

Kde je atium.

Podařilo se jí Zmar oklamat. Dokázala si, že je to možné. Přesto ale byla stále zoufalá. Měla pocit, že posledních několik let nedělá nic jiného, než reaguje na každý jeho vrtoch. Vždycky, když se jí zdálo, že udělala něco promyšleného, moudrého, nebo že se obětovala, zjistila, že pouze plnila jeho vůli. Přivádělo ji to k zuřivosti.

Jenže jak se tomu mohla bránit?

Musím ho donutit, aby odhalil karty, pomyslela si. Aby něco udělal. Projevil, co má za lubem.

Než utekla, zažila tehdy v Yomenově trůnním sále cosi zvláštního. Dotkla se Zmaru pomocí té síly, kterou získala z mlhy ? skrz Marshe ? a něco v něm cítila.

Strach. Vzpomínala si na to, jasně a živě. Zmar se jí v tu chvíli bál. Proto Marsh utekl.

Nějak do sebe nasála sílu mlhy a ta v ní rozdmýchala allomancii obrovské intenzity. Něco podobného se stalo už jednou. Když bojovala s Pánem Vládcem v jeho paláci. Proč se k té síle mlhy dostala jen občas a naprosto nepředvídatelně? Když ji chtěla použít proti Zaneovi, nedokázala to. Jen za posledních pár dní se o to pokusila nesčíslněkrát. Stejně jako ve dnech po smrti Pána Vládce. Ale už nikdy nezískala ani náznak té síly.

Přišlo to jako blesk.

Země se zachvěla. Skály kolem Fadrexu začaly praskat a některé roztříštěné padaly k zemi. Vin se udržela na nohou, ale bylo to jen díky cínu s olovem. Ještě stačila zachytit Yomena za jeho obligátorský plášť, když ztratil rovnováhu a málem přepadl přes převis dolů. Elend ji popadl za paži a podržel ji zrovna ve chvíli, kdy se země znovu silně zachvěla. Ve městě se zřítilo několik domů.

Potom všechno utichlo. Vin těžce oddychovala a na čele se jí perlil pot. V ruce stále ještě svírala Yomenův plášť. Podívala se na Elenda.

„Bylo to mnohem horší než posledně,“ řekl a tiše zaklel.

„Jsme odsouzení k záhubě,“ poznamenal Yomen a namáhavě vstal. „Jestli je pravda, co říkáte, pak je nejen Pán Vládce mrtvý, ale navíc ta věc, proti níž celý život bojoval, přišla zničit svět.“

„Zatím jsme jí odolávali,“ odpověděl Elend pevně. „Zvládneme to i teď. Zemětřesení nás ohrožují, ale stejně tak ohrožují i kolossy. Podívejte se, na některé popadaly kameny. Až nebudeme moci zůstat venku, schováme se v jeskyni.“

„A přežije jeskyně takováhle zemětřesení?“ staral se Yomen.

„Lépe než domy ve městě. Ty na zemětřesení stavěné nejsou. Ale jestli jsem opravdu poznal Pána Vládce, tak ten ta zemětřesení čekal a vybral jeskyně tak, aby vydržely.“

Yomena jeho slova nijak neuklidnila, ale Vin se usmála. Ne proto, co Elend řekl, ale proto, jak to řekl. Něco se na něm změnilo. Byl sebevědomý, tak nějak jinak než dřív. Zůstalo mu něco z jeho idealismu z doby, kdy byl ještě mladík u dvora, ale měl v sobě i tvrdost muže, který vedl své lidi do války.

Nakonec přece mezi oběma póly našel rovnováhu. A to ironicky ve chvíli, kdy zavelel k ústupu.

„On ale má pravdu, Vin,“ prohodil tiše. „Musíme si dobře promyslet další krok. Zmar evidentně počítal s tím, že nás tady porazí, ale podařilo se nám ho aspoň na chvíli zahnat. Jenže co dál?“

Musíme ho přelstít, pomyslela si. Možná… tak nějak podobně, jako Yomen přelstil mě?

Zarazila se a přemýšlela o tom. Zvedla ruku a začala si hrát s náušnicí v uchu. Potom, co s ní provrtala Marshovi hlavu, byla náušnice celá pomačkaná. Ale nebude problém nechat si ji u kováře srovnat.

Když se poprvé setkala s Yomenem, náušnici jí vrátil. Připadalo jí to zvláštní ? dával kov allomantce. Ovšem v prostředí, kde měl všechno pod kontrolou, to byl promyšlený tah. Mohl si ověřit, jestli má nějakou skrytou rezervu kovů, a navíc mu ještě zůstávala jeho schopnost pálit atium a krýt se jím v případě potřeby.

Později se mu podařilo odhalit její úmysly. Nechal ji zaútočit, aby prozradila, co má v plánu, takže jí v tom mohl zabránit, když měl znovu situaci pevně v rukou. Mohla by udělat totéž se Zmarem?

Tahle myšlenka se jí v hlavě křížila ještě s jinou. Dvakrát jí pomohla mlha ? a v obou případech to bylo v krajní nouzi. Jako by mlha reagovala na její potřeby. Mohla by tedy riskovat vystavit se situaci, která bude ještě zoufalejší než ty předchozí? Byla to slabá naděje ? ale v kombinaci se snahou donutit Zmar, aby odhalil své úmysly, na ní postavila nový plán.

Vystaví se nebezpečí. Zmar povolá své inkvizitory a dostane ji do situace, v níž jí mlha bude muset pomoct. Kdyby tohle nevyšlo, musí nějak jinak přimět Zmar, aby odhalil plány nebo spustil past, kterou na ni chystá.

Bylo to neuvěřitelně riskantní, ale cítila, že už jí nezbývá moc času. Zmar brzy zvítězí. Velmi brzy. Pokud něco neudělají. A tohle bylo jediné, co ji napadlo. Jenže jak to uskutečnit, aniž by to musela vysvětlovat Elendovi? Nemohla o svém plánu mluvit, protože by Zmar slyšel, co se chystá udělat.

Zvedla hlavu a pohlédla na Elenda, u něhož měla pocit, že ho zná lépe než samu sebe. Nebylo třeba, aby jí říkal, že našel rovnováhu mezi dvěma póly své osobnosti, poznala to okamžitě, jak se na něho podívala. Je vůbec nutné, aby s takovýmhle člověkem o svých plánech mluvila? Nebo možná… „Elende,“ řekla, „já myslím, že se tohle město dá zachránit jen jediným způsobem.“

„Jakým?“ zeptal se pomalu.

„Musím se pro to okamžitě vydat.“

Elend se zamračil a jako by chtěl něco říct. Podívala se mu do očí a doufala. Chvíli mlčel.

„Pro… atium?“ hádal.

Usmála se. „Ano. Zmar ví, že ho máme. Najde ho, i když ho nepoužijeme. Ale když ho vezmu sem, můžeme se aspoň pokusit ubránit.“

„Tady by asi bylo bezpečnější,“ souhlasil Elend pomalu a v očích měl zmatený výraz. Důvěřoval jí však. „Bylo by asi nejlepší, kdybych mezi ten poklad a našeho nepřítele postavil armádu. Třeba bychom jím i mohli podplatit některé místní lordy s válečnými zkušenostmi, aby nám pomohli.“

Připadalo jí to jako chatrná lest. Věděla však, že je to proto, že viděla Elendův zmatek, že mohla číst lež v jeho očích. Rozuměla mu tak dobře, jako rozuměl on jí. Bylo to porozumění na základě lásky.

A domnívala se, že tohle Zmar nikdy nepochopí.

„Takže musím odejít,“ dodala, pevně ho objala a zavřela oči.

„Já vím.“

Ještě chvíli ho pevně držela a cítila, jak kolem ní padá popel, sype se jí na tváře a na kůži. Slyšela, jak Elendovi tluče srdce. Postavila se na špičky a políbila ho. Potom poodstoupila a zkontrolovala zásoby kovů. Podívala se mu do očí. Přikývl. Skočila tedy dolů do města, aby sehnala podkovy.

Po chvíli už uháněla popelavou krajinou ve víru létajícího kovu do Luthadelu. Elend zůstal tiše stát na skalním převisu a díval se za ní.

Teď, pomyslela si. Věděla, že ji Zmar bedlivě sleduje, i když se od chvíle, co načerpala sílu z mlhy, nenechal vidět. Dáme si spolu závod, ty a já.

Když Pán Vládce nabídl svým přátelům s feruchemickými schopnostmi svůj plán ? plán udělat z nich mlžné přízraky ?, nutil je mluvit jménem všech feruchemů na světě. I když své přátele proměnil v kandry a vrátil jim schopnost myslet a s ní i obsah jejich vzpomínek, ostatní nechal jako mlžné přízraky. Strávili tak celý život, rozmnožili řady svého druhu a založili novou rasu. Z těchto potomků původních mlžných přízraků potom stvořil další generaci kander.

Jenže chyby se může dopustit i bůh, jak jsem zjistil. Rashek, Pán Vládce, usiloval o to, aby přeměnil na mlžné přízraky všechny žijící feruchemy. Nepomyslel však na dědictví, které si nesli v genech ostatní obyvatelé Terrisu, které nechal žít. A tak se feruchemové rodili dál, i když už jen velmi zřídka.

Za toto přehlédnutí draze zaplatil. Svět díky němu však mnoho získal.

Sazed užasle postupoval dál, veden strážemi. Míjel jednu kandru za druhou a každá měla ještě zajímavější tělo než ta předchozí. Všechny se však aspoň zhruba držely tvaru lidského těla.

Tohle bývali lidé, pomyslel si. Nebo aspoň jejich předkové.

Jeskyně kolem mu připadaly prastaré. Cesty byly prošlapané v kameni do hladka, a i když to nebyly domy v pravém slova smyslu, procházel menšími jeskyňkami vyzdobenými ve vchodech drapériemi. Všechno působilo dojmem opravdového řemeslného mistrovství, od dřevěných podstavců, které držely světélkující houby, až po kostry lidí kolem něho. Nebyla to detailní zdobnost typická pro šlechtické tvrze, neopakovaly se tu žádné vzorce, motivy lístků ani uzly vytepané do kamene nebo kostí. Místo toho bylo všechno hladké, oblé a mělo prosté široké linie a tvary.

Zdálo se, že se ho kandry bojí. Bylo to pro něho zcela neobvyklé. Ve svém životě už sehrál mnoho rolí ? rebela, sluhy, přítele, vědce ?, ale ještě nikdy nebyl objektem strachu. Kandry se schovávaly v koutech a pokukovaly na něho zpoza rohů. Jiné se v šoku zastavily a nechaly ho projít. Bylo zřejmé, že se zpráva o jeho příchodu velmi rychle roznesla, protože jinak by ho patrně považovaly za kandru s lidským tělem.

Strážci ho dovedli k ocelovým dveřím do velké jeskynní místnosti. Jedna kandra vešla dovnitř a ostatní hlídaly Sazeda venku. Všiml si, že se kandrám v ramenou třpytí kousky kovu. Patrně to byly bodce. V každém rameni jeden.

Menší než inkvizitorské, pomyslel si. Ale pořád velice efektivní. Zajímavé.

„Co byste dělaly, kdybych teď utekl?“ zeptal se.

Kandra zpozorněla. „No, ehm…“

„Můžu z vaší váhavosti soudit, že u vás stále ještě platí zákaz ublížit člověku, natož pak ho zabít?“ ptal se dál.

„Držíme se Prvotní smlouvy.“

„Aha,“ poznamenal. „To je velmi zajímavé. A s kým jste uzavřeli tu Prvotní smlouvu?“

„S Otcem.“

„S Pánem Vládcem?“

Kandra přikývla.

„Jenže on je bohužel mrtvý. Tak to už vaše smlouva neplatí?“

„Nevím,“ odpověděla kandra a odvrátila pohled jinam.

Aha, pomyslel si Sazed. Takže ne všichni jsou tak zásadoví jako TenSoon. I když hrál roli obyčejného psa, viděl jsem na něm, jak je silný.

Z místnosti se vrátil strážce. „Pojďte se mnou,“ řekl.

Vstoupili s ním otevřenými kovovými dveřmi. Místnost za nimi měla velké kovové pódium, přes metr vysoké. Stráže na ně nevystoupily, ale vedly Sazeda kolem něho k řadě kamenných pultíků. Mnoho bylo prázdných, ale za dvěma stály kandry s blyštivými kostrami. Byly vysoké ? nebo přinejmenším používaly dlouhé kosti ? a měly velmi jemné rysy.

Aristokracie, pomyslel si Sazed. Zjistil, že tuhle společenskou vrstvu je velice snadné identifikovat, a to bez ohledu na kulturu nebo ? jako zde ? společenskou rasu.

Stráže Sazedovi pokynuly, aby se postavil před pultíky. Sazed však jejich gesto ignoroval a obešel do kruhu celou místnost. Jak předpokládal, stráže nevěděly, jak se mají zachovat ? následovaly ho, ale nedotkly se ho.

„Celá místnost je obložená kovem,“ poznamenal. „Je to ozdoba, nebo to k něčemu slouží?“

„Otázky tady budeme klást my, Terrismane!“ řekla jedna z aristokratických kander.

Sazed se zastavil a otočil se. „Ne,“ namítl. „Nebudete. Já jsem Sazed, memorista z Terrisu. Mezi vaším lidem mám ovšem jiné jméno, Svatý zvěstovatel.“

Druhá kandra se ušklíbla. „Co může člověk zvenku o těchhle věcech vědět?“

„Člověk zvenku?“ podivil se Sazed. „Máte mezery ve znalostech vlastní doktríny, řekl bych.“ Přistoupil k nim blíž. „Já jsem z Terrisu, stejně jako vy. Ano, vím všechno o vašem původu. Vím, jak jste byly stvořeny ? a znám dědictví, které jste si sebou přinesly.“

Zastavil se až před pultíky. „Zvěstuji vám, že jsem objevil Hrdinu věků. Žil jsem vedle ní, pracoval jsem s ní a sledoval jsem ji. Sám jsem jí dal do ruky kopí, kterým zabila Pána Vládce. Viděl jsem ji, jak si podrobila krále a jak porazila armády lidí i kolossů. Toto jsem vám přišel zvěstovat, abyste se na to mohli připravit.“

Odmlčel se a sledoval je. „Protože se blíží konec,“ dodal.

Obě kandry stály chvíli beze slova. „Sežeňte ostatní,“ nařídila po chvíli jedna rozechvělým hlasem.

Sazed se usmál. Když jeden z jeho strážců odešel, podíval se na druhého. „Prosím, budu potřebovat židli a stůl. A také něco na psaní.“

Během pár minut bylo všechno připravené. Kandry se rozrostly ze dvou na dvě desítky, z nichž dvanáct bylo aristokratů s blyštivými kostrami. Sluhové přinesli Sazedovi stolek, a zatímco představenstvo kander tiše a vzrušeně hovořilo mezi sebou, Sazed se posadil a začal vyndávat své kovové zásobárny. Stůl byl za chvíli obložený malými prsteny, ještě menšími náušnicemi a patentními perličkami. Sazed si vyhrnul rukávy a navlékl si na paže dva velké náramky a potom ještě dva menší na předloktí. Potom vytáhl z vaku knihu a také ji položil na stůl. Přišly k němu kandry s kovovými destičkami a začaly je rozkládat po stole. Sazed je chvíli zvědavě sledoval, jak rovnají ocelová pera, která dokáží rýt do měkké destičky. Sluhové se poklonili a odešli.

Výborně, pomyslel si Sazed, vzal kovovou destičku a pero a odkašlal si. Vůdci kander se k němu otočili.

„Předpokládám,“ řekl, „že jste První generace.“

„Jsme Druhá generace, Terrismane,“ odpověděla jedna z kander.

„V tom případě se omlouvám, že jsem vás zdržel. Kde najdu vaše představené?“

Vrchní kandra se ušklíbla. „Nemyslete si, že nám budete něco přikazovat jen proto, že jsme se tu na váš popud sešli. Nevidím důvod, proč byste musel mluvit s První generací, i když se umíte dobře rouhat.“

Sazed zvedl obočí. „Rouhat?“

„Nejste Zvěstovatel,“ vysvětlila kandra. „Žádný konec se neblíží.“

„Viděli jste nahoře ten popel?“ zeptal se. „Nebo už ucpal všechny vchody sem tak důkladně, že se nikdo z vás nedostane ven, aby viděl, jak se svět nahoře rozpadá?“

„Žijeme už dlouho, Terrismane,“ odpověděla jedna z kander. „Já jsem zažil doby, kdy popel padal víc, i doby, kdy padal méně.“

„Ano?“ prohodil Sazed. „Takže jste asi taky viděl Pána Vládce zemřít, že?“

Některé kandry byly v rozpacích, ale jejich představený jen zavrtěl hlavou. „Poslal vás TenSoon?“

„Ano,“ přitakal Sazed.

„Nedokážete nám říct nic víc, než už nám řekl on,“ pokračovala kandra. „Proč bychom vás měli poslouchat ? člověka zvenku ? a nechat se přesvědčovat? Když nás nepřesvědčil ani on?“

„On totiž rozumí mé podstatě,“ řekl Sazed a poklepal perem na knihu. „Víte, jak to chodí mezi memoristy, kandro?“

„Jmenuju se KanPaar,“ poučila ho kandra. „A vím, jak to chodí mezi memoristy ? přinejmenším vím, co dělali, než byl zabit Pán Vládce.“

„Dobře,“ pravil Sazed. „V tom případě víte, že má každý memorista svou specializaci. Účelem toho mělo být, abychom se rozdělili na odborníky v různých oblastech a mohli vyučovat, až Pán Vládce padne.“

„Ano,“ přisvědčil KanPaar.

„No,“ pokračoval Sazed a přejížděl prsty po knize, „moje specializace je náboženství. Víte, kolik existovalo náboženství před Povýšením Pána Vládce?“

„Nevím. Stovky.“

„Máme záznam o pěti stech šedesáti třech,“ upřesnil Sazed. „Ovšem jsou tam započítány i náboženské sekty. Když budeme přísnější, vyjde celkový počet okolo tří set.“

„No a?“ utrousil KanPaar.

„Víte, kolik z nich přežilo do dnešního dne?“ zeptal se Sazed.

„Žádné?“

„Jedno,“ odpověděl a zvedl prst. „Vaše. Terrisské. Myslíte si, že je to náhoda, že víra, kterou vyznáváte, ještě existuje ? a že předpovídá přesně tenhle den?“

KanPaar se ušklíbl. „Neříkáte nám nic nového. Tak dobře, moje náboženství je pravdivé a ostatní lhala. Ale co je na tom?“

„To, že byste měli poslouchat, když přijde příslušník vaší víry a nese vám zprávy.“ Sazed začal listovat knihou. „Přinejmenším bych čekal, že vás bude zajímat tahle kniha, protože obsahuje souhrn informací o Hrdinovi věků. Je tam všechno, co jsem byl schopen objevit. Protože jsem toho o pravé terrisské víře věděl málo, byl jsem odkázán na zdroje z druhé ruky ? od vyprávění a historek až po psané texty, které mezitím vznikly.

Bohužel,“ pokračoval, „mnoho informací změnil Zmar, když se snažil přimět Hrdinu věků, aby našel Pramen Povýšení a osvobodil ho. Takže zčásti jsou svědectví pokroucená a upravená.“

„A proč by mě to všechno mělo zajímat?“ opáčil KanPaar. „Právě jste řekl, že vaše informace jsou pokroucené a bezcenné.“

„Bezcenné?“ podivil se Sazed. „Ne, bezcenné vůbec nejsou. Pokroucené ano. Změnil je Zmar. Příteli, mám tu celý svazek plný jeho lží. Vy pamatujete původní pravdu. Kromě toho už máme jen velmi málo času. Kdybychom to ovšem porovnali ? a odhalili, co přesně Zmar změnil ?, nedostali bychom přesně to, co potřebujeme? Přinejmenším bychom zjistili, od čeho chce odvést naši pozornost, řekl bych.“

Místnost ztichla.

„No,“ řekl nakonec KanPaar, „já ?“

„To bude stačit, KanPaare,“ ozval se další hlas.

Sazed zmlkl a naklonil hlavu na stranu. Ten hlas nevycházel od žádného z pultíků. Rozhlížel se kolem sebe a snažil se zjistit, kdo to mluví.

„Můžete odejít, Druhá generace,“ promluvil jiný hlas.

Jednomu ze Druhé generace to vzalo dech. „Odejít? Nechat vás tady s tím… cizincem?“

„To je potomek,“ řekl jeden z hlasů. „Zvěstovatel. Vyslechneme ho.“

„Nechte nás tu o samotě,“ nařídil další.

Sazed zvedl obočí a seděl, zatímco Druhá generace podrážděně odcházela. Stráže zavřely dveře a zmařily výhled kandrám, které chtěly nakukovat z chodby. Sazed zůstal v místnosti sám, jenom s hlasy, které mu připadaly jako fantomy.

Zaslechl jakési skřípění. Rezonovalo místností s ocelovým obložením. To už se otevřely dveře v její zadní části. Z nich vyšla ? podle jeho odhadu ? První generace. Vypadali… staře. Kandří svaly jim povadle visely na kostech a kolem kostí měli průsvitný lišejník. Byli shrbení, šourali se a vypadali starší než ostatní kandry, které viděl.

Na sobě měli jednoduché oblečení bez rukávů, ale i tak na jejich postavách vypadalo divně. Skrz průhledné tkáně viděl, že mají obyčejnou lidskou kostru. „Lidské kosti?“ podivil se, když nejstarší kandry došly o holi až k němu.

„To jsou naše vlastní kosti,“ řekla jedna z nich unaveným tichým hlasem. „Neměli jsme na začátku ještě ani schopnosti, ani zkušenosti, abychom si vytvořili čistá těla. Tak jsme si vzali původní kosti. Dal nám je Pán Vládce.“

První generace měla patrně jen deset členů. Rozesadili se na lavicích. Sazed si uctivě poponesl stolek, aby seděl přímo proti nim, jako když přednáší před publikem.

„Tedy,“ začal a zvedl ocelové pero, „dáme se do toho. Máme před sebou spoustu práce.“

Zůstává otázka, kde se původní proroctví o Hrdinovi věků vzala. Vím, že je Zmar změnil, ale nevytvořil je. Kdo první řekl, že jednou přijde hrdina, který se stane vládcem celého světa, ale přitom bude odmítán svými vlastními lidmi? Kdo první prohlásil, že ponese budoucnost lidstva ve svých rukou a že zacelí, co bylo rozštěpeno?

A kdo jako první použil to neutrální zájmeno, z něhož nepoznáme, zda jde o muže nebo ženu?

Marsh klečel na hromadě popela a nenáviděl sám sebe a celý svět. Stále padal popel, bez přestávky se mu sypal na záda, ale on se přesto nepohnul.

Dostal příkaz odejít a čekat. Jako kus nářadí zapomenutý někde na dvoře, který pomalu zasypává sníh.

Byl jsem tam, pomyslel si. S Vin. Jenže… jsem s ní nemohl mluvit. Nemohl jsem jí nic říct.

Ještě hůř… on nechtěl. Celou dobu, kdy s ní mohl mluvit, byly jeho tělo i mysl zcela v moci Zmaru. Nebyl schopen se bránit, ale nebyl schopen ani udělat nic, co by Vin umožnilo ho zabít.

Kromě jednoho krátkého okamžiku. Ke konci se ho málem zmocnila. V tom momentu viděla něco v nitru jeho pána ? jeho boha, jeho prvotního já. To mu dodalo naději.

Protože v tu chvíli se jí Zmar opravdu bál.

Potom však Marshe přinutil utéct a nechat za sebou armádu kolossů, tu armádu, kterou měl nechat Elenda Ventura ukrást a přivést do Fadrexu. Tu armádu, kterou si nakonec Zmar vzal zpátky.

A teď Marsh čekal v popelu.

K čemu to je? pomyslel si. Jeho pán něco chce… něco potřebuje… nějakou věc… a bojí se Vin. To obojí dávalo Marshovi naději, jenže co může udělat? Ani když měl Zmar slabou chvilku, nedokázal se Marsh vymanit z jeho moci.

Marshův plán ? vyčkávat a tajit svou touhu po vzpouře až do pravé chvíle, kdy se mu naskytne příležitost vytáhnout si bodec a zabít se ? vypadal stále hloupěji. Jak může doufat, že se někdy vymaní?

Vstaň.

Příkaz přišel beze slov, ale Marsh na něj okamžitě zareagoval. Zmar byl zpátky a znovu ovládal jeho tělo. S vypětím sil se mu podařilo zachovat si malou částečku svého vědomí, ale bylo to jenom proto, že Zmar zrovna nebyl soustředěný. Marsh začal odhazovat mince a tlačit na ně a pohyboval se s jejich pomocí stejně jako Vin pomocí podkov. Podkovy by byly lepší, protože obsahovaly mnohem víc kovu, a odtlačil by se s každou z nich mnohem dál. Musel si však vystačit s mincemi.

Letěl podvečerní oblohou. Rudý vzduch byl nasycený popelem a kladl nepříjemný odpor. Marsh se rozhlížel a snažil se potlačit v sobě rozkoš ze zkázy, kterou viděl všude kolem, aniž by ve Zmaru vyvolal podezření, že není zcela v jeho moci.

Bylo to těžké.

Po chvíli ? byla už hluboká noc ? mu Zmar přikázal vrátit se na zem. Klesal rychle a plášť mu vlál kolem těla. Dopadl na krátký svah. Popel mu tam sahal až do pasu, a to pravděpodobně stál na několikacentimetrové vrstvě ztvrdlého popela vespodu.

V dálce se dole pod svahem rýsovala osamocená postava. Muž s vakem. Vedl vyčerpaného koně.

Kdo to je? pomyslel si Marsh a přimhouřil oči. Muž měl vojenskou postavu, hranatou tvář, několik dní neoholenou, a ustupující vlasy. Ať to byl kdokoli, vypadal velmi odhodlaně. Jen málo lidí by si trouflo takhle o samotě do mlh. Tento člověk však nejen do mlhy vyšel, ale prodíral si cestu popelem, který mu sahal až po hrudník. Uniformu i kůži měl potřísněnou od popela. Temnou… zčernalou…

Nádhera.

Marsh se vymrštil až na vrcholek svahu, zatlačil pomocí oceli a letěl mlhou. Muž dole ho musel slyšet, protože se otočil a pohotově sáhl po meči, který mu visel u boku.

Marsh dopadl koni na hřbet. Kůň zařehtal, couvl a Marsh skočil na zem. Jednou nohou se opřel koni o hlavu, obrátil se ve vzduchu a přistál v popelu. Voják za sebou nechal vyšlapanou cestu a Marsh měl pocit, jako by stál na začátku úzké černé chodby.

Muž vytasil meč. Kůň nervózně zaržál a přešlapoval v popelu.

Marsh se usmál a vytáhl z pochvy po boku obsidiánovou sekyru. Voják couvl a snažil se vyklidit v popelu místo k boji. Marsh viděl v jeho tváři obavy, zlou předtuchu.

Kůň znovu zaržál. Marsh se otočil a usekl mu přední nohy. Kůň bolestně zanaříkal a muž se pohnul. Nedal se však na útěk, ale ? proti všemu očekávání ? zaútočil.

Vrazil meč Marshovi do zad. Zasáhl bodec, vychýlil ho ke straně a ještě mu stačil probodnout hrudník. Marsh se otočil, usmál se a sáhl do zásob zdraví, aby se udržel na nohou.

Muž mu šel stále po zádech, evidentně chtěl vytáhnout jeho bodec. Marsh však spálil cín s olovem, uhnul mu z cesty a vyrazil mu zbraň.

Měl jsem ho nechat, aby ho vytáhl… bránila se marně poslední svobodná částečka jeho duše.

Marsh se rozmáchl proti muži a chtěl mu jedním pohybem stít hlavu. Voják se však otočil v popelu, vytáhl z boty dýku a ohnal se Marshovi po nohou. Byl to šikovný tah, který by Marshe srazil na zem navzdory jeho samoléčitelským schopnostem.

Marsh však sáhl do zásob rychlosti. Najednou se začal pohybovat mnohem rychleji než obyčejný člověk, snadno uhnul před vojákovou dýkou a ještě ho stačil kopnout do hrudníku.

Muž zabručel a zapraskala mu žebra. Upadl do popela, svíjel se na zemi a kašlal. Kolem úst měl krev. Malátně sáhal po kapse.

Další dýka? pomyslel si Marsh. Muž však místo toho vytáhl jakýsi svitek. Kov?

Marshe popadla náhlá neovladatelná potřeba mu tu věc sebrat. Voják se snažil tu tenkou destičku zmačkat a zneškodnit její obsah, ale Marsh se rozmáchl sekyrou a usekl muži ruku. Potom znovu zvedl sekyru a uťal mu hlavu.

Ani to mu však nestačilo a v návalu zuřivosti sekal znovu a znovu do mrtvého těla. Cítil, jak se v jeho hlavě raduje Zmar ze smrti, současně však cítil zoufalství. Zmar ho donutil přestat s násilím a sebrat ten smotek kovové fólie, jenže v návalu zuřivosti byl Marsh neovladatelný. Stejně jako kolossové.

Neovladatelný… To znamená ?

Strnul a znovu se ho zmocnil Zmar. Marsh potřásl hlavou a po tváři mu stékala mužova krev a kapala mu z brady. Otočil se a podíval se na umírajícího koně, který ržál do tiché noci. Marsh se postavil na nohy, sáhl po uťaté ruce a vyprostil z ní svitek, který se voják v posledních okamžicích svého života snažil zničit.

Přečti to!

Slova zazněla jasně Marshovou myslí. Zmar ho většinou přímo neoslovoval ? ovládal ho jenom jako loutku.

Přečti to nahlas!

Marsh se zamračil, pomalu otáčel svitkem v ruce a přemýšlel. K čemu Zmar potřebuje, aby to přečetl? Copak… sám neumí číst? To přece nedávalo smysl. Vždyť uměl měnit texty v knihách.

Musí umět číst. Tak že by mu vadil ten kov?

Rozvinul kovový svitek. Skutečně na něm byla vyrytá slova. Snažil se odolávat a nečíst je nahlas. Nejvíc ze všeho chtěl v tu chvíli vytáhnout sekyru a zabít se. Jenže to nedokázal. Neměl ani tolik svobodné vůle, aby mohl dopis pustit z ruky. Zmar na něj tlačil stále víc a svíral jeho emoce, aby dosáhl svého…

Ano. Proč by se mu vzpíral? Proč by se chtěl přít se svým bohem, se svým vlastním já? Zvedl svitek a spálil cín, aby na něj lépe viděl.

„Vin,“ četl, „moje mysl je zatemněná. Přemýšlím, co je ještě skutečné a co ne. Ale jedna věc mě tíží pořád víc. Nevím, jestli je to důležité, ale pro všechny případy chci, abys to věděla.

Ta věc, proti které bojujeme, je skutečná. Snažila se mě zničit a málem dostala celé Urteau. Ovládala mě metodou, kterou bych vůbec nečekal. Kovem. Malým kouskem kovu, který mi vrazila do těla. A potom mi mohla měnit myšlenky. Nedokázala mě ovládat úplně tak jako ty kolossy, ale musela to dělat nějak podobně. Ten kousek kovu asi nebyl dost velký, nevím.

Ale ta věc se mi zjevila a vypadala jako Kelsier. A totéž udělala králi tady v Urteau. Je chytrá. Lstivá.

Buď opatrná, Vin. Nevěř nikomu, kdo má v těle kus kovu. I maličkým kousíčkem ho může ovládat.

Špuk.“

Marsh, už opět zcela v moci Zmaru, zmačkal kovovou fólii, až písmo přestalo být čitelné. Potom ji odhodil do popela, zatlačil na ni jako na kotvu a vymrštil se do vzduchu. Směrem k Luthadelu.

Mrtvého koně, vojáka a fólii se vzkazem nechal ležet v popelu. Ten se snášel dál a postupně je pohřbil.

Stejně jako zapomenuté bohy.

Pokud jsem to správně pochopil, Quellion si implantoval bodec sám. Byl vždycky labilní. Zmar v něm posiloval touhu napodobovat Kelsiera a pronásledovat a zabíjet šlechtu, která mu byla vlastní. Jeho vášnivá posedlost hraničila chvílemi s šílenstvím, a tak se Zmaru podařilo přimět ho k tomu, aby si sám zabodl jeho bodec.

Quellionův bodec byl bronzový a vznikl z jednoho z prvních allomantů, kterých se Zmar zmocnil. Díky bodci se Quellion stal hledačem. Proto dokázal za dobu, kdy byl králem v Urteau, najít a vydírat tolik allomantů.

Zmar měl k labilním lidem snadnější přístup, i když jeho bodec neměli. Tímto způsobem dostal jeho bodec pravděpodobně i Zane.

„Stejně ale pořád nechápu, k čemu je to dobré,“ řekl Yomen, když procházel s Elendem kolem bran Fadrexu.

Elend na jeho poznámku nereagoval, mával na zdravící oddíl vojáků. Zastavil se před jinou skupinou vojáků ? nebyla jeho, ale Yomenova ? a zkoumal jejich zbraně. Pár slovy je povzbudil a šel dál. Yomen ho tiše sledoval, kráčel po jeho boku jako jeho partner, nikoli jako poražený král.

Příměří mezi nimi bylo složité, ale obrovská armáda kolossů za branami byla víc než dostačující motivací ke spolupráci. Elend měl větší vojsko než Yomen, ale ne o moc. Nad oběma armádami však početně stále více převažovala obrovská a neustále se rozrůstající masa kolossů.

„Měli bychom se zaměřit na problémy hygieny,“ pokračoval Yomen, když zmizeli z doslechu vojáků. „Armáda může fungovat jen na dvou principech ? jídlo a zdraví ?, když je zajistíte, zvítězíte.“

Elend se usmál. Uvědomoval si ten rozdíl mezi nimi. Yomen citoval Trentisonovu Strukturu zabezpečení. Ještě před pár lety by s ním souhlasil a nejspíš by strávili celé odpoledne v Yomenově paláci ve filozofických diskusích o velení. Jenže za poslední roky získal Elend zkušenosti, které se z knih vyčíst nedají.

Bohužel nebyly přímo sdělitelné a nedokázal je Yomenovi vysvětlit ? zvláště ne v čase, který na to měli. Místo toho tedy jen přikývl. „Můžeme se podívat do nemocnice, jestli chcete, Lorde Yomene.“

Yomen souhlasil. Zabočili k jiné části města. Yomen jako obligátor nesnášel vyčkávání, zastával zásadu, že problémy se musí řešit hned, rychle a přímo. I když někdy postupoval unáhleně, názory míval dobré.

Jak šli dál, Elend se poohlížel po vojácích v ulicích města ? ať už ve službě nebo mimo. Pokyvoval na jejich pozdravy a díval se jim do očí. Mnoho vojáků pracovalo na odstranění škod po sílících zemětřeseních. Možná se to Elendovi jen zdálo, ale měl pocit, že v jeho přítomnosti stojí vojáci víc zpříma a sebejistěji.

Yomen se zamračil, když Elenda pozoroval. Nesvlékl obligátorské roucho a nesundal ani korálek atia na čele, znamení jeho panovnické funkce. Tetování kolem očí mu sahalo skoro až za čelo, jako by bylo dílem jeho mysli.

„Vy toho moc o vojenském velení nevíte, viďte, Yomene?“ podotkl Elend. Obligátor zvedl obočí. „Vím mnohem víc než vy o taktice, zásobování a přesunech armády z místa na místo.“

„Ano?“ prohodil Elend lehce. „Takže jste četl Bennitsonovu Armádu v pohybu, že?“ Prozradila ho narážka na „přesuny z místa na místo“.

Yomen se zamračil ještě víc.

„My vědci totiž obvykle zapomínáme na jednu věc, Yomene,“ pokračoval Elend. „A to je vliv emocí na bitvu. Je to všechno o naději, odvaze a vůli přežít. Vojáci musejí vědět, že jejich vůdce bude v bitvě s nimi ? když s nimi nebude zabíjet nepřátele, tak bude aspoň všechno osobně řídit ze zadní linie. Nemůžou v něm vidět nějakou abstraktní sílu někde nahoře ve věži, která je sleduje oknem a rozjímá o hloubce vesmíru.“

Yomen mlčel. Kráčeli ulicemi. I když byly očištěné od popela, byly prázdné. Většina lidí se přesunula do okrajových částí na druhém konci města, kam by se koloss dostal až naposled, pokud by do města vtrhl. Tábořili venku, protože domy nebyly vzhledem k zemětřesením bezpečné.

„Vy jste… zajímavý člověk, Elende Venture,“ poznamenal Yomen nakonec.

„Jsem zmetek,“ upřesnil Elend.

Yomen zvedl obočí.

„Tedy jako člověk, ne pokud jde o původ,“ dodal Elend s úsměvem. „Jsem produktem toho, co je ode mě potřeba. Zčásti badatel, zčásti rebel, zčásti šlechtic, zčásti Mistborn a zčásti voják. Někdy se sám v sobě nevyznám. Byla doba, kdy jsem tím trpěl a snažil jsem se všechny tyhle aspekty nějak skloubit. Jenže než se mi to stačilo podařit, svět se začal řítit do záhuby. Tak, jsme tady.“

Yomenova nemocnice byla v budově Ministerstva ? což, podle Elendova názoru, svědčilo o Yomenově flexibilitě. Posvátné budovy mu patrně nebyly tak svaté, aby je nevyužil jako nejvhodnější prostory pro péči o nemocné a raněné. Uvnitř se lékaři starali o ty, kteří přežili první srážku s kolossy. Yomen pospíchal pohovořit s úředníky nemocnice. Zajímal ho počet infekcí, které se u nich vyskytly. Elend odešel do oddělení pro nejtěžší případy a začal obcházet pacienty a dodávat jim naději.

Bylo těžké dívat se na vojáky, kteří trpěli kvůli jeho hlouposti. Jak si mohl myslet, že si Zmar nevezme kolossy zátky? Zmaru se skutečně podařilo ho obelstít. Elend si myslel, že koloss ovládají inkvizitoři. A že když je získá, skutečně s nimi může počítat.

Co by se stalo, pomyslel si, kdybych opravdu zaútočil s kolossy na město, jak jsem to měl původně v plánu? Zmar by Fadrex zpustošil a vyvraždil všechny jeho obyvatele a potom by kolossy namířil proti Elendovým vojákům. Než si Elend i Yomen vytvořili ochranné pozice, měl Zmar čas na to, aby si vybudoval své vojsko, aby na ně mohl zaútočit.

Odsoudil jsem tohle město k záhubě, pomyslel si Elend a sedl si vedle lůžka muže, který přišel o ruku ve střetnutí s kolossovým mečem.

Byl z toho zoufalý. Věděl, že se rozhodl správně. Popravdě by raději byl uprostřed města ? skoro jistě odsouzeného k záhubě ? než na jeho okraji s obléhajícím vojskem, byť jako vítěz. Věděl, že vítězná strana není vždycky ta správná.

Stále se mu vracela frustrace z toho, že nebyl schopen své lidi ochránit. I když vládl ve Fadrexu Yomen, pokládal Elend jeho obyvatele za své lidi. Usedl na trůn po Pánu Vládci a prohlásil se císařem. Měl tedy odpovědnost za celou Finální říši. K čemu je panovník, který nedokáže ochránit jedno jediné město, natož pak říši plnou takových měst?

Všiml si jakéhosi ruchu v přední části nemocničního sálu. Zapudil černé myšlenky a rozloučil se s vojákem. Utíkal dopředu, kde už se mezitím objevil Yomen, aby zjistil, co se tam děje. Stála tam žena a držela malého chlapce, který se neovladatelně třásl v křečích.

Přiběhl k ní jeden z lékařů a chlapce si od ní převzal. „Nemoc z mlhy?“ zeptal se.

Žena s pláčem přikyvovala. „Až do dneška jsem ho nechávala doma. Já jsem věděla, že ho to chce! Prosím, udělejte něco…“

Lékař položil dítě na lůžko. Yomen zavrtěl hlavou. „Měla jste mě poslechnout, ženská,“ prohlásil autoritativně. „Všichni lidé ve městě už dávno povinně přišli s mlhou do kontaktu. Teď bude váš syn zabírat postel, kterou potřebujeme pro raněné vojáky.“

Žena klesla na chlapcovo lůžko a stále plakala. Yomen vzdychl a Elend viděl v jeho výrazu starost. Nebyl to bezcitný člověk, byl jen praktický. Navíc měl pravdu. Není možné schovávat se celý život před mlhou v domech jenom ze strachu, aby člověk kontaktem s ní neonemocněl.

Nemoc z mlhy… pomyslel si Elend a podíval se na chlapce na lůžku. Přestal se třást, ale obličej měl zkřivený křečovitou grimasou. Zdálo se, že má bolesti. Elend takové trápení pocítil jen jednou v životě.

Nikdy jsme vlastně nepřišli na to, co ta nemoc z mlhy je, přemýšlel. Mlžný duch už se k němu nikdy nevrátil. Ale možná Yomen věděl víc.

„Yomene,“ nadhodil, když k němu došel a vyrušil ho z debaty s lékaři. „Přišel někdy někdo z vás na důvod té nemoci z mlhy?“

„Důvod?“ zeptal se Yomen. „Copak to musí mít důvod?“

„Musí, protože je to zvláštní,“ odpověděl Elend. „Věděli jste, že ta nemoc zasáhne přesně šestnáct procent populace? Šestnáct procent ? přesně do jednoho.“

Yomen se netvářil nijak překvapeně, jen pokrčil rameny. „To má logiku.“

„Logiku?“ podivil se Elend.

„Šestnáct je silné číslo, Venture,“ vysvětloval Yomen a prohlížel si jakousi zprávu. „Je to například počet dní, jak dlouho šel Pán Vládce k Prameni Povýšení. Přesně to zapadá do naší církevní doktríny.“

Jistě, pomyslel si Elend. Yomena by nepřekvapilo, ani kdyby našel v přírodě dokonalý řád. Protože on věří v boha, který tu přírodu uspořádal.

„Šestnáct…“ opakoval Elend a díval se na nemocného chlapce.

„Počet původních inkvizitorů v každém kantonu. Počet allomantických kovů. A ?“

„Moment,“ zarazil ho Elend a zvedl hlavu. „Cože?“

„Počet allomantických kovů,“ opakoval Yomen.

„Těch je jen čtrnáct.“

Yomen zavrtěl hlavou. „Čtrnáct jich známe, pokud měla vaše paní pravdu s tím párovým protějškem hliníku. Ale čtrnáct není silné číslo. Allomantické kovy jsou v párech a tvoří čtveřice. Takže je pravděpodobné, že jsou ještě nějaké dva neobjevené a že jich je celkem šestnáct. Dvakrát dvě krát dvakrát dvě. Čtyři fyzické a čtyři mentální, čtyři působící silově a čtyři časově.“

Šestnáct kovů…

Elend se znovu podíval na chlapce. Bolest. Jednou takovou bolest zažil ? když ho otec nechal zbít. Aby mu způsobil utrpení hraničící až se smrtí. Aby ho posedla allomancie, v případě, že se tato schopnost v jeho těle skrývá.

Pro Pána Vládce! pomyslel si Elend v šoku. Rozběhl se od Yomena zpátky do zadní části nemocnice.

„Kdo z vás má nemoc z mlhy?“ zeptal se.

Ranění se na něho tázavě podívali.

„Dostal někdo z vás nemoc z mlhy?“ opakoval. „Když jsem vám rozkázal do ní vyjít? Prosím, potřebuju to vědět!“

Muž s jednou rukou ji pomalu zvedl. „Já, pane. Omlouvám se. To zranění teď je možná za to trest ?“

Elend ho přerušil, utíkal k němu a vytáhl svou rezervní lahvičku s kovy. „Vypijte tohle,“ poručil mu.

Muž se zarazil, ale potom uposlechl. Elend si klekl vedle postele a netrpělivě čekal. „No?“ zeptal se konečně.

„Co, prosím, pane?“ nechápal voják.

„Cítíte něco?“ tázal se Elend.

Voják pokrčil rameny. „Únavu, pane…?“

Elend zavřel oči a vzdychl. Bylo to hloupé ?

„No, ale je to zvláštní,“ řekl voják najednou.

Elend vytřeštil oči.

„No,“ pokračoval voják poněkud zaskočeně, „já… já cítím něco a nevím co s tím mám dělat.“

„Spalte to,“ přikázal Elend a spálil bronz. „Vaše tělo ví jak, poslouchejte ho.“

Voják se zamračil a potom naklonil hlavu na stranu. Po chvilce od něho začaly vycházet allomantické impulsy.

Elend znovu zavřel oči a pomalu vydechl.

Pomalu k němu dorazil Yomen. „Co to mělo být?“

„Mlha nikdy nebyla náš nepřítel, Yomene,“ pravil Elend ještě se zavřenýma očima. „Jen se nám snažila pomoct.“

„Pomoct? Pomoct teď? O čem to mluvíte?“

Elend otevřel oči a otočil se. „Mlha nás nezabíjela schválně, Yomene. Neposílala na nás schválně nemoci. Ona nás jen stavěla do takové situace, ve které se projeví u lidí allomantické schopnosti. Dávala nám sílu. Abychom mohli bojovat.“

„Pane!“ ozval se najednou hlas. Elend se otočil a do místnosti vklopýtal vyčerpaný voják. „Pane! Kolossové zaútočili! Napadli město!“

Elend se vyděsil. Zmar. Ví, na co jsem právě přišel. Musí zaútočit teď, už nemůže čekat na další kolossy.

Protože znám to tajemství!

„Yomene, seberte všechen kov rozdrcený na prášek, co ve městě najdete. Cín s olovem, čistý cín, ocel a železo! Dejte je všem, kdo měli nemoc z mlhy. Ať to vypijou v roztoku!“

„Proč?“ zeptal se Yomen zmateně.

Elend se otočil a usmál se. „Protože to jsou allomanti. Tohle město nepadne tak snadno, jak si všichni mysleli. Kdybyste mě potřeboval, budu v přední linii!“

Číslo šestnáct je zvláštní. Je to znamení Růstu. Jeho znamení pro lidstvo.

Růst věděl ještě dříve, než uvěznil Zmar, že ztratí sílu a nebude schopen s lidmi komunikovat. A tak vytvořil klíč, který Zmar nemohl změnit. Jeho klíč vycházel ze základních zákonů vesmíru. To číslo bylo znamením, že se děje něco nepřirozeného a že lidstvo má hledat pomoc.

Možná trvalo dlouho, než na to lidé přišli, ale když jsme to nakonec pochopili ? i když pozdě ?, poskytlo nám to tolik potřebnou podporu.

Pokud jde o další aspekty toho čísla, sám nad nimi ještě bádám. Ale jisté je, že má velký význam pro principy, na nichž stojí svět a celý vesmír.

Sazed poklepal perem na kovovou destičku a zamračil se. „Na tomhle velkém kuse je jen velmi málo rozdílů,“ poznamenal. „Zmar změnil drobnosti ? asi abych si toho nevšiml. Evidentně mě chtěl dovést k závěru, že Hrdina věků je Vin.“

„Chtěl, aby ho osvobodila,“ řekl Haddek, vůdce První generace. Jeho kolegové přikyvovali.

„Možná Hrdinou věků vůbec není,“ poznamenal jeden z dalších.

Sazed zavrtěl hlavou. „Věřím, že je. Ta proroctví na ni i tak sedí ? i ta nezměněná, co jste mi tady dali. Mluví o osobě, která je oddělená od terrisských lidí, o králi a rebelovi, který uvízl mezi dvěma světy. Zmar to jen zdůraznil, aby bylo zřejmé, že je to Vin, protože chtěl, aby přišla a osvobodila ho.“

„My jsme vždycky předpokládali, že Hrdina věků bude muž,“ namítl Haddek sípavým hlasem.

„To předpokládali všichni,“ přisvědčil Sazed. „Ale vy sami říkáte, že v proroctvích se vždycky vyskytovalo zájmeno středního rodu. To určitě nebyla náhoda ? ve staré terrisštině by se to tak neřeklo. Ten střední rod byl použit záměrně, abychom nevěděli, jestli půjde o ženu nebo o muže.“

Několik ze starých Terrismanů přikyvovalo. Pracovali při tlumeném světle svítících kamenů, stále v místnosti se stěnami obloženými kovem, která ? jak Sazed pochopil ? byla pro kandry svatyní.

Poklepal perem a zamračil se. Co mu vrtalo v hlavě? Říkají, že ponesu na rukou budoucnost celého světa… to byla Alendiho slova z jeho deníku, napsaného před dávnými věky. Slova První generace je však potvrzovala.

Vin asi musí něco udělat. Jenže síla Pramene Povýšení je pryč. Je vyčerpaná. Jak může něco provést bez ní? Sazed se podíval na staré kandry, své publikum. „Co vlastně byla ta síla Pramene Povýšení?“

„To nevíme ani my, mladý,“ odpověděl Haddek. „Když jsme žili nahoře jako lidé, bohové už byli ze světa pryč a Terrisu zůstala jen víra v Hrdinu věků.“

„Řekněte mi o tom něco víc,“ dožadoval se Sazed a naklonil se k nim. „Jak vaši bohové odešli ze světa?“

„Naši bohové Růst a Zmar,“ pokrčoval další z První generace, „stvořili tenhle svět a lidi.“

„Ani jeden z nich nemohl tvořit sám,“ doplnil ho Haddek. „Nemohli. Růst je něco jiného než tvoření, a zmarem se nic tvořit nedá.“

O této otázce se v mytologii často diskutovalo. Sazed se s ní setkal v desítkách náboženství, která prostudoval. Že svět byl vytvořen střetnutím dvou sil. Někdy se jim říkalo chaos a řád, někdy zkáza a zachování. Nedělal si s tím příliš hlavu. Doufal, že v tom, co se dozví od starých Terrismanů, objeví něco nového.

Jenže ? tím, že je něco známá věc ? je to pravda nebo lež? Nebo je možné, že by všechny ty mytologie byly založené na jednom společném ? pravdivém ? základu?

„Oni vytvořili svět,“ zeptal se, „a potom z něj odešli?“

„Ne hned,“ odpověděl Haddek. „V tom je totiž ten trik, mladý. Oni mezi sebou měli dohodu. Růst chtěl vytvořit lidstvo ? živé tvory schopné cítit a myslet. Získal od Zmaru slib, že mu pomůže.“

„Ale musí za to zaplatit,“ ozval se šeptem kdosi z ostatních.

„Čím?“ zeptal se Sazed.

„Že jednoho dne bude mít Zmar právo svět zničit,“ zašeptal Haddek.

Celá místnost ztichla.

„Odtud ta zrada,“ dodal na vysvětlenou. „Růst obětoval svůj život, aby mohl vytvořit Zmaru vězení a znemožnit mu, aby zničil svět.“

Další obvyklé téma v mytologii ? bůh mučedník. Sazed viděl na vlastní oči zrod takové víry v církvi Hrdiny z Hathsinu.

Jenže… tohle je moje vlastní náboženství, pomyslel si. Zamračil se a opřel se. Snažil se zorientovat v tom, co vlastně cítí. Z nějakého důvodu čekal, že pravda bude jiná. Jeho badatelská duše se přela s jeho touhou najít víru. Jak může věřit něčemu, co je plné samých mytologických klišé?

Prošel složitou a dlouhou cestu a věřil, že tu najde poslední šanci zjistit pravdu. Teď, když tu poslední šanci probíral, zjišťoval, že terrisské náboženství je plné šokujících podobností s ostatními, která zamítl jako lživá.

„Vypadáte rozpačitě, dítě,“ prohodil Haddek. „To vás tak zneklidnila naše slova?“

„Omlouvám se,“ vzdychl Sazed. „To je můj osobní problém. Ten s osudy Hrdiny věků nesouvisí.“

„Prosím, mluvte,“ vyzval ho jeden z představených.

„To je složité,“ spustil Sazed. „Už nějakou dobu se zabývám různými náboženstvími a snažím se objevit, které z nich je pravdivé. Už jsem začal propadat zoufalství, že nikdy nenajdu náboženství, které by dokázalo odpovědět na moje otázky. Potom jsem se dozvěděl, že ještě existuje moje vlastní víra, že ji chrání kandry. Tak jsem přišel v naději, že najdu pravdu tady.“

„Tohle je pravda,“ ozvala se jedna z kander.

„To ale o sobě říká každé náboženství,“ namítl Sazed se vzrůstajícím zoufalstvím. „A přesto jsem v každém našel nesrovnalosti a protimluvy a rezolutní požadavek, abych uvěřil. Jenže uvěřit nemůžu.“

„Mně se zdá, mladý,“ poznamenal Haddek, „že hledáte něco, co nelze najít.“

„Pravdu nelze najít?“ zareagoval Sazed.

„Ne,“ odpověděl Haddek. „Neexistuje náboženství, které nepožaduje, aby mu lidé uvěřili.“

Ostatní představení kander přikyvovali. „My následujeme Otce a Prvotní smlouvu, ale naše víra je jinde. My věříme… v něco většího. Věříme, že Růst počítal s tím, že přijde tenhle den a že jeho touha ochránit svět bude silnější než vůle Zmaru ho zničit.“

„Ale vy to nevíte,“ namítl Sazed. „Vy věříte něčemu, o čem nemáte důkaz. To je vlastně logická hádanka.“

„Víra s logikou nesouvisí, synku,“ poznamenal Haddek. „To je možná jen váš osobní problém. Vy nemůžete vyvrátit věci, které studujete, zrovna tak, jako my vám nemůžeme dokázat, že nás Hrdina spasí. Prostě tomu musíme věřit a přijmout to, co nám Růst vzkázal.“

Sazedovi to však nestačilo. V danou chvíli se ovšem rozhodl pokračovat dál. Ještě neměl všechna fakta o terrisském náboženství. Možná až je bude mít, dokáže si je srovnat v hlavě.

„Vy jste mluvili o tom vězení pro Zmar,“ řekl. „Řekněte mi, jak souvisí s tou sílou, které se Lady Vin dotkla u Pramene Povýšení.“

„Bohové nemají těla jako lidé,“ vysvětlil Haddek. „Jsou to… síly. Moc. Růst obětoval svou mysl, ale svou sílu nám nechal.“

„To byla ta tekutina v tom jezírku?“ zeptal se Sazed.

Příslušníci První generace přikyvovali.

„A ten černý kouř v té jeskyni?“

„Zmar,“ odpověděl Haddek. „Čekal. Číhal.“

Sazed se zamračil. „Ale ta jeskyně s tím kouřem byla mnohem větší než Pramen Povýšení. Jak to? To byl Zmar o tolik silnější?“

Haddek se ušklíbl. „Byli oba stejně silní, mladý. Byly to síly, ne lidé. A navíc vlastně jen dva aspekty téže síly. Je jedna strana mince cennější než druhá? Oni působili na svět oba stejně.“

„I když,“ poznamenal kdosi z ostatních, „se říká, že se Růst příliš vyčerpal tím, že stvořil lidstvo, protože v lidstvu je víc z Růstu než ze Zmaru. I když v každém jedinci je to jen malý dílek. Malý, zanedbatelný, jenže v dlouhé časové perspektivě…“

„Tak kde se vzal ten rozdíl v jejich velikosti tam u Pramene?“ trval na svém Sazed.

„Vy to nevidíte, mladý,“ odpověděl Haddek. „Ta síla v Prameni, to nebyl Růst.“

„Ale vždyť jste říkali ?“

„Jistě, byla to část Růstu,“ pokračoval Haddek. „Ale Růst byl síla, energie ? byl všude. Něco z něho bylo určitě koncentrované v tom Prameni, ale zbytek je… všude na světě.“

„Ale Zmar, ten byl soustředěný tam,“ poznamenala další kandra, „takže jeho síla se tam koncentrovala. Bylo jí tam mnohem víc než síly Růstu.“

„Ale celý Zmar to nebyl,“ zasmál se další z představených.

Sazed naklonil hlavu na stranu. „Ne? Byl také rozptýlený po světě, předpokládám?“

„Dá se to tak říct,“ přisvědčil Haddek.

„Teď už mluvíme o záležitostech Prvotní smlouvy,“ upozornila je jedna z kander.

Haddek se odmlčel, potom se obrátil a podíval se Sazedovi do očí. „Jestli je pravda, co říká tenhle člověk, tak Zmar utekl. To znamená, že my musíme jít pro jeho tělo. Jeho… sílu.“

Sazeda zamrazilo. „Ona je tady?“ zeptal se tiše.

Haddek přikývl. „My jsme ji nastřádali. To byla podstata Prvotní smlouvy, naše úloha na tomhle světě.“

„Ostatní Otcovy děti taky měly svou úlohu,“ dodala další kandra. „Kolossové byli stvořeni pro boj, inkvizitoři jako kněží. Naše úloha ale byla jiná.“

„Shromáždit sílu Zmaru. Jeho božské tělo,“ řekl Haddek. „A chránit ji. Skrýt ji. Hlídat ji. Protože Otec věděl, že Zmar jednoho dne uteče. A začne svoje tělo hledat.“

Staré kandry se podívaly za Sazeda. Zamračil se a otočil se ve směru jejich pohledů. Zíraly na kovové pódium.

Sazed pomalu vstal a přešel po kamenné podlaze. Pódium bylo velké ? možná šest metrů v průměru, ale ne příliš vysoké. Vystoupil na ně. Jedna z kander vzadu zalapala po dechu. Nikdo však na něj nezavolal, aby se zastavil.

Uprostřed bylo kruhové pódium rozděleno na dvě poloviny a ve středu mělo otvor velikosti přibližně mince. Sazed se podíval do otvoru, ale uvnitř byla tma a nebylo tam nic vidět.

O krok ustoupil.

Měl jsem si trochu nechat, pomyslel si a podíval se na stůl na své kovové zásobárny schopností. Ten prsten jsem naplnil pár měsíců předtím, než jsem kovové zásobárny přestal nosit na těle.

Došel ke stolu a vzal z něho malý prsten. Navlékl si ho na prst a potom se podíval na příslušníky První generace. Odvrátili od něho pohled.

„Udělejte, co musíte, dítě,“ řekl Haddek a jeho vetchý hlas se rozlehl místností. „Nemohli bychom vám v tom zabránit, i kdybychom chtěli.“

Sazed se vrátil na pódium a sáhl do zásob síly, které nashromáždil před více než rokem. Tělo měl okamžitě několikrát silnější než obvykle a oblečení mu najednou bylo těsné. Svalnatýma rukama sáhl dolů a zapřený o hrubou podlahu strčil do jedné strany disku.

Ozvalo se hrubé skřípění kamene o kámen, víko se pohnulo a pod ním se objevila velká jáma. Cosi se v ní zalesklo.

Sazed strnul, jeho síla ? a svaly ? byla najednou ta tam, protože přestal čerpat ze zásob. Místnost ztichla. Sazed se díval do napůl odkryté jámy a na obrovskou hromadu valounů ukrytou v podlaze.

„My tomu říkáme Pověření,“ poznamenal Haddek tiše. „Dal nám je z důvodu naší sebezáchovy Otec.“

Atium. Miliony kuliček. Sazed zalapal po dechu. „Zásoby Pána Vládce… Celou dobu byly tady.“

„Většina atia vůbec neopouštěla hathsinské doly,“ pravil Haddek. „Hlídali to obligátoři ? ale nikdy inkvizitoři, protože Otec věděl, že se dají zneužít. Obligátoři tajně rozbíjeli geody v kovové místnosti, kterou postavili speciálně k tomu účelu, a z geod vytahovali atium. Jedna šlechtická rodina potom odvážela prázdné geody do Luthadelu a nikdy se nedozvěděla, že v nich žádné atium není. To atium, které Pán Vládce určil pro distribuci, dostávala šlechta od obligátorů. Bylo schované v ministerských fondech v hromadách mincí, takže je Zmar nemohl vidět, když se převážely v konvojích plných ministerských asistentů do Luthadelu.“

Sazed oněměle stál. Tady… celou dobu tady. Kousíček od jeskyní, kde Kelsier cvičil svou armádu. Nedaleko Luthadelu a celou dobu zcela nechráněné.

A přesto tak dobře ukryté.

„Vy jste pracovali za atium,“ řekl Sazed a zvedl hlavu. „Smlouvy s kandrami byly placené atiem.“

Haddek přikývl. „Potřebovali jsme ho nashromáždit co nejvíc. Co neskončilo u nás, spálili Mistborni. Některé šlechtické domy měly malé zásoby, ale Otec na daních a poplatcích získal většinu zpátky. Takže nakonec se stejně sešlo skoro všechno tady.“

Sazed sklopil hlavu. Takové bohatství, pomyslel si. Taková… moc. Atium bylo vždycky jiné než ostatní kovy. Každý z nich včetně hliníku a duralu se těžil nebo získával přírodní cestou. Ale atium ? to pocházelo z jediného místa a jeho původ byl zvláštní a opředený tajemstvím. Dávalo lidem schopnost udělat něco úplně jiného než ostatní allomantické i feruchemické kovy.

Dávalo lidem nahlédnout do budoucnosti. Což byla vlastnost ne lidská, ale spíše… božská.

Bylo víc než jen kov. Byla to kondenzovaná, koncentrovaná moc.

Moc, kterou mohl chtít jedině Zmar. Velmi naléhavě.

TenSoon stoupal na hřeben popelem tak vysokým, že byl rád, že už nemá psí tělo, ale koňské. Vlkodav by tak hlubokým popelem vůbec neproběhl.

Popel padal stále hustěji a velmi snižoval viditelnost. Touhle rychlostí se do Fadrexu nikdy nedostanu, pomyslel si rozzlobeně. I když se snažil hnát obrovské koňské tělo ze všech sil, postupoval příliš pomalu na to, aby se dostal daleko od Vlasti.

Nakonec se vyšplhal na hřeben a rychle oddechoval koňskými nozdrami.

Na vrcholku však strnul v šoku. Krajina před ním hořela.

Poblíž se tyčil Tyrian, jedna z Popelečných hor, nejbližší Luthadelu. Jeho vrcholek odnesla divoká exploze. Do vzduchu šlehaly vysoké ohnivé jazyky a planina před TenSoonem byla plná tekoucí lávy. Byla hluboká a ohnivě rudá. I na tu dálku cítil žár.

Dlouho stál hluboko zabořený v popelu a upřeně se díval na krajinu, kde kdysi bývaly vesnice, lesy a cesty. Všechno bylo pryč, všechno spálené. V dálce se chvěla a praskala země a vytékala z ní další láva.

Podle Prvotní smlouvy, pomyslel si zoufale. Dokázal by se oklikou dostat na jih a pokračovat do Fadrexu po přímé cestě z Luthadelu, ale nějak začínal ztrácet motivaci.

Bylo příliš pozdě.

Ano, kovů bylo skutečně šestnáct. Připadá mi velmi nepravděpodobné, že by Pán Vládce o všech nevěděl. Samozřejmě to, že o některých psal na tabulích v jeskyních, dokládá, že věděl přinejmenším o těchto.

Zdá se, že záměrně o nich neřekl lidem dříve. Možná si chtěl držet další tajemství, stejně jako tajil korálek, který skrýval kus těla Růstu a dělal z lidí Mistborny.

Nebo prostě usoudil, že lidem deset kovů stačí. Některé věci se už nikdy nedozvíme. Ve skrytu duše však jeho počínání lituji. Kolik lidí za jeho vlády se narodilo, dostalo allomantické schopnosti, žilo a zemřelo a přitom nevědělo, že jsou Mistingové jenom proto, že jejich kovy nebyly běžně známé?

Samozřejmě na konci to pro nás jistou výhodu mělo. Zmar měl velké potíže dostat dural do inkvizitorů, protože potřebovali zabít allomanta, který by ho dokázal pálit. Ale protože Mistingové schopní pálit dural o svých schopnostech nevěděli, dural nepálili a Zmar je nezjistil. Tak většina inkvizitorů dural pálit nemohla. Výjimkou bylo jen několik případů jako Marsh, kteří tuto schopnost dostali z Mistborna. Takovýto postup však byl velmi ztrátový, protože jestliže zabili Mistborna hemalurgicky, mohli získat jen jednu z jeho šestnácti allomantických schopností a o ostatní přišli. Zmar pokládal za lepší řešení pokusit se všechny si je podmanit a získat přístup ke všem jejich schopnostem najednou.

Než se Vin dostala do Luthadelu, začalo pršet. Bylo to spíše jen mžení, které provlhčilo noc, ale nerozehnalo mlhu.

Spálila bronz. V dálce cítila allomanty. Mistborny. Pronásledovali ji. Bylo jich přes desítku. Sledovali její pozici.

Dopadla na městské hradby a bosýma nohama sklouzla po kamenech. Před ní se hrdě rozprostíral Luthadel, který založil před tisíci lety Pán Vládce přímo na Prameni Povýšení. Za deset století jeho vlády se Luthadel rychle rozvíjel a stal se nejdůležitějším a nejobydlenějším místem Finální říše.

A teď umíral.

Vin se napřímila a dívala se na rozlehlé město. Tu a tam šlehaly plameny ? na místech, kde hořely budovy. Oheň odolával dešti a osvětloval chudinské čtvrti a strážní ohně v okolí. V jeho světle viděla, že z města zůstala ubohá troska. Celé pásy byly vypálené a srovnané se zemí. Ulice zely zlověstnou prázdnotou ? nikdo nehasil ohně, nikdo se neskrýval v postranních uličkách.

Město, které bývalo kdysi domovem statisíců lidí, vypadalo opuštěně. Zachvěla se. Vítr se jí proháněl ve vlhkých vlasech. Mlha se od ní jako obvykle držela dál ? jako by ji odháněla její allomancie. Byla sama v největším městě na světě.

Ne. Sama ne. Byl s ní Zmar. Cítila, jak se blíží jeho přisluhovači. Dovedla je až sem a vzbudila v nich dojem, že je vede k atiu Pána Vládce. Bylo jich velmi mnoho a neměla šanci proti nim bojovat. Byla odsouzená k smrti.

To byla holá skutečnost.

Vymrštila se do vzduchu a letěla mlhou, popelem a kapkami deště. Na sobě měla mistplášť ? spíše z nostalgie, než že by ho potřebovala. Byl to ten její starý mistplášť, který nosila vždycky. Ten, který jí dal Kelsier první noc, kdy ji začal cvičit.

Dopadla na střechu domu a znovu se vymrštila a skákala nad městem. Nedokázala se rozhodnout, jestli to mžení je romantické nebo zlověstné. Jednou už v dešti Kredik Shaw navštívila. Ve skrytu duše měla stále pocit, že tam měla tenkrát zemřít.

Doskočila na ulici a napřímila se. Rozevlátý plášť jí spadl podél těla a skryl ruce a hruď. Stála tiše a dívala se na Kredik Shaw, Vrch tisíce věží ? palác Pána Vládce, místo Pramene Povýšení. Budova byla skrumáží několika nižších křídel, nad nimiž se tyčily desítky věží a věžiček. Přes popel a mlhu působila jejich mírná asymetrie ještě víc rozčilujícím dojmem než obvykle. Od smrti Pána Vládce byl palác prázdný. Dveře byly polámané, okna rozbitá. Kredik Shaw byl stejně mrtvý jako město, kterému kdysi dominoval.

Vedle ní se objevila postava. „Tady?“ zeptal se Zmar. „Sem mě vedeš? Tady jsme to prohledali.“

Vin mlčela a dívala se na věže ? černé kovové prsty tyčící se k ještě černější obloze.

„Přijdou mí inkvizitoři,“ zašeptal Zmar.

„Neměl jste se tak snadno odhalit,“ prohodila Vin. Dívala se jinam. „Měl jste počkat, dokud to atium nepřinesu. Teď už to neudělám.“

„Jenže já už nevěřím, že ho máš,“ opáčil Zmar otcovským tónem. „Dítě, dítě. Nejdřív jsem ti věřil. Opravdu. Shromáždil jsem svoje síly, připraven ti čelit. Ale když jsi došla sem, věděl jsem, že jsi mě chtěla vodit za nos.“

„Ale jistě to nevíte,“ řekla Vin tiše na pozadí šumícího deště.

Nastalo ticho. „Ne,“ přiznal Zmar nakonec.

„Takže se budete snažit mě donutit, abych mluvila,“ zašeptala.

„Snažit? Uvědomuješ si, jakou sílu jsem s sebou přivedl, dítě? Uvědomuješ si, jakou mám moc, jakou zkázu představuji? Já jsem ty hory, co soptí. Já jsem ty vlny zemětřesení. Já jsem bouře, které ničí. Já jsem konec.“

Vin se stále dívala do padajícího deště. Nepochybovala o svém plánu ? to nikdy neměla ve zvyku. Rozhodla se k akci. Je čas roztáhnout nad Zmarem past.

Už ji unavovalo nechat se sebou dál manipulovat.

„Nikdy ho nedostanete,“ řekla. „Dokud jsem naživu.“

Zmar vykřikl. Byl to zvuk primitivního ničím netlumeného vzteku nebo nutkavé potřeby ničit. Potom zmizel. Z oblohy sjel blesk, jako koncentrovaná síla se snesl mlhou k zemi. Ozářil postavy v pláštích, které se k ní blížily zčernalým deštěm. Obklíčily ji.

Otočila se ke zřícené budově poblíž a dívala se, jak jedna z nich šplhá přes sutiny. Byla osvětlená jen svitem hvězd. Měla holou hruď, výrazný hrudní koš a napjaté svaly. Po těle jí stékaly z bodců, které jí vyčnívaly z hrudníku, kapky deště. Měla bodec mezi každou dvojicí žeber, další v očích ? z nichž jeden byl zaražený hlouběji do lebky.

Normální inkvizitoři měli devět bodců. Ten, kterého zabili s Elendem, jich měl deset. Marsh jich měl ale snad ke dvaceti. Šplhal dál a cosi bručel.

A potom se strhla bitva.

Vin odhodila plášť, z jeho stuh jí stříkala voda, a vymrštila se dopředu. Po noční obloze se za ní hnalo třináct inkvizitorů. Uhýbala před jejich sekyrami a pár jich odmrštila, když spálila dural. Odhodila je tlakem na jejich bodce a rychle uhnula stranou.

Dalšího inkvizitora zasáhla nohama do hrudníku. Kolem nich stříkala voda černá od popela. Vin natáhla ruku a sáhla po jednom bodci v inkvizitorových očích. Potom rozdmýchala cín s olovem a odrazila se od něj. Inkvizitor vykřikl, ale neupadl. Podíval se na ni. V obličeji mu zela díra. Odstranit jeden bodec v očích tedy k usmrcení inkvizitora nestačí.

Hlavou jí zněl smích Zmaru.

Napadený inkvizitor se po ní natáhl. Vymrštila se do vzduchu pomocí jedné z kovových věžiček Kredik Shaw. Přitom spolkla obsah lahvičky a obnovila si zásobu oceli.

Za ní vyletělo do vzduchu dvanáct postav v černých pláštích. Marsh zůstal dole a sledoval je.

Zaťala zuby, potom vytáhla dvě dýky a vrhla se dolů, rovnou mezi inkvizitory. Proletěla mezi nimi a několik jich překvapila. Patrně předpokládali, že jim uhne z cesty. Vrazila přímo do toho, kterému vytáhla bodec, roztočila ho ve vzduchu a vrazila mu do hrudi dýky. Zaťal zuby, rozesmál se, roztrhl jí ruce od sebe a skopl ji dolů.

Padala s kapkami deště.

Přistála tvrdě, ale podařilo se jí udržet se na nohou. Inkvizitor dopadl na dlažbu zády a v hrudníku měl ještě její dýky. Vstal však lehce, dýky odhodil a rozbil je o dláždění.

Potom se najednou dal do pohybu. Velmi rychle. Vin si to nestačila ani uvědomit a už ji držel pod krkem.

Takovouhle rychlost jsem už jednou viděla, pomyslela si a začala se bránit. Nebylo to u inkvizitora, ale u Sazeda. To je feruchemická schopnost. Zrovna tak jako síla, kterou předtím projevil Marsh.

To byl tedy důvod těch nových bodců. Ostatní inkvizitoři jich neměli tolik jako Marsh, ale bylo zřejmé, že nějaké nové schopnosti mají. Sílu. Rychlost. Každý z těchto stvoření byl vlastně nový Pán Vládce.

Vidíš? popíchl ji Zmar.

Vykřikla a pomocí duralu zatlačila proti inkvizitorovi a vytrhla se z jeho sevření. Na krku jí krvácely rány od jeho nehtů. Musela spolknout obsah další lahvičky, aby si obnovila hladinu oceli, když jela smykem po mokré zemi.

Feruchemické zásoby jednou dojdou, řekla si. A allomanti taky dělají chyby. Ještě mám šanci vyhrát.

Přesto se zachvěla a ztěžka oddychovala, když se zastavila, s jednou rukou na zemi, až po zápěstí ve studené dešťové vodě. Kelsierovi dělalo potíže bojovat s jedním inkvizitorem. Jak si má ona poradit se třinácti? Kolem ní se rozestavěly postavy v mokrých pláštích. Prudce vykopla a zasáhla jednoho inkvizitora do břicha, odrazila se a uhnula jinému. Kutálela se po kluzkých dlažebních kamenech a málem jí uťala hlavu obsidiánová sekyra, když nohama posílenýma cínem s olovem kopla jednoho ze soupeřů do kolen.

Zapraskaly kosti, inkvizitor vykřikl a upadl. Vin se jednou rukou odrazila a postavila se. Potom zatáhla za věžičky nad sebou a vymrštila se tři metry vysoko, aby se dostala z dráhy několika sekyr, které na ni vyletěly.

Doskočila zpátky na zem a popadla sekyru inkvizitora, který upadl. Máchla s ní vysoko, rozstříkla kolem sebe vodu a tělo měla samou skvrnu od mokrého popela.

Nemůžeš proti mně bojovat, Vin, řekl Zmar. Každou ránou mi vlastně pomáháš. Já jsem Zmar.

Vykřikla a vrhla se hlava nehlava do divokého útoku. Jednoho inkvizitora odstrčila ramenem, druhému vrazila sekyru do boku. Zabručeli a rozmáchli se svými zbraněmi, ale Vin zůstávala stále o krok napřed a stačila před jejich výpady uhýbat. Inkvizitor, kterého srazila k zemi, stál zády k ní a kolena měl uzdravená. Usmíval se.

Dostala ránu do ramene. Nečekala ji a odhodilo ji to dopředu. Cítila teplou krev, jak jí stéká po zádech, ale cínem s olovem potlačil bolest. Uskočila stranou, znovu se postavila na nohy a pevně svírala sekyru.

Inkvizitoři se přikrádali. Marsh všechno tiše sledoval. Po tvářích mu stékaly kapky deště a z těla mu čněly bodce jako věžičky Kredik Shaw. K boji se nepřipojil.

Vin zabručela a znovu se vymrštila do vzduchu. Získala náskok před soupeři, odrážela se z věžičky na věžičku a používala kovové předměty jako kotvy. Dvanáct inkvizitorů ji pronásledovalo jako hejno havranů, skákali mezi věžičkami a černé pláště jim vlály, vybírali si záměrně jiné cesty než ona. Vylétla do mlhy, která kolem ní kroužila navzdory dešti.

U věžičky, k níž mířila, přistál inkvizitor. Vykřikla, rozmáchla se sekyrou, ale inkvizitor zatlačil, vychýlil ji z dráhy a vrhl se rovnou za ní. Kopala ho do nohou, až se oba zmítali ve vzduchu. Potom ho popadla za plášť a začali padat.

Zvedl hlavu a usmíval se. Obrovskou silou jí vyrazil sekyru z ruky. Tělo se mu začalo zvětšovat a sílit a získalo nepřirozený objem feruchema, který čerpá ze zásob. Smál se Vin a popadl ji za krk. Nevšiml si však, že Vin za letu vychýlila jejich dráhu stranou.

Dopadli přímo na jednu z věžiček a její kovová špice se zavrtala nic netušícímu inkvizitorovi do hrudníku. Vin uhnula, ale držela ho za hlavu a tlačila ho dolů proti věžičce. Nedívala se, jak se mu špička zavrtává stále hlouběji do těla, když však dopadla na zem, měla v ruce už jenom jeho hlavu. Do popelavé kaluže vody vedle ní dopadl jeden z jeho uvolněných bodců. Hodila hlavu k němu.

Marsh řval vzteky. Kolem Vin se shromáždili další čtyři inkvizitoři. Vykopla proti jednomu z nich, ten ji však feruchemickou rychlostí chytil za nohu. Druhý ji popadl za paži a škubl s ní. Vykřikla a kopala, aby se jim vyprostila, třetí ji však pevně sevřel allomantickou sílou umocněnou feruchemií. Připojili se další tři a drželi ji jako dravci v obrovských pařátech.

Zhluboka se nadechla, uhasila cín a spálila dural a současně ocel a cín s olovem. Vší silou zatlačila proti inkvizitorům a působením na jejich bodce je odhodila dozadu. Odletěli, svalili se na zem a kleli.

Vin dopadla na dláždění. Najednou ji začala zmáhat bolest v zádech a na krku. Spálila cín, aby si vyčistila mysl, ale stále ještě vrávorala a mysl měla omámenou. Ztěžka se postavila na nohy. Duralem spotřebovala všechen cín s olovem.

Chtěla se rozběhnout, ale proti ní kdosi stál. Marsh. Mlčel. Oblohu rozťal další blesk.

Neměla cín s olovem a krvácela z rány, která by nejspíš kohokoli jiného zabila. Byla zoufalá.

Výborně. Teď! pomyslela si, když ji Marsh uhodil. Srazil ji k zemi.

Nic se však nestalo.

No tak! naléhala v duchu a snažila se načerpat sílu z mlhy. Marsh se nad ní zlověstně tyčil, zatímco se celá třásla. Prosím!

Pokaždé, když se ocitla v takhle zoufalé situaci, jí mlha pomohla. Tak si to naplánovala, i když to byla chabá naděje. Vystaví se většímu nebezpečí než kdykoli předtím a spolehne se, že jí mlha pomůže. Jako se to stalo už dvakrát.

Marsh si nad ni klekl. Unavenou myslí se jí jako blesky míhaly obrazy.

Camon, jak na ni zvedá tlustou dlaň. Déšť, který jí, schoulené v koutku, smáčí obrovskou krvavou ránu v boku. Zane, jak se k ní otáčí na střeše tvrze Hasting a z paže mu stéká krev.

Snažila se odplížit přes kluzké dlažební kameny, ale tělo ji neposlouchalo. Nedokázala se ani plazit. Marsh ji uhodil pěstí do nohy a zlomil jí kost. Vykřikla šokem a bolestí. Neměla cín s olovem, který by jeho ránu utlumil. Snažila se zvednout a sáhnout Marshovi po bodcích, ale chytil ji za nohu ? tu zlomenou ? a její vlastní snaha o pohyb jí způsobila mučivou bolest.

Tak, řekl Zmar vlídným hlasem, abychom začali. Kde je to atium, Vin? Co o něm víš?

„Prosím…“ šeptala Vin a vztahovala ruce k mlze. „Prosím, prosím, prosím…“

Mlha se však stále držela od ní stranou. Kdysi jí hravě kroužívala kolem těla, ale teď se od ní odtahovala pryč, jako celý uplynulý rok. Vin plakala a zapřísahala mlhu, ale ta se jí vyhýbala, jako by byla nakažená morem.

Stejně se mlha chovala i k inkvizitorům.

Ti postupně vstali a jejich temné siluety ji obstoupily. Marsh ji otočil zády k sobě a potom ji popadl za paži. Slyšela, jak v ní praskla kost, ještě než stačila pocítit bolest. Ta se však okamžitě dostavila a Vin vykřikla.

Mučení už nezažila hodně dlouho. Život na ulicích byl tvrdý, ale za posledních pár let většinu zážitků už potlačila. Stala se Mistbornem. Mocným. Chráněným.

Tentokrát ne, uvědomila si mezi stavy agonie. Tentokrát mě Sazed zachránit nepřijde. Ani Kelsier. Opustila mě i mlha. Jsem úplně sama.

Začaly jí drkotat zuby. Marsh zvedl druhou ruku. Podíval se na ni bodci místo očí a měl v nich nesrozumitelný výraz. Potom zapraskala další kost.

Vin vykřikla, už víc hrůzou než bolestí.

Marsh poslouchal, jak křičí, a znělo mu to jako rajská hudba. Usmál se a potom ji chytil za zdravou nohu. Jen kdyby ho Zmar nebrzdil! Pak by ji mohl zabít. Bojoval proti jeho sevření, toužil jí ubližovat znovu a znovu.

Ne… ozval se v něm nepatrný dílek jeho vědomí.

Pršelo a noc byla krásná. Luthadel ležel v úžasném pohřebním rouchu, doutnal, a i když bylo vlhko, na některých místech ještě hořel. Jak litoval, že nepřišel včas, aby viděl tu nádheru jeho umírání. Usmál se a vzplanula v něm nová vlna touhy zabíjet.

Ne, pomyslel si.

Nějak věděl, že konec je už velmi blízko. Země se mu třásla pod nohama, a než mohl pokračovat a zlomit Vin druhou nohu, musel se přidržet rukou, aby neztratil rovnováhu. Nadešel poslední den. Tuhle noc už svět nepřežije. Škodolibě se zasmál a s novou vášní ubližovat a ničit se vrhl na Vin.

NE!

Marsh jako by se probudil ze zlého snu. I když rukama stále mechanicky vykonával příkazy, které mu dával Zmar, duše se mu vzbouřila. Nadechl se pachu popela a deště, krve a sazí a znechuceně se odvrátil. Vin ležela napůl mrtvá.

Kelsier ji choval jako svou dceru, pomyslel si, když jí lámal prsty, jeden po druhém. Křičela. Jako dceru, kterou s Mare nikdy neměli.

Já jsem to nezvládl. Stejně jako tenkrát to povstání.

Byla to jeho velká životní prohra. Před lety, před pádem Finální říše, byl vůdcem skaatského povstání. Jenže to vzdal. Odstoupil a předal velení ve své skupině. Pouhý rok před vypuknutím povstání, které ? s Kelsierovou pomocí ? nakonec svrhlo Finální říši. Marsh býval jeho vůdcem, ale vzdal to. Těsně před vítězstvím.

Ne, pomyslel si, když jí lámal prsty druhé ruky. Už ne. Už se znova nevzdám!

Zvedl ruku k její klíční kosti. A potom to viděl. Malý kousíček kovu, který se zaleskl Vin v uchu. Její náušnici. Jednou mu vysvětlovala, proč ji nosí.

Už se na to nepamatuju, šeptal mu do ucha její hlas odkudsi z minulosti. Vybavilo se mu, jak s ní seděl na verandě Renouxovy usedlosti a sledoval, jak dole Kelsier organizuje výpravu se zbraněmi. Bylo to těsně předtím, než se rozhodl infiltrovat řady inkvizitorů.

Vin mluvila o své šílené matce. Reen říkal, že jednou přišel domů a našel mámu samou krev, vyprávěla mu. Zabila mou sestru. Byla ještě mimino. Mě se ale ani nedotkla ? a pak mi dala náušnici…

Nevěř nikomu, kdo má v těle kus kovu. Špukův dopis. I maličkým kousíčkem ho může ovládat.

Maličkým kouskem.

Když se podíval zblízka, vypadala její náušnice ? i když byla pomačkaná a otlučená ? skoro jako maličký bodec.

Nepřemýšlel. Nedá Zmaru čas zareagovat. Uprostřed jeho vášnivého pudu zabít Hrdinu věků na něj měl Zmar menší vliv než normálně. Marsh soustředil veškerou vůli, která mu zbývala, a sáhl po náušnici.

A vytrhl ji Vin z ucha.

Vytřeštila oči.

Padal na ni popel s vodou. Celé tělo ji pálilo, zmítáno vlnami bolesti, v uších jí ještě dozníval hlas, jímž se Zmar dožadoval atia.

Ale už to byla jen ozvěna. Ten hlas už nemluvil. Utichl najednou uprostřed věty.

Cože?

Jako mávnutím proutku se k ní vrátila mlha. Kroužila kolem ní a Vin cítila, jak ji naplňuje allomancií. Jako kdysi ? hravě a přátelsky.

Umírala. Věděla to. Marsh jí polámal kosti a ještě se nenabažil. Křičel a držel se za hlavu. Potom sáhl po sekyře. Vin by nemohla utéct, ani kdyby chtěla.

Bolest naštěstí začala ustupovat. Všechno se začalo rozplývat. Viděla už jen tmu.

Prosím, proběhlo jí hlavou jako poslední prosba mlze. Najednou jí byla zase tak blízká. Odkud znala ten pocit? Kdy se s ním setkala poprvé?

Samozřejmě od Pramene Povýšení, šeptal jí kdesi v hlavě hlas. Je to stále táž síla. V pevném skupenství jsi ji dala Elendovi. Tekutá byla v Prameni a jako pára ve vzduchu. Odsouzená jen do temnoty. Skrývala tě. Chránila tě.

Dávala ti sílu!

Vin zalapala po dechu, až se jí podařilo nadechnout. Vdechla mlhu. Najednou cítila teplo a mlha se jí vlnila v těle a znovu jí dávala sílu. Celé tělo jí vzplanulo jako kov a bolest rázem pominula.

Marsh se rozpřáhl sekyrou po její hlavě.

A Vin ho chytila za paži.

Mluvil jsem o inkvizitorech a jejich schopnosti pronikat měděnou clonou. Jak už jsem se zmínil, tuto vlastnost je snadné pochopit, když si člověk uvědomí, kolik inkvizitorů bylo před jejich proměnou původně hledači. Tato jejich schopnost se transformací zdvojnásobila.

Existovala však přinejmenším ještě jedna osoba schopná pronikat měděnou clonou. V jejím případě však byla situace poněkud jiná. Byla Mistborn od narození a její sestra byla hledač. Schopnost pálit bronz jí zdvojnásobil hemalurgický kovový předmět, jímž byla sestra usmrcena. Tím dokázala pronikat měděnou clonou obyčejných allomantů.

Mlha se změnila.

TenSoon zvedl hlavu a podíval se skrz popel. Ležel vyčerpaný a otupělý na vršku nad polem lávy, které mu přehradilo cestu na východ. Svaly měl unavené, což byla známka toho, že dlouho přepínal síly. I dar síly má své meze.

Donutil své obrovské koňské tělo vstát a rozhlédl se kolem sebe. Všude se rozprostírala nekonečná pole popela. I cesta, kterou vyšlapal až nahoru, už byla téměř zase zasypaná. Před ním hořela láva. Něco bylo ale jiné. Co?

Kolem něho plula mlha. Obecně se vždycky pohybovala nahodile ? některé proudy šly jedním směrem, jiné opačným a další kroužily dokola. Často to byly mohutné proudy, ale nikdy se nepohybovaly synchronicky. Většinou pluly po větru. Tentokrát však bylo bezvětří.

Přesto se zdálo, že se mlha pohybuje stále jen jedním směrem. Jakmile si toho TenSoon všiml, připadalo mu to velmi neobvyklé. Místo aby kroužila a vířila jako obvykle, plynula stále jedním směrem kolem něho. Připadala mu jako obrovská řeka, kamenná, a přesto nehmotná.

Mlha plula směrem k Luthadelu. Třeba ještě není pozdě! pomyslel si a zvolna se mu vracela naděje. Setřásl ze sebe únavu a tryskem se vydal na cestu zpátky.

„Breezy, podívej.“

Breeze si protřel oči a pohlédl přes místnost na Allrianne, která seděla v noční košili a dívala se z okna. Bylo velmi pozdě. Měl už dávno spát.

Zalétl očima na svůj psací stůl a na rozepsanou smlouvu. Takové věci měl psát Sazed nebo Elend, ale ne on. „No jo,“ promluvil, „živě si pamatuju, jak jsem Kelsierovi říkal, že nechci skončit zodpovědný za cokoli. Vést království a řídit města je práce pro blázny, ne pro zloděje. Vládnout je hrozně neefektivní, na tom se nedají vydělat peníze.“

„Breezy!“ naléhala Allrianne a bezostyšně mu působila na emoce.

Vzdychl a vstal. „Výborně,“ zabručel. Tedy upřímně, pomyslel si, jak je možné, že ze všech lidí z Kelsierovy malé partičky skončím zrovna já jako správce města?

Došel k Allrianne a podíval se z okna. „A co bych jako měl přesně vidět, miláčku? Já totiž…“

Zarazil se a zamračil se. Allrianne ho držela za paži a vypadala ustaraně.

„No, to je divný,“ řekl. Mlha za oknem plula proudem jako řeka. Zdálo se, že se zrychluje.

Dveře do pokoje se rozletěly. Breeze nadskočil a Allrianne vypískla. Ve dveřích stál Špuk, ještě napůl omotaný v obvazech.

„Shromážděte lidi,“ zasípal. Držel se rámu dveří, aby neupadl. „Musíme se přesunout.“

„Ale chlapče,“ namítl Breeze neklidně. Allrianne ho vzala za ruku a tiše, ale pevně se ho držela. „Chlapče, co to je, tohleto? Ty máš být v posteli!“

„Shromáždi je, Breezi!“ nařídil Špuk a najednou to znělo velmi autoritativně. „Odveď je do jeskyně. Nasoukej je tam všechny! Rychle! Nemáme čas!“

„Jak si tohle vysvětluješ?“ zeptal se Ham a otřel si čelo. Z rány mu okamžitě znovu vyprýštila krev a stékala mu na tvář.

Elend zavrtěl hlavou. Těžce oddechoval ? skoro lapal po dechu ? a opíral se o hrubý kámen. Zavřel oči a roztřásl se únavou, přestože pálil cín s olovem. „Hame, já teď opravdu nemám na mlhu pomyšlení,“ odpověděl šeptem. „Sotva se držím na nohou.“

Ham souhlasně zabručel. Kolem nich křičeli a umírali vojáci, kteří bojovali proti nekonečným vlnám kolossů. Některé se jim podařilo zablokovat v přírodním kamenném koridoru vedoucím do Fadrexu, ale mezi skalami se tvrdě bojovalo. Spoustu kolossů přestalo bavit čekat venku a začali šplhat nahoru a útočit na všechny strany.

Bylo to velmi nejisté bojiště a vyžadovalo Elendův neustálý dohled. Měli spoustu allomantů, ale většinou naprosto nezkušených ? až do dne bitvy o svých schopnostech nevěděli. Elend byl rezervou o jedné osobě, skákal z jedné bojové linie do druhé a ucpával díry v obraně, zatímco Cett řídil taktiku zdola.

Sílil křik a řinčení kovu, vzrůstal počet mrtvých. Proč? pomyslel si Elend zoufale. Proč nejsem schopný je ochránit? Rozdmýchal cín s olovem, zhluboka se nadechl a vztyčil se do tmy.

Mlha mu proudila kolem hlavy a táhla jedním směrem jako neviditelná řeka. Na chvilku navzdory vyčerpání strnul.

„Lorde Elende!“ vykřikl kdosi. Otočil se za hlasem. Na skalní převis se za ním šplhal mladý posel s vytřeštěnýma očima.

Ne, pomyslel si Elend zoufale.

„Pane, oni ustupujou!“ křičel chlapec a doklopýtal až k Elendovi.

„Cože?“ zeptal se Ham a napřímil se.

„Je to tak, pane. Stáhli se od bran! Odcházejí.“

Elend okamžitě odhodil minci a vymrštil se do vzduchu. Kolem něj stále plula mlha a v proudech mířila k východu. Pod sebou viděl robustní postavy kolossů, jak utíkají tmou. Pryč.

Je jich tolik, pomyslel si, když doskočil na skálu. Nemohli jsme je nikdy porazit. Ani s allomanty.

Jenže oni skutečně ustupovali. Utíkali nadlidskou, nadpřirozenou rychlostí.

K Luthadelu.

Vin bojovala jako tornádo, rozstřikovala kolem sebe do temné noci spršky vody a odhazovala jednoho inkvizitora za druhým.

Už neměla být naživu. Došel jí cín s olovem, ale přesto cítila, jak jí hoří v útrobách ještě mnohem silněji než předtím. Měla pocit, jako by přímo v ní zářilo rudé slunce a roztavené jí prostupovalo každou žilou.

Tlačila a tahala obrovskou silou, jako by současně pálila dural. Přesto jí však zásoby kovů v těle nemizely. Naopak narůstaly. Nechápala, co se s ní děje. Věděla však jednu věc.

Najednou jí boj proti dvanácti inkvizitorům nepřipadal nemožný.

Vykřikla a uhodila jednoho z nich do boku a ještě stačila uhnout před párem letících sekyr. Skrčila se a potom vyskočila a letěla obloukem mezi kapkami deště, až dopadla vedle Marshe, který ležel omráčený na místě, kam ho srazila po svém znovuzrození.

Zvedl hlavu a jako by se na ni chtěl soustředit, potom však zaklel a odkulil se stranou, když ho chtěla praštit. Narazila pěstí na dlažbu a znovu zvířila spršku černé dešťové vody. Postříkala jí paže a obličej a nechala na nich černé skvrny.

Zvedla hlavu a podívala se na Marshe. Stál zpříma nad ní s obnaženou hrudí a ve tmě se mu třpytily bodce.

Usmála se a potom se otočila proti inkvizitorům, kteří na ni šli zezadu. Vykřikla a uhnula před letící sekyrou. Jak jí tyhle bytosti mohly někdy připadat tak rychlé? Měla v sobě nevyčerpatelnou zásobu cínu s olovem a pohybovala se stejně rychle jako mlha. Jako světlo. Rychle.

Nespoutaně.

Když zaútočila, na obloze se rozpoutala bouře. Mlha kolem ní kroužila jako větrná smršť. Udeřila jednoho z inkvizitorů do tváře a ta rána ho odhodila dozadu. Mlha kolem ní tančila. Zvedla inkvizitorovu sekyru a uťala paži dalšímu z jeho kolegů. A potom hlavu. Ostatní nestačili sledovat rychlost jejích pohybů.

Takže dva jsou mrtví.

Zaútočili znovu. Ustoupila dozadu a stáhla se mezi věžičky. Inkvizitoři se za ní hnali jako hejno havranů. Kolem těl jim vlály těžké, vodou nasáklé pláště. Narazila nohama na jednu z věžiček, potom se vymrštila dopředu a zatáhla za inkvizitorovy bodce. S novou sílou to bylo snadné. Její vybraná oběť se zakymácela a upadla mezi své kumpány.

Vin se vrhla dolů a s inkvizitorem se utkala ve vzduchu. Popadla ho za bodce v očích a táhla vší silou, až je vytrhla. Potom jeho tělo odkopla a zatlačila mu na bodce v zádech.

Vyletěla výš a mrtvé tělo s dírami po bodcích nechala spadnout dolů. Věděla, že inkvizitoři mohou bez některých bodců zůstat naživu, ale jiné jsou klíčové a bez těch nepřežijí. Zdálo se, že vytrhnout oba bodce z očí k zabití stačí.

Tři.

Ostatní inkvizitoři ji dostihli a vrhli se za ní. Usmála se, vyhodila bodce, které stále ještě držela v rukou, a jednoho inkvizitora jimi bodla do hrudníku. Potom zatlačila. Inkvizitora to odmrštilo dolů a cestou narazil na rovnou střechu tak prudce, až mu vyletělo několik bodců z těla. Zatřpytily se a padaly podél jeho nehybných ostatků.

Čtyři.

Vin se vymrštila nahoru s rozevlátým mistpláštěm. Ještě ji pronásledovalo osm inkvizitorů. Vykřikla a natáhla ruce po jednom z nich, když začala padat dolů. Potom zatlačila.

Cítila, jak silné jsou její nové schopnosti. Skutečně se vyrovnaly síle duralu, protože dokázala působit na bodce v inkvizitorově těle. Když zatlačila, začali soupeři hromadně padat jako mouchy pod plácačkou. Její síla zasáhla až kovovou věžičku pod ní.

Kamenná stavba, která ji podpírala, se rozletěla na kusy a věž se zřítila na budovu pod sebou. Vin to vymrštilo nahoru.

Velmi rychle.

Řítila se oblohou a kolem ní proudila mlha. Síla jejího tlaku způsobila i jejímu tělu posílenému mlhou obrovskou akceleraci.

Najednou se ocitla vysoko ve vzduchu jako létající ryba, když vyskočí z vody. Pod ní mlha přikryla noční krajinu jako obrovská bílá deka. Kolem ní byl už čistý průzračný vzduch. Zvláštní a neobvyklý. A za ním milion hvězd, normálně viditelných jen pro allomanty. Dívaly se na ni jako oči těch, co jsou už dávno mrtví.

Postupně zpomalila let a pomalu se otočila. Pod sebou měla stále bílo a nad sebou světlo. Všimla si, že za ní zůstává bílá mlhavá stopa, která se táhne z hlavního mraku. Jako by visela uvázaná na řetězu, který ji zase přitáhne zpátky dolů. Vlastně se celý oblak mlhy nepatrně roztahoval a vypadalo to jako velmi zvláštní klimatický jev. Bílá smršť.

A její střed byl přímo pod ní.

Padala dolů, řítila se k zemi. Vletěla do oblaku mlhy, táhla ho za sebou a zároveň do sebe. I během svého pádu cítila, jak se kolem ní mlha vzdouvá a krouží ve velké spirále. Přijímala ji do sebe a vítala ji a mlžný vír se kolem ní roztáčel stále divočeji.

Po chvilce se objevil Luthadel jako obrovská černá skvrna na zemi. Cestou dolů mířila na Kredik Shaw, který jako by k ní tam nahoru vztahoval své věže. Inkvizitoři tam ještě byli ? viděla, jak stojí na rovné střeše mezi věžičkami a vzhlížejí k obloze. Čekali. Bylo jich už jenom sedm, když nepočítala Marshe. Jeden visel napíchnutý na věži. Bylo zřejmé, že mu vyrazila středový bodec ze zad.

Pět, pomyslela si Vin a přistála kousek od inkvizitorů.

Jestliže se dokáže jedním zatlačením vymrštit tak vysoko, že vyletí až nad mlhu, tak co když zatlačí proti nim?

Tiše čekala, až inkvizitoři zaútočí. Viděla v jejich gestech zoufalství. Bylo zřejmé, že Zmar hodlá riskovat kteréhokoli z nich jen pro tu šanci, že ji zabijí dřív, než se dovrší to, co se s ní právě začalo dít. Mlha se k ní vzpínala a pohybovala se stále rychleji, jako by se do ní vsakovala jako tekutina do houby.

Když už ji inkvizitoři skoro dostali, znovu zatlačila proti nim a vší silou se snažila odhodit je od sebe co nejdál. Ozvalo se skřípění kamene. Inkvizitoři řvali.

A Kredik Shaw se roztříštil.

Věže začaly padat na zem, dveře se vylamovaly z pantů, z oken se sypalo sklo. Všechny kovy z celé budovy se rozletěly na všechny strany a Kredik Shaw se zřítil k zemi. Vin vykřikla a země se pod ní zachvěla ? dokonce i kameny, v nichž byly zřejmě obsaženy stopové kovy, byly prudce odhozeny.

Zalapala po dechu a přestala tlačit. Nadechla se a cítila, jak na ni padá déšť. Bývalý palác Pána Vládce byl pryč. Proměnil se v hromadu suti a jeden velký kráter.

Ze suti se vypotácel inkvizitor. Obličej mu krvácel z otvoru, který zbyl po vyraženém bodci. Vin zvedla ruku, jistila se zezadu a zatáhla. Inkvizitorova hlava se zatřásla a vyletěl z ní druhý bodec. Inkvizitor se zhroutil, Vin chytila bodec do ruky a chtěla ho vrazit do těla dalšího inkvizitora, který se na ni vrhl. Ten však zvedl ruku, aby jí v tom zabránil. Zatlačila proti němu. Odhodilo ho to dozadu a narazil do torza zdi. Bodec letěl dál, řízen jejím tlakem jako střela. Zavrtal se inkvizitorovi do obličeje a připíchl mu hlavu do granitového kamene.

Šestý a sedmý.

Tyčila se nad sutinami a mlha vířila jako divoká bouře. Vytvořila trychtýřovitý mrak s Vin uprostřed. Vypadal jako tornádo, ale bez větrných proudů ? jen z nehmotné mlhy, která jako by byla namalovaná na obloze. Kroužila, vířila a následovala Vin jakoby na její tichý pokyn.

Vin překročila mrtvého inkvizitora, kterého rozdrtil padající kámen. Odkopla mu hlavu od těla, aby se ujistila, že je skutečně mrtev.

Osmý.

Tři se na ni vrhli všichni najednou. Vykřikla a otočila se. Zatáhla za povalenou věžičku. Obrovský kus kovu ? velký skoro jako celá budova ? se na její povel vymrštil do vzduchu. Letěl přímo proti inkvizitorům, srazil je k zemi a rozdrtil je.

Devět, deset, jedenáct.

Bouře ustala, i když mlha vířila dál. Přestávalo pršet. Vin procházela troskami domu a pátrala po pohybujících se modrých allomantických paprscích. Jeden se chvěl přímo před ní. Zvedla a odhodila obrovský mramorový disk. Pod ním sténal inkvizitor. Sáhla po něm a uvědomila si, že jí z paže uniká mlha. Mlha nejen kroužila kolem ní, ale vycházela i z jejího těla, vypařovala se jí ze všech pórů. Když vydechla, vyšla jí z úst, okamžitě se připojila k hlavnímu proudu a ona ji znovu vdechla.

Popadla inkvizitora a zvedla ho. Kůže se mu okamžitě začala hojit. Čerpal z feruchemických zásob a sílil. Proti Vin však byla i obrovská síla feruchemie slabá. Vytrhla mu bodce a odhodila je stranou. Tělo hodila do suti.

Dvanáct.

Posledního inkvizitora našla skrčeného v kaluži dešťové vody. Byl to Marsh. Tělo měl polámané a v boku mu chyběl jeden bodec. Rána po něm krvácela, ale nebyla smrtelná. Otočil k ní bodce v očích a strnule se na ni podíval.

Zastavila se a zhluboka dýchala. Cítila, jak jí po pažích stékají kapky deště a odkapávají z prstů na zem. Stále uvnitř pálila tu nezměrnou sílu. Zvedla hlavu a pohlédla do mlžného víru. Kroužil s obrovskou silou a směřoval dolů. Nemohla přemýšlet, ne s takovým množstvím energie, která skrz ni procházela.

Podívala se znovu dolů.

Tohle není Marsh, pomyslela si. Kelsierův bratr je už dávno mrtvý. Tohle je něco jiného. Zmar.

Mlha se vzepjala do poslední bouře, stále rychleji kroužila dokola, až se její poslední pramínky znovu vsákly do Vinina těla.

Potom byla najednou pryč. Nad hlavou jim svítily hvězdy a vzduchem poletovaly chomáče popela. Noční krajina vypadala hrůzostrašně ? byla pustá a černá. I když Vin pálila cín, s nímž v noci viděla mnohem lépe než normální lidé, vždycky se dívala skrz mlhu. Pohled na krajinu bez ní byl… špatný.

Začala se třást. Zalapala po dechu a cítila, jak žár v jejím nitru plane stále silněji. Byla to allomancie, jakou nikdy nezažila. Měla pocit, jako by allomancii nikdy dřív nepochopila. Bylo to silnější než kovy, nebyl to jen obyčejný tlak a tah. Bylo to něco mnohem obrovitějšího a rozsáhlejšího. Síla, kterou člověk použije, a přesto ji nikdy nepochopí.

Násilím otevřela oči. Zbýval ještě jeden inkvizitor. Přivedla je do Luthadelu, donutila je, aby prozradili své úmysly, nastražila past na někoho mnohem silnějšího, než byla ona sama. A mlha zareagovala.

Je načase dílo dokončit.

Marsh se otupěle díval, jak si klekla. Třesoucí se rukou sáhla po jednom z jeho bodců v očích.

Nemohl proti tomu nic udělat. Feruchemické zásoby zdraví už vyčerpal a ostatní mu k ničemu nebyly. Zásoby zdraví fungovaly tak, že se člověk mohl uzdravit buď rychle, ale jen částečně, nebo úplně, ale pomalu. Jakmile ale Vin vytáhne bodce, umře Marsh v každém případě.

Konečně, pomyslela si s úlevou, když vzala do ruky první z bodců. Všechno, co jsem udělala… se mi podařilo. Nějak.

Marsh cítil, jak se Zmar vzteká, cítil, jak si jeho pán uvědomil svou chybu. Nakonec všechno obrátil Marsh. Protože Marsh to přece jen nevzdal. Mare by na něho byla pyšná.

Vin vyprostila bodec. Bolelo to ? bolelo to mnohem víc, než si myslel, že je vůbec možné. Křičel ? bolestí a radostí zároveň ?, když sáhla po druhém.

A potom zaváhala. Marsh čekal. Třásl se, kašlal, chvěl se strachy. Vin zaťala zuby a sáhla pro druhý bodec. Vzala ho mezi prsty.

A potom zmizela.

Změnila se v mlhavou siluetu mladé ženy. A ta se rozplynula a byla pryč. Marsh zůstal sám v troskách paláce, hlava mu třeštila bolestí a tělo mu zasypával slizký mokrý popel.

Jednou se přímo zeptala, proč si Zmar vybral právě ji. Odpověď je velmi jednoduchá. Nemělo to nic společného s její osobou ani s jejími postoji, a dokonce ani s jejími allomantickými schopnostmi.

Byla prostě jediné dítě, které Zmar našel, jež zrovna mohlo dostat vhodný hemalurgický bodec s bronzem. Tento bodec ji měl časem zavést k Prameni Povýšení. Měla šílenou matku, sestru allomantku, která měla schopnosti hledače, a sama byla Mistborn. Přesně tuto kombinaci Zmar potřeboval.

I když tu byly samozřejmě i jiné důvody. Ani Zmar však o nich nevěděl.

Ráno svítalo bez mlh.

Elend stál na skále u Fadrexu a díval se dolů. Cítil se po nočním odpočinku mnohem lépe, i když ho po boji bolelo celé tělo, rána na paži a hrudník, do něhož ho jeden z kolossů kopl. Takové pohmoždění by jiný člověk bez následků nepřežil.

Před městem ležela mrtvá těla kolossů a v koridoru, který vedl přímo do města, se jich vršily celé hromady. Všude bylo cítit smrt a zaschlou krev. Bohužel na mnoha místech jednolité pole modrých mrtvol přerušovala světlá těla lidí. Fadrex však přežil ? byť jenom díky přílivu allomantů, který přišel na poslední chvíli, a díky ústupu kolossů.

Proč se nakonec stáhli? přemýšlel Elend sice vděčně, ale neklidně. A ? což je možná ještě důležitější ? kam šli?

Otočil se. Zaslechl kroky a všiml si Yomena, jak jde za ním po hrubých schodech ve skále. Byl zadýchaný, ale obligátorský plášť měl nedotčený a zcela čistý. Nikdo nečekal, že bude bojovat. Byl to nakonec učenec, a ne válečník.

Jako já, pomyslel si Elend a ironicky se usmál.

„Mlha je pryč,“ poznamenal Yomen.

Elend přikývl. „Nebyla ani v noci.“

„Když zmizela, skaati utekli do domů a odmítají vycházet. Celá staletí se báli v noci chodit ven kvůli mlze. Teď mlha zmizela a jim to připadá tak nepřirozené, že se schovávají znova.“

Elend se obrátil a podíval se za sebe dolů. Mlha byla ta tam, ale popel stále padal. Hustě. Mrtvoly z nočního boje už skoro pohřbil.

„To bylo to slunce vždycky takhle horké?“ zeptal se Yomen a otřel si čelo.

Elend se zamračil a poprvé si uvědomil, že je skutečně horko. Bylo brzy ráno, ale teplota byla jako v poledne.

Něco je pořád ještě v nepořádku, pomyslel si. Ve velkém nepořádku. Možná ještě větším. Popel dusil zemi, poletoval ve větru a všechno přikrýval. A to horko… copak by nemělo být chladněji, když létá více popelu a ten vlastně filtruje sluneční žár?

„Vytvořte skupiny, Yomene,“ řekl Elend. „Ať prohlédnou ta těla, jestli tam nejsou nějací ranění. Potom shromážděte lidi a začněte je přesunovat dolů do jeskyně se zásobami. Řekněte jim, že musí být připraveni na… na všechno ? já sám nevím na co.“

Yomen se zamračil. „Vy to říkáte, jako byste mi nechtěl pomáhat.“ Elend se pootočil k východu. „Nebudu.“

Vin byla ještě někde tam. Nepochopil, proč říkala to o tom atiu, ale důvěřoval jí. Třeba chtěla, aby jí Zmar skočil do nějaké pasti. Nemohl se pořád zbavit pocitu, že lidé ve Fadrexu vděčí za život jí. To ona odvedla koloss. Na něco přišla. Ani si netroufal odhadovat na co.

Vždycky si zakládá na tom, že ona badatelka není, pomyslel si a usmál se. Jenže to jen proto, že nemá vzdělání. Ale jinak je mnohem chytřejší než spousta „učenců“, které jsem poznal u dvora.

Neměl ji nechávat samotnou. Musí ji najít. A potom… vlastně nevěděl, co potom. Vyhledají Sazeda? V každém případě Elend ve Fadrexu už neměl co na práci. Došel ke schodům a chystal se najít Hama a Cetta. Yomen ho však chytil za rameno.

Elend se otočil.

„Spletl jsem se ve vás, Venture,“ pravil Yomen. „Nezasloužíte si, co jsem o vás říkal.“

„Pustil jste mě k sobě do města, když byla moje armáda v obklíčení kolossy,“ odpověděl Elend. „Je mi jedno, co jste o mně říkal. Pro mě jste dobrý člověk.“

„Ale s Pánem Vládcem se mýlíte,“ tvrdil Yomen. „On tohle všechno řídí.“

Elend se jen usmál.

„Mně ale nevadí, že nevěříte,“ pokračoval Yomen a sáhl si na čelo. „Naučil jsem se jednu věc. Pán Vládce počítá s věřícími i s nevěřícími. Všichni patříme do jeho plánu. Tady máte.“

Vyndal kuličku atia, kterou měl připevněnou na čele. „Moje poslední atium. Třeba se vám bude hodit.“

Elend si vzal korálek a pohrával si s ním v prstech. Atium nikdy v životě nepálil. Jeho rodina celá léta dohlížela na těžbu, ale v době, kdy se on sám stal Mistbornem, už všechno atium buď vyměnil za to, co se za něj dalo získat, nebo dal Vin, aby ho mohla pálit.

„Jak jste to udělal, Yomene?“ zeptal se. „Jak jste v lidech dokázal vyvolat přesvědčení, že jste allomant?“

„Já ale jsem allomant, Venture.“

„Ale nejste Mistborn,“ namítl Elend.

„Ne,“ přitakal Yomen. „Jsem videc ? Misting, který pálí atium.“

Elend přikývl. Předpokládal, že takoví Mistingové neexistují, ale v poslední době už se žádným předpokladům nedalo věřit. „Pán Vládce o téhle vaší schopnosti věděl?“

Yomen se usmál. „Některá tajemství velmi pečlivě střežil.“

Misting, který pálí atium, pomyslel si Elend. To znamená, že jsou Mistingové od každého kovu…, že můžou pálit třeba jenom zlato nebo elektrum… I když, jak o tom přemýšlel, uvědomil si, že od některých kovů Mistingové být nemohou ? Misting nemůže pálit samotný hliník nebo dural, protože ty jsou vázané na schopnost pálit další kovy.

„Atium bylo stejně moc drahé, aby se na něm zkoušelo, kdo ho dokáže pálit a kdo ne,“ poznamenal Yomen a otočil se. „Mně nikdy tahle schopnost nepřipadala moc užitečná. Jak často má člověk k dispozici atium a jak často touží po tom spotřebovat ho během několika vteřin? Tohle si vezměte a jděte hledat svou ženu.“

Elend chvíli stál, potom si kuličku atia schoval a odešel za Hamem, aby mu dal instrukce. O pár minut později už uháněl krajinou a ze všech sil se snažil skákat pomocí podkov, jak ho to učila Vin.

Každým hemalurgickým bodcem, který Zmar umístil někomu do těla, získával schopnost na dotyčného člověka působit. Míra, do jaké ho mohl ovlivňovat, záležela na duševní stabilitě ovládaného člověka.

Ve většině případů ? podle velikosti bodce a doby, po kterou jej člověk měl v těle ? dával obecně jeden bodec jen malou možnost člověka zásadně ovlivňovat. Zmar se dotyčnému mohl zjevit a mohl mírně pozměnit jeho myšlenky, něco k nim přidat ? například potřebu nosit jednoduchou náušnici.

Sazed sebral své poznámky a opatrně skládal tenké kovové fólie. I když byl kov nesmírně důležitý, protože Zmar na něm nemohl nic změnit ? a snad ani číst jeho obsah ?, Sazed neměl destičky příliš v lásce. Daly se snadno poškrábat a těžko se skládaly.

Kandry mu nechaly místnost, kde mohl zůstat. Na jeskyni byla překvapivě luxusně vybavená. Bylo zřejmé, že si kandry potrpí na lidské pohodlí ? přikrývky, polštáře, matrace. Některé dokonce nosily oblečení. Kandry, které chodily nahé, nevytvářely na čistých tělech pohlavní orgány. To v Sazedovi vyvolávalo různé teoretické otázky. Kandry se reprodukovaly z mlžných přízraků, takže pohlavní orgány nepotřebovaly. Přesto však o sobě mluvily vždycky buď v ženském, nebo v mužském rodě. Jak tedy určovaly, jakého jsou rodu? Vybíraly si to náhodně, nebo věděly, ke kterému pohlaví by patřily, kdyby se narodily jako člověk, a ne z mlžného přízraku?

Rád by měl trochu víc času, aby mohl jejich společenství studovat. Všechno, co v jejich Vlasti dělal, se zatím soustřeďovalo výhradně na to, aby sehnal co nejvíce informací o Hrdinovi věků a o terrisském náboženství. Měl list plný poznámek o tom, co se dozvěděl. Ten byl navrchu na stohu kovových fólií, který se překvapivě ? a zoufale ? podobal jinému stohu listů v Sazedových deskách.

Terrisské náboženství, jak bychom předpokládali, se hodně zaměřovalo na vědomosti a učení. Světozvěsti ? což byl terrisský ekvivalent slova memoristé ? byli pokládáni za světce, kteří šířili vzdělanost a psali o svém bohu Terrovi. Terr bylo staré terrisské slovo, které znamenalo něco jako růst a zachování. Náboženství se zaměřovalo hlavně na legendy o tom, jak Růst ? Terr ? a Zmar spolupracovali na stvoření světa a na proroctví o Hrdinovi věků, který měl být následníkem Růstu. Kromě proroctví však světozvěsti vychovávali k umírněnosti, víře a porozumění druhým. Učili, že lepší je budovat, než ničit. To byl základní princip jejich teorie. Samozřejmě se kolem ní točila spousta rituálů, ceremoniálů a tradic. Kromě světozvěstů byli ještě představení nižšího řádu, kteří praktikovali obětování a byli nositeli morálního kodexu. Všechno to vypadalo velmi dobře, ale určitě ne originálně. I zájem o badatelství Sazed už objevil v několika desítkách jiných náboženství.

To ho ovšem z určitého důvodu deprimovalo. Bylo to prostě jen další náboženství z mnoha.

Co čekal? Nějakou ohromující doktrínu, která mu jednou provždy dokáže existenci boha? Připadal si jako hlupák. Měl však i pocit zrady. Kvůli tomuhle sem jel přes celou říši, na tohle se těšil, tohle chtěl objevit? A čekal, že tohle je spasí? Byla to jenom zase další slova. Přívětivá, stejně jako ta ostatní v jeho deskách, ale sotva přesvědčivá. Má jim věřit jen proto, že je to náboženství jeho lidí?

Nikde nebyla zmínka o tom, že Tindwyl i po smrti žije. Proč tedy lidé vyznávali zrovna tohle ? nebo vůbec nějaké náboženství? S pocitem zoufalství se ponořil do svých zásobáren informací a některé si přesunul do aktivní paměti ? spisy, které memoristé objevili, noviny, dopisy a další prameny, z nichž badatelé dali dohromady, čemu se kdysi věřilo. Prošel je všechny, pročetl je a přemýšlel o nich.

Proč byli lidé tak ochotní tahle náboženství přijmout? Byli prostě jen produktem své společnosti a věřili jen proto, že to byla tradice? Četl o tom, jak lidé tehdy žili, a snažil se přesvědčit sám sebe, že byli prostí a o víře ani moc nepřemýšleli. Jinak by určitě museli vidět ty nesrovnalosti, kdyby se nad tím rozumně zamysleli.

Seděl se zavřenýma očima a hlavou mu vířila změť informací ze všech prostudovaných zdrojů. Snažil se v ní zorientovat a najít, co hledal. Čas však ubíhal a Sazed nenašel nic. Přesto mu ti lidé nepřipadali jako hlupáci. Seděl a cosi mu začalo docházet. Cosi ze slov a pocitů lidí, kteří věřili.

Dřív Sazed přemýšlel jen o samotných doktrínách. Tentokrát však studoval i lidi, kteří je vyznávali. Četl jejich slova znovu a znovu stále dokola, až začínal cosi vidět. Náboženství, kterým se tak usilovně věnoval, nelze oddělovat od lidí, kteří v ně věřili. Pokud se díval na náboženství abstraktně, byla frázovitá a omšelá. Když však četl slova lidí, opravdu četl ? začínal v tom spatřovat souvislosti.

Proč věřili? Protože viděli zázraky. Ve věcech, které někomu připadají nahodilé, vidí věřící člověk zázrak. Znamení. Milovaná osoba se začne uzdravovat z nemoci, někdo uzavře výhodný obchod, dostane příležitost setkat se s přítelem, kterého dlouhou dobu neviděl. Obyčejné lidi nedělaly věřícími doktríny ani velké ideály, ale kouzlo obyčejného světa kolem nich.

Co to říkal Špuk? pomyslel si Sazed v jeskyni u kander. Že víra je věc důvěry. Důvěry, že někdo nad člověkem drží ochrannou ruku. Že dohlédne, aby to nakonec všechno dobře dopadlo, i když vypadá situace v danou chvíli beznadějně.

Takže aby člověk věřil, musí chtít věřit. Zase další logická hříčka. Další hlavolam, s nímž se musel potýkat. On chtěl, aby ho někdo nebo něco přimělo k tomu, aby věřil. On chtěl, aby musel uvěřit pod tlakem důkazů.

Přesto by však věřící, jejichž slova se mu teď honila myslí, řekli, že důkaz už má. Cožpak nenašel ve chvíli, kdy propadal zoufalství, odpověď na svou otázku? Když už všechno začínal vzdávat, objevil se TenSoon a promluvil. Sazed žádal znamení a ono přišlo.

Byla to náhoda? Byla to prozřetelnost?

Konečné rozhodnutí samozřejmě musel udělat sám. Pomalu vrátil dopisy a noviny do svých zásobáren a svou aktuální paměť vyprázdnil. Pocity, které její dočasný obsah vyvolal, v něm však zůstaly. Čím tedy bude? Věřícím, nebo skeptikem? V tuto chvíli mu ani jedna možnost nepřipadala pošetilá.

Já chci věřit, pomyslel si. Proto tak dlouho hledám. Nemůžu být na obě strany, musím se prostě rozhodnout.

Ale jak? Chvíli seděl, přemýšlel, poddával se pocitům a ? především ? vzpomínal.

Hledal jsem pomoc, pomyslel si. A dostal jsem odpověď.

Usmál se a všechno mu najednou připadalo o trochu jasnější. Breeze měl pravdu, pomyslel si, vstal, srovnal si v hlavě myšlenky a připravil se k odchodu. Já nemám být ateista.

Až mu ta myšlenka v tuto chvíli připadala rouhavá. Sebral všechny své kovové fólie a přichystal se na setkání s První generací. Uvědomil si, že vlastně kandry klidně procházely kolem jeho skromné jeskyňky a vůbec netušily, jak důležité rozhodnutí učinil.

Tak se to ovšem často stává. Některá důležitá rozhodnutí padnou na bitevním poli nebo v konferenčním sále. Jiná ale přijdou na svět v tichosti, nikým nezpozorována. To ale Sazedovu rozhodnutí neubíralo na významu. Bude věřit. Ne proto, že by dostal nějaký důkaz, který nemůže popřít. Ale proto, že si tuto cestu zvolil.

Vzpomněl si, jak se Vin jednou rozhodla věřit členům party. Protože ji Kelsier něco naučil. Mě jsi taky něco naučil, Hrdino, pomyslel si a vyrazil do kamenného koridoru za vůdci kander. Děkuji.

Pospíchal kamennou chodbou, najednou dychtivý vyzpovídat představitele První generace ještě víc. Když teď zjistil podrobnosti o jejich náboženství, musel se dozvědět víc i o Prvotní smlouvě.

Pokud věděl, byl kromě Pána Vládce jediným člověkem, který ji četl. Příslušníci První generace se k ní chovali daleko méně uctivě než ostatní kandry. To ho překvapilo.

Jistě, pomyslel si, když zabočil za roh, ono to je vlastně logické. Pro členy První generace byl Pán Vládce přítel. Společně vylezli v Terrisu na hory. Byl to jejich vůdce, to ano, ale ne bůh. Vlastně něco podobného jako v Kelsierově partě, které také dělalo potíže vidět v Kelsierovi boha.

Stále ještě zahloubaný v myšlenkách, vešel do Chýše pověřených. Její velké kovové dveře byly dokořán. Těsně za nimi se však zastavil. Představitelé První generace seděli ve svých výklencích jako obvykle. U pultíků však stáli příslušníci Druhé generace a hovořili k davu kander, které i přes obecnou rezervovanost tohoto druhu projevovaly obrovské vzrušení.

„… znamená, KanPaare?“ zeptala se jedna kandra z davu. „Prosím, zeptej se První generace.“

„Už jsme o tom mluvili,“ odpověděl KanPaar, vůdce Druhé generace. „Není potřeba panikařit. Podívejte se na sebe ? choulíte se k sobě a vypouštíte kolem sebe fámy jako lidi!“

Sazed došel k jedné z mladších kander, která stála přede dveřmi. „Prosím,“ zašeptal, „co vyvolalo to znepokojení?“

„Mlha, Svatý Zvěstovateli,“ odpověděla šeptem kandra ? žena.

„Co je s mlhou?“ zeptal se Sazed. „Že zůstává stále déle i přes den?“

„Ne,“ odvětila kandra. „Ona zmizela.“

Sazed vytřeštil oči. „Cože?“

Kandra přikyvovala. „Nikdo si toho nevšiml, až dnes ráno. Byla ještě tma a stráže šly zkontrolovat jeden z východů. A říkaly, že i když byla ještě noc, venku nebyla žádná mlha. Pak se šli podívat i ostatní. Všichni to viděli. Mlha je pryč!“

„To je jednoduché,“ promlouval KanPaar ke shromážděným. „Všichni víme, že včera v noci pršelo, a déšť někdy mlhu na chvíli rozežene. Zítra se zase vrátí.“

„Ale už neprší,“ namítla jedna z kander. „A když šel TarKavv na tu hlídku, tak taky nepršelo. Každé ráno je mlha. Už měsíce a měsíce. Tak kde je?“

„Ále,“ mávl rukou KanPaar. „Dělali jste si starosti, když se mlha začala objevovat i za dne, a teď si zase stěžujete, že není! My jsme kandry. Jsme věčné ? všechno přežijeme. Nebudeme se přece shromaždovat jako nějaká banda výtržníků. Vraťte se zpátky ke své práci. Tohleto nic není.“

„Ne,“ zašeptal hlas z výklenku. Všichni zmlkli a zvedli hlavu.

„Ne,“ opakoval Haddek ? vůdce První generace. „Tohle je důležité. Mýlili jsme se, KanPaare. Velice jsme se mýlili. Vykliďte Chýši pověřených. Nechte tu jen memoristu. A všem rozhlaste, že možná přichází den Rozkladu.“

Po jeho slovech byly kandry ještě neklidnější. Sazed stál v němém údivu. U těchto obvykle chladných stvoření takovouhle reakci nikdy nezažil. Poslechly a udělaly to, co měly ? v tom byly kandry mimořádně schopné ? odešly z místnosti, ale přitom neustále šeptaly a debatovaly. Druhá generace se vytratila jako poslední a tvářila se poníženě. Sazed se za nimi díval a přemýšlel o KanPaarových slovech.

Jsme věčné ? všechno přežijeme. Najednou je začínal lépe chápat. Jak je snadné ignorovat okolní svět, když je někdo věčný. Přečkaly tolik problémů, vzpour, revolucí a válek, že jim všechno, co se vyskytlo v okolním světě, připadalo druhořadé.

Tak druhořadé, že si mohou dovolit ignorovat i proroctví ve své vlastní víře, i když se pomalu začnou naplňovat. Konečně byla místnost prázdná a několik tělnatých příslušníků Páté generace zavřelo dveře z chodby. Sazed stál sám, trpělivě čekal a rovnal si poznámky na stole. Členové První generace se pomalu šinuli po svých tajných schodištích za ním.

„Řekněte mi, memoristo,“ začal Haddek, když se jeho bratři usadili, „jak vy si tuhle věc vykládáte?“

„Zmizení mlhy?“ zeptal se Sazed. „Zdá se mi jako nedobrá předzvěst ? i když se přiznám, že je to jen pocit, který neumím vysvětlit.“

„Protože existují věci, které jsme ještě nevysvětlili my vám,“ odpověděl Haddek a podíval se na ostatní. Všichni vypadali ustaraně. „Věci okolo Prvotní smlouvy. Slib kander.“

Sazed si připravil kovovou fólii. „Prosím, pokračujte.“

„Musím vás ale požádat, abyste si tohle nepoznamenával,“ pravil Haddek.

Sazed se zarazil a potom odložil pero. „Dobře ? ale musím vás upozornit, že memoristé mají dlouhou paměť i bez zásob.“

„S tím se nedá nic dělat,“ mínil další člen První generace. „Potřebujeme vaši radu, memoristo. Radu člověka zvenku.“

„A syna,“ šeptl další.

„Když nás Otec stvořil,“ začal Haddek, „dal nám úkol. Jiný než Prvotní smlouvu.“

„Pro něj to bylo něco jen tak mimochodem,“ dodal jeden z dalších. „Ale když o tom mluvil, nemohlo to být něco zanedbatelného.“

„Vyžádal si od nás slib,“ pokračoval opět Haddek. „Od každého jednotlivě. Řekl, že jednoho dne budeme možná muset odevzdat dar, který jsme dostali při zrození.“

„Vytáhnout ho z těla,“ přidal jiný.

„Čili zabít se,“ osvětlil Haddek.

Místnost ztichla.

„Víte určitě, že vás to zabije?“ zeptal se Sazed.

„Změní nás to zpátky na mlžné přízraky,“ odpověděl Haddek. „To je v podstatě totéž.“

„Otec řekl, že je naše povinnost to udělat,“ vmísila se do debaty další kandra. „Bez diskuse. Řekl, že musíme zajistit, aby o tomhle slibu věděly všechny kandry.“

„Říkáme tomu Rozklad,“ doplnil Haddek. „Každá kandra se o tom dozví při svém zrodu. Dostane povinnost ? odpřísáhnutou a neoddiskutovatelnou ? zbavit se daru, bude-li to podle Prvotní smlouvy potřeba. Zatím to nikdy potřeba nebylo.“

„A teď o tom uvažujete?“ zeptal se Sazed a zamračil se. „Já tomu nerozumím. Jenom pro to, jak se chová mlha?“

„Mlha je tělo Růstu, příteli,“ prohodil Haddek. „Takže je to skutečně velmi nedobrá předzvěst.“

„Poslouchali jsme, jak o tom dnes celé ráno diskutovaly naše děti,“ poznamenal jiný, „a dělá nám to starost. Oni nevědí, co mlha představuje, ale jsou si vědomi její důležitosti.“

„Rashek řekl, že to poznáme,“ ozval se jiný. „Řekl, že nastane den, kdy bude muset každý z nás odevzdat svůj dar. A že poznáme, až to přijde.“

Haddek přikyvoval. „Říkal, že to poznáme. A… nám to dělá velkou starost.“

„Jak můžeme jen tak žádat smrt všech svých lidí? Rozklad nám vždycky ležel v hlavě.“

„Rashek viděl do budoucnosti,“ řekl Haddek a otočil se. „Držel sílu Růstu v rukou. Měl na chvíli jeho moc. Jako jediný člověk na světě! Ani ta dívka, o které memorista mluví, moc Pramene Povýšení nikdy nepoužila. Jenom Rashek. Otec.“

„Kde teda ta mlha je?“ zeptal se další.

Místnost znovu ztichla. Sazed seděl, pero v ruce, ale nepsal. Naklonil se dopředu. „Mlha je tělo Růstu?“

Ostatní přikyvovali.

„A… ono zmizelo?“

Znovu přikyvovali.

„Znamená to, že se Růst vrátil?“

„To není možné,“ namítl Haddek. „Síla Růstu zůstává, protože sílu nejde zničit. Ale jeho duch je už skoro zničený ? to byla oběť za to vězení pro Zmar.“

„Zůstal z něj jen dílek,“ dodal kdosi. „Takový stín.“

„Ano,“ přisvědčil Haddek. „To ale není Růst, to je jen něco jako jeho obraz ? zbytek. Když je teď Zmar na svobodě, myslím, že se dá předpokládat, že i ten zbytek je pryč.“

„Myslím, že nejen to,“ vmísil se do hovoru další. „Mohli bychom ?“

Sazed zvedl ruce, aby na sebe upoutal pozornost. „Jestli se Růst nevrátil, tak třeba jeho sílu přijal někdo jiný, aby ji mohl použít v tomto boji. Není v tom vašem učení, že se něco takového stane?“

Ticho.

„Možná,“ přitakal Haddek.

Vin, pomyslel si Sazed vzrušeně. Hrdina věků. V tomhle to je. Tak jsem měl pravdu. Ona nás opravdu může zachránit.

Vyndal kovovou fólii a začal si na ni zapisovat myšlenky. V tu chvíli se však rozletěly dveře Chýše pověřených.

Sazed se zamračil a ohlédl se. Do místnosti přidusala skupina příslušníků Páté generace s kamennými kostrami. Za nimi šli svižně představitelé Druhé generace. Chodba zůstala prázdná.

„Chopte se jich,“ zavelel KanPaar a ukázal prstem.

„Co to má být?“ zeptal se Haddek rozzlobeně.

Sazed seděl na místě, pero v ruce. Všiml si napjatého postoje Druhé generace. Někteří vypadali vyděšeně, jiní odhodlaně. Pátá generace, obdařená darem síly, vyrazila dopředu.

„KanPaare,“ opakoval Haddek, „co to má znamenat?“

Sazed pomalu vstal. Pátá generace ho obstoupila, ozbrojená kladivy.

„Převrat,“ řekl Sazed.

„Přestáváte být vůdci,“ oznámil KanPaar První generaci. „Zničili byste všechno, co tu máme, pošpinili naši Vlast cizinci, zatemňovali kandrám mysl řečí o revoluci.“

„Teď na to není vhodná doba, KanPaare,“ namítl Haddek. Členové První generace začali křičet, když se jich chopili silní Pátí.

„Není vhodná doba?“ opáčil KanPaar hněvivě. „Začali jste mluvit o Rozkladu! Copak nevíte, jakou to vyvolá paniku? Zničili byste všechno, co tu máme.“

Sazed se klidně otočil a podíval se na KanPaara. Ten se i přes hněvivý tón usmíval průsvitnými rty.

Musel to udělat, pomyslel si Sazed, dřív, než První generace řekne víc obyčejným kandrám, a Druhá tím ztratí svůj význam. KanPaar je někam zavře a umístí do jejich výklenků loutky.

Sáhl do zásob. Jeden z Pátých mu je však rychlým pohybem vytrhl a dva další ho chytili za paže. Bránil se, ale kandry byly neuvěřitelně silné.

„KanPaare!“ křičel Haddek překvapivě silným hlasem. „Jste Druhá generace ? dlužíte nám respekt a poslušnost. My jsme vás stvořili!“

KanPaar ho ignoroval a nařídil kandrám, aby První generaci svázaly. Ostatní z Druhé generace stáli v hloučku za ním a vypadali čím dál úzkostněji.

„Možná opravdu přišel čas Rozkladu!“ řekl Haddek. „Musíme ?“ Utlumil ho roubík, který mu nasadil příslušník Třetí generace.

„Právě proto se musím ujmout vedení já,“ vysvětlil KanPaar a potřásl hlavou. „Vy jste starý a labilní. Nedopustím, aby měl budoucnost našeho druhu v rukou někdo, kdo by po nás požadoval hromadnou sebevraždu.“

„Vy se bojíte, že by se něco změnilo,“ řekl Sazed a podíval se mu do očí.

„Já se bojím jedině nestability,“ odpověděl KanPaar. „Já zajistím, že kandry budou mít pevné a neměnné vedení.“

„To je argument, který revolucionáři používají často,“ poznamenal Sazed. „Jenže já vidím, že máte obavu. Tohle ale dělat nemůžete. Jdete proti proroctvím svých vlastních světců. Já už to chápu. Bez ohledu na to, jakou roli teď mají kandry sehrát, byste mohli způsobit neodvratný konec všeho. Nechte mě pokračovat ve výzkumu, zamkněte nás tady, jestli je to nutné ? ale nedělejte ?“

„Roubík,“ nařídil KanPaar.

Sazed se marně bránil. Svázali ho a vyvedli z Chýše pověřených, v níž zůstalo atium ? ztělesnění božské síly ? v rukou zrádců.

Vždycky mě zajímala zvláštní schopnost allomantů pronikat mlhou. Když pálili cín, dokázali vidět lépe a dál, dívali se skrz mlhu. Na první pohled to vypadalo logicky ? cín přece zbystřuje smysly.

Jenže když o tom člověk přemýšlí, dojde k záhadě. Proč cín umožňuje vidět zrovna skrz mlhu? Mlha je přece mechanická překážka a jako taková nesouvisí s kvalitou zraku. Vidět skrz matné sklo dělá stejně problémy krátkozrakému badateli jako bystrozrakému špehovi.

To měl být náš první klíč k situaci. Allomanti vidí skrz mlhu proto, že podstata té mlhy je stejná jako podstata allomancie. Jestliže allomant pálí cín, stává se téměř součástí mlhy, a ta je proto pro něho průhledná.

Vin… se vznášela. Nespala, ale ani nebyla úplně bdělá. Byla dezorientovaná a nejistá. Leží ještě na rozbitém nádvoří Kredik Shaw? Nebo spí ve své kajutě ve člunu na kanálu vedle Elenda? Nebo je ve svých pokojích v paláci v Luthadelu a venku zuří blokáda? Nebo je v Clubsově obchodě, nejistá, jak si má přebrat tu laskavost a důvěru, co panuje v téhle partě?

Leží někde v těsné postranní uličce a pláče, protože ji Reen zase zbil?

Hmatala kolem sebe a snažila se přijít na to, kde vlastně je. Ruce a nohy jí vypovídaly službu. Ani se na ně vlastně nedokázala soustředit. Čím více však bloumala v myšlenkách, tím byly jasnější. Je… v Luthadelu. A zabila inkvizitory.

Proč nic necítí? Snažila se zvednout aspoň na kolena, ale země jí připadala tak zvláštně daleko. A neviděla si na ruce. Pořád se jen jakoby vznášela.

Jsem mrtvá, pomyslela si.

Jakmile ji to napadlo, probrala se trochu víc. Viděla, i když jí připadalo, jako by se dívala přes zamlžené a křivé sklo. Cítila… jak v ní koluje síla. Jiná než síla svalů ? mnohem všestrannější.

Namáhavě se otočila a podívala se shora na město. V polovině otočky však narazila na cosi temného.

Nedokázala odhadnout, jak je to daleko. Připadalo jí to blízké a zároveň vzdálené. Viděla to detailně ? mnohem detailněji než ve skutečném světě ?, ale nedokázala se toho dotknout. Instinktivně věděla, co to je.

Zmar už nevypadal jako Reen. Byl obrovskou skvrnou pohybujícího se černého kouře. Nehmotná věc, bez těla, ale s vědomím daleko silnějším, než je vědomí lidské.

Tímhle… jsem se stala, uvědomila si, když se jí myšlenky začaly jasnit.

Vin, promluvil Zmar. Už neměl Reenův hlas, ale cosi mnohem hrdelnějšího. Rezonovalo to všude kolem ní jako allomantické impulsy.

Vítej, řekl Zmar, ve světě bohů.

Neodpověděla, protože zkoumala svou moc a snažila se zjistit, co s ní dokáže udělat. Začínala rozumět. Bylo to jako tenkrát, když se dotkla moci u Pramene Povýšení. Okamžitě věděla věci, které nevěděla nikdy předtím. Jenže tentokrát byla ta síla tak ohromná a nezměrná ? a pochopení tak obrovské a široké ?, že ji to šokovalo.

Mysl se jí rozšiřovala. Rostla.

Probouzela se.

Vyrostla vysoko nad město a cítila, jak v ní pulsují síla a moc ? samo jádro její bytosti ?, kterými je nabitá. Koncentrovaná síla, která se rozpíná nad světem. Mohla být všude, kdekoli chtěla. Jako by byla na všech místech současně. Dívala se na celý svět najednou.

A viděla, jak ten svět umírá. Jak se třese a jak mu ubývá život. Většina rostlinstva na planetě už byla vymřelá. Brzy budou následovat zvířata ? přežijí jen ta, která se přizpůsobí a naučí se živit suchým a zetlelým listím pod nánosem popela. A po nich budou brzy následovat lidé, i když ji překvapilo, jak velké procento se jich dokázalo skrýt v jeskyních se zásobami.

Ne v jeskyních se zásobami… pomyslela si a konečně pochopila úmysl Pána Vládce. To jsou skutečně úkryty. Proto jsou tak velké. Jsou jako pevnosti, v nichž se lidé mohou schovat. Přečkat, ještě chvíli přežívat.

To ale zařídí. Cítila se nabitá sílou. Sáhla k Popelečným horám a ucpala je. Zklidnila je. Přestaly být aktivní a soptit popel a lávu. Potom sáhla k obloze a zbavila atmosféru kouře a temnoty. Jako služebná, když umyje okno špinavé od sazí. Všechno jí to trvalo jen maličký okamžik ? na světě dole neuplynulo víc než pět minut.

Země však okamžitě začala hořet.

Slunce mělo obrovskou sílu ? neuvědomila si, jak kouř a popel zemi stíní. Vykřikla a roztočila svět tak rychle, aby se slunce hned dostalo na druhou stranu. Rozhostila se tma. Jakmile to udělala, na zemi začaly zuřit bouře. Klima bylo narušeno rychlým pohybem zeměkoule a na moři se objevila obrovská vlna. Řítila se k pobřeží a hrozila, že smete celá města. Vin znovu vykřikla a vlnu zastavila. Cosi jí však najednou zabránilo v dalším pohybu.

Slyšela smích. Otočila se nahoru a podívala se k místu, kde seděl Zmar jako obrovský bouřkový mrak.

Vin, Vin… řekl. Uvědomuješ si, jak jsi stejná jako Pán Vládce? Když se poprvé dotkl moci, chtěl hned všechno vyřešit. Všechno, co lidi trápí.

Viděla to. Nebyla všemocná ? neviděla úplně do minulosti. Viděla však do historie moci, kterou měla právě v rukou. Viděla, kdy se jí chopil Rashek, viděla ho zklamaného, jak se snaží dostat planetu na správnou oběžnou dráhu. Posunul ji však příliš daleko, takže světu hrozilo, že zmrzne. Vrátil ji tedy zase zpátky, ale jeho síla byla tak veliká, že ji nedokázal přesně ovládat. A tak zůstalo na světě příliš velké horko. Bylo by zničilo všechno živé.

Proto otevřel Popelečné hory, aby atmosféru zaclonil. Slunce zčervenalo. Tím planetu zachránil ? zároveň ji však odsoudil k záhubě.

Jsi tak zbrklá, pomyslel si Zmar. Já jsem měl tuhle moc delší dobu, než si dokážeš představit. Musíš ji užívat přesně a opatrně.

Pokud samozřejmě nechceš ničit.

Začal působit silou. Vin to cítila a okamžitě, aniž by si to uvědomovala, ho zablokovala. Zaměřila svou sílu proti němu a to ho zastavilo. Nemohl dál.

Dole se mezitím vlna tsunami přivalila na pobřeží. Byli tam lidé. Lidé, kteří se schovali před kolossy a přežívali díky rybolovu, když nemohli pěstovat rostliny. Vin cítila jejich bolest a hrůzu, vykřikla a snažila se je ochránit.

Ale Zmar jí v tom opět zabránil.

Tak teď znáš to zoufalství, řekl, když vlna zničila vesnice, jak to říkal ten tvůj Elend? Ke každému tlaku existuje tah. Vyhoď něco nahoru a já to stáhnu dolů. Protiklady.

Protikladem Zmaru je Růst. Odjakživa! Věčně! Pokaždé, když zatlačím, ty zatáhneš. I když jsi mrtvá, zastavíš mě, protože jsme dvě síly. Proti tomu nic neudělám. Ale ty taky ne! Rovnováha! Prokletí existence.

Vin trpěla, když lidi na břehu smetla vlna, spláchla je do moře a tam se utopili. Prosím, řekla. Prosím, nech mě je zachránit.

Proč? zeptal se Zmar. Co jsem ti říkal? Všechno, co uděláš, nakonec poslouží mně. To je moje laskavost, že tě zastavím. Protože kdyby ses jich opravdu dotkla, tak toho stejně víc zničíš, než zachráníš.

Takhle to prostě chodí.

Vin strnula a poslouchala křik. A část její mysli ? teď tak bezměrné a schopné pojmout všechno najednou ? rozebírala jeho slova.

Nebyla pravdivá. Tvrdil, že všechno zničí, ale přesto si zakládal na rovnováze. Varoval ji, že cokoli udělá, bude tím jen víc ničit, ale ona nevěřila, že by jí v něčem bránil z vlastní laskavosti. Chtěl, aby ničila.

Protiřečil si. Nemohlo platit obojí zároveň. Kdyby jí nezabránil, mohla ty lidi zachránit. Ano, nemá ještě asi tu správnou přesnost ? to ale není chyba té síly, to je chyba její. Musí ji zastavit nebo se nenaučí ? jako Pán Vládce ? ji pořádně používat.

Otočila se od něho a mířila k Luthadelu. Vědomí jí stále nabývalo na objemu, ale čímsi byla zmatena. Jasnými světly, která zářila na zemi jako malé tečky. Přiblížila se, aby viděla, co to je. Ovšem bylo to stejně těžké, jako dívat se přímo do jasné lucerny a rozeznat, odkud vychází její světlo.

Došlo jí to, když se dostala k Luthadelu blíž. Obrovská záře vycházela ze zbořeného paláce. Měla tvar jako…

Věžičky. Kov. Tu záři vydával kov. Měla jsem pravdu. Kov je síla, to proto Zmar nedokázal číst z kovových tabulek, pomyslela si a odvrátila se od jasně zářící věže. Zmar byl jako obvykle nablízku a sledoval ji.

Překvapilo mě, když Růst řekl, že vás chce stvořit, poznamenal Zmar zvídavým tónem. Ostatní život se řídí zákony přírody. Je v rovnováze. Jenže Růst… ten chtěl vytvořit něco, co cíleně v rovnováze není. Něco, co si může vybrat, kdy rozvíjet a kdy ničit. Něco, jako jsme už viděli dřív. Bylo to mazané.

Nechápu, proč ze sebe vydal tolik, aby vás stvořil. Oslabil se, a tím mi dal sílu nakonec zničit svět ? proč to udělal jenom kvůli tomu, aby stvořil lidi? Vím, že někdo pokládá jeho smrt výměnou za moje vězení za oběť, ale to oběť nebyla. Jeho oběť přišla totiž mnohem dřív.

Ano, pokusil se mě oklamat ? uvěznit. Ale zastavit mě nedokázal. Jedině zpomalit. Předběhnout. Zdržet. Ode dne, kdy jsme vás stvořili, mezi námi už rovnováha nebyla. Byl jsem silnější. A on to dobře věděl.

Vin se zamračila ? nebo aspoň měla pocit, jako by se mračila, i když neměla tělo. Jeho slova…

Říká, že je silnější, pomyslela si. Jenže máme síly vyrovnané. Že by zase lhal?

Ne, nelhal. Když se na něj podívala svou rostoucí a sílící myslí, zjistila, že všechno, co Zmar říká, je skutečně jeho přesvědčení. Že tomu všemu věří. Opravdu si myslel, že cokoli ona udělá, bude nakonec v jeho prospěch. Díval se na svět přes černé brýle zkázy.

Nelhal o tom, že je silnější než ona. Přesto však v danou chvíli byli vyrovnaní. Což znamenalo…

Někde je ještě část Zmaru, pomyslela si. Růst je slabší, protože část sebe obětoval, aby vytvořil lidstvo. Nebylo to vědomí ? to použil na to, aby Zmar uvěznil ?, byla to část jeho síly nebo těla.

Teď měla jistotu, že to, co si myslela už dávno, je pravda. Zmar má ještě část síly, kterou někde schoval Růst. Atium. Zmar je silnější. Respektive byl by, kdyby byl celý. Potom by dokázal úplně zničit svět ? protože už by mezi nimi nebyla rovnováha.

Otočila se s pocitem zoufalství jako velká zářící aura obklopující celý svět. Ještě toho tolik nevím, pomyslela si.

Bylo to zvláštní přiznání, ale její široká mysl už ho byla schopná. Přesto však její neznalost byla jiná než neznalost člověka. Byl to jen nedostatek zkušenosti. Zmar měl před ní náskok. Vytvořil si služebníky, kteří plnili jeho příkazy a které ona nedokázala zastavit.

Viděla, jaké má Zmar úmysly. Viděla, jak pomalu a nenápadně působil celých tisíc let na Pána Vládce. I v momentě, kdy Rashek držel v rukou sílu Růstu, mu Zmar šeptal do ucha a vedl ho k pochopení hemalurgie. A Rashek ho následoval, aniž by si to uvědomoval, a vytvářel mu přisluhovače ? celé armády přisluhovačů, kterých se Zmar chopí, až přijde jeho chvíle.

Vin je viděla ? kolossy ?, jak táhnou na Luthadel.

Neupírám ti zásluhy, Vin, řekl Zmar, který se vznášel poblíž. Zničila jsi mi inkvizitory. Všechny, až na jednoho. Bylo velice obtížné je stvořit. Já…

Přestala se na něj soustředit. Pozornost jí upoutalo něco jiného. Něco, co se pohybovalo k Luthadelu pomocí létajících světel.

Elend.

Zpětně bychom měli pochopit souvislost mezi mlhou, allomancií a sílou Pramene Povýšení. Nejenže zrak allomantů proniká měděnou clonou, ale mlha víří kolem každého allomanta.

Výmluvnější je možná skutečnost, že když používal své schopnosti hemalurg, mlha se od něj odtahovala pryč. Čím blíž měl člověk ke Zmaru a čím víc byl pod jeho vlivem nebo čím delší měl jeho bodce, tím více se od něj mlha vzdalovala.

Elend otupěle stál na sutinách Kredik Shaw a přemýšlel, jak k té zkáze došlo.

Připadalo mu to… nemožné. Jaká to musela být síla, aby zničila tak obrovskou majestátní budovu? Co mohlo způsobit takovou explozi, že zbořila dům a rozházela sutiny několik ulic daleko? A navíc si vybrala jako ohnisko zkázy bývalé sídlo Pána Vládce.

Přeskakoval sutiny a došel až k místu, které vypadalo jako kráter. Otočil se a díval se na popadané kameny a věžičky.

„Pro Pána Vládce…“ řekl tiše, protože se nedokázal ubránit zděšení. Stalo se něco u Pramene Povýšení? Vybuchl?

Otočil se a podíval se na město. Vypadalo liduprázdně. Luthadel, největší metropole Finální říše, sídlo vlády. Prázdný. Většinou v troskách, dobrá třetina na popel, Kredik Shaw srovnaný se zemí, jako by dostal zásah boží pěstí.

Odhodil minci a vyrazil dál k severovýchodní části města. Vydal se sem hledat Vin, ale cestou se zdržel, protože musel obejít obrovské jezero lávy pod horou Tyrian. Pohled na ně a pohled na Luthadel mu braly naději.

Kde je Vin?

Skákal z jedné budovy na druhou a každým skokem zvířil hromadu popela. Něco se dělo. Popel jako by pomaličku slábl ? skoro už nepadal. To bylo dobře. Ale vzpomněl si na chvíli, kdy slunce sálalo tak, že mu popálilo kůži na obličeji.

A potom najednou… zapadlo. Vmžiku zmizelo za obzorem a pod nohama se mu zachvěla země. Nejdřív si myslel, že začíná šílet. Ale jasně viděl, že je najednou noc, i když podle jeho organismu ? a podle jedněch hodin na ulici ? bylo odpoledne.

Dopadl na střechu domu a seskočil dolů. Zatlačil na kliku rozbitých dveří. Zachvěl se. Průzračný vzduch byl v noci nezvyklý. Na obloze zářily hvězdy a nikde nebylo ani stopy po mlze. Vin mu říkala, že ho mlha chrání. Co ho ale bude chránit, když je mlha pryč?

Vydal se ke svému paláci, k tvrzi Venture. Zjistil, že celý lehl popelem. Doskočil na nádvoří a díval se na svůj domov, místo, kde vyrostl. Snažil se v celé té zkáze najít nějaký smysl. Na dláždění leželo několik těl v rozkladu ? jeho stráže v hnědých uniformách. Všude bylo ticho.

Co se to tu k čertu stalo? pomyslel si zoufale. Prohledával trosky domu, ale nic nenašel. Všechno shořelo. Odešel rozbitým oknem v horním patře, ale potom se zastavil, protože něco zpozoroval vzadu na nádvoří.

Skočil dolů. A tam pod nánosem popela objevil na dláždění mrtvolu muže ve šlechtickém obleku. Převrátil ji a všiml si, že má v břiše zabodnutý meč, jako by spáchal sebevraždu. Penrod, poznal jeho tvář. Pravděpodobně zemřel vlastní rukou.

Mezi popelem ležel na nádvoří svitek papíru. Elend z něho setřel napadaný popel a přitom rozmazal písmena, která na něm stála. Přesto je však dokázal přečíst. Je mi to líto, psalo se tam. Něco mě ovládá a nemůžu se tomu bránit… ovládá to celé město. Jasnou mysl udržím jen na pár krátkých okamžiků. Je lepší se zabít, než způsobit další zkázu. Hledejte své lidi v Terrisské dominancii.

Elend se otočil k severu. Terris? To bylo divné místo k hledání azylu. Jestli museli lidé z města utéct, tak proč nezůstali v Centrální dominancii, kde bylo nejméně mlh?

Podíval se na text dopisu.

Zmar… jako by mu našeptával hlas. Je to lež…

Zmar dokázal měnit texty, takže Penrodovým slovům nelze věřit. Tiše se rozloučil s mrtvým tělem a litoval, že nemá čas ho pohřbít. Odhodil minci a vymrštil se do vzduchu.

Lidé z Luthadelu tedy někam odešli. Kdyby je Zmar zabil, bylo by tu víc mrtvol. Měl pocit, že kdyby si dal tu práci a celé město prohledal, nějaké lidi by tu ještě našel. Bylo pravděpodobné, že když zmizela mlha a den se najednou změnil v noc, schovali se v domech. Možná se dostali i do jeskyně pod Kredik Shaw. Doufal však, že jich tam neodešlo mnoho, když si vzpomněl na ten obraz zkázy, který tam viděl. Jestli tam byli lidé, zůstali uvězněni dole.

Západ… jako by mu šeptal vítr. Hathsinské doly…

Zmar většinou změnil text tak, aby se podobal původnímu, pomyslel si. Penrod patrně asi většinu těch slov skutečně napsal a opravdu se mi snažil sdělit, kde mám hledat své lidi. Zmar to změnil, aby to vypadalo, že odešli do Terrisské dominancie, ale co když Penrod původně napsal, že odešli za terrisskými lidmi?

Mělo to logiku. Kdyby on musel opustit Luthadel, šel by tam. Už tam byla skupina uprchlíků a pěstovali rostliny a chovali stáda.

Otočil se k západu a s vlajícím pláštěm se vytratil z města.

Vztek, který Zmar občas projevoval, najednou začal dávat Vin smysl. Cítila, že má v rukou obrovskou tvořivou moc. Přesto ji stálo obrovské úsilí sdělit Elendovi i jen pár slov.

Ani neměla jistotu, jestli ji slyší. Znala ho však tak dobře, že měla pocit, že je mezi nimi spojení. I když ji Zmar blokoval, cítila, že spolu nějak komunikují. Možná tak, jak komunikoval Zmar s inkvizitory a se svými přisluhovači?

Přesto ji přivádělo ke vzteku, že je Zmarem tak omezená.

Rovnováha, vyštěkl Zmar. Rovnováha mě dostala do vězení. Růst se obětoval, aby ukradl část mého já, tu, která nad ním převažovala, a zavřel ji, abychom byli zase v rovnováze. Na čas.

Jenom na čas. A co je pro nás čas, Vin?

Vůbec nic.

Může se zdát zvláštní, že atium bylo částí božského těla. Je však nutné si uvědomit, že pod pojmem „tělo“ se tady míní spíš síla nebo moc. Rozšíření obzorů mě dovedlo k poznání, že předměty a energie mají stejnou podstatu a že mohou vzájemně přecházet jeden do druhého. Je tedy zcela pochopitelné, že božská síla může nabýt fyzické podoby. Zmar a Růst nebyli abstraktní. Byli neoddělitelnou součástí bytí. Jejich mocí vlastně vznikly všechny předměty na světě.

Atium bylo ale zvláštní. Místo, aby v něm byl obsažen Zmar i Růst současně ? jako třeba v kameni ?, atium je jenom Zmaru. Hathsinské doly vytvořil Růst, aby tam tělo Zmaru skryl potom, co Zmar podvedl a vytvořil mu vězení. Kelsier vlastně doly nezničil, i když připravil krystaly o schopnost plodit atium. Postupně ? za pár set let ? by se zregenerovaly a atium by se v nich znovu objevilo, protože to byl ventil zadržené moci Zmaru.

Když lidé pálili atium, čerpali z moci Zmaru ? možná právě proto z nich atium dělalo tak efektivní nástroje smrti. Sílu Zmaru tím však nespotřebovávali ? pouze ji využívali. Když se spálila kulička atia, jeho síla se vrátila do dolů a znovu s nimi splynula ? stejně jako se vracela síla Pramene Povýšení potom, co byla použita.

Tohle je bez přehánění to nejdivnější vězení, v jakém jsem kdy byl, pomyslel si Sazed.

Byl uvězněný teprve podruhé v životě. Přesto však několik vězení viděl a o mnoha četl. Většinou vypadaly jako klece, tohle však byla jen díra v zemi s železnou mříží nahoře. Sazeda do ní natěsnali, zbaveného všech kovových zásobáren. Sotva do ní skrčil nohy.

To nejspíš postavili pro kandry, pomyslel si. Možná pro kandry bez kostí. Jak vlastně kandra bez kostí vypadá? Jako rosol? Nebo jako sval?

V každém případě to nebylo vězení pro člověka ? natož pak tak vysokého jako Sazed. Mříž byla zabezpečena obrovským zámkem.

Nevěděl jistě, jak dlouho už v té kobce je. Hodiny ? možná dny. Ještě mu nedali nic k jídlu, i když ho člen Třetí generace polil vodou. Byl ještě mokrý, a tak aspoň sál vodu z oblečení, aby uhasil žízeň.

To je hloupé, říkal si už poněkolikáté. Blíží se konec světa a já sedím v cele. Byl přece poslední memorista a Zvěstovatel. Měl by být nahoře a zaznamenávat události.

Protože ? měl-li být upřímný ? myslel si, že svět přece jen neskončí. Přijal víru, že nad lidstvem cosi bdí a drží ochrannou ruku ? snad Růst. Byl stále odhodlanější následovat terrisskou víru ? ne proto, že by byla dokonalá ?, ale proto, že chtěl věřit a uchovat si naději.

Hrdina věků byl skutečný. Sazed tomu věřil. A věřil v ní.

Žil s Kelsierem a pomáhal mu. Byl svědkem vzniku církve Hrdiny z Hathsinu a zaznamenal její začátky. Shromažďoval s Tindwyl informace o Hrdinovi věků a na vlastní riziko rozhlásil, že jím je Vin. Skutečně věřit jí však začal až v poslední době. Snad to bylo jeho rozhodnutí stát se člověkem, který vidí zázraky. Snad to byla hrozba konce světa, která se jim vznášela rovnou nad hlavou. Snad to bylo napětí a vzrušení. Ale nějak v tom všem neklidu a chaosu nacházel mír.

Ona přijde. A spasí svět. A Sazed musel být připraven jí pomoci. A to znamenalo utéct.

Podíval se na kovovou mříž. Zámek byl z kvalitní oceli a mříž ze železa. Váhavě k němu vztáhl ruku. Chytil se, vyčerpal ze sebe trochu síly a vložil ji do železné mříže. Železo bylo úložištěm fyzické váhy a mříž byla z dostatečně čistého kovu, aby zásobu dokázal udržet. Bylo proti jeho přirozenosti používat jako zásobárnu mříž ? nebyla přenosná, a když uteče, nechá všechny zásoby tam. Ale co by mělo na druhou stranu za smysl sedět v cele a čekat?

Natáhl druhou ruku a dotkl se jedním prstem ocelového zámku. Začal ho plnit rychlostí. V tu chvíli se začal cítit otupělý a letargický a každý pohyb ? včetně dýchání ? mu byl zatěžko. Jako by se při každém pohybu prodíral hustou hmotou, která klade odpor.

Zůstal tak. Naučil se během shromažďování zásob dostávat do jakéhosi meditativního transu. Často jich plnil mnoho najednou a cítil se slabý a nemocný. Pokud se na to zmohl, bylo nejlepší…

Nechat se unášet.

Nevěděl, jak dlouho meditoval. Občas přišly stráže a polily ho vodou. Když je slyšel, schoulil se a dělal, že spí. Jakmile však stráž odešla, natáhl se a znovu plnil zásobárny.

Čas utíkal. Potom slyšel zvuky. Opět se schoulil a trpělivě čekal na spršku vody.

„Když jsem vás posílal, abyste zachránil naše lidi, tak jsem tedy neměl na mysli zrovna tohle,“ zavrčel jakýsi hlas.

Sazed otevřel oči, zvedl hlavu a překvapeně pohlédl do psí tváře, která na něho zírala přes mříž. „TenSoon?“ zeptal se.

Kandra cosi zavrčela a ustoupila dozadu. Sazed zpozorněl a objevila se jiná kandra. Měla skoro nelidské tělo s dřevěnou kostrou. A v ruce držela klíče.

„Rychle, MeLaan,“ zavrčel TenSoon psím hlasem. Vrátil se zase k psímu tělu. Pohybovat se jako kůň úzkými a spletitými chodbami Vlasti by bylo obtížné.

Kandra, dívka, odemkla mříž a odsunula ji na stranu. Sazed vylezl na svobodu. V místnosti bylo ještě několik dalších kander, několik jich mělo velmi extravagantní čistá těla. V koutě ležel spoutaný strážce s roubíkem.

„Viděli mě, jak se sem vracím, Terrismane,“ řekl TenSoon, „tak nemáme moc času. Co se tu stalo? MeLaan mi řekla, že vás zavřeli ? KanPaar prohlásil, že to nařídila První generace. Co jste jim provedl?“

„To nebyli oni,“ odpověděl Sazed a protahoval si ztuhlé nohy. „To byla Druhá generace. Zajali všechny příslušníky První generace a chtějí obsadit jejich pozice.“

Dívka ? MeLaan ? zalapala po dechu. „To by nikdy neudělali!“

„Udělali to,“ prohlásil Sazed a vstal. „Bojím se o První generaci, je v nebezpečí. KanPaar se mě možná bál zabít, protože jsem člověk, ale První generace…“

„Ale,“ namítla MeLaan, „Druhá generace jsou kandry. Ty by něco takového neudělaly! My nejsme jako lidi!“

TenSoon a Sazed se na sebe podívali. Ve všech společenstvích jsou jedinci, kteří porušují pravidla, dítě, pomyslel si Sazed. Hlavně když jde o moc.

„Musíme najít První generaci,“ oznámil TenSoon. „A vrátit jim Chýši pověřených.“

„Budeme bojovat s tebou, TenSoone,“ řekla další z kander.

„Nakonec je dostaneme,“ přidala se jiná. „Druhou generaci s tím jejich nucením, že musíme chodit na smlouvy!“

Sazed se zamračil. Co měli lidé s tímhle konfliktem společného? Potom si však všiml, s jakým respektem všichni s TenSoonem mluví. To je to psí tělo, uvědomil si. Pro ně je TenSoon revoluční v každém směru ? jen pro to, co mu Vin jednou nařídila.

TenSoon se znovu podíval na Sazeda a chtěl něco říct. Potom se však zarazil. „Už jdou,“ ohlásil náhle a nastražil psí uši.

Sazed se otočil a všiml si na kamenné stěně chodby stínů, přibližujících se k jeho vězeňské hale. Hala byla malá a bylo v ní natěsnáno asi šest cel. Nikde nebyl žádný jiný vchod.

Navzdory svým statečným slovům se TenSoonovi společníci okamžitě stáhli do ústraní a tísnili se u zdi. Bylo zřejmé, že nejsou zvyklí na konflikty, zvláště ne mezi svými lidmi. TenSoon však jejich plachost nesdílel. Vyrazil dopředu, jakmile vstoupila skupina příslušníků Páté generace do místnosti. Ramenem vrazil prvnímu do hrudi, zavrčel a proti druhému vytasil drápy.

Tahle kandra zapadá do svého rodu stejně špatně jako já, pomyslel si Sazed s úsměvem. Udělal pár kroků dozadu, až se dostal zpátky k mříži své cely a dotkl se jí bosýma nohama.

Pátým dělalo potíže bojovat s TenSoonem ? měl trénink od Vin a byl ve svém psím těle skutečně jako doma. Porážel jednoho za druhým. Bylo jich však pět proti jednomu.

Umí si zacelit rány na těle, pozoroval Sazed. Tak proto chodí stráže s kladivy.

Tím bylo jasné, jak je třeba proti kandrám bojovat. TenSoon se stáhl k Sazedovi. „Omlouvám se,“ zavrčel psím hlasem. „Moc nám to s tím útěkem nevychází.“

„No, já nevím,“ prohodil Sazed s úsměvem a nechal se obklíčit Pátými. „Nesmíte se vzdávat tak snadno, řekl bych.“

Pátí zaútočili a Sazed načerpal zásoby ze železné mříže pod svýma bosýma nohama. Okamžitě měl tělo několikanásobně těžší než obvykle a popadl strážce za paže.

Povalil ho a padl na něj.

Sazed o sobě vždycky tvrdil, že není válečník. Čím více to však prohlašoval a hned následně musel bojovat, tím více se to stávalo už jen výmluvou. Za posledních pár let se totiž ocitl v mnohem větším počtu bitev, než měl nárok za normálních okolností přežít.

V každém případě znal několik základních chvatů, využíval feruchemie a momentu překvapení, a tím dosáhl vždycky všeho, co potřeboval. Tím, že zvýšil svou váhu, vzrostla zároveň i hustota jeho tkání a kostí, a pádem na vojáka si tudíž neublížil. Když oba dopadli na mříž, slyšel Sazed zapraskání. Jeho těžké tělo polámalo kandře kosti. Kandry, které sloužily jako stráže, používaly kamenné kosti, jenže i to bylo někdy málo.

Sazed přestal čerpat ze zásob, ale naopak do nich začal okamžitě ukládat. Dotkl se bosýma nohama ocelového zámku a načerpal rychlost. Najednou byl rychlejší než kdokoli jiný. Než se na něho překvapené stráže stačily podívat, stál.

Když se vrátil na normální váhu, přestal ukládat a obrovskou rychlostí se vrhl po kladivu padlého strážce. Sílu měl normální, pouze čerpal ze zásob rychlosti. Rozmáchl se kladivem a uhodil kandru do ramene. Rychlost dodala jeho úderu sílu.

Kandře zapraskaly kosti. Znovu načerpal uloženou rychlost a mrštil kladivem do kolen dalším dvěma kandrám, které se pokoušely na něho zaútočit zezadu.

Obě vykřikly, upadly a Sazedovi rychlost došla.

Vstal. Nad posledním strážcem se tyčil TenSoon a tlačil ho k zemi. „Myslel jsem, že jste badatel,“ poznamenal nad vzpouzející se obětí.

Sazed odhodil kladivo. „Také že jsem,“ potvrdil. „Vin by se dostala z vězení sama a dřív. Tak teď bychom s těmihle měli nějak naložit…“ ukázal k ležícím kandrám Páté generace, které se s polámanými kostmi nedokázaly pohybovat.

TenSoon přikývl. Pokynul na své přátele, aby mu pomohli se strážcem, na němž seděl. Chopili se ho váhavě, ale bylo jich dost na to, aby ho udrželi.

„Co jste to tu udělali, FhorKoode?“ zeptal se zmítajícího se strážce. Sazed hlídal ostatní Páté. Jednoho z nich musel uhodit kladivem a polámat mu další kosti, protože se snažil odplížit.

„Ty špinavče,“ vyštěkl FhorKood.

„Tentokrát jste zrádci vy,“ ohradil se TenSoon a usmál se. „KanPaar o mně tvrdí, že jsem porušil smlouvu, a potom sám klidně sesadí První generaci? Kdyby nad námi nevisel konec světa, tak by mě to docela pobavilo. Teď mluv!“

Sazed se zarazil. Čehosi si všiml. Ostatní cely byly plné. Naklonil se k nim a svaly, které viděl uvnitř, mu připadaly známé. Byly… zdeformované a neměly barvu. Jako… převislý lišejník.

„TenSoone!“ vykřikl. „Možná je První generace ještě naživu. Pojď sem, rychle!“

TenSoon došel k němu a podíval se do cely. „MeLaan! Klíče!“

MeLaan přiběhla a odemkla mříž. Sazed užasle zjistil, že jsou v cele natěsnány několikery různé svaly. Každé měly trochu jinou barvu.

„Potřebujeme kosti,“ řekl TenSoon a vstal.

MeLaan přikývla a vyběhla z místnosti. Sazed a TenSoon se na sebe podívali.

„To znamená, že ostatní kandry v celách zabili,“ poznamenal TenSoon tiše. „Zrádce, kteří tu byli uvězněni na věčnost. Měl jsem být mezi nimi i já. Bylo to ale chytré ? všichni si myslí, že jsou v těch celách těžcí zločinci. Takže nikoho nepřekvapilo, že je Pátí dál krmí. Nikoho nenapadlo, že je vyměnili za První generaci. Pokud by se nepodívali zblízka na barvu svalů.“

„Nemáme moc času,“ popohnal ho Sazed. „Jdi za KanPaarem.“

TenSoon potřásl hlavou. „Nedostaneme se moc daleko, dokud nebudeme mít První generaci, Terrismane. Nastřádejte další zásoby. Budou se hodit.“

TenSoon se skrčil nad zajatým strážcem. „Máš dvě možnosti, FhorKoode,“ řekl. „Buď mi dáš ty kosti, nebo tě sežeru jako OreSeura.“

Sazed se zamračil. Zdálo se, že se strážce TenSoona bojí. Tělo se mu náhle začalo měnit v jakousi želatinu, která se postupně stáhla z granitové kostry. TenSoon se usmál.

„K čemu to je?“ zeptal se Sazed.

„To mě naučil Zane,“ odpověděl TenSoon, jehož psí tělo se také začalo měnit v želatinu a ztrácet srst. „Nikdo totiž nepodezírá kandru z toho, že by byla imitátorem jiné kandry. Za chvíli se náhradní FhorKood vrátí ke Druhé generaci a řekne jim, že zrádce TenSoon byl dopaden a uvězněn. Doufám, že je zdržím dost dlouho, aby se První generace stačila zotavit a získat těla ? budou na to potřebovat mnohem víc času než já.“

Sazed přikyvoval. Za okamžik se vrátila MeLaan s velkým pytlem kostí a TenSoon, který během neuvěřitelně krátké doby vytvořil imitaci FhorKoodova těla ? vyrazil za svým cílem.

Sazed si sedl, vymontoval zámek a použil ho jako feruchemickou zásobárnu. Druhou rukou chytil kladivo a začal do něj střádat váhu. Připadalo mu zvláštní jen tak tam sedět, ale bylo zřejmé, že První generace bude potřebovat několik hodin, aby si vytvořila těla.

On vlastně není zase takový spěch, že ne? pomyslel si. První generaci mám tady a to právě potřebuju. Můžu se jich vyptávat a dozvědět se něco víc. TenSoon KanPaara už nějak zabaví. Ono se nic nestane, když budou vládnout Druzí o pár hodin déle.

Co by se také mohlo stát?

Věřím, že mlha hledala někoho, koho by mohla využít jako svého hostitele. Byla to síla a potřebovala vědomí, aby jí dávalo směr. V této věci však stále ještě nemám úplně jasno. Proč by síla, která běžně tvoří a ničí, měla potřebovat mysl, aby jí dávala směr? Jenže se zdálo, že má jen velmi slabé vlastní vědomí úzce spojené se schopnostmi mlhy jako takové, takže bez vědomí, které jí bude dávat směr, vlastně sama nic tvořit ani ničit nemůže. Jako by Růst pochopil, že jeho vlastní tendence udržet na zemi stabilitu nestačí. Když bude všechno stabilní a nic se nezmění, nemůže nic nového vzniknout.

Což mě vede k úvaze, kdo nebo co je podstatou ducha Růstu a Zmaru.

Navíc si mlha ? síla Růstu ? vybrala hostitele ještě dávno předtím, než se tohle všechno stalo. Toho se však okamžitě zmocnil Zmar a začal ho používat jako svůj nástroj. Musel to vědět, protože jí dal svůj hemalurgický bodec, a tím mlze zabránil se k ní přiblížit.

Ty tři příležitosti, kdy čerpala sílu z mlhy, byly zároveň jediné tři okamžiky, kdy neměla v uchu maminčinu náušnici. Když bojovala s Pánem Vládcem, jeho allomantická síla jí ji z ucha vytrhla. Když bojovala s Marshem ve Fadrexu, vyndala si náušnici a použila ji jako zbraň. Marsh jí ji nakonec vzal, a tím umožnil mlze, která hostitele potřebovala už velmi naléhavě, protože Růst už se vyčerpal do poslední částečky ? proniknout Vin do těla.

Něco se změnilo.

Vin se probrala ze zamyšlení. Něco důležitého se dělo. Neměla dostatek zkušeností, aby dokázala přesně rozpoznat co, ale viděla, že ztratila spojení se Zmarem.

Letěla za ním. Nebyla to ani tak otázka rychlosti. Vlastně ani necítila, že by se pohybovala. „Letěla“ za Zmarem proto, že si tak její mysl vykládala přesun na místo, na něž se soustředil Zmar.

Poznávala ho. Hathsinské doly nebo jejich blízké okolí. Jak zjistila už dříve, doly se staly útočištěm velkého uprchlického tábora a lidé tu rychle spotřebovávali zásoby, které se podařilo Terrismanům nashromáždit. V duchu se usmála. Terrismané dávali ochotně a pomáhali uprchlíkům z Luthadelu. Tuto poddajnost v nich vypěstoval Pán Vládce. Jestlipak si někdy uvědomil, že jeho snaha vychovat dokonalé služebnictvo zároveň vytvoří národ laskavých a ohleduplných lidí schopných obětovat své poslední stádo pro hladovějící?

Už dříve si však všimla čehosi, co s Terrisem nemělo nic společného. Viděla to, když se přiblížila. Oslňující záři. Cosi ji tu vydávalo. Mocnou, oslnivější pro oči než sluneční světlo. Zaměřila se na ni, ale nic nedokázala rozeznat. Co může tak jasně zářit?

„Vezměte si tohle,“ slyšela hlas. „Najděte lidi a vyměňte to za zbraně a zásoby.“

„Ano, Lorde KanPaare,“ odpověděl jiný hlas. Oba vycházely přímo ze středu záře. Byla stranou od dolů, pár minut cesty od uprchlického tábora.

Ne… pomyslela si Vin a popadl ji děs.

„Bláznivá První generace na tomhle pokladu seděla spoustu let,“ řekl KanPaar. „Ale s tímhle bohatstvím bychom mohli lidem vládnout, a ne sloužit.“

„Já… jsem myslel, že s tímhle obchodovat nechceme?“ namítl druhý hlas.

„Ne, aspoň zatím ne. Teď musíme prodat jen trochu…“

Ukryté pod zemí, pomyslela si, když její všeobjímající mysl okamžitě pochopila souvislosti. Na místě, které září už samo o sobě, protože je tak bohaté na naleziště kovu. Zmar by nikdy neobjevil, kam zmizelo to atium.

Žasla nad hloubkou prozíravosti Pána Vládce. Byl u moci tisíc let a po celou tu dobu udržel to ohromující tajemství a uchoval atium v bezpečí. Představovala si, jak spolu obligátoři komunikují jen na kovových destičkách a na nich si udílejí písemné instrukce k činnosti dolů. Představovala si karavany přepravující atium z dolů smíchané se zlatem a mincemi, aby nebylo poznat, kam se odváží a co to přesně je.

Vy nevíte, co všechno pro lidstvo dělám, řekl Pán Vládce.

Opravdu jsem to nevěděla, pomyslela si. Děkuju.

Cítila, jak Zmar napíná síly, a zablokovala ho. Ale stejně jako ona dokázala dílek svého vědomí propašovat k Elendovi i přesto, že ji Zmar blokoval, i Zmaru se podařilo nepatrně do situace nahlédnout. Stačilo to, protože osoba, na niž se dokázal napojit, měla hemalurgický bodec. Bodec v každém rameni čerpal sílu Zmaru a umožňoval mu s jeho nositelem komunikovat.

Kandra? pomyslela si Vin, když její smysly konečně pronikly oslňující září atia a identifikovaly osobu s průsvitným tělem u jeskyně pod zemí. Z díry v zemi poblíž vylézala další kandra a nesla malý váček plný atia.

Zmar se zmocnil kandry KanPaara. Strnula. Kovové bodce ji prozradily.

Mluv, přikázal Zmar KanPaarovi. Vin cítila, jak tělem kandry rezonují jeho slova. Kolik je tu atia?

„Cco… kdo jste?“ zeptal se KanPaar. „Proč mi mluvíte v hlavě?“

Jsem Bůh, ozval se hlas. A ty patříš mně.

Všechno patří mně.

Elend přistál před hathsinskými doly a rozvířil spršku popela. Kupodivu tam hned narazil na pár svých vojáků, kteří hlídali ochranný prostor kolem celé oblasti. Okamžitě vyrazili dopředu s napřaženými kopími, potom však Elenda poznali a strnuli.

„Lord Venture?“ zeptal se jeden z nich šokovaně.

„Já vás znám,“ řekl Elend a zamračil se. „Byli jste v mé armádě ve Fadrexu.“

„Poslal jste nás zpátky, pane,“ vysvětlil druhý voják. „S Lordem Demouxem. Na pomoc Lordu Penrodovi v Luthadelu.“

Elend zvedl hlavu k noční obloze poseté hvězdami. Na cestě z Luthadelu do dolů strávil nějakou dobu. Kdyby čas běžel normálně, byla by teď asi tak půlnoc. Co by se stalo, kdyby zase vyšlo slunce?

„Rychle,“ řekl Elend. „Musím mluvit s velením vašeho tábora.“

Návrat První generace proběhl s grácií, v niž Sazed doufal. Staré kandry, i když teď měly větší těla, měly stále barvu pleti a vrásčitou kůži příznačnou pro jejich generaci. Obával se, že by je nějaké obyčejné kandry nemusely poznat. Nevzal však v úvahu jejich dlouhověkost. I kdyby se První generace ukázala jednou za století, většina kander je musela vidět několikrát.

Usmál se, když skupina Prvních vešla do hlavní místnosti a u všech shromážděných vyvolala šok a překvapení. Vystoupili s prohlášením, že je KanPaar svrhl a uvěznil, a potom požádali o svolání pléna všech kander. Sazed stál za MeLaan a ostatními a hledal mezery v jejich plánech.

Najednou si všiml, že se k němu po straně blíží kandra, kterou zná, stále ještě v těle Páté generace.

„Memoristo,“ řekl TenSoon. „Musíme být opatrní. Dějou se divné věci.“

„Jaké?“ zeptal se Sazed.

V tu chvíli ho TenSoon napadl.

Sazed zaváhal a za ten moment překvapení draze zaplatil. TenSoon ? nebo kdo to byl ? ho chytil kolem krku a začal ho dusit. Oba upadli dozadu a strhli na sebe pozornost kander, které stály poblíž. Sazedův soupeř byl těžší než on a měl kostru z kamene. Snadno se tedy převalil navrch a ruce stále držel Sazedovi na krku.

„TenSoone?“ vykřikla MeLaan vyděšeně.

To není on, pomyslel si Sazed. To nemůže být on…

„Memoristo,“ procedil útočník skrz zaťaté zuby, „něco je moc v nepořádku.“

To mi povídej! Sazed se snažil zalapat po dechu a sáhnout do kapsy pláště, aby se dostal k zámku s nashromážděnými zásobami schopností.

„Držím se ze všech sil, abych vám nerozdrtil hrdlo,“ pokračovala kandra. „Něco mě má v moci. Chce to, abych vás zabil.“

Dobré představení! pomyslel si Sazed.

„Omlouvám se,“ řekl TenSoon.

Kolem nich se shlukli příslušníci První generace. Sazed se skoro nedokázal soustředit a propadal panice, protože se bránil soupeři mnohem většímu a těžšímu, než byl on sám. Chytil improvizovanou zásobárnu, ale uvědomil si, že zásoba rychlosti mu k ničemu není, když ho soupeř pevně drží v sevření.

„Takže se to vrátilo,“ zašeptal Haddek, vůdce První generace. Sazed z posledních sil zaznamenal, že se ostatní z První generace třesou. Kandry začaly křičet, ale Sazedovi bušila krev v uších a nic už neslyšel.

Haddek se od sípajícího Sazeda otočil a vykřikl silným hlasem: „Nastal čas Rozkladu!“

TenSoon se nad ním zachvěl a trhl sebou. Skutečně v něm cosi bojovalo ? tradice a celoživotní výchova se v něm bránily cizí síle zvenku. Jednou rukou pustil Sazeda, ale druhou ho stále škrtil. Volnou rukou si sáhl na rameno.

Sazedovi se zatmělo před očima.

Kandry o sobě vždycky tvrdily, že patří Růstu, zatímco koloss a inkvizitoři patří Zmaru. Přesto v sobě měly i kandry stejně jako koloss a inkvizitoři hemalurgické bodce. Tvrdily to tedy jen proto, aby mátly?

Ne, myslím, že ne. Pán Vládce je stvořil jako špiony. To si většina z nás vykládala tak, že je chtěl používat jako informátory pro svou novou vládu, protože uměly dobře imitovat lidi. K tomuto účelu je také skutečně využíval.

Já však ve smyslu jejich existence vidím ještě něco mnohem většího. Pán Vládce v nich měl dvojité agenty. Měli v sobě hemalurgické bodce, ale přesto jim důvěřoval, že si bodce z těla vytrhnou, jakmile se jich Zmar pokusí zmocnit. V momentě, kdy si Zmar začal myslet, že k tomu, aby se stal jejich pánem, zbývá už jen krůček, velká většina kander přešla na druhou stranu a nedala mu příležitost, aby se jich zmocnil.

Patřily nakonec skutečně Růstu.

„Terrismani tady odvedli obrovský kus práce, pane,“ řekl Demoux.

Elend přikývl a s rukama složenýma za zády procházel tichým nočním táborem. Byl rád, že se před odchodem z Fadrexu převlékl do čisté bílé uniformy, protože toto oblečení velmi upoutávalo pozornost ? což bylo ostatně účelem. Pouhý pohled na něj dodával lidem naději. Ocitli se uprostřed chaosu a potřebovali ubezpečení, že jejich vůdce vede situaci v patrnosti.

„Vidíte, je to obrovský tábor,“ pokračoval Demoux. „Je tu několik set tisíc lidí. Obávám se, že bez Terrismanů by tu uprchlíci nikdy neměli šanci přežít. Takhle se jim podařilo držet nemoci na minimu a organizovat skupiny lidí, kteří se starali o filtrování a dodávky pitné vody a přikrývek do tábora.“

Demoux zaváhal a potom se podíval na Elenda. „Ale docházejí zásoby potravin,“ řekl tiše. Bylo zřejmé, že když zjistil, že Penrod je mrtvý a že většina obyvatel Luthadelu uprchla sem, rozhodl se i s vojáky zůstat a pomáhat.

Prošli kolem dalšího ohně a lidé, které míjeli, vstávali a hleděli na Elenda a jeho generála s nadějí. Demoux se u tohoto ohně zastavil. Přišla mladá žena z Terrisu a přinesla jemu i Elendovi teplý čaj. Mile se na Demouxe podívala. Poděkoval jí a oslovil ji jménem. Lidé z Terrisu měli Demouxe rádi. Byli mu vděční, že přivedl vojáky, aby jim pomohl organizačně zvládnout a uhlídat obrovský příval uprchlíků.

V této době lidé potřebovali vedení a řád. „Neměl jsem vůbec opouštět Luthadel,“ poznamenal Elend tiše.

Demoux hned neodpověděl. Dopili čaj a pokračovali dál doprovázeni asi desetičlennou čestnou stráží složenou z Demouxových vojáků. Demoux vyslal k Elendovi několik poslů se zprávou, žádný z nich však nedorazil. Snad se nedostali kolem jezera lávy, nebo se střetli se skupinou kolossů, které Elend míjel na cestě do Luthadelu.

Ti kolossové… pomyslel si Elend. Ti, které jsme zahnali od Fadrexu, a ještě další, táhnou tímhle směrem. Je jich ještě víc než ve Fadrexu. A tady nemají žádné městské hradby a žádnou velkou armádu, která by je chránila.

„Zjistili jste, co se stalo v Luthadelu, Demouxi?“ zeptal se Elend tiše, když se zastavili na temné ploše mezi strážními ohni. Oběma připadalo zvláštní stát uprostřed noci bez mlh. Bylo vidět mnohem dál…, ale noc kupodivu nevypadala tak jasně.

„Penrod, pane,“ začal Demoux tiše, „prý zešílel. Začal vyhledávat zrádce mezi šlechtou a dokonce i ve své armádě. Rozdělil město a vyvolal další válku domů. Skoro všichni vojáci se vzájemně pobili a město skoro shořelo. Většina lidí utekla, ale neměli žádnou ochranu. Byli úplně bezbranní. Kdyby cestou narazili na bandity, byla by to katastrofa.“

Elend mlčel. Válka domů, pomyslel si zoufale. Zmar na nás zase zkouší naše vlastní triky. Tímhle způsobem se přece Luthadelu zmocnil Kelsier.

„A… pane…“ Demoux otálel.

„Mluv,“ požádal ho Elend.

„Udělal jste dobře, že jste naši skupinu poslal zpátky, pane,“ řekl Demoux. „Hrdina stojí za námi, pane. On nás z nějakého důvodu chtěl tady.“

Elend se zamračil. „Jak jste na to přišli?“

„Tihle lidi,“ vysvětloval Demoux, „utekli z Luthadelu, protože je sem Kelsier poslal. On se zjevil několika vojákům a potom i pár lidem ve městě a řekl jim, že se musí připravit na katastrofu a že musí lidi odvést pryč. To proto tolik z nich odešlo. Ti vojáci a jejich přátelé připravili zásobu jídla a měli tolik duchapřítomnosti, že ty lidi odvedli sem.“

Elend se zamračil ještě víc. Viděl však už tolik, že se zdráhal i takto nepravděpodobný příběh rovnou zavrhnout. „Pošli pro ty vojáky,“ nařídil.

Demoux přikývl a mávl na jednoho z vojáků.

„Ještě moment,“ zarazil ho Elend, když si uvědomil, že Demoux a ostatní vojáci z této skupiny onemocněli z mlhy. „Zajisti, aby tu každý měl allomantické kovy. Rozdej je svým mužům, ať je spolknou.“

„Pane?“ divil se Demoux a otočil se.

„To je na dlouhé vyprávění, Demouxi,“ řekl Elend. „Dejme tomu, že váš bůh ? nebo prostě někdo ? udělal z tebe a z ostatních allomanty. Rozděl je podle kovů, až zjistíte, kdo co dovede pálit. Budeme potřebovat všechny mincíře, rváče a zvědy, co seženeš.“

Sazed pomalu otevřel oči, zachroptěl a potřásl hlavou. Jak dlouho byl v bezvědomí? Asi ne moc, uvědomil si, když se mu vyjasnil zrak. Ztratil vědomí z nedostatku kyslíku. Takové bezvědomí nikdy netrvá dlouho.

Pokud se z něj člověk ještě někdy probere.

Což se mně podařilo, pomyslel si, rozkašlal se, třel si hrdlo a vstal. Jeskyně kander zářila modrým světlem jejich fluorescentních lamp.

Mlžné přízraky. Příbuzní kander, mrchožrouti, kteří v noci lovili a živili se mrtvými těly. Pohybovaly se kolem Sazeda, nekoordinované masy svalů, orgánů a kostí pospojovaných různými neobvyklými způsoby. Nohy jim visely v podivných úhlech, hlavy měly spojené s rukama, místo končetin žebra.

S jediným rozdílem. Jejich kosti nebyly obyčejné, ale byly z kamene, kovu nebo dřeva. Sazed se uctivě postavil, když kolem sebe viděl pozůstatky civilizace kander. Na podlaze ležely ve změti těl mlžných přízraků, které se líně přesouvaly z místa na místo jako obrovští slimáci, rozházené bodce. Dary, které dávaly kandrám rozum.

Udělaly to. Dodržely svůj slib, a než by se nechaly ovládat Zmarem, raději zahodily bodce. Sazed si je prohlížel s lítostí v očích, s údivem a s úctou.

Atium, pomyslel si. Tohle udělaly proto, aby se Zmar nedostal k atiu. Musím ho ochránit!

Odklopýtal z hlavní místnosti a cestou do Chýše pověřených nabral sílu. Když se však blížil, zaslechl zvuky a zarazil se. Nahlédl za roh a podíval se chodbou do otevřených dveří Chýše pověřených. Uvnitř pracovala skupina kander ? asi tak dvacet. Snažily se sejmout kovové pódium, jímž bylo atium přikryté.

Jistě, pomyslel si, všechny se mlžnými přízraky nestaly. Některé mohly být z doslechu První generace, jiné neměly odvahu vytrhnout si bodce. Jak o tom přemýšlel, byl však stále ohromenější počtem kander, které příkaz První generace uposlechly.

Sazed mezi nimi snadno poznal KanPaara. Řídil jejich práci. Kandry chtěly vyprostit atium a předat je Zmaru. Sazed jim v tom musel zabránit. Jenže to znamenalo dvacet proti jednomu. Měl u sebe jen malé zásoby. Zdaleka nebudou stačit na to, aby se jim vyrovnal.

Potom si však všiml čehosi za vchodem do Chýše pověřených. Ležel tam obyčejný pytel z plátna. Bezvýznamný, ovšem Sazedovi povědomý. Celá léta v něm přechovával své kovové zásobárny. Pravděpodobně ho tam odhodili, když ho zajali. Byl na chodbě asi tři metry od něho, přímo u dveří do Chýše pověřených.

KanPaar ve vedlejší místnosti zvedl hlavu a díval se směrem k Sazedovi. Zmar už si ho tedy všiml.

Sazed neotálel ani chvilku, sáhl do kapsy a popadl ocelový zámek. Nadpřirozenou rychlostí se vyřítil na chodbu a sebral ze země vak ještě dřív, než stačila kandra vykřiknout.

Otevřel ho. Celá sbírka jeho náramků a prstenů byla uvnitř. Vysypal je na zem a vybral si dva. Potom, stále závratnou rychlostí, zabočil stranou.

Zásoba rychlosti mu došla. Jeden z prstenů, které si vzal, byl z cínu s olovem. Načerpal z něho zásobu síly a zvětšil objem svalů. Potom přibouchl dveře do Chýše pověřených, až kandry, které zůstaly uvězněné uvnitř, zděšeně vykřikly. Načerpal zásobu z dalšího prstenu ? železného. Znásobil svou hmotnost a držel násilím dveře zavřené.

Touto taktikou však mohl docílit jedině zdržení. Stál, držel dveře a zásoby mu rychle ubývaly. Byly to prsteny, které nosil v době obléhání Luthadelu a které měl tehdy v těle. Po blokádě je znovu naplnil, ale potom feruchemie nechal. Zásoby v nich nebyly velké a nevydrží dlouho. Co by udělal, kdyby kandry vyrazily dveře? Zoufale hledal něco, čím by je zablokoval. Nic však kolem sebe neviděl. Kdyby se pustil ? třeba i na okamžik ?, kandry by utekly.

„Prosím,“ šeptal a doufal ? jako dřív ?, že mu to, co nad ním bdí, sešle zázrak. „Prosím, potřebuji pomoc…“

„Přísahám, že to byl on, pane,“ řekl voják jménem Rittle. „Jsem u církve Hrdiny z Hathsinu ode dne Kelsierovy smrti, pane. On mě sám učil, přemluvil mě, abych vstoupil do jeho armády. Byl jsem u toho, když přišel do jeskyní a vyzval Lorda Demouxe, aby bojoval a hájil svou čest. Znal jsem Kelsiera stejně dobře, jako jsem znal vlastního otce. Byl to on.“

Elend se otočil k dalšímu vojákovi, který souhlasně přikyvoval. „Já jsem ho neznal, pane. Ale odpovídal přesně tomu, co se o něm říkalo. Myslím, že to opravdu byl on. Nepochyboval bych o tom.“

Elend se obrátil k Demouxovi. Ten přikyvoval. „Popsali Lorda Kelsiera velmi přesně, pane. On nad námi opravdu bdí.“

Elende…

Přišel posel a šeptal cosi Demouxovi. Byla tmavá noc. Elend si prohlížel vojáky, kteří viděli Kelsiera. Nevypadali jako příliš důvěryhodní svědci, ale ostatní Hrdinu z Hathsinu viděli také. Bude s nimi chtít promluvit.

Potřásl hlavou. A kde je u všech všudy Vin?

Elende…

„Pane,“ Demoux vzal Elenda za paži a tvářil se ustaraně. Elend propustil oba svědky. Ať už jsou věrohodní nebo ne, vděčí jim za životy mnoha lidí, které zachránili.

„To byla zpráva od hlídky, pane,“ řekl Demoux, jehož tvář osvětloval plamínek pochodně, který se mihotal v nočním vánku. „Ti kolossové, co jste cestou viděl, opravdu míří k nám. Postupují dost rychle. Hlídky je viděly z kopce. Možná budou do svítání tady.“

Elend tiše zaklel.

Elende…

Zamračil se. Proč se mu pořád zdá, jako by ve větru slyše svoje jméno? Obrátil se a podíval se do tmy. Něco jako by ho někam táhlo, navádělo a cosi mu našeptávalo. Snažil se to ignorovat a otočil se k Demouxovi. Ale přesto to bylo pořád přítomné a nedalo mu to pokoj.

Pojď…

Jako by to byl Vinin hlas.

„Postav stráže,“ nařídil, popadl pochodeň, hodil si přes ramena plášť proti popelu, zapnul ho až ke kolenům a otočil se do noci.

„Pane?“ ozval se Demoux tázavě.

„Prostě to udělej,“ řekl Elend a odešel.

Demoux spěšně poslal pro pár dalších vojáků.

Co to dělám? pomyslel si Elend a prodíral si cestu popelem, který mu sahal až po pas. Snažil se pod pláštěm udržet uniformu aspoň trochu čistou. Honím se za přeludem? Nezešílel jsem už?

V mysli se mu však začala rýsovat představa. Kopec, který má z boku otvor. Nějaká vzpomínka? Viděl to už někdy? Demoux ho s vojáky tiše následoval a vypadal ustaraně.

Elend si prodíral cestu dál. Připadal si jako…

Zastavil se. Stál před tím kopcem. Nerozeznal by ho od ostatních, kdyby si nevšiml, že k němu vedou stopy. Zamračil se a postupoval vysokým popelem až na místo, kde stopy končily. Tam objevil otvor v zemi.

Jeskyně, pomyslel si. Nebo… snad skrýš, kde by se mohli ukrýt mí lidé?

Dole nebude dost místa. I když jeskyně, které využíval Kelsier k výcviku své armády, pojaly až několik tisíc mužů. Zvědavě strčil hlavu do otvoru a vlezl dovnitř. Plášť odhodil u vchodu. Demoux šel s vojáky zvědavě za ním.

Za otvorem pokračovala chodba. Překvapilo ho, že je za ní vidět světlo. Okamžitě zbystřil a rozdmýchal cín s olovem. Zahodil pochodeň a spálil cín, aby si posílil zrak. Na stropě bylo několik děr a z nich vycházela modrá záře. Zdálo se, že se line přímo z kamene.

Co to proboha…?

Rychle postupoval dopředu a kývl na Demouxe a vojáky, aby šli za ním. Chodba vedla do velké jeskyně. Elend se zastavil. Jeskyně před ním byla stejná jako jeskyně se zásobami, možná větší. Dole se cosi pohybovalo.

Mlžné přízraky? uvědomil si překvapeně. Tak tady se ukrývají? V dírách v zemi?

Odhodil minci a vymrštil se dopředu do spoře osvětlené jeskyně. Dopadl na kamennou podlahu daleko od Demouxe a ostatních. Mlžné přízraky byly menší než ostatní, které viděl. A… proč mají v těle místo kostí kámen a dřevo?

Zaslechl jakýsi zvuk ? jenom díky tomu, že pálil cín. Znělo to však úplně jinak než zvuky, které vydávají mlžné přízraky. Jako nárazy kamene na kov. Kývl na Demouxe a opatrně postupoval dál boční chodbou.

Na konci se překvapeně zastavil. U obrovských kovových dveří stála známá postava, těžce odfukovala a snažila se udržet dveře zavřené.

„Sazede!“ podivil se Elend a napřímil se.

Sazed zvedl hlavu, spatřil Elenda a tak ho to překvapilo, že pustil dveře. Ty se rozletěly, odhodily ho stranou a za nimi se objevila skupina vzteklých kander s průsvitnými těly.

„Vaše Výsosti!“ stačil Sazed ještě říct, „nesmějí utéct!“

Za Elendem se seskupili Demouxovi vojáci. Buď je to Sazed, nebo kandra, která pozřela jeho kostru, pomyslel si Elend. Rychle se však rozhodl. Bude tomu hlasu důvěřovat. Bude věřit, že patří skutečně Sazedovi.

Kandry se snažily projít kolem Demouxových vojáků. Nebyly však cvičené na boj a zbraně měly pouze kovové. Elendovi s Demouxem netrvalo ani dvě minuty, aby je porazili a polámali jim kosti, aby si nemohly obnovit těla a uprchnout.

Elend se potom obrátil na Sazeda, který mezitím vstal a oprášil se. „Jak jste mě našel, Vaše Výsosti?“

„Já ani nevím,“ odpověděl Elend. „Sazede, kde to jsme?“

„Ve Vlasti kander, Výsosti,“ odvětil Sazed. „A na místě, kde je uložené všechno atium Pána Vládce.“

Elend zvedl obočí a podíval se směrem, kam Sazed ukazoval prstem. Byla to místnost za dveřmi a v ní díra v podlaze.

Výborně, pomyslel si Elend, máme ho.

„Nevypadáte moc nadšeně, Vaše Výsosti,“ poznamenal Sazed. „Po těchhle zásobách pátrali celá léta králové, armády, Mistborni ? dokonce i Kelsier.“

„Je to bezcenné,“ řekl Elend. „Lidé hladovějí a kovem je nenakrmím. Ale ta jeskyně… ta by se hodit mohla. Co myslíš, Demouxi?“

„Jestli je ještě víc takových jeskyní jako ta první, pane, pojmou velkou většinu našich lidí.“

„Jsou tu čtyři velké jeskyně, pane,“ hlásil Sazed. „A pokud vím, čtyři vchody.“ Elend se otočil k Demouxovi. Ten mezitím už vydával rozkazy vojákům. Musíme dostat lidi sem dolů ještě před úsvitem, pomyslel si Elend, když si vzpomněl na spalující žár, než slunce zapadlo. Přinejmenším dřív, než sem dorazí koloss.

A potom… no, to se uvidí. Prozatím měl Elend jediný cíl.

Přežít.

První moment, kdy allomancie člověka posedla, byl vždycky tím nejhorším. Allomantické schopnosti byly lidem dány geneticky, aby se však mohly projevit, musel se dotyčný dostat do traumatizující situace. I když Elend mluvil o tom, jak hrozné bylo za jeho mládí bití, bylo nyní spuštění allomantických schopností snadnější, než bývalo dříve, protože allomantický potenciál lidé dědili v pokrevních liniích, do nichž se dostal prostřednictvím zrnek Růstu, která získala šlechta od Pána Vládce.

Když Růst vytvořil mlhu, bál se, že se Zmar dostane ze svého vězení. V těch dobách před Povýšením mlhy aktivizovaly v lidech allomancii stejně jako dnes. Byl to jeden z mála způsobů, jak v lidech allomancii podnítit, protože genetické předpoklady ležely tak hluboko, že je pouhé bití nestačilo samo probudit. Mlhy vytvářely pouze Mistingy ? protože žádní Mistborni až do doby, než Pán Vládce použil zrnka Růstu, nebyli.

Lidé si však záměr probudit v lidech allomancii u mlhy špatně vykládali, protože tento proces stál některé z nich život. To neměl Růst v úmyslu. Obětoval však příliš velkou část svého vědomí na klec pro Zmar, a tak mlha musela fungovat s co nejlepším výsledkem, aniž by byla řízena vědomím.

Zmar ? jako obvykle velmi lstivý ? věděl, že proti této činnosti mlhy nic nezmůže. A tak začal mlhu posilovat a podporovat. Byla potom silnější a ničila rostliny a ohrožovala svět. Této hrozbě začali lidé říkat Bezednost.

Vin se otočila ke Zmaru a usmála se. Černý mlhavý mrak se zachvěl.

Tak ty umíš ovlivnit toho svého drahouška, vyštěkl Zmar, otočil se a zavířil vzduchem. Vin ho následovala a vztyčila štít nad celou Centrální dominancií. Dole viděla Demouxovy vojáky, jak běží do tábora a připravují lidi na útěk. Někteří už skutečně pochodovali popelem směrem k jeskyním.

Cítila slunce a věděla, že planeta zdaleka není bezpečná. Přesto však víc nemohla udělat. Nejen že by jí ve všem Zmar zabránil, ale ještě úplně nerozuměla své moci. Připadala si asi jako tehdy Pán Vládce ? všemocná, ale velmi nešikovná. Když se pokusí s něčím pohnout, způsobí někde jinde katastrofu.

Něčeho však dosáhla. Zmar se hnal se svým kolossem obrovskou rychlostí na jejich lidi, ale stejně se k Hathsinu nedostane dřív než za několik hodin. To je dost času na to, aby se lidé bezpečně ukryli v jeskyních.

Zmar si musel všimnout, na co se soustředí. Možná cítil i její uspokojení. Myslíš, že jsi vyhrála? pobaveně se ptal. Proč? Protože jsi zastavila pár kander? To byli vždycky nejslabší pomocníci, co pro mě Pán Vládce stvořil. Už jsem si zvykl s nimi nepočítat. Stejně si přece nemůžeš myslet, že jsi mě porazila, Vin.

Čekala, až se lidé uchýlí do relativního bezpečí v jeskyních. I když jich však už dorazila spousta ? vojáci je rozdělovali do skupin a posílali do různých vchodů ?, dobrá nálada ji začala opouštět. Podařilo se jí komunikovat s Elendem, a přestože se to v tu chvíli zdálo velkým vítězstvím, teď viděla, že to byla jen zdržovací taktika.

Spočítala jsi, kolik mám kolossů, Vin? zeptal se Zmar. Nadělal jsem si je z vašich lidí, víš. Nasbíral jsem jich statisíce.

Soustředila se a počítala. Mluvil pravdu.

S touhle sílou jsem proti vám mohl vyrukovat už dávno, řekl. Většina jich byla ve vnějších dominanciích, ale já jsem je chtěl mít všechny pohromadě a vyrazit s nimi hezky na Luthadel. Kolikrát ti to musím říkat, Vin? Nemáte šanci mě porazit. Nikdy jste ji neměli. Já jsem si s vámi jen tak hrál.

Vin se stáhla a ignorovala jeho lži. Nehrál si s nimi ? snažil se odhalit tajemství, které vytvořil Růst a které celou dobu udržel Pán Vládce. Přesto šla z pohledu na masy, které dokázal Zmar ovládnout, hrůza. Kolossů bylo mnohem více než lidí, kteří odcházeli do jeskyní. S takovou sílou by se mohl Zmar vrhnout i na dobře opevněné pozice. Odhadovala, že Elend nemá víc než tisícovku bojeschopných mužů.

Navíc tu byla ta destruktivní síla slunce, uhynulá úroda, znečištěná voda a země pokrytá vrstvou popela… Dokonce začínala znovu vytékat láva, i když ji zastavila. Ucpala Popelečné hory, ale bylo to jen velmi dočasné řešení. A špatné. Když se zastavila činnost sopek, začaly se objevovat velké praskliny v zemi a prýštilo jimi vřelé magma.

Jsme moc pozadu! pomyslela si Vin. Zmar měl celá staletí, aby tohle mohl naplánovat a připravit. Když se nám zdálo, jak jsme to chytře vymysleli, byla to vždycky jenom jeho past, na kterou jsme naletěli. K čemu je dobré ukrýt lidi pod zemí, když tam budou stejně hladovět?

Otočila se směrem, kde se usadil Zmar, vlál a točil se a sledoval svou armádu kolossů. Pocítila náhle nenávist, která byla daleko silnější než moc, již měla v rukou. Točila se jí z ní hlava, ale nepodlehla jí.

Tahle věc před ní… zničí všechno, co znala, všechno, co měla ráda. Nedokáže to pochopit lásku, a když to tvoří, tak jenom proto, aby to potom mohlo ničit. V tuto chvíli změnila své původní rozhodnutí. Nikdy už nebude mluvit o Zmaru jako o něm. Je to příliš velké polidštění té věci a dodává jí respekt, který si nezaslouží.

Pohybovala se, sledovala, nevěděla, co dělat jiného. A tak zaútočila.

Nevěděla ani jak. Vrhla se proti Zmaru, napřela svou sílu proti jeho. Došlo ke střetu jejich energií, který ničil její božské tělo. Zmar vykřikl ? jejich těla se smísila a Vin pronikla do jeho mysli.

Překvapilo ho to. Nečekal, že by na něj Růst mohl zaútočit. Byl to tah, který příliš zaváněl destrukcí. Zmar nevěděl, jak na něj reagovat, vrhl se tedy svou silou proti ní, jako by se chtěl bránit. Došlo k další kolizi a hrozilo, že skutečně splynou v jedno. Nakonec se Vin stáhla, poražená.

Jejich síly byly příliš vyrovnané. Protikladné, a přesto podobné. Jako v allomancii.

Protiklady, šeptal Zmar. Rovnováha. Naučíš se ji nenávidět. Myslím, že ano. I když se to Růst nikdy nenaučil.

„Tak tohle je božské tělo?“ zeptal se Elend a koulel po dlani korálek atia. Vedle něho položil ten, který mu dal Yomen.

„Ano, je to tak, Vaše Výsosti,“ řekl Sazed. Vypadal dychtivě. Jako by snad ani nerozuměl, v jak nebezpečné jsou situaci. Demouxovi špioni, kteří se právě vrátili, hlásili, že koloss je jen pár minut cesty od nich. Elend nechal postavit vojsko ke vstupům do Vlasti kander, ale naděje, že kolossové jejich úkryt nenajdou, byla mizivá, když uvážil, co mu Sazed o Zmaru řekl.

„Zmar si pro to přijde, nemůže jinak,“ vysvětloval mu uprostřed jeskyně obložené kovem, kterou nazývali Chýše pověřených a kde se kandry posledních tisíc let scházely a střežily atium. „Atium je součást jeho bytosti. Celou tu dobu ho hledá.“

„Což znamená, že nám tu půjde po krku několik set tisíc kolossů, Sazede,“ poznamenal Elend a schoval zrnka atia. „Obávám se, že mu to dáme.“

Sazed zbledl. „Dáme? Vaše Výsosti, promiňte, ale to by znamenalo konec světa. Okamžitý. Tím jsem si naprosto jistý.“

Výborně, pomyslel si Elend.

„Dopadne to dobře, Elende,“ řekl Sazed.

Elend se zamračil. Terrisman stál ve svém plášti, klidný a vyrovnaný.

„Vin přijde,“ vysvětlil Sazed. „Ona je Hrdina věků. Zachrání lidi. Nevidíte, jak to všechno dokonale sedí? Je to součást plánu, má to tak být. Stejně jako že sem přijdete, najdete mě tu v pravou chvíli… Že stihnete včas odvést lidi do bezpečí… Všechno to do sebe zapadá. Ona přijde.“

To je zajímavé, že zrovna teď našel svou ztracenou víru, pomyslel si Elend. Převaloval v prstech Yomenovu kuličku atia a přemýšlel. Venku slyšel tiché hlasy. Mluvily o blížící se armádě. Elend v nich slyšel vzrušení. Lidé ? terrisští stevardi, skaatští vůdci a dokonce i vojáci ? stáli a poslouchali. Elend sledoval, jak si mezi nimi razí cestu Demoux. Vešel do místnosti.

„Vojáci jsou na svých místech, pane,“ hlásil.

„Kolik jich máme?“ zeptal se Elend.

Demoux se zachmuřil. „Já jsem s sebou přivedl dvě stě osmdesát vojáků. Plus pět set z města. Další stovka jsou civilisti, těm jsme dali kladiva, co zbyly po kandrách, a zbylé zbraně po vojácích. Musíme hlídat čtyři vstupy do jeskyní.“

Elend zavřel oči.

„Ona přijde,“ opakoval Sazed.

„Pane,“ řekl Demoux a odvlekl Elenda stranou. „Je to špatné.“

„Já vím,“ přitakal Elend a povzdechl si. „Dal jsi mužům kovy?“

„Všechny, co jsme našli,“ odpověděl Demoux tiše. „Lidi nenapadlo vzít s sebou kovy v prášku pro allomanty, když utíkali z Luthadelu. Objevili jsme pár allomantů, ale to byli jen clonaři a hledači.“

Elend přikývl. Sám už podplatil nebo donutil několik allomantů z řad šlechty, aby přišli armádě na pomoc.

„Dali jsme vojákům kovy, ale neumějí je pálit,“ pokračoval Demoux. „Ale i kdybychom měli allomanty, tohle místo nemáme šanci udržet, pane! Ne proti tak obrovské početní převaze kolossů. Nejdřív je zbrzdíme, protože vchody do jeskyní jsou úzké, ale potom… no…“

„Já vím, Demouxi,“ přiznal Elend zoufale. „Ale máme nějakou jinou možnost?“

Demoux nejdřív neodpověděl. „Doufal jsem, že nám dáte naději vy, pane.“

„Žádná není.“

Demoux se zasmušil. „Tak zemřeme.“

„A co víra, Demouxi?“ nadhodil Elend.

„Já věřím v Hrdinu z Hathsinu, pane. Ale… no… tahle situace není dobrá. Cítil jsem se jako člověk, který čeká na svou příležitost, když jsme zahlédli ty kolossy. Třeba si Hrdina nepřeje, abychom tu bitvu tady vyhráli. Někdy lidé prostě musí umřít.“

Elend se otočil. Připadal si zoufalý. Zatínal pěsti a zase je povoloval kolem korálku atia. Znova stál tváří v tvář stejnému problému. Neuspěl za obléhání Luthadelu ? město musela ochránit Vin. Neuspěl u Fadrexu ? zachránilo ho jenom to, že se kolossové něčeho lekli a sami ustoupili.

Základní povinností panovníka je ochránit lidi. A právě v tom si Elend připadal zcela neschopný. Nepoužitelný.

Proč to nedokážu? pomyslel si frustrovaně. Celý rok jsem hledal jeskyně se zásobami, aby měli lidé co jíst, a nakonec je uvězním pod zemí bez jídla. Celou dobu hledám atium ? v naději, že za ně koupím svým lidem bezpečnost ? a nakonec ho najdu příliš pozdě na to, abych za ně mohl něco koupit.

Příliš pozdě…

Zastavil se a podíval se na kovové pódium na podlaze.

Celá léta hledám… atium.

Kovy, které dal Demoux mužům, nedokázali vojáci pálit. Elend předpokládal, že Demouxova skupina bude stejná jako ostatní nemocní z mlh v Urteau, že v ní budou různí Mistingové. Přesto bylo na Demouxově skupině něco jiného. Její členové byli nemocní mnohem déle než ostatní.

Elend vyrazil dopředu, proběhl kolem Sazeda a popadl hrst korálků atia. Představovala obrovské bohatství, jaké žádný jednotlivec nikdy nevlastnil. Cenné svou jedinečností. Cenné svou ekonomickou silou. Cenné allomantickou hodnotou.

„Demouxi,“ vykřikl a hodil mu jeden korálek. „Sněz to.“

Demoux se zamračil. „Pane?“

„Sněz to,“ opakoval Elend.

Demoux poslechl. Chvíli stál.

Dvě stě osmdesát mužů, pomyslel si Elend. Odešli z mé armády, protože byli ze všech nemocných postiženi nejvíc. Šestnáct dní.

Dvě stě osmdesát mužů. Jedna šestnáctina ze všech, kteří onemocněli. Jeden ze šestnácti allomantických kovů.

Yomen byl důkazem toho, že existují Mistingové schopní pálit atium. Kdyby byl Elend soustředěnější, dospěl by k této souvislosti mnohem dříve. Jestliže jeden ze šestnácti nemocných zůstal nemocný nejdelší dobu, neznamená to, že získal tu nejmocnější ze šestnácti schopností?

Demoux zvedl hlavu a vytřeštil oči.

Elend se usmál.

Vin se vznášela nad jeskyní a s hrůzou sledovala, jak se blíží koloss. Kolossové už byli posedlí záchvatem krvežíznivosti ? Zmar je měl pevně v moci. Byly jich tisíce a tisíce. Brzy začnou vraždit.

Vykřikla, když se přiblížili, a znovu se vrhla proti Zmaru a snažila se napřít všechnu svou sílu na to, aby ho zničila. Stejně jako předtím však neuspěla. Rvala a třásla se, když si uvědomila, kolik lidí dole zemře. Bude to jako ta vlna tsunami na pobřeží. Ještě horší.

Protože tyhle lidi znala. Tyhle lidi milovala.

Otočila se zpátky ke vchodu. Nechtěla se na to dívat, ale nebyla schopná dělat cokoli jiného. Byla všudypřítomná. I kdyby se někam přesunula, stejně bude cítit to umírání a stejně se bude třást a plakat.

Z jeskyně slyšela jako ozvěnu známý hlas. „Dnes, muži, od vás žádám vaše životy.“ Snesla se níž a poslouchala, i když do jeskyně neviděla, protože jí v tom bránily kovy ve skále. Slyšela však. A věděla, že kdyby měla oči, plakala by.

„Žádám od vás vaše životy,“ řekl Elend a jeho hlas se rozléhal jeskyněmi, „a odvahu. Žádám od vás víru a čest ? sílu a oddanost. Protože dnes vás vedu na smrt. Nechci, abyste to vítali, a nebudu vás urážet tvrzením, že je to dobré, spravedlivé nebo slavné. Řeknu vám jen jedno.

Každý moment, který vydržíte v boji, je dar pro ty, co jsou v jeskyni. Každá vteřina, kterou budeme bojovat, bude další vteřinou jejich života, dalším nádechem pro ty tisíce lidí uvnitř. Každé máchnutí mečem, každý poražený koloss, každý vydobytý nádech je vítězstvím! Je další chvilkou ochrany pro lidi uvnitř, prodloužením jejich života, frustrací pro nepřítele!“

Následovala krátká odmlka.

„Nakonec nás zabijou,“ pravil Elend a jeho hlas se rozléhal jeskyní. „Ale ještě předtím se nás budou bát!“

Muži při těchto slovech křičeli a Vin rozlišila svým bystrým sluchem asi dvě stě padesát hlasů. Slyšela, jak se od sebe vzdalují a běží k jednotlivým vchodům do jeskyně. Po chvíli se kdosi objevil u vchodu do jeskyně blízko ní.

Z popela pomalu vystoupila postava v bílém, ve větru se jí třepotala sněhobílá kapuce. V jedné ruce držela meč.

Elende! snažila se na něho volat. Ne! Vrať se! Zaútočit na ně je nesmysl! Zabijou tě!

Elend stál zpříma a sledoval, jak se k nim blíží černým popelem davy kolossů ? jako nekonečné moře smrti v jedné velké modré mase s rudými páry očí. Mnozí nesli meče, jiní jen kameny a dřevěné hole. Elend před nimi vypadal jako malý bílý puntík, jako bílá tečka uprostřed modrého moře.

Zvedl meč do výšky a vrhl se proti nim.

ELENDE!

Najednou však z něho vytryskla jasná záře ? tak jasná, že Vin zalapala po dechu. S prvním kolossem se setkal čelně, ale uhnul před jeho výpadem a jedním máchnutím meče mu srazil hlavu. Potom se jen stočil ke straně, místo aby uskočil, a rozmáchl se. Upadl další koloss. Kolem Elenda proletěly tři meče, ale všechny těsně minuly. Uhnul stranou a uhodil kolosse do břicha, potom se znovu rozmáchl mečem ? a sám se stačil v poslední chvíli skrčit před letící zbraní ? a uťal kolossovi paži.

Stále ještě neustupoval. Vin strnula a sledovala, jak plynule srazil jednoho kolosse a hned srazil hlavu dalšímu. Pohyboval se s elegancí, kterou u něho nikdy neviděla. Vždycky byla lepší bojovnicí ona, ale tentokrát ji zahanbil. Kličkoval mezi ranami kolossů, jako by hrál nějakou předem nastudovanou pantomimu. Pod jeho mečem padalo jedno tělo za druhým.

Z jeskyně se vynořila skupina vojáků v Elendových barvách. Zaútočili. Jako obrovská vlna i jejich těla náhle vzplála jasnou září. I oni se prodírali mezi řadami kolossů a jejich zásahy byly velmi přesné. Jak viděla, jediný z nich neupadl. Bojovali se zázračnou obratností, každá dobře mířená rána kolossů padla těsně vedle. Pod zářícími postavami mužů se začala hromadit mrtvá modrá těla.

Elend nějak objevil celou armádu schopnou pálit atium.

Elend byl bůh.

Nikdy předtím atium nepálil a první kontakt s tímto kovem v něm vyvolával úžas. Všichni kolossové měli kolem sebe atiové stíny, které ukazovaly, co udělají. Viděl do budoucnosti, i když jen o pár vteřin. V bitvě to však byla obrovská přednost.

Cítil, jak mu atium posiluje mysl, jak díky němu umí zpracovávat a vyhodnocovat informace, které z něj získá. Nepotřeboval se zastavit a přemýšlet. Ruce se mu pohybovaly jakoby z vlastní vůle a ovládaly meč s obrovskou precizností.

Kličkoval uprostřed oblaku stínů a zasahoval přesně. Připadal si, jako by byl zase uprostřed mlhy. Žádný koloss proti němu neobstál. Cítil se plný energie ? cítil se báječně. Právě teď byl nezranitelný. Spolykal tolik atiových kuliček, že mu z nich bylo špatně. Atium bylo dlouhou dobu věcí, kterou lidé sháněli a schraňovali. Spalovat ho bylo plýtvání, proto se používalo jen vzácně v případě krajní nouze.

O to se však teď nemusel starat. Mohl pálit, kolik chtěl. A stal se pro kolossy pohromou ? tornádem přesných zásahů a neuvěřitelných úhybných manévrů, vždycky o kousek před svým soupeřem. Padali před ním jeden za druhým. Když mu atium začalo docházet, odrazil se od spadaných mečů a vrátil se ke vchodu do jeskyně. Tam na něj čekal Sazed s další dávkou atia a vody, aby ho mohl zapít.

Rychle spořádal kuličky a vrhl se znovu do boje.

Zmar zuřil a kroutil se a snažil se to vraždění zastavit. Tentokrát však byla zase Vin tou vyrovnávací sílou, která ho vždycky zablokovala v každém pokusu Elenda a jeho spolubojovníky zničit.

Nedokážu říct, jestli jsi hlupák, pomyslela si při pohledu na něj, nebo jestli si prostě některé věci neumíš srovnat v hlavě.

Zmar křičel. Vrhal se na ni a snažil se ji zničit, stejně jako se ona prve snažila zničit jeho. Jenže i tentokrát byly jejich síly příliš vyrovnané. Byl nucen se stáhnout.

Život, řekla. Ty říkáš, že jediným důvodem k tomu něco vytvořit, je zase to zničit.

Splývala podél Elenda a dívala se, jak bojuje. Smrt kolossů by jí měla působit bolest. Nepřemýšlela však o smrti. Snad to bylo vlivem moci Růstu, ale viděla jen, jak se člověk vzpouzí situaci, která vypadala beznadějně. Neviděla smrt ? viděla život. Viděla víru.

My tvoříme věci, abychom viděli, jak se rozvíjejí, Zmare, řekla. Abychom se radovali z toho, že to, co máme rádi, se stává lepším, než to bylo dřív. Ty jsi řekl, že jsi nezranitelný, ale že všechny věci se rozpadají. Všechny podlehnou zkáze. Jenže jsou i takové, které proti tobě bojujou ? a ironické na tom je, že ty jim nemůžeš nikdy rozumět. Láska. Život. Vývoj.

Život člověka je víc než chaos a umírání. Cit, Zmare. To je tvoje porážka.

Sazed sledoval bitvu z ústí jeskyně. Kolem něho se krčila skupinka lidí. Gary, vůdce církve Hrdiny z Hathsinu v Luthadelu, Harathdal, předák terrisských stevardů. Lord Dedri Vasting, jeden z posledních členů Shromáždění, kteří přežili. Aslydin, mladá žena, do níž se Demoux stačil za těch pár krátkých týdnů v jeskyni zamilovat. A s nimi další, významní ? nebo věrní. Všichni se tlačili ke vchodu a dívali se.

„Ale kde je ona, mistře Terrismane?“ zeptal se Gary.

„Ona přijde,“ slíbil mu Sazed, ruku opřenou o kámen. Muži zmlkli. Vojáci ? ti, kterým nebylo dáno pálit atium ? čekali nervózně s nimi, věděli, že budou na řadě, kdyby se Elendův útok nezdařil.

Ona musí přijít, pomyslel si Sazed. Všechno poukazuje k tomu, že přijde.

„Hrdina přijde,“ opakoval nahlas.

Elend zasáhl dvě hlavy jednou ranou. Jeden koloss upadl, druhému uťal paži, dalšího bodl do krku. Čtvrtému probodl hrdlo. Neviděl ho, ale v duchu spatřil atiový stín ještě dřív, než přišel skutečný útok.

Stál už na modrém koberci z mrtvých těl. Ani jednou nezavrávoral. Každý jeho krok byl s atiem jistý, každé máchnutí mečem mělo přesný cíl, jeho mysl byla bystrá. Srazil k zemi zvlášť velkého kolosse a potom o krok ustoupil a na okamžik se zastavil.

Na východě se nad obzor vyhouplo slunce. Pálilo čím dál víc.

Bojovali už celé hodiny, a přesto se armáda kolossů zdála nekonečná. Elend zabil dalšího kolosse, jeho pohyby se však už zdály pomalejší. Atium mu posílilo mysl, ale ne tělo. To se spoléhalo na cín s olovem. Kdo by byl čekal, že se může unavit ? a dokonce vyčerpat ? allomant, který pálí atium? Nikdo ho nikdy nespálil takové množství jako Elend.

Jenže musel pokračovat. Atium mu docházelo. Otočil se zády ke vstupu do jeskyně, právě včas, aby zahlédl, jak jeden z jeho vojáků vyzbrojených atiem padá k zemi v gejzíru krve.

Zaklel a prudce se otočil, jak se kolem něj mihl další atiový stín. Uhnul před ránou mečem a potom kolossovi uťal paži. Dalšímu uťal hlavu a třetímu nohu. Po většinu bitvy neužíval allomantických skoků ani výpadů, bojoval jen mečem. Ruce už měl unavené a musel začít odtlačovat kolossy od sebe, aby si udělal místo pro boj. Rezerva atia ? života ? v jeho nitru se pomalu ztenčovala. Atium hořelo velmi rychle.

Další voják vykřikl. Další muž zemřel.

Elend začal couvat k jeskyni. Kolossů bylo příliš mnoho. Jeho armáda o dvou stech osmdesáti lidech jich pobila tisíce, kolossové přesto nedbali a bojovali dál. Útočili s brutálním odhodláním proti odporu hrstky atiových Mistingů, kteří hájili vstupy do Vlasti kander.

Zemřel další voják. Atium jim docházelo.

Elend vykřikl, rozmáchl se mečem a složil tři kolossy najednou manévrem, který mu vůbec neměl vyjít. Rozdmýchal ocel a odtlačil ostatní od sebe.

Plane ve mně božské tělo, pomyslel si. Zaťal zuby a útočil dál. Jeho lidé umírali. Vyšplhal se na hromadu kolossů a uřezával jim ruce, nohy a hlavy, probodával hrudi, hrdla a břicha. Bojoval sám a oblečení měl místo bílého už dávno rudé.

Cosi se za ním mihlo. Otočil se, zvedl meč a nechal se vést atiem. Přesto však strnul. Za ním nestál koloss. Byla to postava v černém plášti, místo jednoho oka měla krvácející otvor a místo druhého zčásti vyražený bodec. Elend viděl prázdnou dírou po druhém bodci skrz jeho hlavu.

Marsh. Měl kolem sebe mrak atiových stínů ? i on pálil atium, a tudíž byl vůči tomu Elendovu imunní.

Human vedl své kolossy chodbami. Cestou zabíjeli každého, koho potkali.

Někteří stáli hned u vchodu. Bojovali dlouho a byli silní. Teď už však byli po smrti.

Cosi Humana hnalo dál. Cosi silnějšího než on sám i než to, co ho ovládalo dřív. Silnějšího než ta drobná žena s černými vlasy, i když byla velmi silná. Tohle však bylo ještě mocnější. Byl to Zmar. To Human věděl.

Nedokázal se tomu bránit. Mohl jen zabíjet. Srazil k zemi dalšího člověka.

Vtrhl do velké otevřené místnosti plné malých lidí. Zmar mu poručil, aby se odvrátil a nezabíjel je. Ne že by Zmar nechtěl, aby zabíjel. Jen chtěl něco jiného víc.

Human utíkal. Přelézal přes povalené kameny. Odstrkoval stranou křičící lidi. Za ním se řítil další koloss. Na chvíli v sobě potlačil všechny vlastní touhy. Cítil jen jednu, která všechny přehlušila. Dostat se k…

Malá místnost. Tam je to. Před ním. Vrhl se do dveří. Vtrhl dovnitř a Zmar řval vzrušením. Tam byla ta věc, kterou chtěl.

„Hádej, co jsem našel,“ vrčel Marsh, postoupil před Elenda a zatlačil proti jeho meči. Meč Elendovi vylétl ze sevřených prstů. „Atium. Nesla ho kandra a chtěla ho prodat. Hloupé stvoření.“

Elend zaklel, uhnul před mečem kolosse a vytáhl obsidiánovou dýku z pochvy připevněné na noze.

Marsh se blížil k němu. Muži křičeli a padali na zem, jak jim atium docházelo. Elendovi vojáci ztráceli převahu. Jejich výkřiky slábly, až ustaly docela, když padl poslední z těch, kteří chránili tento vchod. Elend pochyboval o tom, že ostatní vydrží déle.

Atium ho upozornilo na útok dalšího kolosse. Uhnul o vlásek před jeho ranou. Dýkou je však efektivně zabíjet nedokázal, a jakmile věnoval pozornost kolossovi, zaútočil zezadu Marsh obsidiánovou sekyrou. Dopadla, Elend uskočil, ale ztratil rovnováhu.

Snažil se hned vzpamatovat, ale kovy mu docházely ? nejen atium, ale i základní kovy, železo, ocel a cín s olovem. Od chvíle, co měl atium, jim příliš nevěnoval pozornost, ale bojoval už dlouho. Jestli má Marsh atium, budou vyrovnaní. Ale bez základních kovů Elend zemře.

Musel rozdmýchat cín s olovem, aby dokázal utéct z inkvizitorova dosahu. Snadno skolil tři kolossy. Stále ještě mu pomáhalo atium. Marsh byl však vůči němu imunní a to znamenalo velké nebezpečí. Marsh se plazil po mrtvých tělech kolossů a mířil k němu. Jeho jediný bodec v obličeji odrážel rudé sluneční světlo.

Elendovi došel cín s olovem.

„Mě neporazíš, Elende Venture,“ zaskuhral Marsh hlasem drsným jako štěrk. „Zabili jsme ti ženu. Zabijeme i tebe.“

Vin. Nemohl tomu uvěřit. Vin přijde, pomyslel si. Zachrání nás.

Víra. Byl to v tu chvíli zvláštní pocit. Marsh se rozmáchl.

Najednou v Elendovi vzplanul cín s olovem a železo. Neměl čas přemýšlet o tom, jak je to možné. Prostě co nejrychleji zareagoval. Zatáhl za svůj meč zabodnutý o kus dál do země. Meč proletěl vzduchem, Elend jej chytil, neuvěřitelnou rychlostí se jím rozmáchl a Marshovu sekyru zastavil. V těle jako by mu pulsovala obrovská síla. Vyrazil dopředu a donutil Marshe couvnout. Kolossové se v tu chvíli stáhli, jako by se Elenda báli. Nebo jako by žasli.

Marsh zvedl ruku a chtěl Elendův meč odmrštit, ale nic se nestalo… jako by něco jeho úder blokovalo. Elend vykřikl a zaútočil. Zasahoval Marshe jednou ranou své stříbřité zbraně za druhou. Marsh vypadal překvapeně, když měl čelit pohybům, jejichž rychlost nebylo možné vysvětlit ani allomancií. Elend ho zaháněl stále dál přes popadané modré mrtvoly. Pod rudou oblohou vířil černý popel.

Elend najednou cítil klid. Allomancie v něm jasně plála, i když věděl, že mu kovy měly už dávno dojít. Zbývalo mu jen atium a jeho zvláštní moc nemohla ostatní kovy nahradit. Ale to nevadilo, protože v tu chvíli byl v objetí čehosi silnějšího. Zvedl hlavu ke slunci.

A na moment spatřil těsně nad sebou obrovskou postavu. Pohybující se zářivou bílou bytost. Ruce měla na jeho ramenou, hlavu zakloněnou a bílé vlasy jí splývaly po zádech. Za zády jí vířila mlha jako křídla, která se roztahují přes celou oblohu.

Vin, pomyslel si a usmál se.

Pohlédl zpátky dolů právě ve chvíli, kdy Marsh vykřikl a skočil dopředu. Jednou rukou na něho zaútočil sekyrou, za níž se jako jakýsi plášť táhl černý oblak. Druhou rukou si zakryl tvář, jako by si stínil mrtvé oči před zářivým obrazem nad Elendovou hlavou.

Elend spálil poslední kousek atia a rozdmýchal ho. Oběma rukama zvedl meč a čekal, až Marsh přijde blíž. Inkvizitor byl silnější a uměl lépe bojovat. Měl allomantické i feruchemické schopnosti, byl vlastně druhým Pánem Vládcem. Nebyla to bitva, v níž by Elend mohl vyhrát. Ne s mečem.

Marsh se přiblížil a Elend pochopil, jaké to bylo, když stanul Kelsier na luthadelském náměstí proti Pánu Vládci. Marsh zaútočil sekyrou. Elend zvedl meč, aby se bránil, a připravil se k úderu.

Potom spálil atium a současně dural.

Zvuky. Síla. Rychlost. Moc!

Jako paprsky světla se od něho rozletěly modré linky. Ty však zastínilo atium s duralem. V náhlém přívalu vědomostí Elend cítil až omračující záplavu informací. Všechno kolem něho bylo bílé a mysl měl nabitou fakty.

„Už vidím,“ šeptal, když všechno začalo postupně slábnout a ustávat. Vrátilo se bitevní pole. Stál na něm a jeho meč čněl Marshovi z hrdla. Zarazil se však o špičku bodce, který Marshovi vyčníval ze zad mezi lopatkami.

Marshova sekyra měla ostří hluboko v Elendově hrudi.

Imaginární kovy, které mu dala Vin, se znovu rozhořely. Zbavily ho bolesti ? jenže i cín s olovem měl své meze bez ohledu na to, jak intenzivně se dmýchal. Marsh vytáhl sekyru a Elend zavrávoral. Krvácel a pustil meč. Marsh si ho vytáhl z těla a feruchemickou silou je zahojil.

Elend upadl na hromadu mrtvých kolossů. Podle všech zákonitostí měl být už dávno mrtvý. Marsh se nad něho postavil a usmíval se. V obličeji mu zela díra po bodci, ověnčená tetováním, příznakem jeho stavu. To byla cena, kterou zaplatil za svržení Finální říše.

Popadl Elenda za krk a odstrčil ho. „Tví vojáci jsou mrtví, Elende Venture,“ šeptal. „Naši kolossové plení vnitřek jeskyně kander. Kovy ti už došly. Prohrál jsi.“

Elend cítil, jak jeho život utíká jako poslední kapka z prázdné číše. Už to jednou zažil ? tehdy u Pramene Povýšení. Tenkrát měl zemřít a tenkrát se smrti bál. Dnes ? kupodivu ? strach neměl. Necítil žádnou lítost. Jen uspokojení.

Elend se na Marshe podíval. Nad hlavami se jim jako přízrak stále vznášela Vin. „Prohrál?“ zašeptal. „Ne, my jsme vyhráli, Marshi.“

„A jak?“ zeptal se Marsh pohrdavě.

Uprostřed jeskyně stál na kraji jámy Human. Jámy, v níž bylo uloženo tělo, které patřilo Zmaru. U místa vítězství.

Human stál, stejně zmatený jako celá skupina kolossů, která se postupně kolem něho nashromáždila.

Jáma byla prázdná.

„Atium,“ šeptal Elend a cítil v ústech krev. „Kde je atium, Marshi? Kde myslíš, že jsme vzali sílu proti vám bojovat? Přišel jsi pro atium? No, tak to právě došlo. Řekni to svému pánovi. Myslíš, že jsme opravdu věřili tomu, že všechny ty kolosse porazíme? Vždyť jsou jich desítky tisíc! O to nám vůbec nešlo.“

Usmál se. „Zmar nemá tělo, Marshi. My jsme ho spálili. Vojáci a já. Můžeš mě zabít, ale stejně nikdy nedostaneš to, pro co jsi přišel. A to je to naše vítězství.“

Marsh vztekle křičel a dožadoval se pravdy, ta už však byla vyřčená. To, že všichni zemřeli, bylo neklamnou známkou, že jim došlo atium. Bojovali, dokud nebylo všechno pryč, jak jim Elend přikázal. Spálili ho do poslední částečky.

Božské tělo. Božská moc. Elend je chvilku cítil. A zničil. A doufal, že tím zajistí lidem bezpečí.

Teď už je to na tobě, Vin, pomyslel si a stále ještě cítil ten klid a její konejšivý dotek. Udělal jsem, co jsem mohl.

Usmál se vzdorovitě na Marshe a ten zvedl sekyru.

Uťala Elendovi hlavu.

Zmar zuřil a zběsile sebou házel ze strany na stranu ? obrovská, vybuzená, ničivá síla. Vin tiše seděla a dívala se, jak Elendovo tělo bez hlavy bezvládně kleslo na hromadu kolossů.

Jak se ti to líbí?! řval Zmat. Zabil jsem ho! Zničil jsem všechno, co máš ráda! Všechno jsem ti vzal!

Vin se vznášela nad Elendovým tělem a dívala se dolů. Dotkla se nehmotnými prsty jeho hlavy a vzpomínala, jaké to bylo, když svou sílou stimulovala jeho allomancii. Bylo to něco podobného, jako když Zmar ovládal kolossy. Ale opačného. Osvobozujícího. Klidného.

Elend byl mrtvý. Věděla to a stejně dobře věděla, že s tím nemůže nic udělat. Trápilo ji to, jistě, ale ne tolik, jak čekala. Opustil mě už dávno, pomyslela si a hladila ho po tváři. Tehdy u Pramene Povýšení. Jen na chvilku mi ho vrátila allomancie.

Necítila tu bolest a hrůzu, kterou poznala v životě dřív při pomyšlení, že by mohl zemřít. Tentokrát cítila jen mír. Ty poslední roky, to byl jen dar navíc ? prodloužení. Nechala Elenda, aby byl sám sebou, aby riskoval, jak chce, i když ho to bude stát život. Vždycky ho bude milovat. Ale nepřestane být užitečná, protože on už tu není.

Možná právě naopak. Zmar se jí vznášel přímo nad hlavou a rozesílal na všechny strany výhrůžky a poselství, že zabije všechny ostatní. Sazeda. Breeze. Hama. Špuka.

Tak málo jich zbylo z původní party, pomyslela si. Kelsier je mrtvý už dlouho. Dockson a Clubs padli v bitvě o Luthadel. Yeden zemřel se svými vojáky. OreSeur přišel o život na Zaneův příkaz. Marsh ztratil identitu a stal se inkvizitorem. A nežijí už ani ostatní, kteří se k nám postupně přidali. Tindwyl, TenSoon, Elend…

Copak si Zmar myslí, že dopustí, aby jejich oběť vyšla naprázdno? Vstala, nabrala sílu a namířila ji proti němu jako vždycky. Ale tentokrát to bylo jiné. Když Zmar napřel sílu proti ní, neustupovala, aby se zachránila. Bojovala dál. Střetli se a její božské tělo se třáslo bolestí. Byla to bolest, jako když se setká horko s ledem, jako když se srazí dvě skály a roztříští se na prach. Jejich síly se vlnily a čeřily jako v divé bouři.

A Vin pokračovala dál.

Růst by tě nikdy neporazil! pomyslela si, jako by křičela na pokraji agonie. Mohl pouze chránit a rozvíjet. Proto potřeboval stvořit lidstvo. To byl jeho plán, Zmare!

On se nevzdal části své síly a to, že vytvořil rozumné bytosti, ho neoslabilo. On věděl, že potřebuje něco, v čem je obsažen Růst i Zmar. Něco, co dokáže rozvíjet, chránit i ničit. Něco, co bude schopné ničit v zájmu ochrany a rozvoje.

Vzdal se své síly u Pramene Povýšení a změnil se v mlhu a tu nám dal, abychom ji mohli využít. Takhle to měl od začátku v plánu. Myslíš si, že to byl tvůj plán? Nebyl. Byl jeho. Celý byl jeho.

Zmar křičel. Vin však pokračovala dál.

Ty jsi vytvořil nástroj, který tě zničí, Zmare, řekla. A udělal jsi jednu fatální chybu. Že jsi zabil Elenda.

On byl totiž jediný důvod, proč bych chtěla žít.

Neustupovala, i když ji nápor protichůdných sil začal drtit. Zmar křičel hrůzou, jak se jejich síly začaly prolínat. Prostupovaly se a mísily.

Její duch ? který teď plně patřil Růstu ? se spojil s jeho. Žádný z nich se nemohl tomu druhému poddat. A tak se pod náporem síly Vin rozloučila se světem a společně se Zmarem se vrhla do hlubin.

Jejich duch se vznesl jako obláček páry pod horkým sluncem.

Jakmile Vin zemřela, přišel konec rychle. Nebyli jsme na něj připravení ? navzdory všem opatřením, která Pán Vládce přichystal. Jak může být člověk připravený na konec světa?

Sazed všechno tiše sledoval z ústí jeskyně. Venku řádili zmatení kolossové. Většina vojáků, kteří se odtud dívali s ním, se rozutekla. Pokládali ho za hlupáka, že tam stojí a čeká. Zůstal jen generál Demoux, kterému se podařilo připlazit do jeskyně, když mu došlo atium. Byl samá krev, jednu nohu měl rozdrcenou a ruku provizorně staženou, aby nevykrvácel. Tiše kašlal a čekal, až se vrátí Aslydin s dalšími obvazy.

Venku vyšlo slunce a bylo horko jako v peci. Z hloubi jeskyně za Sazedem se ozývaly výkřiky bolesti. Kolossové už byli uvnitř.

„Vin přijde,“ šeptal Sazed.

Viděl Elendovo tělo. Zhroutilo se na hromadu mrtvých kolossů. Bylo rudo-bílé, nápadné na černo-modré hromadě kolossů a popela.

„Ona přijde,“ opakoval tvrdošíjně stále dokola.

Demoux chvílemi ztrácel vědomí. Ztratil příliš mnoho krve. Schoulil se a zavřel oči. Kolossové postupovali k ústí jeskyně, i když nebyli tak rozzuření jako před chvílí.

„Hrdina věků přijde!“ řekl Sazed.

Venku se cosi vynořilo jakoby z mlhy a vzápětí se to zřítilo na hromadu kolossů vedle Elendova těla. Okamžitě za tím dopadlo ještě cosi podobného a také zůstalo ležet bez hnutí.

Tamhle! pomyslel si Sazed a škrábal se z jeskyně. Proběhl kolem několika kolossů. Snažili se proti němu ohánět mečem, ale Sazed měl své feruchemické zásoby. Měl je hlavně proto, aby zaznamenal významné události, pokud by k nějakým došlo. Měl deset prstenů, které nosil pro případ potřeby už za blokády Luthadelu.

Načerpal ze zásob a uhýbal před jejich útoky. Proletěl davem zmatených monster, lezl přes ně a utíkal k bílé hromádce, k Elendovu mrtvému tělu. Bylo tam. Bez hlavy.

Vedle něho leželo druhé, menší. Sazed si klekl na kolena a chytil Vin za rameno. Vedle ní leželo na hromadě kolossů ještě třetí tělo. Sazed ho nepoznal, tak si ho nevšímal.

Protože Vin se nehýbala.

Ne! pomyslel si a kontroloval jí puls. Žádný necítil. Oči měla zavřené. Vypadala klidně, ale velmi neživě.

„To není možné!“ vykřikl a třásl jejím tělem. Několik kolossů se vrhlo za ním.

Zvedl hlavu. Slunce stoupalo na oblohu. Bylo vedro a těžko se dýchalo. Cítil, jak ho pálí celé tělo. Až se slunce dostane do zenitu, bude pravděpodobně takové horko, že země začne hořet.

„Takhle to má skončit?“ křičel směrem k obloze. „Hrdina věků mrtvý?! Zmar možná ztratí moc, možná ztratí kolossy jako armádu, ale svět stejně zahyne!“

Popel zahubil rostliny a slunce spálí všechno ostatní, co ještě zbylo. Nebyly potraviny. Sazedovi vytryskly slzy, ale okamžitě mu na tvářích osychaly.

„Takhle nás opustíte?“ šeptal.

Ale potom si něčeho všiml. Podíval se dolů. Z Vinina těla jako by se kouřilo. Nebylo to horkem. Jako by z ní cosi unikalo… nebo, ne. Její tělo bylo s něčím spojené. Viděl pramínky mlhy, které vedly k velké bílé záři. Skoro ji nebylo vidět.

Natáhl ruku, sáhl do té mlhy a najednou pocítil obrovskou sílu. Sílu stability. To třetí tělo, které neznal, taky vypouštělo jakýsi dým. Hluboký a černý. Natáhl k němu druhou ruku a cítil najednou jinou sílu ? divokou. Sílu změny.

Klekl si zmateně mezi obě těla. A až v tu chvíli mu všechno začalo dávat smysl.

Proroctví o Hrdinovi věků hovořila ve středním rodě, pomyslel si. Mysleli jsme, že je to proto, aby to mohl být muž i žena. Nebo… nebo neměl být Hrdina ani jedno?

Vstal. Síla slunce byla zanedbatelná ve srovnání s dvojitou ? a přesto protichůdnou ? sílou, která ho obklopovala.

Hrdinu věků budou jeho lidé odmítat, přemýšlel. Přesto je zachrání. Nebude to válečník, ale přesto bude bojovat. Nenarodí se jako král, ale přesto se jím stane.

Znovu zvedl hlavu.

Tak takhle to mělo být?

Okusil tu sílu, ale polekaně couvl. Jak by mohl takovou věc použít? Byl přece jen obyčejný člověk. Sotva se té moci dotkl, věděl, že není naděje, že by s ní dokázal nějak naložit. Nevěděl jak.

„Tohle já nemůžu,“ mumlal popraskanými rty a zvedl ruce k obloze. „Já nevím jak. Neumím vrátit svět, aby byl takový, jaký býval ? nikdy jsem ho neviděl. Když si tu moc vezmu, dopadnu jako Pán Vládce ? udělám všechno ještě horší. Jsem jenom člověk.“

Kolossové křičeli bolestí z obrovského žáru. Stromy praskaly a samovolně se vznítily. Díky tomu, že měl Sazed napojení na obě síly, dokázal horko přežít. Dotkl se sil, ale nepřijal je.

„Já nejsem žádný Hrdina,“ šeptal, ale ruce stále vztahoval k obloze.

Začaly mu jiskřit zlatou září. Náramky, které měl na pažích, odrážely sluneční paprsky. Nosil je tak dlouho, že byly jeho neodlučitelnými společníky. Jeho vědomím. Vědomostmi.

Vědomosti…

Formulace proroctví byla velmi přesná, pomyslel si najednou. Říkalo se tam… říkalo se, že Hrdina ponese budoucnost lidstva na svých rukou.

Ne na bedrech ani na ramenou. Na rukou.

U všech zapomenutých bohů!

Vrhl se rukama do dvojité mlhy a chopil se síly, která se mu nabízela. Nasával ji a cítil, jak mu prostupuje tělem, jako by celý hořel. Svaly a kosti se mu rozplynuly, ale právě tím načerpal všechny své feruchemické zásoby vědomostí do své nové neustále se rozšiřující mysli.

Kovové zásobárny, teď už prázdné, spadly na hromadu mrtvých kolossů vedle Elenda a Vin a bezejmenného těla Zmaru. Sazed otevřel oči obrovské jako celý svět a nasál sílu, která prolínala všemi stvořeními.

Hrdina věků bude mít moc zachránit svět. Ale bude mít i moc ho zničit.

Nikdy jsme to nepochopili. Neponese jen sílu Růstu, ale i sílu Zmaru.

Ty síly byly protikladné. Jakmile je nasál do sebe, hrozilo, že se vzájemně vyruší. Přesto však, protože jim vládla jeho jediná mysl, je dokázal udržet oddělené. Dokázal je přiblížit k sobě, aniž by se vzájemně zničily. Protože tyto dvě síly stvořily všechny věci na světě. Když bojovaly proti sobě, ničily. Když šly ruku v ruce, tvořily.

Začalo v něm narůstat pochopení. Celých tisíc let sbírali memoristé všechny informace a vědomosti a uchovávali je v kovových zásobárnách. Předávali je jeden druhému. Každý nesl celý univerzální balík vědomostí, aby jej mohl postoupit dál. Sazed měl tedy všechny.

V tuto chvíli transcendence pochopil. Viděl všechny zákonitosti a všechna tajemství. Lidé věřili a uctívali po celou svou historii a v jejich víře Sazed našel odpovědi, které hledal. Jako drahokamy poschovávané před Zmarem ve všech náboženstvích, která lidé vyznávali.

Jedno z nich patřilo národu Bennettů. Pokládali za svatou povinnost zaznamenávat mapy. Sazed jednou o tomto náboženství kázal i Kelsierovi. Z podrobných map Bennettů Sazed zjistil, jak svět kdysi vypadal, a potom svou novou silou vrátil do původní podoby kontinenty, oceány, ostrovy, pobřeží, hory a řeky.

Jiné náboženství měli Nelazané. Uctívali hvězdy a nazývali je Tisíc očí, jimiž je sledoval jejich bůh Trell. Sazed si vzpomněl, jak toto náboženství nabízel mladé Vin, když si poprvé v životě nechala stříhat vlasy. Od Nelazanů memoristé shromáždili mapy oblohy a poctivě je zaznamenávali a uchovávali, i když je badatelé pokládali za blázny, protože mapy Nelazanů nebyly přesné. Přesto však z těchto map a ze zákonitostí pohybu dalších planet sluneční soustavy Sazed vyvodil, kde přesně měla být oběžná dráha jejich světa. Vrátil planetu zpátky na místo. Neudělal stejnou chybu jako před ním Pán Vládce, protože měl vědomosti, o které se mohl opřít.

Jinou víru měl národ Canzi. Ti uctívali smrt a nashromáždili přesné popisy lidského těla. Sazed ještě za Kelsierova života použil jednu z jejich modliteb nad těly příslušníků Vininy staré party. Z jejich učení o anatomii teď zjistil, jak se lidstvo změnilo ? buď zásahy Pána Vládce, nebo prostou evolucí ? jak se přizpůsobilo dýchání popela a potravě z hnědých rostlin. Vrátil lidská těla do původní podoby. Zachoval jednotlivým osobám jejich identitu, ale odstranil problémy, které způsobil život na umírající planetě. Neničil lidi a nepřetvářel je na kandry jako Pán Vládce, protože měl vědomosti, ze kterých mohl čerpat.

Naučil se i jiné věci a poznal desítky tajemství. Jedno z náboženství uctívalo zvířata a z něj Sazed získal obrázky vymřelých druhů, které dříve žily na zemi. Obnovil je. Z náboženství Dadradah, které kázal Clubsovi, než zemřel, se poučil o barvách a odstínech. Dadradah bylo poslední náboženství, které se Sazed naučil. Z jeho veršů o barvách v přírodě dokázal vrátit do původní podoby rostliny, oblohu a krajinu. V každém náboženství nacházel nějaké informace. Lidská víra v sobě měla naději, lásku, přání a očekávání a s nimi i život těch, kteří ji vyznávali.

Jako poslední si Sazed vzal náboženství Larsta ? to, které vyznávala Kelsierova žena Mare. Kněží této víry skládali při meditacích básně. Z těchto básní a z útržku papíru, který dala Mare Kelsierovi, Kelsier potom Vin a Vin Sazedovi, se poučil o kráse, jež světu kdysi patřila.

A tak vrátil květy rostlinám, které je mívaly.

Náboženství v mých deskách tedy vůbec nebyla neužitečná a zbytečná, pomyslel si, když z něho tryskala síla a měnila svět. Žádné nebylo neužitečné. A žádné nebylo pravdivé…

Ale v každém byl kus pravdy.

Sazed se vznášel nad světem a měnil věci, které podle něj bylo třeba změnit. Udělal skrýše lidí v jeskyních bezpečnými, i když je posunul, jak měnil tektoniku. Nakonec si tiše oddechl. Práci měl hotovou. Přesto ho však síla neopustila a moc z něho nevyprchala, jak očekával.

Rashek a Vin se pouze dotkli malé částečky síly u Pramene Povýšení, uvědomil si. Já mám něco jiného. Něco nekonečného a věčného.

Zmar a Růst byli mrtví a jejich síly byly spojené. Vlastně k sobě vždycky patřily. Jak je možné, že byly někdy od sebe oddělené? Jednou možná objeví odpověď i na tuto otázku.

Někdo bude muset bdít nad světem a chránit ho, když přišel o své bohy. Až v tuto chvíli si Sazed uvědomil význam slov Hrdina věků. Nebyl to titul pro hrdinu, který přijde jednou za věčnost.

Byl to titul pro hrdinu, který překlene věky. Který zachová lidstvo napříč věčností. Ani Růst, ani Zmar, ale spojení obou.

Bůh.

Vin byla zvláštní.

Růst si ji vybral, už když byla malé dítě, jak už jsem říkal. Jsem přesvědčený, že se chystal na to, že jednou převezme jeho moc. Jenže jeho duch a moc byly příliš slabé, omezené jen na fragment, který jsme my poznali v podobě mlžného ducha.

Proč si vybral zrovna tuhle dívku? Protože byla Mistborn? Protože ji posedla allomancie v raném věku, už ve chvílích, kdy s matkou prožívaly trauma velice těžkého porodu?

Vin byla mimořádně dobrá a silná allomantka, a to už od počátku. Jsem přesvědčený, že do sebe musela nasát část síly mlh už jako dítě ? v tom krátkém období, kdy ještě neměla náušnici. Růstu se téměř podařilo přimět ji, aby náušnici nenosila. Vzala si ji jen krátce předtím, než přišla do Kelsierovy party. Potom si ji na Kelsierovo doporučení už nechala.

Nikomu jinému se nikdy nepodařilo čerpat sílu z mlhy. To vím jistě. Proč byla tedy mlha přístupná jen Vin? Nemohla ji nasát všechnu dřív, než se dotkla moci u Pramene Povýšení. Moc v Prameni, které se člověk dotkl, byla jakási vstupní ? připravila jeho tělo na to, aby bylo schopné přijímat mlhu.

Přesto ale dokázala využít špetku moci Růstu, když bojovala s Pánem Vládcem, rok předtím, než začala cítit impulsy síly vracející se do Pramene.

Tohle tajemství je však ještě mnohem širší a hlubší. Odhalím je možná dřív, než si moje mysl zvykne na své nové všeobjímající rozměry. Snad přijdu i na to, proč jsem se té síly zmocnil já sám. Prozatím jen chci poděkovat ženě, která ji držela přede mnou.

Ze všech, kteří se té síly dotkli, si to zasloužila nejvíc.

EPILOG

Špuk se probudil ze zlého snu a sedl si. Jeskyně kolem něho byla temná, osvětlená pouze svíčkami a lucernami.

Vstal a protáhl se. Lidé kolem něho vytřeštili oči. Prošel kolem nich a hledal své přátele. Jeskyně byla plná lidí ? byli tu všichni z Urteau, kteří se chtěli schovat. Bylo tedy těžké prodrat se přešlapujícím, kašlajícím a hovořícím davem. Jak je míjel, šeptání sílilo, lidé vstávali a přidávali se k němu.

Přiběhla Beldre v bílých šatech. „Špuku?“ podivila se. „Co… se stalo?“

Usmál se a položil jí ruku kolem ramen. Společně pokračovali k přední části jeskyně. Breeze seděl u stolu ? Breeze samozřejmě nábytek měl, i když většina ostatních seděla na kamenech na zemi. Špuk se na něj usmál a Breeze zvedl obočí.

„Vypadáš dobře, mladej,“ poznamenal a usrkl vína.

„To bych řekl,“ odpověděl Špuk.

„Víc už k tomu neřeknete?“ zeptala se Breeze Beldre. „Podívejte se na něj! On je zdravý!“

Breeze se usmál, odložil víno a vstal. „Má drahá, v porovnání se všemi těmi zázraky, které se tu v poslední době staly, to skoro nic není. Obyčejný uzdravení? To je jako nic.“

Breeze se stále usmíval, když pohlédl na Špuka.

„Tak jdeme?“ zeptal se Špuk.

Breeze pokrčil rameny. „Proč ne? Ale co myslíš, že nás tam čeká?“

„To nevím,“ připustil Špuk, vešel do chodby před jeskyní a zamířil nahoru po žebříku.

„Špuku,“ řekla Beldre opatrně, „nezapomeň, co říkaly hlídky. Ve městě hořelo, jak hrozně pálilo slunce…“

Špuk zvedl hlavu a všiml si, jak skulinami v padacích dveřích prosvítají sluneční paprsky. Usmál se a dveře zvedl.

Venku však žádné město nebylo. Jenom velká louka. Plná zelené trávy. Špuk nad tím zvláštním pohledem zamžoural očima. Potom vylezl ven do měkké trávy a udělal místo Breezovi. Ten vystrčil hlavu a naklonil ji na stranu. „No pánové, to je tedy něco,“ poznamenal a vylezl vedle Špuka.

Špuk se postavil ve vysoké trávě. Měl ji až po kolena. Byla zelená. Taková neobvyklá barva pro rostliny!

„A… hele ta obloha,“ řekl Breeze a zastínil si oči. „Je modrá. Nikde není žádný popel ani kouř. To je zvláštní. Opravdu zvláštní. Vsadím se, že v tom má prsty Vin. Ta nikdy nic neudělá tak, jak to má být.“

Špuk za sebou zaslechl tlumený nádech. Z jeskyně vylézala Beldre. Pomohl jí nahoru a oba se vydali v tichém údivu do vysoké trávy. Slunce bylo jasné, ale nepálilo.

„Co se stalo s městem?“ zeptala se šeptem Beldre a chytila Špuka za paži.

Zavrtěl hlavou. Potom však cosi zaslechl. Otočil se a zdálo se mu, že se na obzoru něco pohybuje. Vyrazil tím směrem. Beldre šla za ním a Breeze za nimi volal na Allrianne, aby se šla podívat, co se stalo.

„To jsou… lidi?“ zeptala se Beldre, když konečně spatřila to, na co se díval Špuk. Když přišli blíž, lidé na druhé straně si jich všimli. Špuk se usmál a na jednoho z nich zamával.

„Špuku!“ vykřikl Ham. „Chlapče, jsi to ty?“

Špuk a Beldre jim vyběhli naproti. Ham stál s ostatními a za ním si Špuk všiml uprostřed travnaté plochy dalších padacích dveří. Lidi kolem Hama neznal ? někteří měli uniformy Elendovy armády a vylézali padacími dveřmi nahoru. Ham, ve své obvyklé vestě a kalhotách, se vrhl ke Špukovi a objal ho.

„Co tu děláš?“ zeptal se ho, když ho pustil.

„Já nevím,“ odpověděl Špuk. „Naposledy jsem byl v Urteau.“

Ham se podíval na oblohu. „A já ve Fadrexu! Co se stalo?“

Špuk potřásl hlavou. „Nevím, jestli ta místa ještě existujou, Hame…“

Ham přikývl a otočil se směrem, kam ukazoval jeden z vojáků. O kus dál se vynořil ze země další hlouček lidí. Špuk s Hamem vyrazili k nim, protože mezi nimi Ham spatřil známou tvář. Špuk v ní vzdáleně poznával Hamovu ženu, která bydlela v Luthadelu. Ham radostně vykřikl a běžel jí naproti.

Špuk procházel od díry k díře. Bylo jich tam šest ? některé obydlené hustě, jiné méně. Jedna se od ostatních lišila. Neměla padací dveře, ale jen šikmý vstup do jeskyně. Za ním našel generála Demouxe, jak mluví s malou skupinkou lidí. Jakási pohledná žena z Terrisu ho držela za ruku.

„Byl jsem střídavě chvíli při vědomí a chvíli v bezvědomí,“ říkal, „ale viděl jsem ho. Byl to Hrdina. Musel to být on. Vznášel se na obloze a zářil. Po nebi se pohybovaly barevné vlny a země se chvěla. Točila se a pohybovala se. Byl to opravdu on. Jak říkal Sazed. Přišel.“

„Sazed?“ zeptal se Špuk. Teprve v tu chvíli si ho Demoux všiml. „Kde je?“

Demoux zavrtěl hlavou. „Nevím, Lorde Špuku.“ Potom se zarazil. „A kde jste se tu vlastně vzal vy?“

Špuk neodpovídal. Otvory v zemi tvořily jakýsi obrazec. Špuk procházel hustou trávou a vedl Beldre přímo do jeho středu. Tráva se vlnila v mírném větru. Ham a Breeze přiběhli za nimi a jako obvykle už se zase hádali kvůli nějaké nepodstatné drobnosti. Ham měl v náruči dítě a druhou rukou objímal kolem pasu svou ženu.

Špuk si všiml čehosi v trávě a strnul. Zvedl ruku, aby upozornil ostatní. Našlapovali opatrně dál. Uprostřed travnaté plochy narazili na… cosi. Bylo to barevné a rostlo to ze země ? jakési rostliny s pestrobarevnými vrchními lístky. Měly tvar jako zvony otočené vzhůru nohama a dlouhé rovné stonky. Okvětní lístky nahoře se otáčely za sluncem. Jako by chtěly dosáhnout až k jeho světlu a napít se z něho.

„To je krása…“ zašeptala Beldre.

Špuk udělal krok dopředu a sáhl rukou mezi rostliny. Květiny, pomyslel si, když si vzpomněl na obrázek, který viděl u Vin. Tak se Kelsierův sen přece jen splnil.

Uprostřed květin leželi dva lidé. Vin ve svém obvyklém mistplášti, kalhotách a košili a Elend ve sněhobílé uniformě s kapucí. Leželi v trávě a drželi se za ruce.

A byli oba mrtví.

Špuk si k nim klekl a slyšel, jak Ham s Breezem vykřikli. Prohlíželi těla a hledali na nich známky života. Špuk si však všiml něčeho jiného. Bylo to skoro schované v trávě. Tlustá kožená kniha. Zvedl ji.

Otevřel ji a podíval se na první stránku.

Já, bohužel, jsem Hrdina věků, četl úhledná slova napsaná pečlivým rukopisem. Zdálo se mu, že ho poznává. Listoval knihou a přitom vypadl kousek papíru. Zvedl jej ? na jedné straně byl vybledlý obrázek květiny, ten, na který si před chvilkou vzpomněl, a na druhé vzkaz napsaný stejnou rukou jako kniha.

Špuku, stálo na něm. Snažil jsem se je vrátit do života, ale opravit tělo bohužel neznamená vrátit mu duši. Třeba se to postupně naučím. Ale snad vás uklidní, že jsem s našimi přáteli mluvil a že jsou šťastní tam, kde jsou. Zaslouží si odpočinek, řekl bych.

V té knize najdete souhrn událostí, které vedly k tomu, že přišel konec světa a s ním jeho znovuzrození. Nejdete v ní i moje úvahy o historii, filozofii a vědě. Když se podíváte napravo, najdete tam v trávě ještě větší hromádku knih. V těch je všechno ? do slova a do písmene ?, co jsem měl ve svých zásobárnách informací. Nedopusťte, aby byly informace o minulosti zapomenuty.

Znovu postavit svět bude těžké, řekl bych ? ale nejspíš to bude lehčí, než žít pod Pánem Vládcem nebo čelit snahám Zmaru svět zničit. Myslím, že vás překvapí, kolika lidem se podařilo ukrýt v jeskyních. Rashek měl pro tenhle případ velmi dobrý plán. Trpěl pod těžkou rukou Zmaru, ale byl to v jádru dobrý člověk a měl čestné úmysly.

Vedli jste si dobře. Zpráva, kterou jste poslali prostřednictvím kapitána Goradela, nám všem nakonec zachránila život. Lidé teď budou potřebovat vedení. Budou ho nejspíš hledat u vás. Je mi líto, že tam nemůžu být osobně a pomáhat, ale pamatujte, že jsem… nablízku.

Špuku, udělal jsem z tebe Mistborna a napravil škody, které sis způsobil nadměrnou spotřebou cínu. Doufám, že se za to nezlobíš. Bylo to vlastně na Kelsierovu žádost. Vezmi to jako dárek na rozloučenou.

Dávej na ně za mě pozor.

P. S. Existují ještě dva kovy, o kterých nikdo neví. Mohli byste se pokusit na ně přijít. Myslím, že by vás mohly zajímat.

Špuk zvedl hlavu a podíval se na zvláštně prázdnou modrou oblohu. Přistoupila k němu Beldre a klekla si vedle něho. Podívala se na papírek, který držel v ruce, a potom na něho vrhla tázavý pohled.

„Vypadáš ustaraně,“ řekla.

Zavrtěl hlavou. „Ne,“ odpověděl, chvíli si s papírkem pohrával v ruce a potom ho vsunul do kapsy. „Ne, nejsem ustaraný. Myslím si, že teď už bude všechno dobrý. Konečně.“