Brandon Sanderson

Mistborn 04. Poselství práva

PROLOG

Wax se plížil přikrčený podél zchátralého plotu. Boty mu vrzaly po vyprahlé zemi. V ruce držel Sterrion ráže s dlouhou stříbřitou hlavní pokrytou červeným blátem. Na pohled nic zvláštního, ale šestiranný bubínek byl velmi precizně zpracovaný a zasazený do rámečku ze slitiny oceli, takže se pohyboval naprosto bezchybně. Pažba nebyla ze žádného nablýskaného kovu ani z exotického materiálu, ale padla do ruky jako ulitá.

Plot, který mu sahal asi do pasu, byl chatrný a omšelý a držely ho pohromadě jenom trouchnivějící provazy. Byl zatuchle cítit. Už dávno z něj utekli i červi.

Wax vykukoval přes pokroucená prkna a rozhlížel se po opuštěném městě. Před očima se mu míhaly modré paprsky, které vedly od jeho těla k nejbližším zdrojům kovu. Byl to výsledek jeho allomantického působení. Pálil ocel a to mu umožňovalo najít kolem sebe zdroje kovů a potom na ně tlačit, kdyby chtěl. Působit svou váhou proti jejich váze. Kdyby byly těžší, budou ho odpuzovat. Když bude těžší on, bude je od sebe odtlačovat.

V tuto chvíli však proti žádnému kovu netlačil. Jenom sledoval přes modré paprsky, jestli se nějaký ze zdrojů kovu nepohybuje. Nepohyboval. Byly to kovové hřeby v domech, zbytky vystřílených patron na zemi, podkovy ležící na hromadě v nedaleké kovárně. Všechno to bylo stejně nehybné jako stará ruční pumpa, která stála kousek od něho po pravé straně.

Zbystřil a zastavil se. V žaludku mu příjemně hořela ocel, a tak ? preventivně ? jemně zatlačil do všech stran od sebe. Tento trik se naučil před pár lety. Netlačil na žádný konkrétní kovový předmět, ale vytvořil si kolem sebe jakousi ochrannou bublinu. Každý kov, který na něj poletí, bublina vychýlí stranou.

Nebylo to ani zdaleka spolehlivé. Stejně mohl dostat zásah. Ale rána by chytila faleš a nedopadla by tam, kam původně mířila. Už několikrát mu to zachránilo život. Vlastně ani sám nevěděl, jak to dělá. Allomancie byla často intuitivní. Také nějak dokázal vyjmout ze svého allomantického působení kovy, které on sám nesl, aby mu nevyletěla zbraň z ruky.

Potom pokračoval dál podél plotu ? přitom stále pozoroval modré paprsky a ujišťoval se, že ho nikdo nesleduje. Feltrel býval prosperující město. Tak před dvaceti lety. Potom se nedaleko usídlil klan kolossů. A pak už šlo všechno z kopce.

Dnes vypadalo mrtvé město naprosto opuštěně, i když Wax věděl, že opuštěné není. Přišel sem pronásledovat psychopata. A nebyl sám.

Sevřel rukama plot a přeskočil ho. Nohama dopadl do červené hlíny. Skrčil se a v podřepu běžel na druhou stranu staré kovárny. Oblečení měl zaprášené, ale dobře mu padlo ? kvalitní oblek, stříbrná kravata, třpytivé manžetové knoflíčky na rukávech jemné bílé košile. Vypadal spíš, jako kdyby měl v plánu navštívit ples pro vybranou společnost v Elendelu, než že by se chtěl plížit ulicemi mrtvého města v Burinách a stíhat vraha. Aby to bylo dokonalé, měl na hlavě buřinku, aby mu nesvítilo slunce do očí.

Cosi se ozvalo. Někdo stoupl na prkno, které leželo přes ulici. Prkno zavrzalo. Slabě, málem to neslyšel. Okamžitě však zareagoval. Rozdmýchal ocel, kterou pálil v žaludku. Zatlačil na pár hřebů ve zdi vedle sebe ? přesně v okamžiku, kdy vzduch proťal výstřel.

Jak prudce zatlačil, zeď se zachvěla a staré rezavé hřeby stěží odolávaly jeho síle. Odhodilo ho to stranou. Skulil se na zem. Okamžitě se objevil modrý paprsek. Směřoval od kulky, která zasáhla zem v místě, kde ještě před okamžikem stál. Než se stačil zvednout, přiletěla další. Ta už mířila lépe, ale nepatrně se odklonila z dráhy, když se k němu přiblížila.

Vychýlila ji jeho ocelová bublina a kulka mu prosvištěla těsně kolem ucha. Kdyby byl o pár centimetrů vpravo, trefila by ho do hlavy ? bublina nebublina. Zklidnil dech, zvedl Sterrion a zamířil na balkon starého hotelu na druhé straně ulice, odkud oba výstřely padly. Balkon byl krytý vývěsním štítem hotelu, za nímž se mohl střelec ukrývat.

Wax vystřelil, zatlačil na kulku a poslal ji dopředu rychleji a prudčeji. A přesněji. Nepoužíval běžné olověné kulky. Potřeboval něco silnějšího.

Kulka ze slitiny olova zasáhla balkon a díky síle, s níž ji vyslal vpřed, prošla dřevem a zasáhla muže za ním. Modrý paprsek, který vedl od jeho zbraně, se zachvěl, když muž upadl. Wax pomalu vstal a oprášil si šaty. V tom okamžiku však třeskla další střela.

Zaklel a bezděky znovu zatlačil proti hřebům, i když ho instinkt varoval, že je pozdě. Jakmile zaslechl výstřel, nemohla ho už allomancie zachránit.

Tentokrát ho to povalilo na zem. Ta síla se musela někde projevit, a když se nepohnuly hřeby, musel se pohnout on. Zlostně zavrčel, když upadl, a pozvedl revolver. Na zpocenou ruku se mu lepil prach. Divoce pátral po střelci, který na něho vypálil. Netrefil se. Snad ta allomantická bublina ?

Ze střechy kovárny se skutálelo tělo, žuchlo na zem a rozvířilo spršku červeného prachu. Wax několikrát mrkl, zvedl zbraň a znovu se přikrčený plížil podél plotu. Stále sledoval modré allomantické paprsky. Varovaly by ho, kdyby se někdo blížil ? ovšem jenom v případě, že by ten člověk měl u sebe kov.

K tělu, které dopadlo vedle kovárny, nemířil jediný paprsek. Ovšem několik jich směřovalo k čemusi, co se pohybovalo za kovářskou výhní. Wax zacílil na postavu, která vyrazila zpoza domku a sehnutá utíkala k němu.

Byla to žena. Měla na sobě dlouhý bílý kabát, dole s červenými skvrnami. Dlouhé tmavé vlasy si stáhla do ohonu a pod kabátem měla kalhoty, na nich široký pásek a na nohou robustní boty. Její obličej byl hranatý, s výraznými rysy a rty, které se často na pravé tváři zvedaly do jakéhosi poloúsměvu.

Wax si viditelně oddechl a sklonil zbraň. „Lessie.“

„To ses zase svalil jak širokej, tak dlouhej, co?“ prohodila, když se dostala až k němu. „Máš na obličeji víc prachu než Miles vrásek. Možná už bys měl myslet na důchod, dědouši.“

„Lessie, je mi o tři měsíce víc než tobě.“

„Tak to jsou dlouhý tři měsíce.“ Nahlížela přes plot. „Viděl jsi ještě někoho?“

„Sundal jsem chlápka támhle z balkonu,“ odpověděl Wax. „Ale nepoznal jsem, jestli to byl Krvavej Tan, nebo ne.“

„Nebyl. Ten by na tebe z takový dálky nestřílel.“

Wax přikyvoval. Tan rád jednal osobně. Zblízka. Byl to psychopat a naříkal, když měl použít zbraň. A taky málokdy někoho zastřelil, aniž by mohl sledovat, jakou má v očích hrůzu.

Lessie se rozhlížela po tichém městě a potom se podívala na něho, připravená vyrazit. Očima na okamžik zalétla kamsi dolů. K jeho náprsní kapsičce.

Wax sledoval její pohled. Z kapsičky mu vyčníval dopis, který ten den dostal. Odesílatelem bylo velkoměsto Elendel a adresován byl Lordu Waxiliánu Ladrianovi. To jméno Wax nepoužil už celé roky. Připadalo mu teď takové nepatřičné.

Zasunul tedy dopis do kapsičky. Lessie mu přičítala větší význam, než ve skutečnosti měl. Město ho neláká a dům Ladrianů se obejde bez něho. Měl ten dopis spálit. Kývl hlavou k ležícím mužům, aby odpoutal její pozornost.

„To je tvoje práce?“

„Měl luk,“ odvětila. „Šípy s kamennými hroty. Měl tě na mušce tam shora.“

„Dík.“

Pokrčila rameny a v očích jí blesklo uspokojení. Kolem těch očí se teď rýsovaly vrásky, které způsobovaly ostré sluneční paprsky v Burinách. Kdysi si s Waxem vedli evidenci, který z nich tomu druhému víckrát zachránil život. Ale nechali toho už před mnoha lety.

„Kryj mě,“ řekl Wax tiše.

„A čím?“ zeptala se. „Paravánem? Štítem z polibků? Už jsi stejně pokrytej prachem.“

Wax se na ni podíval se zvednutým obočím.

„Sorry,“ utrousila a zašklebila se. „V poslední době jsem moc často hrála karty s Waynem.“

Ušklíbl se, dřepl si k mrtvému tělu a převalil je. Byl to muž, od pohledu drsný chlapík s několikadenním strništěm na tvářích. Na pravé straně krvácel ze střelné rány. Je mi povědomý, pomyslel si Wax, když se mu prohraboval v kapsách a vytáhl střípek červeného skla, které mělo barvu jako krev.

Rychle se vrátil k plotu.

„Tak co?“ zajímala se Lessie.

„Chlap od Donala,“ odpověděl a stále držel červený skleněný střep.

„Svině,“ utrousila Lessie. „Jako by nás nemohli nechat na pokoji. Co?“

„Ty jsi postřelila jeho syna, Lessie.“

„A ty jeho bratra.“

„U mě to byla sebeobrana.“

„U mě taky,“ opáčila. „Ten fakan byl hrozně protivnej. A navíc to přece přežil.“

„Bez jednoho prstu na noze.“

„Deset jich stejně nepotřebuje,“ namítla. „Já mám sestřenici a ta má jen čtyři. A nic jí nechybí.“ Zvedla revolver a rozhlížela se po prázdném městě. „No, vypadá teda trochu zvláštně, to jo. Kryj mě.“

„Čím?“

Pousmála se, přikrčila se a plížila se ke kovárně.

Pro věčnej Soulad, mám tu ženskou rád.

Sledoval, jestli někde nejsou ještě další střelci, ale Lessie se mezitím dostala ke kovárně, aniž by padl jediný výstřel. Wax na ni kývl a potom se vrhl přes ulici k hotelu. Skrčil se uvnitř a proslídil všechny kouty, aby vyčenichal nepřátele. Společenská místnost byla prázdná, schoval se tedy za dveřmi a mávl na Lessii. Doběhla k vedlejšímu domu na své straně ulice a rozhlédla se.

Donalovi lidé. Ano. Wax mu zastřelil bratra ? vykrádal vlaky. Jenže pokud věděl, Donalovi o bratra stejně vůbec nešlo. Tomu šlo o jediné ? o peníze. Proto je taky nejspíš tady. Vypsal cenu na hlavu Krvavého Tana za to, že mu šlohl dodávku cerrobendu. Nejspíš nečekal, že Wax půjde po Tanovi ve stejnou chvíli jako on, a jeho lidé měli příkaz Waxe i Lessii zabít, jakmile je někde uvidí.

Wax by byl skoro nejraději nechal mrtvé město být, ať si to tu Donal s Tanem rozdají sami. Jenže když na to pomyslel, cukalo mu v oku. Slíbil, že Tana dostane. Co se dá dělat!

Lessie na něj mávala z protějšího domu a potom ukazovala dozadu. Chce jít tím směrem a proplížit se podél dalších budov. Wax přikývl a udělal odměřené gesto. Bude se snažit napojit na Wayna s Barlem, kteří pročesávají město z druhé strany.

Lessie zmizela a Wax se vydal skrz starý hotel k bočnímu východu. Míjel špinavá doupata, která si tu udělaly krysy, ale i lidé. Město bylo stejně plné ničemů jako psí kožich blech. U jednoho brlohu bylo dokonce na plechové desce v kruhu kamenů cosi jako improvizované ohniště. Byl div, že to tu ten blázen nepodpálil a že celý hotel nevyhořel.

Wax otevřel boční východ a vyšel do uličky mezi hotelem a obchodem. Střelba by mohla být slyšet a někdo by se mohl jít mrknout. Lepší bude držet se v ústraní. Schoval se za obchodem a opatrně našlapoval po červené hlíně. Svah tu byl až na vchod do starého studeného sklepa porostlý plevelem. Wax kolem něj chvíli kroužil, ale potom se zastavil. Mohla to být past.

Možná…

Klekl si ke dveřím a díval se dolů. Kdysi tu býval žebřík, ale už shnil. Dole po něm zůstala hromada ztrouchnivělých třísek. Vanul odtamtud mokrý a zatuchlý pach… možná s příměsí kouře. Někdo tam musel mít zapálenou louč.

Wax hodil do díry kulku a skočil za ní s připraveným revolverem. Než dopadl, začal plnit feruchemickou zásobárnu a snížil svou hmotnost. Byl twinborn ? feruchem a allomant zároveň. Jako allomant dokázal pálit ocel a jako feruchem uměl měnit svou hmotnost. Byla to silná kombinace schopností.

Zatlačil na kulku pod sebou, čímž zpomalil svůj pád, a dopadl hladce. Vrátil svou váhu do normálního stavu ? tedy do stavu, který byl normální u něj. Často si odebíral čtvrtinu váhy, aby se mu lehčeji chodilo a aby rychleji reagoval.

Plížil se tmou. K nalezení Krvavého Tana vedla dlouhá a složitá cesta. Ovšem klíčem k jeho objevení bylo už samo o sobě to, že se z Feltrelu najednou stáhli všichni bandité, tuláci a ubožáci. Pomalu postupoval dolů, hlouběji do sklepa. Štiplavý pach kouře byl čím dál silnější, a i když světla ubývalo, rozeznal u zdi ohniště. A u něj žebřík, který by se dal odnést ke vchodu.

Zarazil se. To znamenalo, že člověk, který se ve sklepě ukrýval ? mohl to být kdokoli, i Tan ?, tam ještě musí být. Pokud neexistuje ještě nějaký další východ. Wax se opatrně kradl dál, mžoural očima a snažil se ve tmě zaostřit.

Vpředu spatřil světlo.

Zvedl zbraň, vyndal z mistpláště lahvičku a zuby vytrhl korkovou zátku. Jedním douškem spolkl whisky s ocelí, a obnovil tak své zásoby. Ocel rozdmýchal. Ano, opravdu je proti němu kovový předmět. Jak dlouhý ten sklep může být? Čekal, že bude malý, ale podle toho, že měl stěny zpevněné dřevěnou konstrukcí, se zdálo, že je hlubší a delší. Spíš jako jakási šachta.

Postupoval stále dál a sledoval modré paprsky. Kdyby ho někdo viděl, musel by zvednout zbraň. Paprsek by se vychýlil, kdyby se kov pohnul, a on by stačil zatlačit a nejspíš by tím dokázal vytrhnout zbraň nepříteli z ruky. Nic se ale nehýbalo. Posunul se dopředu a cítil zatuchlý pach vlhké země. Přiblížil se k mihotavému světlu, ale stále nic neslyšel. Modré paprsky se nehýbaly.

Nakonec se dostal tak blízko, že rozeznal malou lampu zavěšenou na háku na dřevěném trámu u zdi. Uprostřed chodby viselo ještě něco. Tělo? Oběšené? Wax tiše zaklel a pospíchal dál, ale obezřetně sledoval, jestli někde nenarazí na nějakou past. Bylo to mrtvé tělo, ale byl z toho zmatený. Na první pohled se zdálo, že je mrtvé už celou věčnost. V hlavě chyběly oči a kůže lpěla přímo na kosti. Tělo nepáchlo a nebylo nafouklé.

Bylo mu povědomé. Byl to Geormin, kočí, který vozíval poštu do Wertingu ze vzdálenějších vesnic v okolí. Aspoň měla mrtvola na sobě jeho uniformu a vlasy také vypadaly jako jeho. Byla to jedna z prvních Tanových obětí. Wax šel po Tanovi od chvíle, co Geormin zmizel. To bylo ale teprve před dvěma měsíci.

Asi ho nabalzamoval, pomyslel si. Vylouhoval a vyčinil jako kůži. Znechutilo ho to. Geormin sice podváděl v kartách, ale chodíval s ním občas pít a byl to milý chlapík.

Nebyl ani normálně oběšený. Ruce měl zpevněné dráty, aby čněly do stran, hlavu nakloněnou ke straně a ústa násilně otevřená. Wax se od toho hrozného pohledu odvrátil. Cukalo mu v oku.

Pozor, pomyslel si. Nenech se od něj vyprovokovat. Klid. Mohl by se vrátit, aby Geormina odřízl. Teď si ale nemohl dovolit dělat hluk. Aspoň ví, že je na stopě. Je jasné, že tohle je doupě Krvavého Tana.

V dálce zahlédl další světlo. Jak může být ta chodba dlouhá? Zamířil k němu a našel další mrtvolu, tentokrát na postranní stěně. Annarel. Geoložka. Byla tu na návštěvě a zmizela brzy po Georminovi. Chudák. Byla mumifikovaná stejným způsobem a přibitá ke zdi ve zvláštní pozici, jako by klečela na kolenou a zkoumala hromadu kamení.

Před sebou měl další světlo. Rozběhl se. Bylo zřejmé, že tohle není sklep, že je to nějaké bývalé pašerácké doupě z dob, kdy byl Feltrel vzkvétající město. Tohle si sám Tan nepostavil. Ty dřevěné vzpěry jsou staré.

Wax minul dalších šest mrtvol. Každá byla osvětlena vlastní lucernou a každá měla jinou pozici. Jedna seděla na židli, jiná visela, jako by letěla, několik jich bylo přibitých ke zdi. Ty byly čerstvější. Poslední tělo bylo mrtvé jen chvíli. Byl to štíhlý muž a visel s rukou u hlavy, jako by salutoval. Wax ho nepoznal.

Mrcha Zmar, ulevil si v duchu. Tak tohle není Tanův brloh… to je Tanova galerie.

Zvedal se mu žaludek, ale utíkal ještě k další lucerně. Svítila jasněji. Cestou si uvědomil, že to není lampa, ale denní světlo, které sem dopadá čtvercem vyříznutým ve stropě. To je tedy konec chodby, nejspíš tu někdy býval poklop a už dávno shnil. Chodba postupně stoupala až nahoru k východu.

Wax došel až k němu a opatrně vystrčil hlavu. Východ ústil v budově. I když byla bez střechy, cihlové zdi byly téměř nedotčené a vpředu, po Waxově levici, stály čtyři oltáře. Stará kaple zasvěcená Hrdinovi z Hathsinu. Zdálo se, že je prázdná.

Vylezl ven, Sterrion v pohotovosti, plášť samé bláto. Čistý suchý vzduch byl pro něho jako rajská vůně.

„Život je jedno velký představení, co?“ rozlehlo se opuštěným kostelem.

Wax okamžitě uskočil ke straně a přitočil se k oltáři.

„Jenže my v něm nejsme herci,“ pokračoval hlas. „My jsme jen loutky.“

„Tane,“ houkl Wax, „vylez.“

„Já jsem viděl boha, ty jeden ochránče zákona,“ šeptal Tan. Kde jen může být? „Viděl jsem samotnou smrt. Měla v očích bodce. Viděl jsem Hrdinu a Hrdina je život.“

Wax se rozhlížel po kapli. Všude se válely polámané lavice a spadané sochy. Obešel oltář dokola a odhadoval, že ten zvuk vychází zezadu.

„Ostatní tápou,“ mumlal Tan, „ale já vím. Já vím, že jsem loutka. To jsme všichni. Jak se ti líbila moje přehlídka? Dalo mi to takovou práci.“

Wax se plížil podél pravé stěny a nechával za sebou stopy v prachu. Dýchal mělce a po pravém spánku mu stékal pramínek potu. Cukalo mu v oku. V duchu viděl ty mrtvoly na zdech.

„Spousta lidí nikdy nedostane možnost vytvořit nějaký umělecký dílo,“ žvanil Tan dál. „A nejlepší umělecký díla jsou ty, co nejdou už nikdy opakovat. Trvalo mi celý měsíce, roky, než jsem to připravil. Všechno přesně na svý místo. Jenže jednou se to stejně zkazí. Neumím je pořádně nabalzamovat, nemám na to čas ani prostředky. Dokázal jsem je udržet jen na tuhle jednu show. Zejtra už bude po ní. Jste jedinej, kdo to viděl. Jedinej. Protože… my jsme prostě jenom loutky… víte…“

Ten hlas se ozýval opravdu zezadu. Z místa, kde byla jakási hromada sutin, která blokovala výhled.

„A hejbe s náma někdo jinej,“ dodal Tan.

Wax se přikrčil vedle kupy sutin a pomalu zvedl Sterrion.

Před ním stál Tan a před sebou držel Lessii s očima vytřeštěnýma a roubíkem v ústech. Na ruce a na noze měla krvácející rány. Wax strnul na místě, zbraň stále zvednutou. Tan ji postřelil. Byla bledá. Ztratila asi dost krve. Jinak by ji Tan nepřemohl.

Wax se ani nehnul. Neměl strach ? to si nemohl dovolit. Kdyby se bál, tak by se roztřásl a potom by minul. Viděl Tanovu tvář za Lessiinou. Kolem krku jí Tan přiložil škrtidlo.

Byl hubený a měl dlouhé štíhlé prsty. Dřív pracoval v pohřebním ústavu. Prořídlé černé vlasy nosil napomádované a sčesané dozadu. Na sobě měl hezký oblek, ale potřísněný od krve.

„Hejbe s náma někdo jinej, ochránče zákona,“ opakoval tiše.

Lessie se podívala Waxovi do očí. Oba věděli, co v takové situaci dělat. Minule byl zajatcem on. Lidé je vždycky využívali jako rukojmí, jednoho proti druhému. Lessie v tom dokázala vidět dokonce i jistou přednost. Vysvětlovala si to tak, že kdyby Tan nevěděl, že patří k sobě, rovnou by ji zabil. Místo toho ji ale jen zajal. Takže ještě měli šanci z toho nějak vyklouznout.

Wax zamířil hlaveň Sterrionu. Natahoval spoušť, až vyrovnal protiváhu západky, a chystal se vypálit… a Lessie mrkla. Jednou, dvakrát, třikrát.

Wax vystřelil.

V tom okamžiku Tan strhl Lessii doprava.

Střela prosvištěla vzduchem a odrazila se od červených cihel. Lessie trhla hlavou. Waxova kulka ji zasáhla nad pravé oko. Po cihlové zdi za ní se rozstříkla krev. Lessie se sesunula na zem.

Wax stál strnulý, zděšený. Ne… takhle ne… to nejde…

„Nejlepší představení,“ poznamenal Tan, usmíval se a shlížel na Lessiino tělo, „se hrajou jen jednou.“

Wax ho střelil do hlavy.

O pět měsíců později procházel Wax vyzdobenými místnostmi na velkém bujarém večírku a míjel muže v tmavých oblecích se šosy a ženy v barevných šatech s vosími pasy a bohatým řasením a sklady. Oslovovali ho Lorde Waxiliáne, když s ním mluvili.

Každému pokynul, ale nenechával se vtáhnout do hovoru. Směřoval do jednoho ze zadních salonků, osvětleného elektrickými lustry ? vymožeností velkoměsta, která poskytovala stálé rovnoměrné světlo a zaháněla podvečerní chmury. Sledoval, jak okenní sklo zvenku lechtá mlha.

V tu chvíli zapomněl na dekorum, otevřel masivní dveře s dvojitým sklem a vyšel na velký balkon. Konečně měl pocit, že může zase dýchat.

Zavřel oči, nadechl se a vydechl a nasával do sebe celým obličejem vlhkou mlhu. Ty domy tady ve městě jsou… k udušení, pomyslel si. Je možné, že už jsem na to zapomněl, nebo jsem to jen nevnímal, když jsem byl mladší?

Otevřel oči, opřel se rukama o zábradlí balkonu a díval se na Elendel. Bylo to největší město na světě, metropole, kterou navrhl sám Soulad. Místo, kde Wax prožil mládí. A kde posledních dvacet let nebyl doma.

I když od Lessiiny smrti uplynulo už pět měsíců, stále mu zněl v uších ten výstřel a stále měl před očima krev na cihlové zdi. Odešel z Burin, vrátil se do města a vyslyšel zoufalé naléhání své morální povinnosti převzít dům po strýcově smrti.

Pět měsíců úplně jiného života, a přesto stále slyšel tu ránu. Břitkou, ostrou, jako když pukne obloha.

Za zády vnímal z teplého salonu melodický smích. Cettův zámeček bylo honosné místo, samé drahé dřevo, měkké koberce a třpytivé lustry. Na balkoně však byl sám.

Odsud měl krásný výhled na osvětlenou Demouxovu třídu. Byla lemována dvěma řadami elektrických lamp, které na ni vrhaly ostré bílé světlo. Zářily jako bílé nafouknuté bubliny podél širokého bulváru, zarámovaného z obou stran ještě širším kanálem, na jehož klidné tiché hladině se světlo odráželo. Ze vzdáleného centra města bafal na pozdrav večerní vlak a prostoupil mlhu tmavým kouřem.

Po Demouxově třídě Wax viděl až k Železné jehle a Tekielově věži. Každá stála na jedné straně kanálu. Obě budovy byly nedokončené, ale jejich ocelové konstrukce čněly vysoko k obloze. Až příliš vysoko.

Architekti se předháněli v nových a nových zprávách o tom, jak vysoko až mají budovy vyrůst. Právě na tomto večírku zaslechl řeči, ovšem celkem věrohodné, že se oba architekti chlubili, že budovy budou mít víc než padesát pater. Nikdo netušil, která nakonec bude vyšší, a tak se na to uzavíraly přátelské sázky.

Wax znovu nasál mlhu. V Burinách by Cettova třípatrová vila byla vysoké stavení. Tady byla maličká. Svět se změnil za tu dobu, co ve městě nebyl. Vyspěl, už nepotřeboval oheň, aby mohl ve tmě svítit, a budovy sahaly výš k obloze než mlha. Jak se tak díval na širokou ulici na okraji Pátého oktantu, připadal si najednou hrozně starý.

„Lorde Waxiliáne?“ ozval se za ním hlas.

Otočil se. Ve dveřích stála starší dáma. Lady Avin Cettová. Šedé vlasy měla vyčesané nahoru do uzlu a na krku granátový náhrdelník. „Ale pro věčný Soulad, mladíku, vy tu nastydnete! Pojďte dovnitř, je tam někdo, koho určitě rád uvidíte.“

„Přijdu hned, Lady Cettová,“ odpověděl. „Jen se trochu potřebuju nadýchat čerstvého vzduchu.“

Lady Cettová se zamračila, ale odešla. Nějak nevěděla, co si o něm má myslet. To vlastně nevěděl nikdo. Někteří ho brali jako podivínského potomka Ladrianů, kolem něhož se točí divné historky o krajích za horami. Jiní zase jako nekulturního venkovského kašpara. Nejspíš bude asi na obojím trochu pravdy, usoudil.

Celý večer byl středem pozornosti. Předpokládalo se, že hledá partnerku. Všem to bylo jasné. Dům Ladrianů byl po strýcově neuváženém zacházení s rodinným majetkem insolventní a nejjednodušším řešením byl jedině vhodný sňatek. Strýci se ovšem podařilo zároveň urazit tři čtvrtě příslušníků městské smetánky.

Wax se vyklonil z balkonu. Po stranách ho tlačily revolvery. Se svou dlouhou hlavní nebyly určeny k tomu, aby je majitel nosil v podpaží. Celý večer se kvůli nim pohyboval neohrabaně.

Měl by se vrátit zpátky, zapříst hovor s lidmi a pokusit se oprášit čest Ladrianů. Jenže jenom představa té přeplněné místnosti, horka, tlačících se lidí… Vedra a vydýchaného vzduchu…

Nenechal si čas na rozmyšlenou, přehoupl se přes zábradlí a padal přes tři poschodí dolů. Spálil ocel, hodil dolů nábojnici a zatlačil na ni. Tím urychlil její pád. Téměř pravidelně využíval feruchemie ke snížení své váhy. Byl lehčí, než by měl být. Už skoro ani nevěděl, jaké to je, mít svou normální váhu.

Když nábojnice dopadla, znovu na ni zatlačil a rozletěl se horizontálně nad zahradní zeď. Dotkl se jednou rukou jejího studeného kamene, přehoupl se přes ni, snížil svou váhu na zlomek normálu a padal na druhou stranu. Přistál měkce.

No dobře, řekl si, přikrčil se a mžoural skrz mlhu. Dvůr pro vozky. Ve vzorných řadách tu stály vozy, kterými sem hosté přijeli. Muži, kteří tu na ně dohlíželi, seděli a povídali si v několika útulných místnostech, z nichž se linula do mlhy teplá oranžová záře.

Žádná elektřina, ale staré dobré plameny.

Prošel kolem vozů, až našel svůj. Otevřel zavazadlový prostor a zalovil v něm.

Svlékl sako večerního společenského obleku a přehodil přes sebe mistplášť, dlouhý kabát podobný svrchníku, s tlustým límcem a rukávy s manžetami. Brokovnici zasunul do pouzdra uvnitř, připnul si pás a z obou boků do něj zasunul Sterriony.

No, pomyslel si, tak je to lepší. Bude muset přestat nosit Sterriony a pořídit si něco praktičtějšího a nenápadnějšího. Jenže zatím ještě nenašel nic lepšího než výrobky od Ranette. Ale nepřestěhovala se ona vlastně sem do města? Možná by ji mohl vyhledat a přemluvit ji, aby mu vytvořila něco na míru. Pokud ho ovšem rovnou nezastřelí.

O pár okamžiků později se řítil městem a mistplášť mu vlál za zády. Nechal si ho vpředu rozepnutý, takže pod ním byla vidět černá košile a kalhoty od obleku. Mistplášť mu sahal až ke kotníkům a od pasu byl rozdělený na pruhy, které za ním při rychlém pohybu vlály a šustily.

Odhodil nábojnici a vymrštil se vysoko k obloze. Doskočil na střechu domu na protější straně ulice. Ohlédl se zpátky k Cettově vile, jejíž okna zářila do tmy. Jaké tam asi budou kolovat drby, když takhle zničehonic zmizel?

No, stejně už vědí, že je twinborn ? to se před veřejností neutají. Tenhle útěk mu samozřejmě na dobré pověsti nepřidá, ani jeho domu. Jenže v tu chvíli mu to bylo jedno. Skoro každý den od okamžiku, kdy se sem vrátil, trávil na nějakých společenských akcích a už celé týdny nebyla venku mlha.

A on mlhu potřebuje. Je to jeho přirozenost.

Rozběhl se po střeše, seskočil dolů a směřoval k Demouxově třídě. Těsně než dopadl na zem, odhodil nábojnici a zatlačil na ni, a tím svůj pád zpomalil. Dopadl do záhonu ozdobných křovin. Zachytil se o ně pláštěm, a způsobil tak hluk.

Sakra. V Burinách nikdo ozdobné křoviny nepěstuje. Vyprostil plášť z trnů a zašklebil se, když to znovu hlasitě šustilo. Pár týdnů ve městě, a už všechno zapomněl? Zavrtěl hlavou a znovu se vznesl do vzduchu nad široký bulvár s kanálem. Stočil se ke straně, přeletěl ulici a zastavil se na elektrické lampě. Na takovémhle moderním městě bylo krásné, že v něm byla spousta kovových předmětů.

Usmál se, rozdmýchal ocel a potom se odrazil od lampy a vymrštil se širokým obloukem do vzduchu. Kolem něho vířila mlha, kroužila a chladila mu tváře. Bylo to vzrušující. Člověk nikdy nepozná pravou svobodu, dokud se nevymaní z gravitace a nevylétne k obloze.

Na vrcholu svého oblouku zatlačil na další lampu a dostal se ještě dál. Dlouhá řada pouličních lamp mu vytvořila jakousi soukromou železnici. Skákal od jedné ke druhé a vzbuzoval pozornost lidí, kteří je míjeli ve vozech tažených koňmi nebo ve vozech bez koní.

Usmíval se. Mincířů jako on bylo poměrně málo, ale Elendel byl obrovské město s velkou populací. Nebude ani první, ani poslední, koho tu lidé uvidí skákat po kovových předmětech. Mincíři měli v Elendelu velké uplatnění jako rychlí kurýři.

Stále ho ohromovala velikost města. Žily tu miliony lidí, možná pět milionů. Nikdo o tom neměl přesný přehled. Město tvořilo osm čtvrtí nazývaných oktanty.

Miliony. Nedovedl si to představit, i když tu vyrostl. Než odešel z Wertingu, připadalo mu, že už i ten začíná být moc přelidněný, a to tam nemohlo bydlet ani deset tisíc obyvatel.

Doskočil na pouliční lampu přímo před masivní Železnou jehlou. Zaklonil se a prohlížel si stavbu tyčící se vysoko do mlhy. Nedokončený vrchol se ztrácel ve tmě. Dokázal by na něco tak vysokého vyšplhat? Jenže nemohl tahat za kovy, mohl na ně jenom tlačit ? nebyl žádný mytický mistborn jako Hrdina z Hathsinu nebo Následnice. Měl jednu allomantickou schopnost a jednu feruchemickou, a i to bylo víc, než mohl vůbec chtít. Mít jenom jednu z nich už bylo vzácné ? a být twinborn jako Wax, to už bylo něco skutečně výjimečného.

Wayne tvrdil, že si zapamatoval jména všech možných kombinací, které u twinbornů existují. Jistě. Wayne taky tvrdil, že jednou ukradl koně, který, když ržál, vydával čisté tóny, jenže jeho řeči bylo nutné brát s rezervou. Waxe nějaká vymezení nebo výčty twinbornských schopností až tak nezajímaly.

Lidem jeho typu se říkalo narážeči ? měli schopnosti mincířů a odlučovačů. Většinou ho ale ani nenapadlo o sobě v těchto souvislostech vůbec přemýšlet.

Začal plnit své feruchemické zásobárny ? náramky, které nosil na obou pažích ? odčerpával svou hmotnost, tím byl lehčí a zásobu hmotnosti si uchovával pro využití někdy v budoucnu. Potom ? zapomněl na chvíli na všechnu obezřetnost ? rozdmýchal ocel a zatlačil.

Vystřelil nahoru. Kolem uší mu hučel vítr. Lampy byly dobré kotvy ? obsahovaly spoustu kovu a pevně držely v zemi ? a dokázaly ho vyhodit velmi vysoko. Stočil se mírně stranou a před očima se mu začaly míhat mnohopatrové budovy, až postupně splynuly v jednu proměnlivou barevnou skvrnu. Dopadl asi o dvacet pater výš, přesně ve chvíli, kdy jeho tlak na lucernu začínal slábnout.

Tato část budovy už byla dokončená a obložená tvarovaným materiálem, který napodoboval opracovaný kámen. Prý se to jmenuje keramika. Na vysoké budovy se používala často. Spodní patra byla pokrytá kamenem a vyšší touto lehčí imitací.

Chytil se výčnělku. Nebyl tak lehký, že by ho odnesl vítr ? měl na pažích zásobárny a u boků zbraně. Tím, že byl lehčí, se ovšem snáz udržel.

Pod ním vířila mlha. Vypadala skoro až hravě. Zvedl hlavu a rozhodoval se, co udělá teď. Ocel, kterou pálil, mu ukázala modré paprsky k nejbližším zdrojům kovu. Většinou to byly části budovy. Kdyby na některou zatlačil, odhodilo by ho to daleko od ní.

Tam, pomyslel si, když necelé dva metry nad sebou objevil masivní římsu. Vyšplhal se po straně budovy až k ní. Stěna byla plastická, a i když měl na rukou rukavice, cítil se jistě. Mincíři se rychle naučili nebát se výšek. Vylezl nahoru na římsu, shodil nábojnici a zastavil ji botou.

Vzhlédl a odhadoval trajektorii. Z opasku vytáhl lahvičku, odzátkoval ji a spolkl její obsah, tekutinu s ocelovými hoblinami. Sykl, jak ho whisky pálila v hrdle. Dobrý materiál, ještě od Stagina. Sakra, tohle mi bude chybět, až mi to dojde, řekl si a schoval lahvičku.

Většina allomantů whisky v lahvičkách s kovy nepoužívala. Většina allomantů totiž promeškala vhodnou příležitost. Usmál se, když pocítil, jak se mu obnovuje vnitřní zásoba. Potom rozdmýchal kov a vymrštil se nahoru.

Vyletěl proti noční obloze. Železná jehla bohužel měla horní patra ze všech stran zúžená, nahoru byla stále užší a užší. To znamenalo, že i když se katapultoval přímo podél budovy, za chvíli stoupal tmou sám uprostřed mlhy a budova byla dobrých pár metrů od něho.

Sáhl pod plášť a vyndal z velké kapsy uvnitř zbraň s krátkou hlavní. Otočil ji směrem od sebe, přitiskl si ji k boku a vypálil. Byl tak lehký, že ho zpětný náraz odhodil směrem k budově. Za ním se nesla ozvěna výstřelu. Měl ale v nábojnicích tříštivé náboje, příliš malé a lehké na to, aby někomu ublížily, když vystřelí ve výšce.

Narazil do zdi věžovité stavby o pět pater výše, než byl původně, a chytil se ostrého výčnělku. Tato vrchní podlaží měla nádhernou výzdobu. Kdo se ale na ni měl podle architektů dívat? Potřásl hlavou. Architekti jsou stejně podivíni. Nepraktičtí. To takový zbrojař, to je něco jiného. Wax se vyšplhal o patro výš a znovu se vrhl nahoru.

Dalším skokem se dostal do ocelové kostry nedokončených horních pater. Prošel se po traverzách a vylezl až na nejvyšší trám. Snížil si váhu, aby mu to šlo snáz.

Z té výšky se mu točila hlava. I když mu výhled zčásti stínila mlha, viděl dole tu dvojitou řadu pouličních lamp osvětlujících ulici pod ním. A kolem další tlumenější světla po celém městě, jako plovoucí svíce na pohřbu mořeplavce na oceánu.

Kdysi se v tomhle městě cítil doma. Ještě předtím, než strávil dvacet let v prachu, kde byl zákon někdy jen matnou vzpomínkou a kde se kočár pokládal za rozmařilost. Co by si asi pomyslela Lessie o tomhle vynálezu, co jezdí bez koní na lehkých kolech určených pro městské dlážděné ulice? O vozech, které potřebují k pohonu olej nebo mazivo místo sena a podkov?

Otočil se. Z té dálky ve tmě a v mlze bylo těžké odhadovat, kde co leží, ale přece jen měl výhodu, že v této části města vyrostl. Město se změnilo, ale zase ne tolik. Odhadl směr, zkontroloval zásoby oceli a vymrštil se do tmy.

Odrazem z tohoto obrovského nosníku letěl velkým obloukem přes město aspoň půl minuty. Z vysoké věže za ním zbyla jenom temná silueta a potom zmizela úplně. No, svou zvědavost ukojil. Vnořil se do mlhy. Když se světla přiblížila a pod sebou nikoho neviděl, namířil zbraň na zem a stiskl spoušť.

Náraz ho na okamžik katapultoval zpátky nahoru a zpomalil jeho klesání. Zatlačil na nábojnici na zemi a zpomalil se ještě víc. Dopadl lehce do podřepu. Všiml si rozmrzele, že jeho střela málem zničila hezké dláždění.

Pro věčnej Soulad! ulevil si v duchu. Na tohle místo si opravdu bude muset zvykat. Jsem jako valach v záhonu kytek, pomyslel si a zasunul zbraň zpátky na místo. Budu muset trochu zapracovat na noblese.

Venku v Burinách byl považován za uhlazeného gentlemana. Ale tady, jestli si nedá pozor, bude za chvíli opravdu tím buranem, za kterého ho většina lepší společnosti už stejně pokládá. To ?

Výstřel.

Wax okamžitě zareagoval. Zatlačil bokem na železnou bránu, skrčil se a skulil se stranou. Vstal, pravou rukou sevřel Sterrion a levou sáhl po zbrani do kapsy mistpláště.

Upřeně zíral do tmy. Že by jeho bezmyšlenkovité střílení vzbudilo pozornost místních strážníků? Znovu práskly výstřely. Zamračil se. Ne, tohle je moc daleko. Něco se děje.

To ho okamžitě probudilo. Vyskočil do vzduchu a zatlačil na bránu, aby se dostal dost vysoko. Dopadl na střechu domu. V této čtvrti byly samé dvoupatrové a třípatrové domky a mezi sebou měly úzké uličky. Jak můžou lidé žít v tak stísněném prostoru? On by se z toho zbláznil.

Přeběhl několik domků ? výhodou bylo, že měly rovnou střechu ? a potom se zastavil a poslouchal. Srdce mu divoce tlouklo a ve skrytu duše si uvědomil, že si něco takového přál. Že právě to ho vypudilo z večírku a vábilo na mrakodrap a do mlhy. Ve Wertingu míval často noční hlídky, když se město rozrostlo.

Pohrával si s revolverem. Mezitím se ozval další výstřel, tentokrát blíž. Odhadl, jak je daleko, potom shodil nábojnici a zatlačil na ni a vymrštil se do vzduchu. Vrátil si váhu na tři čtvrtiny normálu a nechal ji tak. Člověk potřebuje nějakou hmotnost, když má efektivně bojovat.

Kolem něho kroužila mlha, rozpínala se a škádlila ho. Nedalo se dopředu uhodnout, kterou noc mlha bude a kterou ne, protože se neřídila zákonitostmi počasí. Noc mohla být vlhká a chladná, a přesto se mlha neukázala. A jiná mohla být suchá jako křehké listí, a přece mlha přišla a změnila ji.

Tuto noc byla mlha řídká, a zachovávala tak dobrou viditelnost. Ticho prolomila další rána. Tam, pomyslel si Wax. Pálil ocel a cítil z ní příjemné teplo. Vyskočil nad další ulici a rozletěl se obklopen vlajícími pásy mistpláště, vířící mlhou a hučícím větrem.

Přistál měkce, zvedl zbraň a rozběhl se po střeše. Dorazil na kraj a zadíval se dolů. Přesně pod ním se někdo schovával za hromadou krabic u postranní uličky. V tmavé mlhavé noci Wax nerozeznal detaily, ale viděl, že má o krabici na vrchu hromady opřenou pistoli. Hlaveň mířila dolů na skupinu lidí, kteří měli na hlavách vysoké strážnické klobouky.

Wax zatlačil do všech stran směrem od sebe a vytvořil kolem sebe allomantickou bublinu. Jak působil na ocel, zarachotila pod ním klika na padacích dveřích. Upřeně sledoval muže, který střílel na strážníky. Rád by udělal pro tohle město něco, co by mělo význam, něco víc než jen postávat a tlachat s lidmi v přepychovém oblečení a s přepychovými privilegii.

Odhodil nábojnici a allomanticky ji přitiskl na střechu pod sebou. Zatlačil na ni silněji a vymrštil se nahoru do vířící mlhy. Prudce snížil svou váhu a zatlačil na západku okna, které zrovna míjel, čímž vyrovnal svou polohu tak, že hladce dopadl doprostřed ulice. Protože pálil ocel, viděl modré paprsky směřující ke čtyřem postavám před ním. Ještě ve vzduchu slyšel, jak klejí, a viděl, jak se k němu otáčejí. Zvedl Sterrion a zamířil na prvního z nich. Měl rozcuchanou bradku a oči černé jako noc.

Zaslechl sténání. Ženský hlas.

Strnul, ruce měl pevné, ale nemohl se pohnout. Vzpomínky, kterým jednou provždy postavil ve své hlavě přehradu, se najednou vyvalily jako velká voda a zaplavily mu celou mysl. Lessie, zbraň u hlavy. Jediný výstřel. Krev na červené cihlové zdi.

Gauner otočil pistoli na Waxe a vypálil. Waxova allomantická bublina kulku vychýlila, ale i tak se provrtala látkou jeho pláště a sotva minula hrudník.

Wax chtěl vystřelit, ale to sténání…

Pro věčnej Soulad, zaklel v duchu konsternovaný sám sebou, sklonil zbraň dolů a střelil do země. Potom na kulku zatlačil a vymrštil se znovu nad ulici.

Kolem něho svištěly mlhou projektily. I s allomantickou bublinou ho málem jeden dostal. Život mu zachránila jenom šťastná náhoda, když dopadl na střechu sousedního domu a skulil se na břicho. Kulka se zaryla do okraje střechy.

Wax zalapal po dechu, ruku na revolveru. Idiote, spílal si v duchu. Blbče. Ještě nikdy se mu nestalo, že by se najednou uprostřed boje nemohl hnout, ani když byl zelenáč. Nikdy. Jenže dnes to bylo poprvé od té katastrofy v polorozbořeném kostele, co chtěl na někoho vystřelit.

Nejraději by se někde zahanbeně schoulil do kouta, ale zaťal zuby a plazil se k okraji střechy. Ti muži ještě byli dole. Odtud je viděl lépe. Chystali se utéct. Nejspíš nechtěli mít s allomantem co do činění.

Zamířil na toho, kterého pokládal za jejich vůdce. Než však stačil vypálit, zasáhl muže jeden ze strážníků. Během okamžiku byla ulička plná mužů v uniformách. Wax zvedl Sterrion nad hlavu a zhluboka dýchal.

Málem už jsem vystřelil, říkal si v duchu. To byla jen náhoda, jak jsem před chvílí ztuhl. Víckrát se to nestane. Několikrát si to opakoval, zatímco strážníci vyváděli zlosyny jednoho po druhém z uličky.

Žádná žena mezi nimi nebyla. To sténání, to byl jeden z členů gangu, který dostal zásah, ještě než se Wax přiblížil. Kňučel, ještě když ho odváděli pryč.

Strážníci Waxe nezahlédli. Otočil se a zmizel ve tmě.

Krátce nato Wax dorazil do Ladrianské vily. Do své rezidence ve městě, do domova svých předků. Doma se tu necítil, ale bydlel tu.

Přízemí nebylo nijak rozlehlé, ale dům měl čtyři elegantní poschodí s balkony a hezkou zahradu. Wax odhodil minci, přeskočil přední plot a dopadl rovnou ke strážní budce za bránou. Můj vůz už je tady, zaznamenal. Není divu. Už si na něj pomalu zvykali. On si ovšem nebyl jistý, jestli má být rád nebo jestli se má stydět.

Zatlačil na branku ? pod jeho váhou hlasitě zařinčela ? a vyletěl na balkon ve třetím patře. Mincíři si museli vypěstovat přesnost ? na rozdíl od příbuzných allomantů, schopných pálit železo, kterým se říkalo zvědi. Ti si jenom vybrali cíl a přitáhli se k němu. Jenže se přitom většinou museli sunout podél zdi, což dělalo hluk. Mincíři byli naopak nenápadní, tiší a přesní.

Okno nebylo zavřené na západku, tak, jak ho nechal, než odešel. Nechtělo se mu však v tuhle chvíli mluvit s lidmi. Neúspěšná konfrontace se zločinci ho nějak vyvedla z míry. Vklouzl do temné místnosti, překonal ji po špičkách a přitom poslouchal, jestli něco neuslyší za dveřmi. Nic se neozývalo. Tiše je otevřel a vyšel na chodbu.

Byla tmavá a on nebyl žádný cínař, aby si dokázal zbystřit smysly. Opatrně našlapoval, aby neklopýtl o rohožku nebo do něčeho nevrazil.

Jeho pokoje se nacházely na druhé straně chodby. Natáhl ruku v rukavici po mosazné klice. Výborně. Obezřetně strčil do dveří a prosmýkl se do pokoje. Teď ještě ?

Na druhé straně se také otevřely dveře a pustily dovnitř prudké světlo. Wax strnul na místě a rukou podvědomě sáhl do pláště po Sterrionu.

Ve dveřích stál starší muž a v ruce držel velký svícen. Na sobě měl vzorně upravenou černou uniformu a bílé rukavice. Když spatřil Waxe, zvedl obočí. „Á, milostivý pán,“ poznamenal, „tak už jste doma.“

„Hmm…,“ utrousil Wax a rozespale vytáhl ruku z pláště.

„Máte připravenou koupel, pane.“

„Já jsem o koupel nežádal.“

„Ano, ale s ohledem na vaše noční… kratochvíle jsem pokládal za prozřetelné ji připravit.“ Začichal. „Střelný prach?“

„Ehm, ano.“

„Věřím, že můj pán nezastřelil nikoho významného.“

Ne, pomyslel si Wax. Ne, protože jsem nemohl.

Tillaume stál strnule a tvářil se odmítavě. Nevyslovil nahlas, co si nepochybně myslel. Že Waxův útěk z večírku vyvolal všeobecné pohoršení a že teď pro něho bude ještě těžší sehnat vhodnou partnerku. Neřekl, že je zklamán. Takové věci zásadně neříkal, protože byl přece spořádaný sluha.

A kromě toho je uměl jasně sdělit pohledem.

„Mám sestavit omluvný dopis Lady Cettové, pane? Předpokládám, že ho bude čekat, když jste takový posílal Lordu Stantonovi.“

„Ano, to by bylo dobré,“ přitakal Wax. Prsty sjel k opasku a nahmatal lahvičku s kovy a revolver na každém boku. V plášti cítil váhu další zbraně. Co to dělám? Vždyť se chovám jako blbec.

Najednou si připadal tak dětinsky. Utekl z večírku hlídat město a vyhledávat potíže? Co se to s ním děje?

Jako by pořád chtěl něco získat zpět. Část svého já, toho člověka, kterým býval před Lessiinou smrtí. V hloubi duše věděl, že mu asi bude dělat potíže vystřelit, a chtěl si dokázat opak.

A nedokázal.

„Pane,“ Tillaume udělal krok k němu, „můžu… být chvíli upřímný?“

„Můžeš.“

„Ve městě je plno strážníků. A jsou celkem schopní. Ale náš dům má jen jednoho pána. Závisejí na vás tisíce lidí, pane.“ Tillaume vážně pokýval hlavou a začal v pokoji zapalovat svíčky.

Měl pravdu. Dům Ladrian byl jedním z nejvlivnějších domů ve městě, přinejmenším v minulosti. A v městské vládě Wax reprezentuje zájmy všech lidí, které jejich dům zaměstnává. Pravda, mají i zástupce, které si volí v cechu, ale stejně jsou všichni závislí na Waxovi.

Jeho dům byl ovšem na pokraji bankrotu. Byl bohatý svým potenciálem, pozemky a pracovníky, ale chyběla mu hotovost a konexe, o což se zasloužil především jeho strýc. Pokud s tím Wax nic neudělá, přijde o personál a o všechen majetek, až se na něj vrhnou ostatní domy a zmocní se ho jako náhrady za nezaplacené dluhy.

Přejel palcem po Sterrionu. Ti strážníci si s těmi grázly dokázali docela dobře poradit, připustil. Nepotřebovali mě. Tohle město mě nepotřebuje. To není Werting.

Pořád lpí na tom, čím kdysi býval. Ale teď už je někdo jiný. Už musí být někdo jiný. Lidé ho potřebují k něčemu jinému.

„Tillaume,“ řekl.

Komorník zvedl hlavu od svíček. Dům zatím neměl elektrické osvětlení, i když už je měli brzy nainstalovat. Strýc je ještě před smrtí objednal a zaplatil. Wax už ty peníze zpátky nedostane.

„Ano, pane?“ tázal se Tillaume.

Wax zaváhal a potom pomalu vyndal zbraň z úkrytu v plášti a položil ji na truhlu u postele vedle té, kterou tam dal už dříve. Sundal si mistplášť a přehodil si ho přes ruku. Chvíli se na něj zbožně díval a potom ho schoval do truhly. A za ním i oba Sterriony. Nebyly to jeho jediné zbraně, ale připomínaly mu život v Burinách.

Přiklopil víko. A s truhlou zavřel i svůj minulý život. „Vezmi to, Tillaume,“ nařídil, „a někam to odnes.“

„Ano, pane,“ odpověděl Tillaume. „Uložím to pro případ, že byste to zase někdy potřeboval.“

„Nebudu,“ namítl Wax. Dnes si dopřál poslední noc v mlze. Vzrušující výstup na věž a večer strávený ve tmě. V tom bude vidět smysl dnešní noci ? nebude myslet na to, že neuspěl s těmi lotry.

Poslední tanec.

„Odnes to, Tillaume,“ opakoval a odvrátil se od truhly. „Dej to někam do bezpečí, ale pryč odtud. Nadobro.“

„Ano, pane,“ pravil komorník tiše. Vyznělo to souhlasně.

A je to, pomyslel si Wax. Potom odešel do koupelny. Wax ochránce zákona je jednou provždy pryč.

Teď tu bude místo něj Lord Waxilián Ladrian, šestnáctý velkopán domu Ladrianů, sídlem ve Čtvrtém oktantu města Elendel.

O ŠEST MĚSÍCŮ POZDĚJI

„Jak mám tu kravatu?“ zeptal se Waxilián a studoval se v zrcadle. Otočil se a znovu utáhl stříbrnou vázanku.

„Perfektně jako vždycky, pane,“ odpověděl Tillaume. Stál s rukama za zády a vedle sebe měl na servírovacím stolku podnos s horkým čajem. Waxilián si čaj neobjednal, ale Tillaume ho přinesl. Tillaume měl pro čaj slabost.

„Určitě?“ ubezpečoval se Waxilián a ještě jednou potáhl za kravatu.

„Rozhodně, pane.“ Na okamžik zaváhal. „Přiznám se, pane, že mi tohle už pár měsíců vrtá hlavou. Jste první pán, u kterého jsem kdy sloužil, který si umí úhledně uvázat kravatu. Byl jsem zvyklý vždycky pány obsloužit.“

„Když člověk žije v Burinách, tak se naučí samostatnosti.“

„Při vší úctě, milostpane,“ podotkl Tillaume a jeho obvykle monotónní hlas prozrazoval náznak zvědavosti, „nikdy bych nečekal, že se člověk v Burinách naučí zrovna tohle. Netušil jsem, že tamní usedlíci se zajímají o módu a dobré způsoby.“

„Nezajímají,“ usmál se Waxilián a naposledy si upravil vázanku. „Proto jsem se o ně zajímal já. Když člověk nosil městské oblečení, tak ho ostatní hned buď respektovali, nebo podceňovali, a z obojího pak měl prospěch. Nikdy nezapomenu na ty obličeje zločinců, když je zatýkal někdo, koho pokládali za bezduchého fintila.“

„To si dovedu představit, pane.“

„Ale dělal jsem to i kvůli sobě,“ dodal Waxilián tišeji a prohlížel se přitom v zrcadle. Stříbrná kravata, zelená saténová vesta. Smaragdové manžetové knoflíčky. Černé sako a kalhoty, tuhé rukávy a nohavice. Jeden ocelový knoflíček u vesty mezi dřevěnými, takový osobní zvyk. „To oblečení mi pořád něco připomínalo, Tillaume. I když je země kolem mě divoká, já být nemusím.“

Vzal stříbrný kapesníček, hbitě ho složil do požadovaného tvaru a zasunul do kapsičky saka. Domem se najednou rozlehlo zvonění.

„Mrcha Zmar,“ zaklel a zkontroloval pohledem kapsičku. „Jdou brzy.“

„Lord Harms je známý svou dochvilností, milostpane.“

„Výborně. Tak jdeme na to.“ Waxilián vyšel na chodbu a proplul přes sametový kobereček. Za ty dvě desítky let, co tu nebyl, se dům vůbec nezměnil. Žije tu už půl roku a pořád se tu necítí doma. Stále to tu bylo cítit strýcovou dýmkou a výzdoba svědčila o strýcově zálibě v tmavém dřevě a těžkých kamenných sochách. Navzdory módnímu trendu tu chyběly portréty a obrazy. Jak se dozvěděl, mnoho jich bylo cenných a před strýcovou smrtí se prodaly.

Tillaume kráčel vedle něho, ruce sepjaté za zády. „Milostpán to říká, jako kdyby ta dnešní návštěva byla nějaká nepříjemná povinnost.“

„To je to tak poznat?“ ušklíbl se Waxilián. Přece nemůže být vidět, že by se radši utkal s hnízdem padouchů, které bude mít přesilu zbraní i mužů, než by se sešel s Lordem Harmsem a jeho dcerou?

Na druhém konci haly stála kyprá, autoritativně vyhlížející žena v černých šatech s bílou zástěrkou. „Á, Lord Ladrian,“ pronesla potěšeně. „Vaše matka by měla takovou radost, kdyby se toho dožila!“

„Ještě se nic nerozhodlo, slečno Grimesová,“ odpověděl jí Waxilián, když se k němu připojila a společně s ním a s Tillaumem se ubírala podél hrazení galerie ve druhém patře.

„Ona tak doufala, že si jednou najdete nějakou pořádnou nevěstu,“ pokračovala slečna Grimesová. „Měl jste slyšet, jak se pořád strachovala, celý ty léta.“

Waxilián se snažil nevnímat, jak mu ta slova svírají srdce. Nikdy si neuvědomoval, jak se jeho matka strachuje. Sotva našel čas, aby rodičům nebo sestře napsal, a navštívil je jen jednou, když postavili do Wertingu železnici.

No, tak teď dostál svým povinnostem. Po šesti měsících práce začíná stát pevně na svých nohou a vytahovat dům Ladrianů ? a s ním spoustu kovářů a švadlenek ? z pokraje finančního kolapsu. A dnes udělá ten poslední krok.

Došel na konec schodiště a zastavil se. „Ne,“ usoudil, „nesmím se do ničeho vrhat po hlavě. Musím jim nechat čas, aby se tu cítili jako doma.“

„To znamená ?“ začal Tillaume, ale Waxilián ho přerušil, otočil se na druhou stranu a vracel se podél hrazení zpátky.

„Slečno Grimesová, mám ještě dnes nějaké povinnosti?“

„Chcete je slyšet hned?“ zeptala se slečna Grimesová zasmušile a popoběhla, aby mu stačila.

„Třeba. Chci cokoli, co mi zaměstná mysl, slečno Grimesová,“ odtušil. Mrcha Zmar… je tak nervózní, že si podvědomě sahá do kapsy a hraje si v ní s Immerlingem -S.

To byla pěkná zbraň. Ne tak dobrá jako od Ranette, ale šikovná, malá, taková gentlemanova pravá ruka. Rozhodl se sice, že bude pán, a ne ochránce zákona, ale to přece neznamená, že bude chodit neozbrojený. To… no, byl by to čirý nerozum.

„Nó, je tu jedna taková věc,“ spustila slečna Grimesová zachmuřeně. Dělala posledních dvacet let správce Ladrianova majetku. „Včera jsme přišli o další zásilku oceli.“

Waxilián se zastavil. „Cože? Zase?“

„Bohužel, milostpane.“

„Zatraceně. Skoro si začínám myslet, že ti zloději mají na mušce jenom nás.“

„U nás je to teprve druhá zásilka,“ upozornila. „Dům Tekiel už přišel o pět!“

„Znáte nějaké podrobnosti?“ tázal se. „Třeba kde k tomu došlo?“

„No ?“

„Nebo ne, neříkejte mi to,“ zvedl ruku. „Nemůžu se teď přece rozptylovat.“

Slečna Grimesová se na něho přísně podívala. Právě z tohoto důvodu mu to totiž před schůzkou s Lordem Harmsem nechtěla sdělit. Waxilián se opřel rukou o hrazení a cítil, jak mu cuká v levém oku. Někdo tu osnoval organizovanou, vysoce úspěšnou operaci vykrádání železničních vagonů. Těm zločincům se říkalo Mizeči. Možná by se na to měl trochu mrknout…

Ne, poručil si stroze. To není moje povinnost. Už ne. Obrátí se na příslušné úřady a třeba najme hlídače nebo soukromé detektivy. Ale sám honit bandity nepůjde.

„Věřím, že strážníci viníky vypátrají a vydají spravedlnosti,“ prohlásil nepříliš přesvědčivě. „Myslíte, že už jsme nechali čekat Lorda Harmse dost dlouho? Já bych řekl, že ano. Ale není to moc dlouho, že ne?“ Otočil se a odcházel zpátky. Tillaume obrátil oči v sloup.

Waxilián dospěl ke schodišti. Právě po něm vystupoval mladík v zelené ladrianské vestě a bílé košili. „Lorde Ladriane,“ oznámil mu Kip, „přišla pošta.“

„Nějaký balíček?“

„Ne, pane,“ odpověděl chlapec a držel v ruce zapečetěný dopis. „Jenom tohle. Vypadá to důležitě.“

„Pozvání na svatební hostinu od Ostlinů,“ tipovala slečna Grimesová. „To by mohla být dobrá příležitost nechat se poprvé vidět na veřejnosti se slečnou Harmsovou.“

„Ale ještě není nic rozhodnuté!“ protestoval Waxilián znovu, když se dostali pod schodiště. „Já jsem o tom sotva začal jednat s Lordem Harmsem a vy už děláte, jako bychom se brali! Třeba se to ještě všechno obrátí jako s Lady Entronovou.“

„Neobrátí, mladý pane,“ oponovala slečna Grimesová. „Já mám pro tohle smysl jako klidař.“

„A uvědomujete si, že mi je dvaačtyřicet? K tomu už se ten mladý pán moc nehodí.“

Poplácala ho po tváři. Slečna Grimesová viděla v každém muži dítě, dokud se neoženil. Což bylo pěkně nespravedlivé vzhledem k tomu, že ona se nikdy nevdala. O Lessii jí nevyprávěl; většina jeho zdejší rodiny o ní nic nevěděla.

„Tak dobře,“ prohodil Waxilián, obrátil se a zamířil do obývacího pokoje. „Vrátím se do plenek.“

Ve dveřích čekala Limmi, vedoucí služebnictva v přízemí. Když Waxilián přišel blíž, zvedla ruku, jako by s ním chtěla mluvit, ale on jí vsunul mezi prsty pozvánku.

„Napište kladnou odpověď, buďte tak laskavá, Limmi,“ požádal ji. „Naznačte, že budu večeřet se slečnou Harmsovou, ale neposílejte to, dokud nevyřídím tu dnešní záležitost. Pak vám teprve dám vědět, jestli to poslat, nebo ne.“

„Ano, pane, ale ?“

„To je v pořádku,“ zarazil ji a otevřel dveře. „Musím…“

Lord Harms s dcerou v obývacím pokoji nebyli. Místo toho v něm objevil vysokého hubeného muže s kulatým obličejem s ostrou bradou. Byl asi třicetiletý a na tvářích měl několikadenní strniště. Na hlavě mu trůnil klobouk se širokým okrajem se zvednutými boky, jaké se nosily v Burinách, a oblečený byl v koženém svrchníku. Pohrával si s malými hodinami na krbové římse.

„Zdarec, Waxi,“ rozzářil se. Zvedl hodiny. „Prodal bys tuhle věcičku?“

Waxilián rychle přibouchl dveře. „Wayne? Co tu děláš?“

„Koukám tady na to udělátko,“ odtušil Wayne. „Co to může stát ? tři, čtyři babky? Mám flašku skvělý whisky, ta by mohla mít stejnou hodnotu.“

„Musíš odsud pryč!“ naléhal Waxilián. „Jak to, že nejsi ve Wertingu? Kdo to tam hlídá?“

„Barl.“

„Barl! To je mizera.“

„To já taky.“

„Jo, jenže ty jsi mizera, kterýmu jsem to dal na starost. Měl jsi aspoň poslat pro Milese.“

„Milese?“ opáčil Wayne. „Miles je děsnej, kámo. Ten člověka rovnou odpráskne, aniž by se pídil po tom, jestli je vinnej nebo ne.“

„Miles udržuje ve městě pořádek,“ namítl Waxilián. „A taky mi párkrát zachránil život. To je prostě fakt. A já jsem dal Werting na starost tobě.“

Wayne na Waxiliána pohlédl a poklepal si na klobouk. „Jasně, Waxi. Ty už přece ochránce zákona neděláš. A já, já mám spoustu práce.“ Podíval se na hodiny, zastrčil je do kapsy a postavil na krbovou římsu malou láhev whisky. „Takže, pane, potřebuju vám položit pár otázek.“ Vytáhl ze svrchníku malý zápisník a tužku. „Kde jste byl včera kolem půlnoci?“

„Co má tohle ?“

Waxiliánova slova opět přerušil zvonek. „Mrcha Zmar! Tohle jsou lidi z lepší společnosti, Wayne. Celý měsíce se je snažím přesvědčovat, že nejsem chuligán. Potřebuju, abys okamžitě výpad.“ Snažil se vystrkat svého přítele k zadnímu východu.

„No, tohle je ale zrovna podezřelý, ne?“ pravil Wayne a přitom si něco zapisoval do notesu. „Vyhýbá se otázkám, je evidentně nervózní… Co se to snažíte skrývat, pane?“

„Wayne,“ vykřikl Waxilián a popadl kamaráda za ruku. „Na jednu stranu si cením, že ses sem za mnou trmácel celou tu cestu, abys mi mohl jít na nervy, a vidím tě opravdu rád. Ale teď zrovna není vhodná chvíle.“

Wayne se ušklíbl. „Tak ty si myslíš, že jsem přijel kvůli tobě. Nezdá se ti to trochu arogantní?“

„A z jakýho jinýho důvodu bys sem asi jezdil?“

„Kvůli ukradeným zásilkám potravin, třeba,“ odpověděl Wayne. „Před čtyřmi dny vyjel z Elendelu vlak a do Wertingu dorazil s jedním vagonem prázdným. A slyšel jsem, že jsi taky v poslední době ztratil dvě zásilky. Tak jsem tě přijel vyslechnout. Přímý podezřelý, jak jsem říkal.“

„Podezřelý… Wayne, já jsem o ty zásilky přišel. Já jsem ten okradenej! Tak z čeho mě asi chceš podezírat?“

„Jak můžu vědět, jak pracuje tvoje úskočná geniální detektivní mysl, kámo?“

Za dveřmi se ozvaly kroky. Waxilián se podíval na dveře a potom na Wayna. „Tak právě teď moje úskočná mysl řeší, kam nacpat tvoji mrtvolu, aby to nebylo moc vidět.“

Wayne se zašklebil a ucouvl.

Dveře se otevřely.

Waxilián se otočil. Limmi ospale držela dveře a v nich stál korpulentní muž v pěkném obleku a opíral se o hůl z tmavého dřeva. Knír mu splýval až na krk a jeho vesta rámovala tmavě červenou kravatu.

„… povídám, že nezáleží na tom, koho tam má!“ burácel zrovna Lord Harms. „Prostě bude mluvit se mnou! My jsme měli domluvenou schůzku a…“ Uvědomil si, že dveře jsou otevřené, a odmlčel se. „Á.“ Vstoupil do místnosti.

Za ním vešla přísně vyhlížející dáma se zlatými vlasy spletenými do pevného uzlu ? jeho dcera Steris ? a mladší žena, kterou Waxilián neznal.

„Lorde Ladriane, to je nepřístojnost, nechat nás takhle čekat,“ vyštěkl Harms. „A s kým to tady máte schůzku místo mě?“

Waxilián vzdychl. „To je můj starý ?“

„Strýc,“ skočil mu do řeči Wayne změněným hlasem bez venkovského přízvuku. „Strýc Maksil. Zastavil jsem se dnes ráno neohlášený, příteli.“

Waxilián zvedl obočí, když se k němu Wayne přiblížil. Odložil klobouk a svrchník a na horní ret si přilepil věrohodně vypadající prošedivělý falešný knír. Trochu se mračil, aby si nadělal vrásky kolem očí. Byl to dobrý převlek. Skutečně vypadal o pár let starší než Waxilián, i když byl ve skutečnosti o deset let mladší.

Waxilián se ohlédl přes rameno. Svrchník ležel složený na podlaze vedle jedné z pohovek, na něm klobouk a vedle stály opřené zkřížené bojové hole. Waxilián nestačil vůbec zaregistrovat, kdy k té proměně došlo ? samozřejmě, Wayne to provedl v časové bublině. Wayne byl zrychlovač, allomant schopný pálit slitinu cerrobend a vytvořit tím kolem sebe bublinu kumulovaného času. Často toho využíval právě pro výměnu kostýmů.

Byl také twinborn jako Waxilián, i když jeho feruchemické schopnosti ? střádat zdraví a využívat ho k rychlému uzdravování ? neměly mimo boj velký význam. I tak však s Waxiliánem tvořili silnou dvojici.

„Strýc, říkáte?“ tázal se Lord Harms a podával Waynovi ruku.

„Z matčiny strany,“ objasnil Wayne. „Ne z Ladrianů, samozřejmě, jinak bych tady byl pánem já, viďte?“ Jeho hlas byl k nepoznání, ale to byla Waynova specialita. Vždycky tvrdil, že tři čtvrtě úspěchu převleku je v přízvuku a mluvě. „Chystal jsem se sem už dávno, podívat se, jak to tady Waxiliánovi jde od ruky. On má takovou trochu divokou minulost, víte. Potřebuje pevnou ruku, aby zase nesešel ze správné cesty.“

„Často jsem o tom sám přemýšlel!“ přizvukoval mu Lord Harms. „Snad bychom se mohli posadit, Lorde Ladriane?“

„Jistě, samozřejmě,“ přikývl Waxilián a probodával Wayna pohledem. To myslíš vážně?

Wayne jenom pokrčil rameny. Potom se otočil, vzal ruku slečny Steris a zdvořile se uklonil. „A kdopak je tahle roztomilá mladá dáma?“

„Moje dcera Steris.“ Harms si sedl. „Lorde Ladriane, vy jste strýci o naší schůzce neřekl?“

„Objevil se tak nečekaně,“ odpověděl Waxilián, „že jsem ještě neměl příležitost.“ Vzal také Sterisinu ruku a uklonil se jí.

Kriticky si ho přeměřila a potom se podívala směrem ke svrchníku a klobouku v koutě. Zatvářila se přísně. Určitě předpokládala, že patří jemu. „Tohle je moje sestřenice Marasi,“ kývla k ženě za sebou. Marasi měla tmavé vlasy, velké oči a jasně červené rty. Jakmile na ni Waxilián pohlédl, plaše sklopila oči. „Žila až doteď na venkově a je trochu ostýchavá, tak ji, prosím, neuveďte do rozpaků.“

„To by mě ani ve snu nenapadlo,“ ujistil ji Waxilián. Počkal, až se dámy usadí vedle Lorda Harmse, a sám si sedl na malou pohovku proti nim a proti dveřím. Místnost měla ještě jeden východ, ale zjistil, že u něj vržou parkety, což bylo ideální. Takhle se k němu nikdo nemůže potají připlížit. Ochránce zákona nebo pán, nechce skončit s kulkou v zádech.

Wayne se škrobeně posadil na židli přímo po Waxiliánově pravici. Všichni se na sebe chvíli dívali. Wayne zívl.

„No,“ prolomil ticho Waxilián, „asi bych se měl nejdřív poptat na vaše zdraví.“

„To byste asi měl,“ přisvědčila Steris.

„Ehm, ano. Jak se vám daří?“

„Přiměřeně.“

„Waxiliánovi taky,“ připojil Wayne.

Všichni se na něho otočili.

„No, víte,“ dodal, „uzavřeli jsme mezi sebou příměří. Tak přiměřeně. Ehm. Támhleto je mahagon?“

„Tohle?“ Lord Harms zvedl svou hůl. „Jistě. To je rodinná památka.“

„Lorde Waxiliáne,“ vložila se do hovoru Steris stroze. Zřejmě si nepotrpěla na společenskou konverzaci. „Možná bychom se mohli obejít bez toho prázdného tlachání. Všichni víme, proč jsme se tu sešli.“

„Víme?“ ozval se Wayne.

„Ano,“ odvětila Steris chladně. „Lorde Waxiliáne, bohužel máte poněkud nešťastnou pověst. Váš strýc ? budiž mu lehké odpočinutí vedle Hrdiny ? vrhl neblahé světlo na jméno Ladrianů svým samotářstvím, občasnými neuváženými excesy do politiky a do nebe volajícím avanturismem. Vy jste se vrátil z Burin a nemalou měrou jste k této pověsti svého domu přispěl ? hned po svém návratu jste svým chováním urazil hned několik zdejších vysoce postavených rodin. Kromě toho všeho je váš dům na pokraji bankrotu.

Naše postavení je ovšem neméně zoufalé. Naše finanční situace je skvělá, ale náš rod je ve vyšších kruzích prakticky neznámý. Otec nemá mužského potomka, kterému by rodové jméno předal, a tudíž je spojení našich domů nanejvýš opodstatněné.“

„Mluvíte velmi logicky, slečno,“ poznamenal Wayne a dikce nejvyšších společenských kruhů mu klouzala po jazyku, jako by se s ní narodil.

„Jistě,“ souhlasila a přitom stále sledovala Waxiliána. Sáhla do aktovky. „Vaše korespondence a rozhovory s otcem nás přesvědčily o tom, že vaše úmysly jsou čestné. A vaše chování během několika posledních měsíců napovídá tomu, že jste své způsoby poněkud obrousil. Proto jsem se rozhodla navrhnout smlouvu, která, myslím, vyhoví našim potřebám.“

„Smlouvu?“ podivil se Waxilián.

„Tak tu bych velmi rád viděl,“ podotkl Wayne. Sáhl do kapsy a něco z ní vyndal. Waxilián nerozeznal, co to je.

Ze smlouvy se nakonec vyklubal rozsáhlý spis, aspoň dvacetistránkový. Steris podala jeden exemplář Waxiliánovi, druhý svému otci a třetí si nechala.

Lord Harms si odkašlal. „Požádal jsem dceru, aby sepsala své podněty,“ prohodil. „A… no, dcera je velmi pečlivá.“

„To je vidět,“ kývl Waxilián.

„Myslím, že bys po ní nikdy neměl chtít, aby ti podala mlíko,“ utrousil Wayne pod vousy, aby to neslyšel nikdo jiný než Waxilián. „Protože jak to vypadá, hodí po tobě krávu, aby měla jistotu, že to udělala důkladně.“

„Ten dokument má několik částí,“ vysvětlovala Steris. „První je nástin našeho vztahu a jeho fází a souhlasíme v něm s tím, že vyústí v zasnoubení ? ovšem bez zbytečného spěchu. Necháme dostatek prostoru na to, aby nás společnost začala brát jako pár. Zasnoubení nesmí přijít příliš brzy, aby nevyvolalo skandál, ale ani zbytečně pozdě. Podle mého odhadu by mělo našemu účelu vyhovovat osm měsíců.“

„Rozumím,“ řekl Waxilián a listoval spisem. Vešel Tillaume s podnosem s čajem a položil ho na servírovací stolek vedle Wayna.

Waxilián potřásl hlavou a zavřel dokument. „Nepřipadá vám to… tak trochu… škrobené?“

„Škrobené?“

„No, myslím, jestli bychom neměli nechat přece jen nějaký prostor pro city.“

„Ten tam je vymezen,“ odpověděla Steris. „Na straně třináct. Ihned po sňatku bude docházet k manželským stykům, a to nejméně jednou a nejvíce třikrát týdně, dokud nebude zajištěn dědic. Potom se frekvence styků sníží na stejný počet ve dvoutýdenních intervalech.“

„Aha, jistě,“ rezignoval Waxilián. „Strana třináct.“ Podíval se na Wayna. Co to vyndal z té kapsy ? že by to byla kulka? Nechal ji klouzat mezi prsty.

„Pokud to takto nestačí uspokojit vaše potřeby,“ navázala Steris, „jsou na následující stránce vymezena pravidla styku s milenkami.“

„Moment,“ přerušil ji Waxilián a odvrátil pohled od Wayna. „V té smlouvě jsou zahrnuty milenky?“

„Samozřejmě,“ odpověděla Steris. „Je to holá realita života, tak je lepší se k ní postavit čelem, než ji přehlížet. V tom dokumentu najdete požadavky na své potenciální milenky a způsoby, jak se zaručí diskrétnost.“

„Rozumím,“ zamumlal Waxilián.

„Samozřejmě,“ pokračovala Steris, „bude pro mě platit přesně totéž.“

„Vy máte v plánu pořídit si milenku, slečno?“ trhl sebou Wayne.

„Já budu mít povoleno svoje vlastní flirtování,“ odvětila. „Obvyklým objektem bývá vozka nebo šofér. Samozřejmě se zdržím flirtu do doby, než budeme mít dědice. Aby nemohlo dojít k pochybnostem, pokud jde o rodovou linii.“

„Samozřejmě,“ řekl Waxilián.

„To je všechno v té smlouvě,“ dodala Steris. „Na straně patnáct.“

„O tom nepochybuji.“

Lord Harms si znovu odkašlal. Sterisina sestřenice Marasi se celou dobu tvářila nezúčastněně a oči měla sklopené. Proč ji brali s sebou?

„Steris,“ pravil Lord Harms, „obraťme list na nějaké méně osobní téma.“

„Výborně,“ souhlasila Steris. „Chtěla jsem se na pár věcí zeptat. Jakého jste vyznání, Lorde Ladriane?“

„Vyznání Cesty,“ děl Waxilián.

„Hmm,“ utrousila a klepala prsty na smlouvu. „No, to je taková opatrná volba, i když trochu přízemní. Já jsem třeba nikdy nepochopila, proč lidé vyznávají náboženství, jehož bůh jim výslovně zakazuje ho uctívat.“

„To je složitější.“

„To cesťané rádi tvrdí. A rovnou k tomu vysvětlí, jaké je to jednoduché náboženství.“

„Tohle je taky složitější,“ poučil ji Waxilián. „Prostě je to jednoduše složité náboženství. Vy patříte k církvi Hrdiny z Hathsinu, předpokládám.“

„Ano.“

Skvělé, pomyslel si. No, hathsinisté nejsou tak špatní. Aspoň někteří. Vstal. Wayne si stále hrál s kulkou. „Dá si ještě někdo čaj?“

„Ne,“ mávla rukou Steris a dál procházela smlouvu.

„Ano, prosím,“ požádala tiše Marasi.

Waxilián přešel místnost k podnosu s čajem.

„To je krásná knihovna,“ poznamenal Wayne. „Takovou bych taky chtěl. No, opravdu… dobrý, jsme uvnitř.“

Waxilián se otočil. Všichni tři hosté se obrátili ke knihovně. Wayne začal pálit cerrobend a vytvořil časovou bublinu.

Měla přes metr a půl v průměru a uvnitř byl jen Waxilián a on. Jakmile byla hotová, už s ní Wayne nemohl hýbat. Po letech, která Waxilián s Waynem strávil, už dokázal rozeznat okraje bubliny podle toho, jak se na nich chvěl vzduch. Těm, kteří byli uvnitř, utíkal čas mnohonásobně rychleji než lidem vně.

„No, co je?“ zeptal se Waxilián.

„Já bych řek, že ta malá je docela roztomilá,“ mínil Wayne zase se svým obvyklým přízvukem. „Ale ta velká je cvok. Mrcha Zmar, to je ale bláznivá ženská.“

Waxilián si nalil čaj. Harms i obě ženy vypadali strnule, skoro jako sochy. Wayne dmýchal kov a snažil se ze všech sil vytvořit pro sebe a pro Waxiliána aspoň chvilku soukromí.

Bubliny byly užitečná věc, i když ne tak, jak si většina lidí myslela. Nedalo se z nich střílet ? respektive dalo, ale všechno, co bublinou prošlo, muselo překonat časovou bariéru. Když člověk vystřelil z časové bubliny, střela zpomalila a vychýlila se z dráhy, jakmile prošla bariérou do normálního času. Z bubliny tudíž nebylo možné mířit.

„Je to dobrá partie,“ konstatoval Waxilián. „Pro nás pro oba je to ideální řešení.“

„Hele, chlape, jenom kvůli tomu, že Lessie ?“

„To není kvůli Lessii.“

„Hele, klídek,“ Wayne zvedl ruku. „Nemusíš se hned vztekat.“

„Já se ne ?“ Waxilián se zhluboka nadechl a pokračoval tišeji. „Já se nerozčiluju. Ale s Lessií to nemá nic společnýho. Tady jde o moje povinnosti.“

Zatracenej Wayne! Už jsem na ni skoro přestal myslet. Co by asi Lessie řekla, kdyby viděla, co dělá? Smála by se. Nejspíš. Smála by se tomu, jak hloupě vypadá, smála by se jeho rozpakům. Lessie nebyla žárlivá. Možná proto, že k tomu nikdy neměla důvod. Když měl Waxilián takovou ženskou jako ona, proč by se ohlížel po jiných?

Lessii se nikdy žádná nevyrovná, ale to se nedá nic dělat. Ta Sterisina smlouva je nakonec dobrá věc. Uspořádá si život. Možná se mu i trochu uleví.

„Tohle je teď moje povinnost,“ opakoval.

„Tvoje povinnost vždycky byla chránit lidi,“ oponoval Wayne. „Ne se s nima ženit.“

Waxilián si dřepl vedle Waynovy židle. „Wayne, já už se nemůžu vrátit zpátky k tomu, jakej jsem byl. Ani když sem takhle vpadneš a pleteš se mi do života, tak už se na tom nic nezmění. Já už jsem prostě někdo jinej.“

„Když už ses teda rozhod stát se jiným člověkem, nemohl sis vybrat někoho s hezčím ksichtem?“

„Wayne, já to myslím vážně.“

Wayne zvedl ruku a ukázal kulku, se kterou si pohrával v prstech. „Tohle je taky vážný.“

„Co to je?“

„Kulka. S tím se střílejí lidi. V lepším případě jen špatný lidi ? nebo aspoň ti, co ti dluží.“

„Wayne ?“

„Otáčejí se.“ Wayne položil kulku na podnos s čajem.

„Ale ?“

„Zakašli. Tři ? dva ? jedna.“

Waxilián zakašlal, ale ještě stačil strčit kulku do kapsy a vstát. Vrátili se do normálního času. Ostatním třem návštěvníkům zatím uběhlo jenom pár vteřin a Waxiliánův a Waynův rozhovor byl pro ně tak rychlý, že ho nestačili vnímat. Všechno ostatní zamaskovalo zakašlání.

Nikdo z hostů si tedy ničeho zvláštního nevšiml. Waxilián nalil čaj ? dnes měl tmavě červenou barvu, byl pravděpodobně ovocný ? a odnesl šálek Marasi. Převzala ho a Waxilián si sedl se svým šálkem v ruce. Ve druhé držel kulku. Hladká nábojnice, střední ráže. Kulka měla plášť, jak se dalo čekat, ale celé to bylo velmi lehké. Zvedl ji a zamračil se.

Krev na její tváři. Krev na cihlové zdi.

Zachvěl se a snažil se tu vzpomínku setřást. Zatracenej Wayne, zaklel znovu.

„Čaj je lahodný,“ poznamenala Marasi ostýchavě, „děkuji.“

„Prosím,“ odpověděl Waxilián a donutil se soustředit na konverzaci. „Slečno Steris, budu o té smlouvě přemýšlet. Děkuju, že jste si s ní dala práci. Ale doufal jsem, že mi tahle schůzka umožní dozvědět se o vás víc.“

„Mám rozpracovaný životopis,“ informovala ho. „Mohla bych vám poslat pár kapitol poštou.“

„No, to je… velmi nekonvenční,“ prohodil Waxilián. „Nicméně vám budu vděčný. Ale, prosím, řekněte mi něco o sobě. Třeba, co vás zajímá?“

„Tak normálně, třeba hry,“ ušklíbla se. „Momentálně Colerim.“

„Tak to mi asi něco uniklo.“

„Colerimovo divadlo,“ vysvětloval Wayne a naklonil se k němu. „Před dvěma dny ho vykradli uprostřed představení.“

„Vy jste o tom neslyšel?“ podivil se Lord Harms. „Bylo to ve všech novinách.“

„Byl někdo zraněný?“

„Přímo v divadle ne,“ odpověděl Lord Harms, „ale odvedli si rukojmí.“

„Hrůza,“ otřásla se Steris. „O Armal od té doby nikdo neslyšel.“ Najednou byla bledá.

„Vy jste ji znala?“ zeptal se Wayne, a jak byl zaujatý, málem zapomněl na přízvuk.

„Sestřenka,“ objasnila Steris.

„Stejně jako…“ Waxilián kývl směrem k Marasi.

Všichni tři návštěvníci se na něj chvíli dívali trochu rozpačitě, ale potom se rychle vložil do hovoru Lord Harms. „Á, ne, z jiné větve.“

„Zajímavé,“ utrousil Waxilián, opřel se a v tu chvíli zapomněl na čaj, který držel v ruce. „A troufalé. Vykrást divadlo? Kolik těch zlodějů bylo?“

„Desítky,“ vmísila se Marasi. „Možná třicet, podle toho, co o tom psali.“

„No, tak to už je pěkná banda. To znamená dalších aspoň osm, kteří je odvezou z místa činu. A vozy, samozřejmě. To je tedy impozantní.“

„To jsou ti Mizeči,“ podotkla Marasi. „Co taky kradou na železnici.“

„To se ale neprokázalo,“ namítl Wayne se vztyčeným prstem.

„Ne, ale jeden svědek jedné té železniční loupeže několik pachatelů popsal.“

„Moment,“ přerušil je Waxilián, „ona některá z těch železničních loupeží měla svědky? Já jsem myslel, že všechny proběhly v utajení. Prý se na trati vždycky objevil nějaký záhadný vlak.“

„Ano,“ přisvědčil Wayne. „Železniční technici z toho mají těžkou hlavu. Než to stačí prověřit, ten vlak vždycky zmizí. Procházejí pak vagon po vagonu, ale než dojdou na konec, jeden z nich je prázdný. A přitom zůstane zamčený a nikde není ani stopa po nějakém násilí. Jenom zboží je pryč.“

„Takže pachatele nikdo nevidí,“ dodal Waxilián.

„V poslední době to ale proběhlo jinak,“ řekla Marasi, která jako by najednou ožila. „Začali vykrádat i osobní vlaky. Vždycky se objeví na kolejích ten záhadný vlak, takže ten klasický musí zastavit, zloději naskáčou do vagonů a procházejí je a vybírají od lidí šperky a peněženky. Potom si vezmou rukojmí, nějakou ženu, pohrozí, že ji zabijou, když je bude někdo pronásledovat, a odejdou. A zároveň vykradou ještě nákladní vůz.“

„To je zvláštní,“ soudil Waxilián.

„Je,“ přitakala Marasi. „Já myslím ?“

„Má drahá,“ vložil se do hovoru Lord Harms, „už Lorda Ladriana neobtěžuj.“

Marasi se začervenala a sklopila oči.

„To není obtěžování,“ nesouhlasil Waxilián a poklepával přitom prstem na šálek čaje. „To je ?“

„Vy máte v ruce kulku?“ tázala se Steris a ukázala Waxiliánovi na prsty.

Waxilián se podíval dolů a uvědomil si, že si hraje s kulkou palcem a ukazováčkem. Sevřel ji v dlani, než se mu zase vrátí ty vzpomínky. „To nic.“ Přeměřil si strohým pohledem Wayna.

Ten utrousil neslyšně pod vousy: Zatlač na ni.

„Jste si opravdu jistý, že vaše poněkud nekonvenční minulost je skutečně už minulostí, Lorde Ladriane?“ dotírala Steris.

„Ale je si jistý,“ odpověděl Wayne a zatvářil se útrpně. „Nemusíte mít nejmenší starost, že on by byl nekonvenční. Vždyť je s ním přímo nuda! Neuvěřitelná, komická a absurdní nuda. To byste zažila víc legrace se žebrákem, který čeká ve frontě na polívku u Milosrdnejch. To je ?“

„Děkuju, strýčku,“ zarazil ho Waxilián suše. „Ano, Steris, minulost už je prostě minulost. Teď se věnuju povinnostem, které mám k domu Ladrianů.“

„Dobře,“ řekla. „Budeme se potřebovat prezentovat ve společnosti jako pár. Na nějaké veřejné akci.“

„A co třeba svatební hostina u Ostlinů?“ navrhl Waxilián bezmyšlenkovitě. Zatlač na to. „Zrovna dnes ráno mi přišla pozvánka.“

„Výborný nápad,“ mínil Lord Harms. „Nás pozvali taky.“

Zatlač na to. Waxilián sáhl do levého rukávu a potají z něj vyndal špetku ocelového prachu, který tam nosil v kapsičce. Hodil ho do čaje a napil se. Nebyla to velká zásoba, ale stačila.

Spálil ocel a kolem něho vytryskly známé modré paprsky. Ukazovaly k nejbližším zdrojům kovu.

Kromě toho, který držel v dlani.

Hliník, došlo mu. To proto je to tak lehký.

Hliník a některé jeho slitiny byly allomanticky inertní ? nedalo se na ně působit allomantickým tlakem ani tahem. Byly také velmi nákladné, dražší než zlato nebo platina.

Tyhle kulky měly zabíjet mincíře a zvědy, muže jako Waxilián. Zachvěl se a sevřel kulku ještě pevněji. Byly dny, kdy by dal svou nejlepší zbraň za pár hliníkových kulek.

Odkud? sykl koutkem úst na Wayna. Odkud to máš?

Wayne jen kývl hlavou směrem k hostům, kteří se zrovna všichni na Waxiliána dívali.

„Je vám dobře, Lorde Ladriane?“ zeptala se Steris. „Znám dobrého odborníka přes zinek, kdybyste potřeboval nějakou emocionální vzpruhu.“

„Eh… ne. Děkuju. Je mi dobře a myslím, že to byl opravdu smysluplně strávený večer. Viďte?“

„Přijde na to,“ odpověděla. Jeho slova evidentně pochopila jako podnět k ukončení hovoru. „Ta svatební hostina je zítra, myslím. Můžete se do té doby podívat na tu smlouvu?“

„Můžu,“ přisvědčil Waxilián a vstal.

„Myslím, že to bylo nádherné odpoledne,“ poznamenal Wayne, který už stál. „Vás můj synovec potřebuje, slečno Steris, přesně vás! Vaši pevnou ruku. Jednou provždy skoncovat s tím buřičstvím, toho už bylo dost.“

„Vřele souhlasím!“ připojil se Lord Harms. „Lorde Ladriane, možná by se té hostiny váš strýc také mohl ?“

„Nemohl,“ vyhrkl Waxilián ještě dřív, než stačí Wayne zareagovat. „Ne, bohužel, musí se vrátit na své sídlo, hřebí se mu klisna. Říkal mi to, než jste přišli.“

„Aha, dobře,“ pravil Lord Harms a pomohl Marasi vstát. „Dáme vám vědět, jakmile potvrdíme Ostlinům to pozvání.“

„Ano, já vám taky.“ Waxilián je vyvedl z pokoje na chodbu. „Zatím nashledanou.“ Tillaume se jim uklonil ve dveřích a doprovodil je ven. Waxiliánovi připadalo, že byl jejich odchod příliš uspěchaný, ale oddychl si, když se odporoučeli. Když uváží, jak do toho všeho vpadl Wayne, dopadlo to velmi dobře, nikdo se ho nepokusil zastřelit.

„Hezká rodinka,“ prohodil Wayne. „Už chápu, proč to děláš. S takovouhle manželkou a tchánem se tu budeš opravdu cítit jako doma ? jako se cítí obyvatelé věznice ve Wertingu!“

„No, moc hezký,“ zabručel Waxilián a naposled zamával odcházejícím Harmsovým. „Kde jsi vzal tu kulku?“

„Našli ji v tom divadle. Dnes ráno jsem ji odkoupil od strážníků.“

Waxilián zavřel oči. Wayne měl velmi osobitou představu o tom, co znamená „odkoupit“.

„No, nemrač se hned,“ hájil se Wayne, „dal jsem jim za to krásnou dlažební kostku. Myslím, že Steris s taťkou tě považujou za hňupa, mimochodem,“ ušklíbl se.

„Nic novýho pod sluncem. Každý, kdo zjistí, že mám co dělat s tebou, mě pokládá za blázna. Odjakživa.“

„Aha! A tím se vysvětluje, kde jsi přišel o smysl pro humor.“ Wayne vešel zpátky do pokoje, vyndal z kapsy tužku, a když procházel kolem stolu, vyměnil ji za jedno Waxiliánovo pero.

„Já jsem neztratil smysl pro humor,“ oponoval Waxilián, „jenom jsem ve stresu. To, co jsem ti řekl, platí, a tahle kulka na tom nic nezmění.“

„Možná nezmění,“ souhlasil Wayne a vzal si zpátky klobouk, svrchník a bojové hole. „Ale já se po tom stejně porozhlídnu. Třeba na něco přijdu.“

„Ale není to tvoje věc.“

„Zrovna tak, jako nebyla tvoje věc honit kriminálníky po Burinách. Prostě je to potřeba, kámo.“ Wayne došel k Waxiliánovi a podal mu klobouk. Když ho od něj Waxilián vzal, hodil přes sebe svrchník.

„Wayne…“

„Berou rukojmí, Waxi,“ řekl a přitom si vzal zpátky klobouk a nasadil si ho na hlavu. „Mají zatím čtyři. Nikoho nepustili. Krást šperky je jedna věc. Krást potraviny z dodávek z Burin druhá. Ale unášet lidi… no, za tím je určitě něco víc. A já na to přijdu. S tebou, nebo bez tebe.“

„Beze mě.“

„Fajn.“ Zaváhal. „Ale něco potřebuju, Waxi. Ty jsi vždycky dokázal všechno vymyslet.“

„Jo, když má člověk mozek, tak to pomáhá, nepřekvapuje tě to?“

Wayne přimhouřil oči. Potom zvedl obočí a zatvářil se prosebně.

„No jo,“ vzdychl Waxilián a došel si pro šálek čaje. „Tak kolik je těch loupeží?“

„Osm. Sedm vlaků a teď to divadlo.“

„A čtyři rukojmí?“

„Jo. Za poslední tři loupeže. Dvě vzali v jednom vlaku a jedno v divadle. Všechno to byly ženy.“

„Protože kladou menší odpor,“ poznamenal Waxilián nezúčastněně a klepal prsty na šálek čaje. „A protože se o ně muži budou bát, aby je nezabili, pokud by se pokusily o útěk.“

„Potřebuješ vědět, co se ztratilo?“ zeptal se Wayne a sáhl do kapsy svrchníku. „Odkoupil jsem seznam od jednoho strážníka…“

„Na tom nezáleží,“ přerušil ho Waxilián a napil se čaje. „Nebo teda pravděpodobně na tom nezáleží. Nepůjde o ty loupeže.“

„Ne?“

„Ne. Je to velkej gang. A má dobrý zázemí. Moc dobrý zázemí.“ Vyndal kulku a podíval se na ni. „Kdyby jim šlo opravdu o peníze, tak vykradou vagony se zlatem z bankovních transportů. Ty loupeže jsou nejspíš jen zástěrka. Když chceš někomu ukrást koně, tak je někdy nejlepší nechat mu zmizet prasata. A než je najde, tak budeš i s koňma pryč.

Vsadil bych se, že ti Mizeči jdou po něčem úplně jiným. Po něčem, co nikdo nepředpokládá. Co se třeba v tom všem, co ukradnou, snadno přehlídne. Nebo je to třeba všechno jenom kvůli vydírání. Začnou chtít od lidí ve městě peníze. Zkus zjistit, jestli někoho už takhle nekontaktovali. Mě ne, mimochodem.

A pokud by to nikam nevedlo, tak se zaměř na rukojmí. Někdo z nich třeba má něco, co bylo skutečným cílem těch loupeží. Moc bych se nedivil, kdyby v tom byla nějaká takováhle černota.“

„Jenže než začali brát rukojmí, tak vykradli několik vlaků.“

„Jo,“ přisvědčil Waxilián. „A ztratili se i s lupem. Nemuseli se vůbec vystavovat nebezpečí tím, že by okrádali cestující, když se jim podařilo zmizet s věcma beze stopy. Těm jde o něco většího, Wayne. Věř mi.“

„Dobře.“ Wayne si sáhl na tvář a teprve teď odložil falešné vousy. Zastrčil je do kapsy. „Ale řekni mi, ty ani nejsi zvědavej? Tebe to nezajímá?“

„Ne.“ To ovšem nebyla tak docela pravda.

Wayne se ušklíbl. „Věřil bych ti, kdyby ti necukalo v oku, kámo.“ Podíval se na kulku. „Koukám, že mi ji ani nenutíš zpátky.“

„Nenutím.“ Waxilián ji vsunul do kapsy.

„A že pořád nosíš feruchemický zásoby,“ dodal Wayne a ukázal na Waxiliánovy náramky pod rukávy. „Nemluvě o tom, že máš v rukávu ocel. A taky jsem si všiml na stole katalogu zbraní.“

„Každý má nějaký koníčky.“

„Když myslíš…“ Wayne udělal krok dopředu a poplácal Waxiliána po hrudi. „Ale víš, co si myslím já? Myslím si, že jenom hledáš výmluvy. Tvůj život je totiž tohle. Na tom nic nezmění žádná vila, žádnej sňatek ani žádnej přihlouplej titul.“ Sáhl si na klobouk. „Ty máš pomáhat lidem, kámo. To je tvoje práce.“

Po těch slovech Wayne odešel a cestou plácl svrchníkem o rám dveří.

O osm hodin později stál Waxilián u okna v horním patře svého domu a sledoval roztříštěnou mozaiku skomírajícího dne. Postupně tmavla, až zčernala. Čekal a doufal. Mlha však nepřišla.

Co na tom záleží? pomyslel si. Stejně nepůjdeš ven. I tak si však přál, aby byla mlha. Uklidňovalo ho, když se do ní mohl dívat. Svět byl pro něj najednou jiný, srozumitelnější.

Vzdychl a přešel pracovnu. Otočil vypínačem a rozsvítil elektrické světlo. Pořád ještě mu připadalo jako zázrak. I když o tom slyšel už dřív, stále pro něj bylo neuvěřitelné, čeho člověk dosáhl.

Přistoupil ke strýcovu psacímu stolu. Ke svému psacímu stolu. Ve Wertingu míval chatrný stůl z hrubého dřeva. Tento stůl byl z masivního, hladce vyleštěného mořeného dubu. Sedl si a začal listovat v účetních knihách. Oči mu však stále uhýbaly ke stohu velkoformátových novin, který ležel na volné židli. Nechal si je přinést od Limmi.

V poslední době noviny nečetl. Rozčilovaly ho kriminalistické rubriky. Odváděly jeho pozornost a nedokázal se soustředit na práci. Teď měl však stejně plnou hlavu Mizečů a u práce by nevydržel, dokud někde nevyškrábe aspoň pár informací o tom, co to v poslední době dělali.

Stačilo by pár zpráv, říkal si. Abych byl v obraze. Přece mu neublíží, když bude informován. Naopak, bude lépe schopen zaujmout společnost.

Vzal si stoh novin a vrátil se ke stolu. Hned v prvních rychle našel zprávy o krádežích. Psalo se o nich i v dalších. Zmínil se o Mizečích před Limmi a ta mu sehnala několik zvláštních vydání se souhrnnými informacemi. Byly v nich shromážděné články za několik posledních týdnů, možná dokonce měsíců, s údaji, kdy vyšly poprvé. Tento typ novin byl zřejmě populární, protože měl troje od tří různých vydavatelů. Jako by chtěl každý vědět o všem, co mu mohlo v minulosti uniknout.

Z dat převzatých článků vyplývalo, že k první loupeži došlo mnohem dřív, než předpokládal. Bylo to před sedmi měsíci, těsně předtím, než se vrátil do Elendelu. Mezi první a druhou loupeží uplynuly čtyři měsíce. Až po druhé loupeži se objevilo jméno „Mizeči“.

Všechny loupeže, až na tu poslední v divadle, byly podobné. Překážka na kolejích zastavila vlak ? nejdřív to byl spadlý strom, později fantom vlaku, který se najednou objevil v mlze a jel přímo proti vlaku, který plánovali vykrást. Strojvůdci vyděšeně zastavili, ale vlak před nimi najednou zmizel.

Znovu se tedy rozjeli. Když potom vlak dorazil do cíle, zjistilo se, že jeden z vagonů, které byly po střechu naložené zbožím, je prázdný. Lidé připisovali zlodějům všemožné nadpřirozené schopnosti, jako procházení zdmi a pronášení zamčeného nákladu skrz ně. Ale co vlastně kradli? přemítal Waxilián zamračeně. Ve zprávě o první loupeži se o tom nepsalo, jenom se zmiňovala o tom, že ukradené zboží patřilo Augustinu Tekielovi.

Tekiel byl jeden z nejbohatších domů ve městě, ve Druhém oktantu, a rodina stavěla ve finančnické čtvrti Čtvrtého oktantu mrakodrap. Waxilián procházel všechny články znovu a znovu a hledal případné zmínky o nějakých dalších loupežích mezi tou první a druhou.

Co je tohle? zadumal se, když vzal do ruky noviny, které otiskly dopis Augustina Tekiela zveřejněný o pár měsíců dříve. Dopis veřejně kritizoval elendelské strážníky za to, že neuchránili ani nevypátrali Tekielovo odcizené zboží. Jedny noviny dopis nejen otiskly, ale udělaly si z něho i titulek: „Strážníci v koncích, Tekiel zuří.“

Tři měsíce. Tekiel celé tři měsíce mlčel. Waxilián odložil zvláštní vydání a vzal si novější čísla a pátral dál. O další zmínky nebyla nouze. Loupeže byly dramatické a opředené tajemstvím. Postaraly se o to, že noviny šly na dračku.

Při druhé a třetí loupeži se ztratily dodávky oceli. To bylo podivné. Neprakticky těžký a ne příliš cenný lup. Při krádežích v osobních vozech se dalo získat víc. Čtvrtá loupež zaujala především Wayna. Z vlaku jedoucího na sever Burin zmizela zásilka balených potravin. Pátá loupež se poprvé dotkla cestujících. Stejně tak šestá a sedmá a při sedmé Mizeči vzali dva rukojmí místo jednoho.

Při všech posledních třech loupežích se kradlo z nákladních vozů i z osobních od cestujících. Ve dvou případech byly odcizeny kovy, v jednom potraviny ? aspoň tak to stálo v novinách. O každém z těchto případů bylo stále více podrobností, protože zabezpečení vozů bylo stále důkladnější. Složitější zámky, ostraha, která jela vedle na koních. Loupeže proběhly neuvěřitelně rychle vzhledem k váze odcizeného zboží.

Že by používali časovou bublinu jako Wayne? Ale ne. Jakmile se jednou bublina udělá, není možné z ní vystoupit, a nejde vytvořit bublinu tak velkou, aby se v ní dala uskutečnit takováhle loupež. Aspoň tedy pokud bylo Waxiliánovi známo.

Četl dál. Mnoho článků rozvíjelo nejrůznější teorie a obsahovalo citáty a výpovědi očitých svědků. Některé se zmiňovaly o časové bublině, ale redakce je roznesla na kopytech. Bylo by potřeba příliš mnoho lidí a do časové bubliny by se jich tolik nevešlo. Spíše se diskutovalo o feruchemech, kteří by si dokázali nakumulovat takovou sílu, aby zboží z vagonů vynesli.

Ale kam? A proč? A jak překonávali zámky a stráže? Waxilián si vystřihoval články, které mu připadaly zajímavé. Ale jen málo jich obsahovalo skutečná fakta.

Když rozkládal výstřižky po stole, přerušilo ho tlumené zaklepání na dveře. Zvedl hlavu. Ve dveřích stál Tillaume, držel podnos s čajem a přes ruku měl koš. „Čaj, pane?“

„To bych rád.“

Tillaume došel k němu a vedle stolu rozložil stojánek a prostřel ho bílým ubrusem. „Máte chuť na něco konkrétního?“ Tillaume uměl spoustu druhů čajů, od nejjednodušších až po složité směsi, které míchal a dochucoval tak dlouho, dokud se mu nezdály dokonalé.

„To je jedno.“

„Čaj je rituál, milostpane. Ten se nedá odbýt nějakým ‚to je jedno‘. Povězte mi, chystáte se jít brzy spát?“

Waxilián se podíval na rozložené výstřižky. „Určitě ne.“

„Výborně. Chtěl byste něco na pročištění mysli?“

„To by mohlo být dobré.“

„Sladký?“

„Ne.“

„Mátu nebo koření?“

„Mátu.“

„Silný, nebo slabý?“

„Ehm… silný.“

„Výborně,“ poznamenal Tillaume a vyndal z koše několik sklenic a pár stříbrných lžiček. Začal v hrnku míchat prášky a byliny. „Pán je něčím velmi zaujatý.“

Waxilián poklepal na stůl. „Pán je otrávený. Zkoumat něco z toho, co píšou v novinách, je hrůza. Potřebuju vědět, co bylo v té první zásilce.“

„V první zásilce, pane?“

„V tom prvním vagonu, co vykradli ti zloději.“

„Slečna Grimesová by určitě konstatovala, že se vracíte ke starým zlozvykům, pane.“

„Slečna Grimesová tu naštěstí není. Kromě toho, Lorda Harmse a jeho dceru šokovalo, že o těch loupežích nevím. Musím jít s dobou i tady ve městě a sledovat dění.“

„To je opravdu vynikající vysvětlení, milostpane.“

„Děkuju,“ odpověděl Waxilián a vzal si šálek čaje. „Skoro jsem přesvědčil i sám sebe.“ Upil ze šálku. „Pro svatý křídla Růstu, to je dobrota, chlape!“

„Děkuji, pane.“ Tillaume vzal ubrousek, složil ho napůl a pověsil přes opěradlo Waxiliánovy židle. „A myslím, že ta první ukradená zásilka byla vlna. Slyšel jsem o tom z kraje týdne u řezníka.“

„Vlna. To postrádá logiku.“

„Logiku neměla žádná z těch loupeží, pane.“

„Ano,“ přisvědčil Waxilián. „Bohužel takovéhle zločiny jsou vždycky nejzajímavější.“ Znovu se napil čaje. Silná mátová vůně mu protáhla nos i mysl. „Potřebuju papír.“

„Jaký ?“

„Velký papír,“ pokračoval. „Největší, co máme.“

„Podívám se, co se tu najde, pane,“ odvětil Tillaume. Waxilián zachytil jeho tlumený povzdech, když Tillaume odcházel splnit jeho přání.

Jak je to dlouho, co s tou rešerší začal?

Podíval se na hodinky. Překvapilo ho to. Noc už byla v plném běhu.

Jenže byl zrovna zabraný do práce. Nikdy nemohl jít spát, dokud nebyl hotový. Vstal a začal přecházet po místnosti se šálkem v ruce. Držel se dál od oken. V místnosti se svítilo, a tak by byl vynikajícím terčem pro ostřelovače. Ne že by s něčím takovým snad přímo počítal…, ale jeden nikdy neví.

Vlna, pomyslel si. Vrátil se ke stolu, otevřel účetní knihu a začal procházet čísla. Znovu se tak zabral do práce, že ztratil pojem o čase, dokud se neobjevil Tillaume.

„Bude stačit tohle, milostpane?“ zeptal se. Nesl malířský stojan s připnutým velkým papírem. „Starý pan Ladrian to tu přechovával pro vaši sestru. Ráda malovala.“

Waxilián se na to podíval a srdce se mu sevřelo. Už velmi dlouho si na Telsin nevzpomněl. Vždycky si od sebe udržovali odstup. Ne úmyslně jako od strýce. Se starým Lordem Ladrianem si nikdy moc nerozuměli. Ale od Telsin si držel odstup jen díky své lenosti. Během dvaceti let se se sestrou viděl jen párkrát a prakticky s ní neudržoval kontakt.

A potom zemřela, při stejné nehodě jako strýc. Vyčítal si, že se s tou zprávou dokázal tak snadno smířit. Mělo to pro něho být těžší. Jenže si byli prakticky cizí.

„Pane?“ ozval se Tillaume.

„Papír je perfektní,“ odpověděl, vstal a vzal si tužku. „Děkuju. Obával jsem se, že ho budu muset přilepit na zeď.“

„Přilepit?“

„Ano. Používali jsme kousek smůly.“

Ta představa Tillauma velmi znechutila. Waxilián si toho ale nevšímal, přistoupil ke stojanu a začal psát. „Pěknej papír.“

„Je mi potěšením, milostpane,“ poznamenal Tillaume nejistě.

Waxilián nakreslil do levého horního rohu malý vlak a koleje. Pod to napsal datum. „První loupež, čtrnáctého vince. Cíl: vlna. Pravděpodobně.“ Podobným způsobem zpracoval údaje o ostatních vlacích, jejich trasy, data a podrobnosti.

Wayne si z něj vždycky dělal legraci, když si každý případ vyobrazil, aby se mu o něm lépe přemýšlelo. Fungovalo to, jenom se musel občas smířit s Waynovými dokreslenými postavičkami banditů nebo mlžných přízraků, které se mu proháněly jinak strohými a přehlednými poznámkami.

„Druhá loupež se stala mnohem později,“ pokračoval Waxilián. „Kovy. Tu první loupež Lord Tekiel oznámil až po několika měsících.“ Poklepal na papír a potom škrtl slovo „vlna“. „Neukradli mu vlnu. Bylo to na začátku léta, a cena vlny tudíž byla nízká, nevyplatilo by se ji přepravovat, náklady by byly moc vysoké. Pokud si vzpomínám, tak ve vinci byla mimo provoz osmnáctá železniční trať, takže ceny přepravy se vyšplhaly ještě výš. Člověk by přece nebyl padlý na hlavu, aby platil majlant za dopravu nesezonního zboží, které nikdo nechce.“

„Takže…,“ nakousl Tillaume.

„Moment,“ přerušil ho Waxilián. Došel k polici u psacího stolu a sundal z ní pár účetních knih. Strýc tu míval přehledy cen za přepravu…

Ano. Starý Lord Ladrian si vedl velmi podrobné záznamy o tom, co jeho konkurenti přepravovali. Waxilián listoval knihou a hledal nějaké nesrovnalosti. Chvíli mu to trvalo, ale nakonec přece na něco přišel.

„Hliník,“ řekl. „Tekiel nejspíš převážel hliník, ale aby se vyhnul daním, napsal tam něco jiného. Tady je jasně vidět, že v posledních letech transportoval mnohem méně hliníku než dřív. Jenže jeho tavicí pece pořád jedou. Vsadil bych svou nejlepší bouchačku na to, že Augustin Tekiel ? s pomocí dělníků na dráze ? provozoval nenápadný, ale výnosný černý trh. To proto tu první loupež hlásil až za tak dlouho. Aby na sebe zbytečně neupozorňoval.“

Waxilián znovu přešel po místnosti a zapsal si pár poznámek na papír. Zvedl šálek čaje a zamyšleně pokyvoval hlavou. „Tím se vysvětluje i ta dlouhá prodleva mezi první a druhou loupeží. Banditi totiž zpracovávali ten hliník. Část ho asi prodali na černým trhu, aby měli peníze na další operaci, a ze zbytku udělali kulky. Ale k čemu potřebovali hliníkový kulky?“

„Aby mohli zabíjet allomanty?“ nadhodil Tillaume. Zatímco Waxilián hledal v knihách, on uklízel v pokoji.

„Jo.“ Waxilián nakreslil postavičky nad záznamy o čtveřici loupeží, při nichž bandité brali rukojmí.

„Pane?“ ozval se Tillaume vedle něho. „Vy si myslíte, že ta rukojmí jsou allomanti?“

„Jména už jsou zveřejněna,“ odpověděl Waxilián. „Byly to ženy z bohatých rodin, ale žádná z nich se nijak k allomancii nehlásila.“

Tillaume mlčel. To totiž nic neznamenalo. Mnoho allomantů z vyšších společenských vrstev o svých schopnostech nemluvilo. V mnoha situacích to pro ně totiž bylo výhodné ? zejména pokud byli buřiči nebo klidaři, schopní působit lidem na emoce, nechtěli zbytečně budit podezření.

Někteří se ale naopak allomancii chlubili. Například jistý kandidát do senátu za pěstitelskou stranu nedávno založil svou kampaň na tom, že je clonař, a tudíž je imunní vůči allomantickému působení zinku nebo bronzu. Volby s drtivou převahou vyhrál. Lidé nenávidí pomyšlení, že by je někdo mohl vodit jako loutky za provázky.

Waxilián si začal kolem okrajů papíru zaznamenávat své úvahy. Motivy, možnosti, jak mohli lupiči tak rychle vyprazdňovat vozy, podobnosti a rozdíly v jednotlivých loupežích. Mezitím se na chvilku zamyslel a dokreslil Waynovým nedbalým stylem pár postaviček banditů. Třebaže to bylo bláznivé, nějak se cítil lépe, když je tam měl.

„Vsadím se, že všichni rukojmí jsou tajní allomanti,“ prohlásil. „Lupiči měli hliníkový kulky, aby na ně nemohli působit mincíři, zvědi a rváči. A kdyby se nám podařilo některýho z nich chytit, jsem si jistý, že by měl na klobouku hliníkový lemování, aby ho chránilo před působením na emoce.“ Mezi bohatými to byla běžná věc, ale obyčejní lidé si takový luxus nemohli dovolit.

Takže v těch loupežích nejde o peníze. Jde v nich o rukojmí. Proto za ně nepožadovali výkupné a proto se nikde nenašly jejich mrtvoly. Cílem loupeží totiž bylo jenom zamlžit skutečný motiv únosů. Oběti nebyly náhodně vybraná rukojmí, tak to jenom mělo vypadat. Mizeči shromažďovali allomanty. A allomantické kovy ? zatím ukradli surovou ocel, cínovou slitinu, železo, zinek, bronz, cín a dokonce i nějaký cerrobend.

„Je to nebezpečný,“ šeptal Waxilián. „Moc nebezpečný.“

„Milostpane…,“ přerušil ho Tillaume, „nechtěl jste se zabývat účetními knihami?“

„Chtěl,“ přisvědčil Waxilián nepřítomně.

„A tou smlouvou o pronájmu v Železné jehle?“

„Udělám to ještě teď večer.“

„Milostpane! Kdy?“

Waxilián se zarazil a podíval se na hodinky. Opět ho překvapilo, kolik času mezitím uběhlo.

„Pane,“ začal znovu Tillaume, „vyprávěl jsem vám někdy o dostihových dnech vašeho strýce?“

„Strýc Edwarn sázel?“

„Jistěže. Byla to velká zátěž pro dům. Brzy potom, co ho povýšili na velkopána. Trávil většinu dní na závodišti.“

„Tak to není divu, že jsme na mizině.“

„On si ale vedl docela dobře, milostpane. Obvykle vyhrával.“

„Aha.“

„No, pak toho stejně nechal,“ dokončil Tillaume a vzal si podnos a Waxiliánův prázdný šálek. „Bohužel, pane, když vyhrál pěknou sumičku na dostizích, prodělal dům mnohem větší sumu ve špatných obchodech a finančních transakcích.“ Zamířil ke dveřím, ale cestou se otočil. Jeho vážná tvář se rozjasnila. „Nepřísluší mi poučovat, pane. Jakmile člověk dosáhne určitého postavení, musí se rozhodovat samostatně. Ale dovolil bych si varovat. I dobrá věc může mít destruktivní následky, když se přežene.

Váš dům vás potřebuje. Závisejí na vás tisíce rodin. Potřebují vaše vedení. Chápu, že vy jste o nic takového nežádal. Jenže známkou velké osobnosti je právě to, že člověk dokáže odložit velké věci ve prospěch důležitých.“

Tillaume odešel a zavřel za sebou dveře.

Waxilián zůstal stát sám v nepřirozeně stálé záři elektrických světel a díval se na svůj výtvor. Odložil tužku. Najednou si připadal vyčerpaný. Podíval se na hodinky. Bylo čtvrt na tři. Měl by se trochu vyspat. Normální lidé v tuto dobu spí. Zhasl světlo, aby na něj nebylo vidět, a došel k oknu. Byl stále skleslý z toho, že se neobjevuje mlha, přestože ji vlastně ani nečekal. Vůbec jsem se nemodlil, uvědomil si. Všechno bylo v poslední době takové hektické.

No, lepší pozdě než vůbec. Sáhl do kapsy a vylovil náušnici. Byla jednoduchá, deset vzájemně propojených kruhů Cesty. Vsunul ji do ucha, které měl kvůli tomu propíchnuté, a naklonil se, aby viděl z okna na ztemnělé město.

Cesťané neměli předepsanou žádnou povinnou formu modliteb. Jenom patnáct minut meditace a hloubání. Někteří u toho seděli se zkříženýma nohama a zavřenýma očima, ale Waxiliánovi se v téhle pozici špatně přemýšlelo. Bolela ho záda a trnula mu páteř. Co kdyby se k němu někdo připlížil zezadu a střelil ho do zad?

Tak raději stál. A hloubal. Tak jak je tam nahoře v mlze? ptal se. Nikdy vlastně nevěděl, jak má k Souladu mluvit. Život jde dobře? Boží vláda klape?

Jako odezvu cítil jen jakési… pobavení. Nikdy si nebyl jistý, jestli si tyhle pocity jen sám nesugeruje.

No jo, když já sám Bůh nejsem, přemýšlel dál, tak bys mi třeba mohl trochu pomoct, když jsi vševědoucí, a něco mi poradit. Takhle si připadám jako slepec.

To nebyla dobrá myšlenka. Tohle bylo jiné než všechny problémy, se kterými se potýkal dřív. Nebyl svázaný, nikdo se ho nechystal zavraždit. Nebyl ztracený v Burinách ? bez jídla a vody a v marném hledání cesty zpátky do civilizace. Stál v přepychovém domě, a i když měla jeho rodina finanční potíže, nebylo to nic nesnesitelného. Měl všechno, co chtěl, a ještě křeslo v městském senátu.

Proč si tedy připadá, jako kdyby těch posledních šest měsíců, které tu strávil, bylo nejhorších v jeho životě? Nekonečná řada výkazů, účetních knih, společenských večírků a obchodních jednání.

Tillaume měl pravdu. Závisí na něm mnoho lidí. Dům Ladrian původně představovalo několik tisíc jednotlivců, kteří se řídili zásadami Počátku. Postupně se za tři sta let rozrostl a vzal pod svá křídla všechny, kdo na jeho panství přišli pracovat. Waxilián se staral o jejich platy, práva a o jejich život. Kdyby se dům Ladrianů zhroutil, našli by práci jinde, ale v jiných domech by jim trvalo možná i několik generací, než by v nich dosáhli plných práv.

Zvládal jsem těžkou práci dřív, pomyslel si, tak ji zvládnu i teď. Jestli to je tak správně. Je to tak správně?

Steris nazvala Cestu jednoduchým náboženstvím. Možná měla pravdu. Cesta má totiž jedinou zásadu. Dělej na světě víc dobra než zla. Samozřejmě tu byly i další aspekty ? víra v důležitost pravdy, požadavek dávat víc než brát. Dalších tři sta příkladů je vyjmenovaných v Základním kameni všech náboženství, která možná někdy existovala. V jiné době, v jiném světě.

Cesta je měla studovat a učit se od nich morální kodexy. Pár pravidel bylo klíčových. Nehledej touhu bez odpovědnosti. Najdi ve všech nedostatcích sílu. Modli se a medituj patnáct minut každý den. Nemarni čas okázalým uctíváním Souladu, nejlépe ho uctíš tím, že budeš konat dobro.

Waxilián byl obrácen na víru Cesty brzy potom, co opustil Elendel. Stále byl přesvědčený, že ta žena, kterou potkal ve vlaku, musela být jedna z Bezejmenných nesmrtelníků, prodloužených rukou Souladu. Dala mu tuhle náušnici. Každý cesťan ji měl v uchu, když se modlil.

Waxiliánovi ovšem dělalo potíže přesvědčit sama sebe, že provádí něco užitečného. Obědy a účetní knihy, kontrakty a jednání. Logicky věděl, že jsou to důležité věci. Jenže to všechno, včetně jeho hlasu v senátu, bylo takové nekonkrétní. Nedalo se to srovnat s pohledem na zločince v poutech nebo na zachráněné unesené dítě. Dvacet let žil ve městě ? světovém centru kultury, vědy a pokroku ?, ale své místo v životě našel, až když odsud odešel do vyprahlé pusté země za horami.

Musíš využít své nadání, říkalo mu cosi uvnitř. Přijdeš na to.

Smutně se při té představě usmál. Nedovedl stále pochopit, proč ? pokud mu Soulad skutečně naslouchá ? nedostane konkrétnější odpověď. Často si z modliteb neodnášel víc než jakýsi pocit povzbuzení. Drž se. Není to tak těžké, jak to vypadá. Nevzdávej to.

Vzdychl, zavřel oči a ponořil se do myšlenek. Jiná náboženství mají své obřady a setkávání věřících. Cesťané ne. Právě kvůli té jednoduchosti je možná o to těžší tuto víru vyznávat a praktikovat. Byla v podstatě založená jen na vlastním svědomí.

Chvíli tak meditoval a nedokázal se zbavit pocitu, že Soulad chce, aby se zabýval Mizeči a aby byl zároveň dobrým správcem svého domu. Nevylučuje se to vzájemně? Podle Tillauma ano.

Zabloudil pohledem zpátky ke stohu velkoformátových novin a ke stojanu s papírem. Potom sáhl do kapsy a vyndal kulku, kterou mu nechal Wayne.

A proti jeho vůli se mu v duchu vybavila Lessie, viděl, jak sebou trhla, jak jí hlava spadla dozadu a kolem se rozstříkla krev. Potřísnila jí krásné hnědé vlasy. Krev na podlaze, na zdech, na vrahovi, který stál za ní. Jenže ten vrah ji nezastřelil.

Bože, pomyslel si, zvedl ruku k obličeji a pomalu sjel zády po zdi, až si sedl. Tohle je kvůli ní, že? Já už tohle znova nemůžu. Už to neumím. Už ne.

Upustil kulku a vytáhl si z ucha náušnici. Vstal, přešel místnost, sklidil noviny a sklapl stojan. Mizeči zatím nikoho nezranili. Okrádají lidi, ale neubližují jim. Ani neexistují žádné důkazy, že jsou rukojmí v nějakém nebezpečí. Určitě je za výkupné pustí.

Waxilián si sedl a začal se věnovat účetnictví. Seděl nad ním téměř až do rána.

„Souladovy svatý ruce,“ mumlal Waxilián, když vcházel do obrovského tanečního sálu. „Tohle že je skromná svatební hostina? Tady je víc lidí, než bydlí v Burinách v celých městech.“

Waxilián jednou zamlada v Yomenově domě byl, ale tehdy byl velký taneční sál prázdný. Teď byl plný lidí. Na dřevěné podlaze stály řady stolů, muselo jich být přes stovku. Sálem se nesl tichý bzukot, jak se po něm pohybovali a rozmlouvali dámy a pánové, důstojníci a společenská elita v přepychovém oblečení. S třpytivými šperky. Ve vzorně padnoucích černých oblecích s barevnými kravatami. Ženy v šatech podle poslední módy ? v pestrých barvách se sukněmi až na zem a vrstvenými živůtky se spoustou záhybů a mašlí. Většina žen měla přes šaty přiléhavé sako. Výstřihy se teď nosily mnohem hlubší, než si pamatoval z mládí. Nebo si toho možná jen víc všímal.

„Co to mělo být, Waxiliáne?“ zeptala se Steris a přitočila se k němu, aby jí pomohl z kabátu. Měla na sobě červené šaty, přesně vypočítané tak, aby byly moderní a přitom ne zbytečně odvážné.

„Jenom jsem se pozastavil nad velikostí té sešlosti, má drahá,“ odpověděl Waxilián, složil jí kabát a podal ho spolu se svou buřinkou čekajícímu komorníkovi. „Po návratu do města jsem navštívil spoustu hostin, ale takhle obrovská nebyla žádná. Zdá se, že pozvali polovinu města.“

„No, je to mimořádná událost,“ upozornila ho. „Sňatek spojující dva velmi etablované domy. U toho jistě nemůže nikdo chybět. Samozřejmě s výjimkou těch, které nepozvali úmyslně.“

Podala mu ruku. Než sem dojeli, vyslechl ve voze detailní pojednání o tom, jak přesně ji má za ruku vzít. Shora, zlehka, prsty zahnout pod její dlaň. Vypadalo to hrozně nepřirozeně, ale trvala na tom. Prý to bude mít přesně ten význam, který chtějí. Skutečně, když vešli do sálu, upoutali mnoho zaujatých pohledů.

„Takže z toho, co říkáte, vyplývá, že podstatné na této hostině není, kdo byl pozván, ale kdo nebyl pozván.“

„Přesně tak,“ odvětila. „A tudíž je nutné pozvat všechny ostatní. Yomen je vlivný dům, i když jsou to přívrženci dílství. Hrozné náboženství. Ta představa, že uctívají samotného Trnooka. Nicméně jejich pozvání nikdo neodmítne. Potom ti, které nepozvali, nejen budou z příslušné akce vyloučeni, ale ani si nemůžou uspořádat svou vlastní, protože by nikdo nepřišel, když všichni budou tady. Což pro ně bude znamenat, že se buď spolčí s ostatními, kteří nebyli pozváni ? čímž se od většiny izolují docela ?, nebo budou sedět sami doma a užírat se tím, jak moc byli uraženi.“

„Moje zkušenost je taková,“ poznamenal Waxilián, „že když se člověk příliš utápí ve své opuštěnosti, má mnohem větší šanci být zastřelen.“

Usmála se a předem vypočítaným gestem pokynula některým z lidí, jež míjeli. „Tohle nejsou Buriny, Waxiliáne. Tohle je město. Tohle my druhým neděláme.“

„Ne. Neděláte. Střílet by tady bylo příliš milosrdné.“

„To jste ještě nezažil to nejhorší,“ podotkla a opět někomu pokynula. „Vidíte támhletoho člověka, co je k nám zády? Takový ten silnější s delšími vlasy?“

„Ano.“

„To je Lord Shewrman. Nechvalně proslulý host. Příšerný. Když je střízlivý, tak je s ním hrozná nuda, a když se opije, tak ze sebe udělá kašpara. Což je tedy ta častější varianta. Je to nejspíš nejnesympatičtější člověk z vyšší společnosti. Většina hostů by si tu radši uřízla vlastní palec, než by chvíli vydržela v jeho přítomnosti.“

„Tak proč tu je?“

„No to je právě ten faktor izolace, Waxiliáne. Ty, které nepozvali, o to víc popudí, že Shewrman tu byl. Když se pozve pár takových jako on ? prostě osob, které nejsou žádoucí, ale neuvědomují si to ?, tak tím dům Yomen dává jasně najevo ‚pořád radši tyhle než vás‘. Velice efektivní metoda. Velice tvrdá.“

Waxilián se ušklíbl. „Kdyby tohle někdo udělal ve Wertingu, tak ho ráno najdou viset za nohy ze střechy. V lepším případě.“

„Hmm. Ano.“ Předstoupil sluha, kývl na ně a odvedl je ke stolu. „Pochopte,“ pokračovala Steris tišeji, „že už dál nebudu na tuhle vaši divadelní roli venkovského balíka reagovat, Waxiliáne.“

„Divadelní roli?“

„Ano,“ odpověděla stroze. „Muži jsou z představy sňatku nesví a drží se zuby nehty svobody. Takže vy najednou vzpomínáte, vytahujete na mě své barbarské manýry a čekáte, jak na to zareaguju. To je všechno dílo vašeho instinktu mužské nezávislosti. Která, samozřejmě když se přežene, byť podvědomě, podrývá budoucí manželský svazek.“

„Vy to berete jako přehánění, Steris,“ pravil Waxilián cestou ke stolu. „Já ale možná takový jsem.“

„Vy jste takový, jaký chcete být, Waxiliáne. Pokud jde o tyhle lidi a o to, jak se rozhodl dům Yomen, na to já nemám nejmenší vliv. A ani s tím nesouhlasím. Ani mi to nevyhovuje. Ale taková je prostě společnost, ve které žijeme. Tudíž já chci být také taková, abych v tomto prostředí obstála.“

Waxilián se zamračil, když se mu vymanila ze sevření a vřele políbila na tvář několik žen u stolu. Byly to patrně vzdálenější příbuzné. Bezděky sepjal ruce za zády a přívětivě pokyvoval na všechny, kdo ho přišli pozdravit.

V posledních měsících se několikrát blýskl v lepší společnosti a lidé se k němu začali chovat přátelštěji než kdysi. Dokonce si pár z nich oblíbil. Nicméně vztah se Steris v něm stále vzbuzoval obavy, takže se nedokázal patřičně uvolnit.

A kromě toho ho z tolika lidí na jednom místě mrazilo. Příliš velký zmatek, příliš obtížné sledovat východy. Měl raději menší večírky, nebo aspoň takové, kde se hosté roztrousili do více místností.

Objevila se nevěsta se ženichem a lidé začali tleskat. Lord Joshin a Lady Michelle. Neznal je, jenom se podivil, proč hovoří s takovým neupraveným člověkem v černém, který vypadal spíš jako žebrák. Naštěstí Steris neprojevila úmysl odtáhnout ho dozadu mezi dav hostů čekající na to, aby mohli novomanželům poblahopřát.

Brzy začali nosit jídlo. Stříbrné nádobí cinkalo. Steris poslala pro sluhu, aby jim prostřel. Waxilián se mezitím rozhlížel po sále. Po obou kratších stranách obdélníkové místnosti byly balkony, dost prostorné, aby se tam dalo jíst, ale nestály tam stoly. Balkony sloužily jenom hudebníkům, skupině harfenistů.

Ze stropu visely impozantní lustry ? šest obrovských uprostřed, s tisíci třpytivých křišťálů, dvanáct menších po stranách. Elektrická světla, zaznamenal. To musela být hrozná dřina, rozsvěcet je, dokud v nich byly svíčky.

Když si představil, kolik takováhle sešlost musela stát, běhal mu mráz po zádech. Peníze, které tu vyletěly komínem za jediný večer, by živily Werting celý rok. Jeho strýc před pár lety prodal ladrianský taneční sál. Byl v odděleném objektu na jiném místě než dům. Waxilián byl rád. Pokud si dobře vzpomínal, byl sál stejně velký jako tenhle. Kdyby jim stále patřil, lidé by od něho nejspíš čekali, že bude i on pořádat opulentní hostiny, jako je tahle.

„No?“ ozvala se Steris a opět mu podávala ruku, když je sluha vedl ke stolu. Lord Harms s Marasi už tam seděli.

„Vzpomínám, proč jsem odešel z města,“ přiznal upřímně. „Tady je hrozně těžký život.“

„Tohle říká hodně lidí o Burinách.“

„Jenže málokdo zkusil obojí,“ namítl. „Tady je to jinak těžké, ale těžké to je. Marasi bude večeřet s námi?“

„Jistě.“

„Ona vás vždycky doprovází, Steris?“

„Je z venkova a moc chtěla studovat na univerzitě tady ve městě. Tak se nad ní otec slitoval, protože by ji rodiče na studiích nemohli vydržovat. Nechává ji u nás bydlet, dokud nedostuduje.“

Rozumné vysvětlení, i když ho Steris vychrlila nějak moc rychle. Je to naučená výmluva, nebo už Waxilián příliš kombinuje? Další hovor však přerušil Lord Harms. Vstal a pozdravil dceru.

Waxilián si s ním potřásl rukou, uklonil se Marasi a usadil se ke stolu. Steris se dala do řeči s otcem o tom, kdo na večírku je a kdo není, a Waxilián se opřel lokty o stůl a poslouchal jen na půl ucha.

Tenhle sál by se těžko bránil, pomyslel si nepřítomně. Stačilo by pár ostřelovačů na balkoně, to by ale museli být na obou, aby uhlídali, že je někdo nesejme zdola. Kdokoli s dostatečně silnou zbraní ? nebo rovnou s allomantickými schopnostmi ? by zdola ostřelovače zneškodnil. Taky by se ovšem dalo dobře ukrýt za těmi sloupy po stranách sálu.

Čím víc úkrytů, tím lépe pro toho, kdo je v menšině. Ne že by člověk někdy chtěl být v menšině, ale býval v ní prakticky vždycky. A tak vždycky hledal skrýš. Na volném prostranství vítězil ten, kdo měl víc lidí a zbraní. Ale jakmile se člověk měl kde schovat, převahu dokázala vyrovnat obratnost a zkušenost. Možná by se nakonec v tomhle sále nebojovalo tak špatně. To by ?

Zarazil se. Co to dělá! Už se přece rozhodl. To to musí každou chvíli zpochybňovat?

„Marasi,“ řekl, aby nějak zapředl hovor, „vaše sestřenka mi prozradila, že studujete na univerzitě.“

„V posledním ročníku,“ odpověděla.

Čekal, že bude pokračovat, ale nedočkal se.

„A jak se vám ve studiu daří?“

„Dobře,“ odvětila, sklopila oči a vzala do ruky ubrousek.

Tak to bylo opravdu produktivní, povzdechl si. Naštěstí právě přicházel sluha, vysoký vyhublý muž, a začal nalévat víno. „Polévka bude hned,“ pronesl s mírným terrisským akcentem se vznešenou dikcí a lehce nosovým přízvukem.

Když ho Waxilián slyšel, ztuhl.

„Jako polévka se dnes podává delikatesní bujon z krevet s jemnou stopou pepře. Troufám si tvrdit, že budete spokojeni.“ Podíval se na Waxiliána a pobaveně mrkl. I když měl falešný nos a paruku, oči Wayna vždycky prozradily.

Waxilián polohlasně vzdychl.

„Pán nemá rád krevety?“ zeptal se Wayne zděšeně.

„Tenhle bujon celkem ujde,“ vmísil se Lord Harms. „Už jsem ho na Yomenově večírku jedl.“

„Ne, proti polévce vůbec nic nemám,“ prohlásil Waxilián. „Jenom se mi vybavilo, co jsem zapomněl udělat.“ Někoho uškrtit.

„Vmžiku jsem tu s polévkou, panstvo,“ odporoučel se Wayne. Dokonce měl i falešné terrisské náušnice. Jistě. Wayne opravdu měl terrisské předky, stejně jako Waxilián. To dosvědčovaly jejich feruchemické schopnosti. Ty byly mezi lidmi vzácné. I když skoro pětina Tvůrců pocházela z Terrisu, neradi uzavírali manželství s příslušníky jiných národností.

„Není vám ten sluha nějak povědomý?“ prohodila Marasi a otočila se za ním.

„Asi nás obsluhoval, když jsme tu byli minule,“ mínil Lord Harms.

„Ale já jsem tu s vámi minule nebyla ?“

„Lorde Harmsi,“ skočil jí do řeči Waxilián, „máte nějaké zprávy o své příbuzné? Té, kterou zajali Mizeči?“

„Ne,“ odtušil a napil se vína. „Aby je Zmar vzal. Taková nehoráznost! Takové chování ať si nechají do Burin!“

„Ano,“ připojila se Steris. „Poněkud to podkopává úctu člověka ke strážníkům, když se můžou stát takovéhle věci. A vůbec, loupež uprostřed města! Hrůza.“

„Jaké to bylo?“ zeptala se najednou Marasi. „Lorde Ladriane? Bylo těžké žít tam, kde není zákon?“ Zdálo se, že ji to opravdu zajímá. Lord Harms si ji však přísně přeměřil pohledem, nejspíš proto, že znovu vytahuje Waxiliánovu minulost.

„Někdy bylo,“ připustil Waxilián. „Lidé tam jsou prostě přesvědčení, že si můžou dělat, co chtějí. Takže je vždycky překvapí, když někdo zakročí. Jako kdybych byl nějaký kazisvět, který s nimi hraje hru a přitom jí nerozumí.“

„Hru?“ zamračil se Lord Harms.

„To je takový řečnický obrat, Lorde Harmsi,“ uvedl Waxilián svá slova na pravou míru. „Víte, oni si všichni mysleli, že kdo je zkušený nebo ozbrojený, ten si může vzít, co chce. Já jsem byl zkušený i ozbrojený, a místo abych bral, tak jsem v tom lidem bránil. To nedokázali pochopit.“

„To od vás bylo statečné,“ poznamenala Marasi.

Pokrčil rameny. „Upřímně ? to nebyla statečnost. Prostě to tak nějak vyšlo.“

„I když jste porazil Ostrostřelce?“

„To byl zvláštní případ. Já ?“ Strnul. „Jak o tom víte?“

„Občas se něco dostane do zpráv,“ odpověděla a začervenala se. „I z Burin. Lidé píšou reportáže. Na univerzitě nebo v dobrých knihkupectvích se k nim člověk dostane poměrně snadno.“

„Aha.“ Rozpačitě zvedl pohár a napil se vína. Přitom cítil, jak mu vklouzlo do úst něco tvrdého. Moc nechybělo, aby celý doušek překvapeně vyprskl. Ale udržel se. S vypětím sil.

Wayne, já tě jednou opravdu uškrtím. Předstíral kašel a opatrně vyplivl předmět do dlaně.

„No,“ podotkla Steris, „doufejme, že se strážníci brzy s těmi lotry vypořádají a že zase zavládne mír a právo.“

„Upřímně, moc tomu nevěřím,“ oponovala Marasi.

„Tak, dítě,“ okřikl ji Lord Harms přísně, „už toho bylo dost.“

„Já bych ale rád vyslechl slečnin názor, pane,“ řekl Waxilián. „Je to přece jenom konverzace, nic víc.“

„No… dobře… tedy.“

„Já mám totiž takovou teorii,“ pokračovala Marasi a začervenala se. „Lorde Ladriane, když jste byl ochránce zákona ve Wertingu, kolik mělo to město obyvatel?“

Mezi prsty svíral předmět ze sklenice. Byla to nábojnice s voskovou vrstvou nahoře. „No, za posledních pár měsíců se město neuvěřitelně rozrostlo. Ale bylo to okolo patnácti set.“

„A okolí?“ vyptávala se. „Místa, která jste hlídal, která neměla vlastního ochránce zákona?“

„Tak asi tři tisíce celkem. Ono se to měnilo. Byla tam dost velká migrace. Lidé zkoušeli těžit minerály nebo farmařit. A stěhovali se z místa na místo.“

„Tak řekněme tři tisíce,“ opakovala Marasi. „A kolik vás tam bylo? Myslím těch, co hlídali dodržování zákona?“

„Pět nebo šest,“ odvětil. „Wayne a já, a většinou Barl. Ostatní se střídali.“

A Lessie, pomyslel si.

„Tak řekněme šest na tři tisíce lidí,“ uvažovala. „To jsou jednoduché počty. Jeden ochránce zákona na pět set lidí.“

„Co má tohle za smysl?“ tázal se Lord Harms útrpně.

„Náš oktant má asi šest set tisíc obyvatel,“ vysvětlovala. „Při poměru, který tady popsal Lord Ladrian, bychom tedy měli mít zhruba dvanáct set strážníků. Ale to nemáme. Máme tak možná šest set, jestli se to nezměnilo od té doby, co jsem se dívala naposled. Takže, Lorde Ladriane, v té vaší ‚divočině‘ dohlížel na dodržování práva dvojnásobek strážců zákona než tady ve městě.“

„Aha,“ utrousil. Zvláštní záliba na mladou ženu.

„Nechci v žádném případě snižovat vaše zásluhy,“ dodala rychle. „Měli jste tam určitě i větší procento narušitelů zákona, Buriny prostě mají takovou pověst. Ale myslím, že dost záleží na úhlu pohledu. Jak jste řekl, na venkově si lidé myslí, že jim projde, když nebudou zákon dodržovat.

Tady jsou lidé opatrnější a zločiny menší. Místo vyloupení banky se okrádají lidi večer na ulici. Ve městě je jednodušší se schovat a spousta zločinů se dá udržet pod pokličkou. Ale neřekla bych, že život je tu bezpečnější, i když si to lidé myslí.

Vsadila bych se, že tu je větší procento vražd, vzhledem k počtu obyvatel, než v Burinách. Jenže taky je tu mnohem větší ruch a plno senzací a lidé tomu nevěnují tak velkou pozornost. A naopak když člověka zavraždí na malém městě, je to událost, kterou nikdo nenechá bez povšimnutí ? i když je to jediná vražda za mnoho let.

A to nebereme v úvahu skutečnost, že veškeré bohatství světa je soustředěno vlastně jen na několika místech ve městě. A samozřejmě příležitost dělá zloděje. Je obrovská spousta důvodů, proč je město nebezpečnější než Buriny. To my jen předstíráme, že není.“

Waxilián seděl u stolu se založenýma rukama. Zvláštní. Jakmile začala mluvit, stud jako by z ní spadl.

„Tak vidíte, Lorde Ladriane. Už jistě chápete, proč jsem ji chtěl zarazit,“ poznamenal Lord Harms.

„To by ale byla škoda,“ namítl Waxilián, „protože tohle je to nejzajímavější, co jsem slyšel od svého návratu do Elendelu.“

Steris obrátila oči v sloup, ale Marasi se usmála. Mezitím se vrátil Wayne s polévkou. Bohužel bylo všude kolem nich plno lidí, tak nedokázal vytvořit časovou bublinu jenom kolem sebe a Waxiliána. Zachytili by do ní ještě někoho dalšího a ten by se ocitl ve zrychleném čase s nimi. Wayne nemohl měnit tvar bubliny ani rozhodovat o tom, kdo v ní bude a kdo zůstane mimo.

Zatímco se ostatní zabývali polévkou, Waxilián rozlámal voskové pouzdro a uvnitř našel stočený kousek papíru. Podíval se na Wayna a rozvinul ho.

Měl jsi pravdu, stálo tam.

„To většinou mám,“ broukl polohlasně, když před něj Wayne postavil mísu. „Po čem to zase jdeš, Wayne?“

„Chodím zásadně po zemi,“ odpověděl Wayne tiše. „Co se v mládí naučíš, k stáru jako když najdeš.“

Waxilián se na něj přísně podíval, ale Wayne si ho nevšímal a s mírným terrisským přízvukem pravil, že hned přinese na stůl pečivo a další víno.

„Lorde Ladriane,“ obrátila se Steris k Waxiliánovi, když začali jíst, „myslím, že bychom měli sepsat seznam témat, o kterých budeme ve společnosti hovořit. Měla by se vyhnout politice a náboženství, měla by být snadno zapamatovatelná a dát nám možnost intelektuálně vyniknout. Nenapadají vás pro začátek nějaké vtipné historky nebo bonmoty?“

„Jednou jsem omylem ustřelil jednomu psovi ocas,“ opáčil Waxilián. „To byla taková vtipná historka.“

„Střelba na psy není zrovna nejvhodnější téma konverzace u večeře,“ podotkla Steris.

„Já vím. Taky hlavně proto, že jsem mu mířil na koule.“

Marasi málem vyprskla polévku přes stůl.

„Lorde Ladriane!“ vykřikla Steris, přestože se její otec tvářil pobaveně.

„Já jsem myslel, že jste říkala, že vás u mě nemůže nic překvapit,“ nenechal se Waxilián odradit. „Tak jsem chtěl tu vaši hypotézu vyzkoušet, má drahá.“

„Zbavíte se toho svého venkovského krobiánství v dohledné době, viďte?“

Zamíchal polévku, aby se přesvědčil, že mu do ní Wayne nic nepřidal. Doufám, že tu kulku předtím aspoň umyl. „Věřím, že se toho jednou zbavím,“ řekl a zvedl lžíci k ústům. Polévka byla dobrá, ale studená. „Vtipné je to, že když jsem byl v Burinách, pokládali mě za vysoce kultivovanou osobu ? až natolik, že jsem jim připadal povýšený.“

„Mluvit o kultivovanosti podle měřítka Burin,“ prohlásil Lord Harms se zdviženým prstem, „to je jako tvrdit, že cihla je ‚měkká‘ v měřítku stavebních materiálů, a potom ji člověku hodit do tváře.“

„Otče!“ ozvala se káravě Steris. Odměřeně pohlédla na Waxiliána, jako by ta poznámka byla jeho vina.

„To je naprosto legitimní přirovnání,“ hájil se Lord Harms.

„Už se nebudeme dál bavit o házení cihlami do obličeje ani o střelbě, bez ohledu na její cíl!“

„Jistě, sestřenko,“ kývla Marasi. „Lorde Ladriane, já jsem slyšela, že jste jednou po někom hodil jeho vlastní nůž a trefil se mu rovnou do oka. Je to pravda?“

„No, po pravdě, to byl Waynův nůž,“ odpověděl Waxilián. Zaváhal. „A to oko, to byla náhoda. Mířil jsem i tentokrát na koule.“

„Lorde Ladriane!“ křičela Steris sinalá zlostí.

„Já vím, minul jsem. Já neumím házet nožem, špatně mířím.“

Steris se na ně podívala a zrudla. Všimla si koutkem oka otce, jak se pochechtává a snaží se to skrýt ubrouskem. Marasi po ní hodila nevinně odevzdaným pohledem. „Žádné cihly, žádné zbraně, bylo to, jak sis přála.“

Steris vstala. „Odcházím na toaletu, než se vy tři uklidníte.“

Nesla se vzpřímeně a Waxiliána se najednou zmocnil pocit viny. Steris je upjatá, ale zdá se upřímná a poctivá. Nezaslouží si posměch. Ovšem na druhou stranu je hrozně těžké odolat pokušení ji trochu provokovat.

Lord Harms si odkašlal. „To jsi nemusela,“ napomenul Marasi. „Nedávej mi důvod litovat, že jsem tě začal brát do společnosti.“

„Neobviňujte ji, pane,“ vložil se mezi ně Waxilián, „je to především moje chyba. Až se Steris vrátí, omluvím se jí a celý zbytek večera už si dám pozor na jazyk. Neměl jsem zacházet tak daleko.“

Harms vzdychl a přikývl. „Přiznám se, že i mě to občas svádí. Ona je celá matka.“ Soucitně na Waxiliána pohlédl.

„Rozumím.“

„To už je zkrátka náš úděl, synu,“ zkonstatoval Lord Harms a vstal. „Být pánem domu vyžaduje určité oběti. Teď, když mě laskavě omluvíte, zaskočím si k baru za Lordem Alernatem na trošku něčeho ostřejšího, než začnou nosit další chod. Kdybych se za ním nevydal dřív, než se Steris vrátí, tak by mě nepustila. Budu zpátky za okamžik.“ Pokynul jim a odkolébal se k vyšším stolům po straně vedle otevřeného baru.

Waxilián se za ním díval a nepřítomně převaloval smotek papíru v ruce. Původně si myslel, že ze Steris udělal to, čím je, právě její otec, ale ukazovalo se, že podléhá spíše on jí než naopak. Další zajímavost, pomyslel si.

„Děkuju, že jste se mě zastal, Lorde Ladriane,“ pravila Marasi. „Zdá se, že umíte ubránit ženu slovy stejně jako zbraní.“

„Já jsem jen vyslovil pravdu tak, jak jsem ji viděl, milostivá slečno.“

„Povězte mi, opravdu jste tomu psovi ustřelil ocas, když jste mu mířil na… ehm…“

„Ano,“ zakřenil se. „V sebeobraně. Ta potvora mě chtěla kousnout. Patřil muži, kterého jsem pronásledoval. Ten pes nemohl za to, že byl agresivní. Vypadal, že několik dní nedostal žrádlo. Nechtěl jsem ho zabít, chtěl jsem ho jenom vyděsit. To s tím okem jsem si ale vymyslel. Nikam jsem nemířil, jen jsem prostě doufal, že se někam trefím.“

Usmála se. „Můžu vás o něco poprosit?“

„Samozřejmě.“

„Vy jste byl takový skleslý, když jsem mluvila o těch statistikách ochránců zákona. Já jsem se vás nechtěla dotknout ani snižovat váš význam.“

„To je v pořádku,“ odpověděl.

„Ale?“

Zavrtěl hlavou. „Nevím, jestli to budu umět vysvětlit. Když jsem odešel do Burin a když jsem začal pracovat a vydělávat, zdálo se mi… No, prostě jsem měl pocit, že jsem našel svoje místo a že mě tam potřebujou. Že dělám práci, kterou by nikdo jiný nedělal.“

„Ale to přece byla pravda.“

„Jenže,“ pokračoval a míchal přitom polévku, „mi nakonec připadá, že na tomhle místě, které jsem tenkrát opustil, by mě potřebovali víc. To mě nikdy nenapadlo.“

„Dělal jste důležitou práci, Lorde Ladriane. Životně důležitou práci. Navíc mám pocit, že než jste do Burin odešel, nikdo se tam o dodržování zákona nestaral.“

„Byl tam Arbitan,“ usmál se, když se mu ten starší muž vybavil. „A samozřejmě na to měli lidi v Dálném Dorestu.“

„Vzdálené město s krátkým dosahem,“ podotkla, „a jediným schopným ochráncem zákona na tak velkou populaci. Jon Smrťák měl své problémy. Když jste tam dal všechno do pořádku, byl Werting bezpečnější než my tady ve městě ? ale na začátku to bylo samozřejmě jinak.“

Přikyvoval a přitom nevycházel z údivu, kde se toho tolik dozvěděla. Copak se o něm a o Waynovi opravdu ve městě tolik mluví? Jak to, že ještě nic neslyšel?

Její statistiky mu dělaly těžkou hlavu. Zachránit přece potřebují Buriny, divoké a bouřlivé. Elendel je město blahobytu, které vytvořil Soulad, aby dal lidem střechu nad hlavou. Měli tu pozemky na pěstování ovoce a obdělávaná půda měla dost vláhy i bez zavlažovacích systémů. Půda byla stále úrodná, jako by se nikdy nemohla vyčerpat.

Tady to přece mělo být jinak. Tady měli být lidé v bezpečí. Svoje zbraně tu odložil mimo jiné i proto, že by se o ochranu měli starat strážníci bez pomoci ostatních. Nedokazují ale Mizeči, že je to úplně jinak?

Mezitím se vrátil Wayne s chlebem a lahví vína. Zastavil se a podíval se na dvě prázdná místa. „Propána,“ vyděsil se, „to jsem vás tak znechutil čekáním na ten chleba, že jste spolkli své kolegy u stolu?“

Marasi na něho pohlédla a usmála se.

Ona ví, uvědomil si Waxilián. Ona ho poznala.

„Jestli si můžu dovolit poznámku, slečno,“ začal Waxilián, aby odvrátil její pozornost od Wayna, „dnes jste mnohem méně zamlklá než při našem prvním setkání.“

Trhla sebou. „Být ostýchavá mi moc nejde, viďte?“

„Netušil jsem, že by se to nacvičovalo.“

„Já se o to snažím celou dobu.“ Wayne si k nim přisedl a vyndal z košíku bagetu. Energicky se do ní zakousl. „A nikdo to neocení. Protože mě lidi nechápou, to vám povídám.“ Terrisský přízvuk byl najednou pryč.

Marasi byla v rozpacích. „Mám se tvářit, že mě děsí, co dělá?“ zeptala se Waxiliána tiše.

„On pochopil, že jste ho poznala,“ odpověděl. „Teď bude trucovat.“

„Trucovat?“ Wayne se pustil do Sterisiny polévky. „To je hrozný, Waxi. Fuj. Ta polívka je mnohem horší, než jsem vám tvrdil. Omlouvám se.“

„Vezmu na to ohled, až dojde na spropitné,“ odtušil Waxilián suše. „Slečno Marasi, já jsem to s tou otázkou myslel vážně. Abych byl upřímný, připadalo mi, že jste se chovala přehnaně plaše.“

„Vždycky jste sklopila oči, když jste něco řekla,“ přisvědčil Wayne. „A když jste se na něco ptala, tak jste vždycky tak zvláštně stoupla hlasem.“

„Prostě dívka, která na vlastní přání studuje na univerzitě, se chová jinak. K čemu to bylo?“ zajímal se Waxilián.

„To bych radši neříkala.“

„To byste radši neříkala vy, nebo to snad byl nápad Lorda Harmse a jeho dcery?“

Začervenala se. „To druhé. Ale obraťme list. Prosím.“

„Ty jsi teda milej, Waxi,“ okřikl ho Wayne a znovu si ukousl z veky. „Podívej se. Málem jsi dohnal dámu k slzám.“

„Já ale ne ?“

„Nevšímejte si ho,“ poradil jí Waxilián. „On je jako vyrážka. Čím víc ho budete škrábat, tím bude otravnější.“

„Au,“ zašklebil se Wayne.

„Vy nemáte strach?“ tázala se Marasi tiše Wayna. „Máte na sobě číšnickou uniformu, a jestli si někdo všimne, že sedíte u stolu a jíte…“

„No jo, to má něco do sebe,“ mínil Wayne a odstrčil židli. Muž za ním odešel, a když tu nebyl Lord Harms, měl dost místa, aby ?

? a bylo to. Posunul židli zase dopředu a na sobě měl najednou opět svrchník a volnou zapínací košili a pod ní tlusté kalhoty, jaké se nosí v Burinách. V rukou svíral klobouk. Náušnice byly pryč.

Marasi nadskočila. „Časová bublina,“ vydechla rozrušeně. „Zajímalo by mě, jestli bych něco poznala zvenku!“

„Poznala, kdybyste se dobře dívala,“ přitakal Waxilián. „Bylo by to trochu rozmlžené. Když se podíváte na vedlejší stůl, tak tam čouhá rukáv toho číšnického kabátu, který tam zastrčil. Klobouk má skládací ? strany jsou pevné, ale zbytek složíte. Ale stejně bych rád věděl, kde měl ten svrchník.“

„Pod tvým stolem,“ odpověděl Wayne uspokojeně.

„Aha, no jistě,“ přizvukoval Waxilián. „On musel vědět dopředu, který stůl bude náš, aby nás dostal na starost.“ Měl jsem se pod ten stůl kouknout, než jsme si sedli, pomyslel si. Nebo by to bylo už trochu paranoidní? Nepřipadal si zrovna paranoidní. Nebudil se v noci hrůzou, že ho někdo zastřelí nebo že po něm jdou spiklenci. Jen byl prostě opatrný.

Marasi hleděla na Wayna. Byla zmatená.

„Jsme jiní, než jste čekala?“ zajímal se Waxilián. „Než se o nás píše?“

„Ne,“ připustila. „V těch zmínkách totiž není nic o povaze a osobnosti.“

„On o nás někdo píše?“ zeptal se Wayne.

„Jo, a ne jeden.“

„Sakra.“ Vyznělo to ohromeně. „Vynese nám to aspoň něco? Jestli jo, tak chci Waxův podíl, protože všechno, co přičítají jemu, jsem vlastně udělal já. A kromě toho, on už je bohatej a vůbec.“

„Tohle nic nevynáší,“ opáčila Marasi.

„Tak to je špinavej podvod.“ Wayne se zarazil. „To bych rád věděl, jestli o mých hrdinských a mužných činech slyšela ještě nějaká další dáma tady…“

„Slečna Marasi studuje na univerzitě,“ objasnil Waxilián. „Předpokládám, že její zprávy pocházejí z tamních zdrojů. Takže o nich většina ostatních lidí neví.“

„Ano, to je pravda,“ přikývla.

„Ále,“ zabručel mrzutě Wayne. „No, tak ledaže by se slečna Marasi sama chtěla dozvědět víc o mých hrdinských a mužných ?“

„Wayne?“

„Ano?“

„Sklapni.“

„Jo.“

„Omlouvám se za něj,“ Waxilián se otočil k Marasi. Stále vypadala zmateně.

„Tohle on mi dělá pořád,“ stěžoval si Wayne. „Omlouvá se za mě. To je jeho osobní nedostatek. Já mu neustále pomáhám, už mi chybí jen krůček k dokonalosti, a on pořád nemá dost.“

„To je v pořádku,“ mávla rukou. „Přemýšlím, jestli bych neměla napsat něco pro své profesory o tom, jak… neopakovatelné bylo potkat vás dva.“

„A co to přesně na té univerzitě studujete?“ chtěl vědět Waxilián.

Zarazila se a potom se začervenala.

„A hele!“ zatrylkoval Wayne. „Tohle je krásná ukázka ostýchavosti. A pak že to neumíte. Bravo!“

„To jen že…“ Zvedla ruku, zastínila si oči a rozpačitě sklonila hlavu. „Že… No, dobře. Studuju právo a kriminální behavioristiku.“

„A za to byste se měla stydět?“ podivil se Waxilián. S Waynem se na sebe zmateně podívali.

„No, pořád mi říkají, že se to pro ženu nehodí,“ odpověděla. „Ale přitom… no, sedím tady s vámi… a… no, víte… vy jste nejslavnější ochránci práva na světě a vůbec…“

„Věřte mi, slečno,“ přerušil ji Waxilián, „my toho zdaleka nevíme tolik, jak si možná myslíte.“

„To kdybyste studovala cvokařinu a magorskou behavioristiku,“ navázal Wayne, „tak na to my jsme experti.“

„To jsou dvě věci,“ upozornil ho Waxilián.

„To je jedno.“ Wayne dojedl chleba. „A kde teda jsou ti dva? Přece jste je opravdu nespolkli. Wax v úterý lidi nejí.“

„Oba se musejí každou chvilku vrátit, Wayne,“ oznámil mu Waxilián. „Takže jestli jsi tu s nějakým úmyslem, měl bys ho co nejdřív uskutečnit. Pokud jsi ovšem nepřišel jen tak provokovat jako obvykle.“

„Já jsem říkal, proč jsem přišel,“ připomněl Wayne. „Nesněd jsi náhodou ten můj vzkaz, že ne?“

„Ne. Ale moc toho na něm nebylo.“

„Bylo tam dost,“ oponoval Wayne a naklonil se k němu. „Waxi, říkal jsi, ať se mrknu na ty rukojmí. Měl jsi pravdu.“

„Jsou to allomanti, že jo?“ hádal Waxilián.

„Nejen to,“ odvětil Wayne. „Jsou všichni příbuzní.“

„Wayne, jsme jen tři sta let po Tvůrcích. Všichni jsme příbuzní.“

„Mám si to vysvětlovat tak, že za mě bereš odpovědnost?“

„Ne.“

Wayne se zasmál a vyndal z kapsy svrchníku zmačkaný kus papíru. „Ono je toho ještě víc, Waxi. Hele. Každá ta žena, kterou unesli, byla z jiný větve. Udělal jsem si takovou rešerši. A vyzkoumal jsem to.“ Potom se zarazil. „Proč vlastně říkám vyzkoumal, když jste to nedělali vy, ale já?“

„Protože vždycky všechno dělá někdo za tebe,“ zašklebil se Waxilián a vzal si od Wayna papír. Byl popsaný neúhledným písmem, ale číst se dal. Byl to stručný rodokmen všech rukojmí.

Vyplývalo z něho několik poznatků. Každá z unesených žen měla dohledatelný původ až k Pánu Mistbornovi. Tudíž má každá v genech allomancii. Všechny jsou vzájemně příbuzné, sestřenice ze třetího nebo čtvrtého kolena, některé dokonce z prvního.

Waxilián zvedl hlavu a všiml si, že se Marasi usmívá a dívá se střídavě na něho a na Wayna.

„Co je?“ podivil se.

„Já to věděla!“ vykřikla. „Já věděla, že jste sem do města přišel pátrat po Mizečích. Objevil jste se tu přesně měsíc potom, co došlo k první loupeži. Vy je dostanete, viďte?“

„Tak proto jste chtěla, aby vás Lord Harms bral na naše schůzky?“

„Možná.“

„Marasi,“ vzdychl Waxilián, „děláte ukvapené závěry. Vy si opravdu myslíte, že úmrtí v naší rodině, které mě sem přivedlo a udělalo ze mě pána domu Ladrianů, je fikce?“

„No, to jistě ne,“ odpověděla. „Jen mě překvapilo, že jste ten titul přijal. Až jsem si uvědomila, že jste to možná vzal jako příležitost mrknout se těm loupežím na zoubek. Musíte přece připustit, že jsou víc než neobvyklé.“

„To je Wayne taky,“ poznamenal Waxilián, „a neodstěhoval bych se kvůli němu a nezměnil od základů celý svůj život. A nevzal na sebe odpovědnost za takový dům.“

„Hele, Waxi,“ skočil mu Wayne do řeči ? ani si nevšiml Waxiliánovy uštěpačné poznámky, což nedělával. „Že máš s sebou bouchačku, viď?“

„Co? Nemám!“ Waxilián stočil zpátky útržek papíru a vrátil mu ho. „Proč tě to tak zajímá?“

„Copak to nechápeš?“ naklonil se k němu Wayne a vytrhl mu papír z ruky. „Ti zloději vyhledávají místa, kde můžou okrádat nejbohatší lidi z Elendelu ? protože mezi těma nejbohatšíma mají největší šance najít ty, co hledají. Lidi, co mají ty správný geny. Tihle lidi totiž přestali cestovat vlakem.“

Waxilián přikyvoval. „Jo. Jestli jdou opravdu po těch ženách, tak ty samozřejmě přestanou cestovat. To je rozumná úvaha. A evidentně důvod, proč zloději přepadli divadlo.“

„A kde jinde najdou boháče s tím správným genetickým potenciálem?“ dotíral Wayne. „Tam, kam chodí lidi ověšený šperky, který se aspoň dají ukrást jako záminka ? co? A kde najdou ty pravý rukojmí, po kterých pasou ? co?“

Waxiliánovi vyschlo v krku. „Na velký svatební hostině.“

V tom okamžiku se na obou stranách sálu rozletěly dveře.

Banditi vypadali jinak, než byl Waxilián zvyklý. Nemaskovali se šátky a nebyli zahalení do svrchníků a skrytí pod širokými burinskými klobouky. Většina měla na sobě vestu a klobouk na způsob buřinky, tmavé kalhoty a košili s vyhrnutými rukávy. Nebyli ve skutečnosti lépe oblečeni než v Burinách, jen jinak.

Byli po zuby ozbrojení. Většina z nich měla na rameni pušku, ti ostatní v ruce pistoli. Lidé v sále si jich okamžitě všimli, chřestilo stříbro a ozývaly se výkřiky. Bylo jich nejméně pětadvacet, možná pětatřicet. Waxilián znepokojeně pozoroval, že zprava přicházejí dveřmi z kuchyně další. Určitě za sebou nechali hlídky a někdo střeží i personál, aby neběžel pro pomoc.

„To teda byla pěkná blbost, nechat bouchačku doma,“ rýpl si Wayne. Sklouzl ze židle a skrčil se u stolu. Pod ním měl připravené bojové hole.

„Nech je tam,“ sykl na něj Waxilián tiše a počítal. Na dohled bylo pětatřicet mužů. Většina jich stála po obou koncích obdélníkového sálu, přímo před Waxiliánem a za ním. On sám byl téměř v samém středu místnosti.

„Cože?“ vyštěkl Wayne.

„Nech je tam, Wayne.“

„To nemyslíš ?“

„Podívej se kolem sebe!“ zasyčel Waxilián. „Kolik lidí stojí tady kolem? Tři sta? Čtyři sta? A co se stane, když vyprovokujeme přestřelku?“

„Mohl bys je uchránit,“ odpověděl Wayne. „Dostat je z dostřelu.“

„Možná,“ připustil Waxilián. „Ale je to hrozně riskantní. Zatím při žádný z těch loupeží nedošlo k násilí. Nerad bych, aby tentokrát tekla krev.“

„Já tě ale nemusím poslouchat,“ pronesl Wayne slavnostně. „Už totiž nejsi můj nadřízenej, Waxi.“

Waxilián se mu podíval do očí. V místnosti mezitím zavládla panika a chaos. Wayne se zatvářil rozpačitě a vklouzl zpátky na židli. Bojové hole neodložil, ale ruce držel pod stolem, aby na ně nebylo vidět.

Marasi se otočila, oči dokořán, ústa pootevřená, a sledovala zloděje, jak procházejí sálem. „Páni!“ Třesoucími se prsty vyndala zápisník a tužku.

„Co to děláte?“ zeptal se Waxilián.

„Poznamenám si jejich popis,“ odvětila. Ruka se jí třásla. „Víte, že ? statisticky vzato ? jen každý druhý svědek dovede popsat zločince, který ho napadl? A co je ještě horší, sedm z deseti vybere nesprávnou osobu z řady, pokud v ní stojí podobný, ale hrozivěji vypadající jedinec. V tu chvíli velmi pravděpodobně přecení výšku útočníka a podoba, kterou často popíše, bude odpovídat spíše nějakému zloduchovi z historek, co zrovna kolují. Takže je velmi důležité, když se člověk stane svědkem zločinu, aby si přesně zapamatoval detaily. No, zase mám moc řečí, viďte?“

Vypadala vyděšeně, ale přesto se dala do psaní a rychle zaznamenávala popisy všech banditů.

„My jsme nikdy nic takovýho dělat nemuseli,“ prohlásil Wayne a sledoval, jak lupiči míří zbraněmi na hosty, aby je umlčeli. „Protože když jsme byli svědky zločinu, skončili vždycky chlápci, co ten zločin páchali, bradou vzhůru.“ Přeměřil si Waxiliána pohledem.

Několik lupičů vyhnalo z kuchyně kuchaře a sluhy. „Prosím vás!“ volal jeden z nich, pušku na rameni. „Sedněte si! Neodcházejte! A hlavně buďte zticha!“ Měl slabý burinský přízvuk a statnou postavu, svalnatá předloktí a skvrnitou popelavou pleť, jako by byl z granitu.

Kolosské geny, pomyslel si Waxilián. Nebezpečné.

Lidé se ztišili, jen tu a tam se ozval tichý vzlyk. Nevěstina matka zřejmě omdlela. Svatebčany zahnali do kouta. Ženich se tvářil naštvaně a objímal nevěstu ochranitelsky kolem ramen.

Vystoupil druhý z Mizečů. Na rozdíl od ostatních měl přes obličej pletenou masku. Na hlavě měl burinský klobouk. „To už je lepší,“ řekl pevným hlasem. Waxiliánovi byl ten hlas něčím povědomý.

„Když budete rozumný, budeme za chvilku hotoví,“ pravil maskovaný Mizeč klidně a přitom procházel mezi stoly. Asi dvanáct banditů s velkými pytli začalo pročesávat místnost. „Chceme jen vaše šperky, nic víc. Nikomu se nemusí nic stát. Byla by škoda pokazit takovouhle pěknou sešlost nějakým krveprolitím. Za život vám ty šmuky nestojí.“

Waxilián se podíval směrem k Lordu Harmsovi, který stále seděl u baru. Začal si otírat obličej kapesníkem. Muži s pytli rychle obcházeli sál, u každého stolu se zastavili a sbírali náhrdelníky, prsteny, náušnice, tabatěrky a hodinky. Někteří je odevzdávali dobrovolně, jiní se zdráhali.

„Waxi…,“ ozval se Wayne neklidně.

Marasi stále psala, pero a papír držela v klíně.

„Musíme z toho vyváznout živí,“ naléhal Waxilián tiše. „Nikomu se nesmí ublížit. Potom to nahlásíme strážníkům.“

„Ale ?“

„Já nezavdám příčinu k tomu, aby někdo z těchhle lidí zemřel, Wayne,“ vyštěkl Waxilián mnohem hlasitěji, než měl v úmyslu.

Krev na cihlové zdi. Tělo v koženém kabátě padá na zem. Usmívající se tvář. Umírá s kulkou v hlavě. A přesto je vítěz.

Ne, už ne. Už nikdy.

Waxilián zavřel oči a pevně semkl víčka.

Už nikdy.

„Co si to dovolujete!“ zařval kdosi. Otočil se. Muž u sousedního stolu vstal a setřásl ruku robustní ženy, která ho chtěla zastavit. Měl hustou prošedivělou bradku a staromódní oblek. Šosy saka mu sahaly až ke kotníkům. „Já nebudu zticha, Marthin! Já jsem strážník Osmé gardy!“

Tím na sebe upozornil vůdce lupičů. Maskovaný muž došel až k němu, pušku na rameni. „Ano,“ řekl. „Lord Peterus.“ Kývl na další dva bandity, ti přiběhli k nim a namířili na Peteruse zbraně. „Velitel Osmé strážní. Budete nám muset odevzdat zbraň.“

„Jak si můžete dovolit přijít krást sem, na svatební hostinu?“ soptil Peterus. „To je skandál! Že se nestydíte!“

„Nestydíte?“ vyprskl vůdce lupičů a vytáhl z podpažního pouzdra pistoli ? Granger model s masivní rukojetí. „Že bereme těmhle? Za to se máme stydět? Po tom, co jste za celý ty roky prováděli Burinám? Tohle je na oplátku a nikdo se za to nikdy stydět nebude.“

Ten hlas je nějaký známý, pomyslel si Waxilián a poklepal prsty na stůl. Nějaký povědomý. Buď zticha, Peterusi. Neprovokuj je!

„Jménem zákona vás nechám všechny pochytat. Za tohle budete viset!“ běsnil Peterus.

Vůdce banditů ho praštil do obličeje a srazil ho na zem. „Jménem jakýho zákona?“ vrčel. „A na ty kecy o věšení si dejte pozor. Pak se totiž snadno stane, že se člověk neudrží. Mrcha Zmar, je mi z vás, lidi, zle!“

Mávl na své přisluhovače, aby dál vybírali šperky. Nevěstina matka se mezitím vzpamatovala a vzlykala. Rodina odevzdávala cennosti, včetně svatebního náhrdelníku.

„Těmhle jde opravdu o prachy,“ prohodil Waxilián tiše. „Vidíte? Každý u stolu musí promluvit, aby měli jistotu, že neschovává šperky v puse. A sledujte, jak každýho postaví a potom mu projedou kapsy a taky židli.“

„Samozřejmě že jim jde o peníze,“ šeptala Marasi. „Při loupeži to je přece vždycky tak, jinak by to nebyla loupež.“

„Jenže jim jde taky o rukojmí,“ dodal Waxilián přesvědčeně. Původně předpokládal, že loupeže mají jenom maskovat skutečný záměr pachatelů, jenže kdyby to tak bylo, nedělali by tak důkladné prohlídky. „Dejte mi ten notes.“

Podívala se na něho.

„Teď,“ nařídil, nasypal si do vína ocelový prášek a potom sáhl pod stůl. Váhavě mu podala zápisník. V tom okamžiku prošel kolem nich lupič. Byl to ten se sinalou pletí a silným krkem.

„Wayne,“ upozornil Waxilián, „bacha.“

Wayne krátce kývl a přejel rukou po bojových holích. Waxilián vypil víno, vzal zápisník se spirálovým hřbetem a bojové hole a přitiskl je ke straně stolu, kde seděl. Z rukávu vytáhl malou kovovou tyčku, přiložil ji na hole a spálil ocel.

Kolem se rozletěly modré paprsky. Jeden směřoval pod stůl k holím a druhý ke spirálovému hřbetu zápisníku. Lehce na ně zatlačil a potom povolil. Hole i zápisník zůstaly přitisknuté ke straně stolu, skryté pod ubrusem, který je přesahoval. Musel dávat pozor, aby netlačil moc silně, protože by pohnul stolem.

Lupič dospěl až k nim a otevřel pytel. Marasi si musela sundat malý perlový náhrdelník. Žádné jiné šperky na sobě neměla. Třesoucí se rukou sáhla do kabelky pro peníze, ale lupič jí vytrhl kabelku celou a šoupl ji do pytle.

„Prosím,“ Waxilián se snažil o rozechvělý hlas, „prosím, nechte nás, neubližujte nám!“ Vytáhl kapesní hodinky a hodil je na stůl, jakoby ve spěchu. Z vesty odepnul řetěz a upustil ho do pytle. Za ním následovala peněženka. Třesoucíma se rukama obrátil obě kapsy, aby ukázal, že v nich nic není. Potom si začal prohmatávat kapsy saka.

„Stačí, kámo,“ zašklebil se na něj lupič s kolosskou krví.

„Neubližujte mi!“

„Seď na prdeli, šmejde,“ štěkl bandita a podíval se na Marasi. Chvíli na ni chtivě zíral, potom ji poplácal a donutil ji otevřít ústa, aby měl jistotu, že v nich nic neskrývá. Červenala se, zvláště když se poplácávání změnilo v osahávání.

Waxiliánovi začalo cukat v oku.

„Nic víc,“ zabručel lupič. „Proč jsem musel zrovna já dostat ty nejchudší stoly? A ty?“ utrhl se na Wayna. Za nimi mezitím druhý lupič našel pod stolem Waynovu číšnickou uniformu. Sebral ji a zmateně si ji prohlížel.

„Copa vypadám, že budu mít něco cennýho?“ opáčil Wayne. Na sobě měl burinské kalhoty a svrchník. Mluvil s burinským přízvukem. „Já sem tu vomylem. Škemral sem v kuchyni vo něco na zub, akorát dyž ste přišli.“

Lupič zavrčel, ale přesto Waynovi prohmatal kapsy. Když nic nenašel, sklonil se pod stůl a nechal je všechny vstát. Ještě jednou si ulevil, že jsou všichni „děsně chudí“, a strhl Waynovi z hlavy klobouk. Odhodil svou pokrývku hlavy ? vespod měl pletenou čepici a dírami mu z ní vyčnívaly kusy hliníku ? a nasadil si přes čepici Waynův klobouk.

Ostatní se zase posadili.

„On mi sebral klobouk, co mi nosil štěstí,“ skuhral Wayne.

„Klid,“ řekl Waxilián a vrátil Marasi notes, aby mohla potají pokračovat v zápiscích.

„Proč jste s tím notesem neschoval i svoji peněženku?“ tázala se šeptem.

„Mám v ní označené peníze,“ objasnil, ale nevěnoval jí pozornost, sledoval maskovaného vůdce lupičů. Něco držel v ruce. Vypadalo to jako zmačkané papíry. „Strážníkům to pomůže vypátrat, kde je utratili.“

„Označené peníze!“ vydechla Marasi. „Takže vy jste věděl, že nás okradou!“

„Cože? Samozřejmě že ne.“

„Ale ?“

„Wax pořád nosí nějaký označený peníze,“ zahuhlal Wayne a mhouřil oči, aby viděl, co to vůdce lupičů dělá. „Jen tak, pro všechny případy.“

„To je ale… velmi neobvyklé.“

„Wax je exot. A taky paranoik, slečno,“ informoval ji Wayne. „Dělá ten chlápek to, co si myslím?“

„Jo,“ odvětil Waxilián.

„Co?“ chtěla vědět Marasi.

„Porovnává obličeje s obrázky, které má u sebe,“ vysvětlil Waxilián. „Vybírá si rukojmí. Hele, teď obchází stoly a prohlíží si všechny ženské. A támhleti to dělají taky.“

Ztichli, když se vůdce lupičů přiblížil. Doprovázel ho pohledný mladík s podmračeným výrazem. „Říkám ti,“ pravil druhý muž, „ty kluky už svrbějí ruce. Nemůžeš je držet na tomhle a nenechat je trochu si tím svinstvem zastřílet.“

Vůdce bandy mlčel a chvíli pozoroval osazenstvo Waxiliánova stolu. Krátce zaváhal a šel dál.

„Budeš je muset nechat trochu odpustit páru, šéfe,“ naléhal druhý muž, a jak se vzdaloval, už mu nebylo rozumět. „Já myslím…“

Mezitím si Peterus ? bývalý strážník ? sedl zpátky na místo. Manželka mu držela na krvácejícím čele kapesník.

Takhle je to nejlepší, opakoval si Waxilián tvrdošíjně. Viděl jsem jejich tváře. Já je vypátrám, až začnou utrácet moje peníze. Najdu je a budu s nimi bojovat na vlastní pěst. A…

Jenže to stejně neudělá. Nechá tu práci strážníkům. K tomu se přece celou dobu přemlouvá, ne?

Vzadu na druhé straně místnosti zaregistroval jakýsi neklid. Několik banditů přivedlo do místnosti pár neupravených vyděšených žen, mezi nimi Steris. Zřejmě nakonec nevynechali ani dámské toalety. Jejich kumpáni zatím dál usilovně sbírali cennosti. Bylo jich dost na to, aby nemuseli zbytečně spěchat, i v takto přeplněném sále.

„Dobrý,“ křikl jejich vůdce, „tak vezměte rukojmí.“

Moc nahlas, pomyslel si Waxilián.

„Koho?“ volal jeden z banditů.

Dělají z toho tyjátr.

„To je jedno,“ odpověděl vůdce.

Chce, aby to vypadalo, že je vybrali náhodně.

„Na tom nezáleží, vemte kohokoli,“ pokračoval šéf. „Třeba… támhletu.“ Ukázal na Steris.

Steris. Při předchozím přepadení unesli její sestřenici. Jistě. Byla ze stejné větve.

Waxiliánovi čím dál víc cukalo v oku.

„I když,“ zarazil se šéf, „vezmeme tentokrát dvě.“ Poslal svého kolosského kumpána zpátky mezi hosty. „Nikdo z vás se ani nehne, nebo to s ním nedopadne dobře. Nezapomeňte, že vám pár šmuků nestojí za to, abyste přišli o krk. Jakmile budeme mít jistotu, že nás nikdo nesleduje, ty ženský pustíme.“

Lež, pomyslel si Waxilián. Co s nima zamýšlíte? Proč ??

Kolosský bandita, který ukradl Waynovi klobouk, došel k Waxiliánovu stolu a popadl za rameno Marasi. „Tak třeba ty,“ řekl. „Pojď si s náma vyrazit, krasotinko.“

Vyskočila, když se jí dotkl, a upustila zápisník.

„A hele,“ prohodil další lupič. „Co to tu máme?“ Zvedl zápisník a prolistoval ho. „Tam jsou jenom nějaký čmáranice, Tarsone.“

„Ty blbče,“ houkl jeho kolosský kolega ? Tarson ? „ty přeci neumíš číst, ne?“ Naklonil se nad notes. „No, hele! To jsem já ? to je můj popis, ne?“

„Já…,“ koktala Marasi, „já jsem to chtěla do deníčku, víte…“

„Jasně,“ zabručel Tarson a strčil zápisník do pytle. Když vytáhl ruku ven, držel v ní pistoli a namířil ji Marasi na hlavu.

Zbledla.

Waxilián vstal a spálil v žaludku ocel. O vteřinu později už měl u hlavy lupičovu pistoli i on.

„Vaše slečna u nás bude v pohodě, starouši,“ ujistil ho Tarson s úsměvem na šedavých rtech. „Vy jděte.“ Vytáhl Marasi od stolu a strkal ji před sebou k východu na severní straně.

Waxilián se díval do hlavně lupičovy pistole. Kdyby na ni allomanticky zatlačil, vymrštil by ji do vzduchu a vrazil soupeři do obličeje. Možná by mu zlomil nos.

Chlap se tvářil, jako kdyby chtěl stisknout spoušť. Vypadal vzrušeně. Waxilián už lidi v takovémhle rozpoložení viděl. Byli nebezpeční.

Bandita chvíli váhal, potom se rozhlédl po svých přátelích a nakonec se rozběhl k východu. Další strkal Steris do dveří.

„Waxi!“ sykl Wayne.

Jak může počestný člověk něčemu takovému přihlížet? Waxiliánův smysl pro spravedlnost se dožadoval, aby něco udělal. Bojoval.

„Waxi,“ pronesl Wayne tiše, „člověk je omylnej. Za Lessii jsi nemohl.“

„Já…“

Wayne popadl bojové hole. „No tak něco udělám aspoň já.“

„To nestojí za ty životy, Wayne,“ namítl Waxilián a snažil se ze sebe setřást otupělost. „Tady nejde o mě. Tohle je skutečnost, Wayne. Já ?“

„Jak se opovažujete!“ zahřměl známý hlas. Lord Peterus, bývalý strážník. Strhl si z hlavy obvaz a vypotácel se na nohy.

„Zbabělci! Vezměte si jako rukojmí mě, když už někoho potřebujete.“

Lupiči ho ignorovali a utíkali k východům. Mávali zbraněmi na všechny strany a bavili se tím, jak se hosté před nimi krčí.

„Zbabělci!“ řval Peterus. „Jste mizerný psi, jeden jako druhej. Postarám se o to, že budete viset. Vezměte si místo těch žen mě, nebo přísahám, že vám zajistím oprátku. Při Hrdinovi z Hathsinu!“ Klopýtal za odcházejícím vůdcem gangu kolem panstva, které se většinou schovávalo pod stoly.

Jediný člověk v sále, který má odvahu, pomyslel si Waxilián a zastyděl se. On a Wayne.

Steris už byla ve dveřích. Druhý bandita s Marasi se hnal za vůdcem.

Tohle tak nemůžeme nechat. Já ?

„ZBABĚLCI!“

Maskovaný vůdce se najednou otočil, vymrštil ruku a třeskla rána. Její zvuk se odrazil od všech stěn sálu. Byl to zlomek vteřiny.

Starý Peterus se zhroutil k zemi. Nad banditovou pistolí se vznášel obláček kouře.

„Mnó…,“ protáhl Wayne tiše. „To ses teda splet, kámo. To ses hodně splet.“

Bandita se odvrátil od mrtvého těla a zasunoval si pistoli do pouzdra. „Fajn,“ vykřikl a zamířil ke dveřím. „Chtěli jste nějaký povyražení, hoši, tak ho máte. Sejdeme se venku.“

Všechno najednou strnulo. Lidé se zastavili uprostřed pohybu. Stoupající kouř zůstal viset ve vzduchu. Hlasy umlkly. Vzlyky utichly. V kruhu kolem Waxiliánova stolu se sotva znatelně chvěl vzduch.

Wayne vstal, připravil si bojové hole a rozhlédl se po místnosti. Waxilián věděl, že sleduje pohyb jednotlivých banditů, odhaduje vzdálenosti a připravuje se.

„Jakmile zruším bublinu,“ řekl Wayne, „tak to tady vybuchne jako sopka ve skladišti munice.“

Waxilián chladně sáhl do kapsy saka a vytáhl pistoli, kterou tam měl schovanou. Položil ji na stůl. V oku mu přestalo cukat.

„No? Tak co?“ zeptal se Wayne.

„To je ale děsný přirovnání. Jak by mohla vybuchnout sopka ve skladišti munice?“

„Nevím. Tak hele, jdeš do toho se mnou, nebo ne?“

„Snažil jsem se vyčkávat,“ odpověděl Waxilián. „Dal jsem jim šanci odejít. Opravdu jsem se do ničeho nechtěl míchat.“

„Předvedl jsi hezký divadlo, Waxi,“ zašklebil se Wayne. „Opravdu hezký.“

Waxilián přejel rukou zbraň. Potom ji pozvedl. „No tak jdem.“ Druhou rukou si vysypal do poháru vína ocel a spolkl ji.

Wayne se usmál. „Mimochodem, dlužíš mi panáka za to, že jsi mi lhal.“

„Lhal?“

„Tvrdil jsi, že s sebou nemáš zbraň.“

„Nemám s sebou zbraň,“ odtušil Waxilián, sáhl si vzadu za opasek a vytáhl další pistoli. „Mám zbraně. Vždyť mě přece znáš, Wayne. Nikam nechodím jen s jednou. Kolik máš cerrobendu?“

„Ne tolik, kolik bych chtěl. Tady ve městě je zatraceně drahej. Mám ho tak na pět minut času navíc. Ale feruchemický zásobárny mám hezky plný. Potom, co jsi odjel, jsem dobrý dva tejdny klempíroval v posteli.“ To by mělo Waynovi stačit k uzdravení, kdyby ho náhodou střelili.

Waxilián se zhluboka nadechl. Studený kov se v jeho nitru roztavil a přeměnil v plamen. Spálil ocel a sledoval linky ke všem kovovým předmětům v místnosti.

Kdyby znovu vytuhl a nemohl dál…

To nemůžu, přikázal si. To nesmím. „Já si beru na starost děvčata, ty si vem bandity a drž je na jižní straně. Naše priorita je, aby nikdo z hostů nepřišel o život.“

„S radostí.“

„Sedmatřicet ozbrojených grázlů, Wayne. V sále plným nevinných lidí. To bude tvrdý. Buď ve střehu. Pokusím se to tu ještě ze začátku trochu pročistit. Přidej se, jestli chceš.“

„Jako za stara,“ pochvaloval si Wayne a otočil se k Waxiliánovi zády. „Chceš vědět, proč jsem za tebou doopravdy přišel?“

„Proč?“

„Představoval jsem si, jak se povaluješ v načančaný posteli, jak trávíš zbytek života nad hrnkem čaje a novinama, obskakovanej ze všech stran služebnictvem, jak ti služebný drhnou boty, a tak.“

„No a?“

„No v tom jsem tě přeci nemohl nechat.“ Wayne se otřásl. „Na to jsem moc velkej dobrák, abych nechal kamaráda takhle živořit.“

„Moc nóbl?“

„Ne,“ děl Wayne. „Moc nudný.“ Znovu se otřásl.

Waxilián se usmál a pomalu odjistil pistole. Když byl mladý, zkoumal Buriny a nakonec skončil vždycky tam, kde byl nejvíc potřeba. A teď se to asi stalo znovu.

„Běž!“ vykřikl a namířil pistole.

Wayne zrušil časovou bublinu.

Za prvé, opakoval si Waxilián a přitom mířil, upoutat jejich pozornost. Začal jemně tlačit od sebe a zformoval bublinu, která tvořila překážku letícím střelám. Neuchrání ho úplně, ale pomůže. Pokud nebudou používat aluminiové kulky.

Musí být opatrný. A střílet první.

Lupiči se dychtivě vrhli po zbraních. Měli v očích touhu ničit. Byli po zuby ozbrojení, ale až dosud se všechny loupeže obešly bez střelby.

Většinou ani nechtěli zabíjet lidi, jenom chtěli střílet a děsit je, ale takové situace se často zvrhnou v neřízené násilí. Kdyby je nikdo nezastavil, zůstala by po nich rozhodně větší spoušť než rozbitá okna a rozlámané stoly.

Waxilián si rychle vzal na mušku banditu s brokovnicí a vyřídil ho kulkou do hlavy. Po ní následovala další. Brokovnice ho příliš neohrožovaly, ale byly nebezpečné pro hosty, kteří se krčili poblíž.

Třesklo několik střel a hosté začali křičet. Někteří utíkali do koutů, většina se jich ale schovávala pod stoly. Lupiči v tom zmatku Waxiliána nejdříve přehlédli.

Dalšího lupiče srazil k zemi střelou do ramene. Teď by bylo nejchytřejší skrčit se někde u stolu a stále pálit. Banditům by nějaký čas trvalo, než by v té velké přeplněné místnosti zjistili, kdo na ně útočí.

Naneštěstí muži, kteří byli za ním, spustili nadšeně střelbu. Nevšimli si, co dělá, i když muži naproti němu na druhé straně sálu viděli padat své kolegy a rozprchli se do úkrytů. Během vteřiny místnost zahalil kouř a pach střelného prachu.

Waxilián se zhluboka nadechl, rozdmýchal ocel a sáhl do feruchemické zásobárny. Když zásobárny plnil, byl lehčí. Když do nich naopak sáhl pro zásoby, zvýšil si hmotnost. Mohl ji mít mnohonásobnou. Zvýšil si ji stokrát. Tím se mu zvětšila i síla, nebo tak aspoň uvažoval, protože jinak by sám sebe vlastní vahou rozdrtil.

Obě zbraně zvedl nad hlavu, aby je udržel mimo bublinu, a začal tlačit rovnoměrně kolem sebe. Postupně a opatrně si navyšoval hmotnost. Když allomant tlačil, působil svou váhou proti předmětu ? v jeho případě to teď byly kovové šrouby a součásti ve stolech a židlích. Rozletěly se od něho po místnosti.

Stal se epicentrem rozšiřujícího se kruhu síly. Stoly padaly na zem, židle jezdily po podlaze a lidé překvapeně křičeli. Všechno se to tlačilo pryč od něho, včetně lidí. Ne tak silně, aby jim to ublížilo, aspoň doufal, ale bylo lepší utrpět nějakou tu modřinu než zůstat uprostřed místnosti v tom, co přijde.

Stranou zahlédl Wayna, který se snažil nenápadně přesunout na druhou stranu sálu. Vyskočil na převrácený stůl, přidržel se jeho okraje a rozjel se s ním proti banditům.

Waxilián zmírnil tlak. Ocitl se sám na velkém prázdném prostoru uprostřed sálu mezi kalužemi rozlitého vína, rozházeným jídlem a popadanými talíři.

Znovu se začalo střílet. Tentokrát už vážně. Lupiči před ním spustili palbu. Bránil se jí tím, že znovu začal tlačit. Vlna jeho tlaku zastavila kulky ve vzduchu uprostřed jejich dráhy. Tímto způsobem je při jejich rychlosti dokázal zastavit ovšem jen v případě, že je čekal.

Obrátil kulky zpátky proti těm, co je vystřelili. Netlačil na ně příliš silně, aby omylem nezasáhl někoho z hostů. Stačilo to však, aby banditi popadali na zem a pořvávali na sebe, že v sále je mincíř.

Teď už ovšem byl skutečně ohrožen. Ihned přestal brát z feruchemických zásobáren a začal je naopak plnit. Najednou byl mnohem lehčí. Namířil revolver dolů a vypálil kulku proti podlaze. Zatlačil na ni a vymrštil se do vzduchu. V uších mu hučel vítr, jak letěl přes barikádu nábytku, kterou sám vytvořil a u níž se ještě choulili někteří hosté. Většina si však už naštěstí uvědomila, že u obvodových zdí sálu budou nejbezpečnější, a plížila se k nim.

Waxilián dopadl přímo doprostřed banditů, kteří se chtěli poschovávat za hromadu stolů a židlí. Kleli, když roztáhl ruce, namířil zbraněmi na dvě strany a začal pálit. Otočil se a rychlou sprškou střel poslal k zemi čtyři protivníky.

Někteří lupiči na něho stříleli, ale kulky míjely cíl, protože je vychylovala z dráhy Waxiliánova allomantická bublina. „Hliníkový kulky!“ křičel jeden z banditů. „Vyndejte už to posraný aluminium!“

Wax se otočil a vpálil mu dvě rány do břicha. Potom uskočil stranou a skulil se ke stolu, na který svým prvním allomantickým tlakem nestačil. Teď prudce zatlačil na hřeby v horní polovině a stůl převrhl. Použil ho jako štít proti útočícím banditům. Zachytil allomantické paprsky od některých kulek. Letěly však příliš rychle, než aby je dokázal vychýlit z dráhy.

Další banditi mezitím nabíjeli. Zdálo se, že má štěstí. Z hlasitého klení některých ničemů usoudil, že už měli mít dávno nabito hliníkovými kulkami, aspoň částečně. Střílet aluminium, to bylo jako střílet zlato, a zločinci často raději aluminium schovávali po kapsách, než by je nabili do zbraní, ze kterých by je mohli vystřelit omylem.

Lupič se krčil u stolu a mířil pistolí. Waxilián reflexivně zatlačil na namířenou zbraň a vrazil ji útočníkovi do obličeje. Hned nato ho skolil ranou do hrudníku.

Poslední, pomyslel si, když spočítal, kolikrát vystřelil. Měl poslední dva náboje ve druhé pistoli. Vyhlédl přes kraj svého úkrytu a zaregistroval dva bandity, kteří právě nabíjeli, schovaní za převrácené stoly. A použil oba poslední náboje. Zacílil rychle, zvýšil si váhu a potom vystřelil a vší allomantickou silou zatlačil na kulky.

Kulka třeskla a prosvištěla vzduchem, zavrtala se do desky stolu, banditova úkrytu, prošla jím a banditu zasáhla. Stejným způsobem Waxilián zneškodnil i druhého lotra, kterého ohromilo, jak obyčejná kulka z revolveru mohla prorazit desku stolu. Potom se Waxilián vrhl na druhou stranu sálu. Lupiči zezadu oběhli raněné a začali na něj střílet. Kulky pršely na jeho improvizovaný štít, ale ten zatím držel. Tentokrát k žádné z nich nevedl modrý paprsek. Hliník. Waxilián se zhluboka nadechl a vytáhl Terringul , který měl připevněný na lýtku. Nebyla to zbraň největšího kalibru, ale díky dlouhé hlavni byla přesná.

Mrkl koutkem oka po Waynovi a sestřelil čtyři Mizeče. Wayne provokativně seskočil ze stolu před jednoho z ničemů. Najednou oba vypadali jenom jako barevná skvrna ? Wayne vytvořil časovou bublinu. V tom okamžiku byl na jiném místě. To původní zasypávaly kulky, zatímco Wayne si našel improvizovaný úkryt za převráceným stolem a ozbrojený bandita ležel polomrtvý na zemi.

Waynovou oblíbenou taktikou bylo dostat se do těsné blízkosti soupeře, sevřít ho v časové bublině a bojovat s ním muž proti muži. S časovou bublinou nemohl hýbat, ale uvnitř bubliny se pohybovat mohl. Takže když porazil soupeře a bublinu zrušil, ocitl se na jiném místě, než všichni čekali. Nepřátelům potom dělalo velký problém ho sledovat a mířit na něho.

Při dlouhém boji ho ale přece jen mohli dostihnout a držet pod palbou, poté co bublinu zrušil. Trvalo totiž pár vteřin, než jednu zrušil a druhou vytvořil, a v tu chvíli byl nejzranitelnější. Samozřejmě však nebyl ani v bublině v absolutním bezpečí. Waxiliána znepokojovalo, když kamarád bojoval zavřený v bublině zrychleného času. Kdyby se uvnitř dostal do potíží, nemohl by mu pomoct. Wayna mohli zasáhnout mnohem dřív, než by bublina zmizela.

Waxilián měl ale svoje starosti. Proti hliníkovým nábojům nepomůže ani sám sobě svou bublinou. Zrušil ji. V jeho těsné blízkosti svištělo stále více střel a zavrtávaly se do stolu před ním i do podlahy a velkým sálem se rozléhal rachot. Naštěstí stále viděl modré paprsky směřující k obyčejné oceli ve zbraních lupičů včetně těch, kteří se ho pokoušeli obklíčit.

Není čas na dohadování, pomyslel si. Vůdce banditů poslal Steris ven s jedním ze svých mužů a sám se zastavil ve dveřích. Nevypadal nijak překvapeně z toho, že mu někdo klade odpor. Ale ten jeho postoj, takový autoritativní a nadřazený… a ten výraz v očích ? i když nic jiného z jeho tváře neviděl ? to Waxe pořád přitahovalo a nedalo mu to pokoj… a ten hlas…

Miles? zděsil se.

Výkřiky. To křičela Marasi. Waxe popadla hrůza a odvrátil se od vůdce banditů. Steris ho potřebuje, ale Marasi také a ta je blíž. Svíral ji ten muž s kolosskou krví, kterému říkali Tarson. Jednou rukou ji držel kolem krku, táhl ji ke dveřím a klel. Jeho dva kumpáni se neklidně rozhlíželi, jako by čekali, že se tu každou chvíli vyrojí strážníci.

Marasi byla bezvládná. Tarson ječel a strčil jí k uchu revolver. Marasi měla pevně zavřené oči a nereagovala. Byla si vědoma toho, že není jen tak náhodné rukojmí, že ji chtějí, a proto ji nezastřelí.

Chytrá holka, pomyslel si Waxilián. Není to jednoduché, když jí řve bandita u ucha a tlačí jí ke spánku zbraň. Kousek od nich se krčilo několik hostů, přepychově oblečená žena a její manžel si drželi ruce na uších a sténali. V sále vládl hluk a chaos, ale tomu už Waxilián nevěnoval pozornost. Mohl si vzít ucpávky do uší, to mohl. Jenže na to už bylo pozdě.

Ucouvl na stranu a vypálil dvě rány do dřevěné podlahy, aby donutil ostřelovače hledat úkryt. Používal speciální náboje, které se zaryly do dřeva a vytvořily mu spolehlivou allomantickou kotvu. Do lidí se s nimi střílelo špatně, ale to mu právě teď vyhovovalo.

Skrčený se vrhl dopředu a vyskočil na obrovské servírovací plato. Nohou přišlápl jeho okraj a zatlačil na kulky, které měl ve dřevě za sebou. Vymrštilo ho to dopředu. Přejel na platu leštěnou dřevěnou podlahu, přeplachtil nad stoly těsně ke schodům, které vedly ze sálu ven. Odkopl plato, zvýšil si váhu, dopadl na zem a zastavil se.

Plato letělo proti nepřipraveným banditům a ti začali střílet. Některé střely kovové plato s hlasitým řinčením zasáhly. Waxilián okamžitě zareagoval a zlikvidoval muže po Tarsonově pravici i levici. Rozdmýchal ocel a zatlačil na Tarsonovu zbraň, aby ji odklonil od Marasi.

A v tom okamžiku si Waxilián uvědomil, že od zbraně nejdou žádné modré paprsky. Tarson vyloudil na popelavé tváři pod Waynovým kloboukem jízlivý škleb. Otočil se a schoval se za Marasi, takže ji teď držel pod krkem před sebou a druhou rukou jí tiskl zbraň k hlavě.

Žádné modré paprsky. Mrcha Zmar… celá zbraň z hliníku?

Waxilián a Tarson strnuli proti sobě. Ostatní bandité zatím nezaregistrovali, že jim Waxilián ujel po zemi na platu, a uzavírali kruh kolem místa, kde se předtím skrýval. Jejich vůdce stál stále ve dveřích a díval se směrem k Waxiliánovi. Wax se musel splést, to nemůže být on. Lidé mají dvojníky a mají podobný hlas. To ještě neznamená…

Marasi zasténala. A Waxilián se najednou nedokázal pohnout, nebyl schopný zvednout ruku a vystřelit. Znovu se mu v hlavě jako film přehrávala ta scéna, při níž zabil Lessii.

Takovouhle střelu zvládnu, opakoval si vztekle. Zvládl jsem ji už tisíckrát.

Jen jednou minul. Nemohl se pohnout, nedokázal myslet. Znovu viděl, jak Lessie umírá. Krev na zdi a ten úsměv.

Tarson si patrně uvědomil, že Waxilián nevystřelí. Obrátil tedy zbraň proti němu.

Marasi strnula. Zapřela se nohama a hlavou se prudce ohnala po banditovi. Tarson minul, zavrávoral a chytil se za bradu.

Jakmile byla Marasi téměř mimo nebezpečí, Waxilián se vzpamatoval a zjistil, že už se zase může hýbat. Střelil Tarsona, i když mu nedokázal mířit na hrudník, když byla Marasi pořád tak blízko. Zasáhl ho do paže a Tarson upadl. Marasi vyděšeně zvedla ruku k ústům.

„Tady je!“ ozvaly se hlasy zezadu. Byli to banditi, s nimiž bojoval mezi stoly. Vzduchem prosvištěla aluminiová kulka. Těsně Waxiliána minula.

„Držte se,“ křikl na Marasi, skočil k ní a popadl ji kolem pasu. Zvedl pistoli a vypálil poslední náboj po maskovaném vůdci banditů. Trefil ho do hlavy.

Muž upadl.

No, říkají se takové věci… pomyslel si Waxilián. Milese by jedna kulka nezabila. Je to twinborn obzvlášť nebezpečného druhu.

Tarson se převaloval po podlaze, držel se za paži a sténal. Ale nebyl čas a Waxilián neměl náboje. Pevně sevřel Marasi, odhodil pistoli a zatlačil na ni. Allomantický impuls je oba vymrštil do vzduchu, zatímco na místo, kde předtím stáli, se rozletěla sprška kulek. Bohužel žádná z nich nezasáhla Tarsona, který se svíjel na zemi.

Marasi vykřikla a držela se ho jako klíště. Letěli nahoru ke třpytivým lustrům. Waxilián na jeden z nich zatlačil a rozhoupal ho. Jeho a Marasi to vychýlilo z dráhy směrem k nejbližšímu balkonu, na němž se choulila skupinka hudebníků.

Waxilián na něj ztěžka dopadl. Když měl v náruči Marasi, nedokázal dobře držet rovnováhu a neměl čas si sílu tlaku přesně vypočítat. Kutáleli se ve změti červeno-bílé látky. Po chvilce se zastavili. Marasi na něm visela, třásla se a namáhavě popadala dech.

Vstal. Ještě chvilku ji tiskl. „Děkuju,“ šeptla. „Děkuju vám.“

„To nestojí za řeč,“ odvětil. „To bylo velmi statečné, když jste toho banditu tak pohotově vyřídila.“

„Sedm z deseti únosů se dá zmařit, když unesená osoba klade správný odpor únosci,“ vyhrkla. Potom znovu pevně zavřela oči. „Promiňte. To bylo nevhodné.“

„Já ?“ Strnul.

„Co se stalo?“ zeptala se, když otevřela oči.

Waxilián neodpovídal. Odkulil se stranou, aby se vymanil z její blízkosti, protože zaregistroval modré paprsky směřující k pohybujícímu se předmětu po jeho levici. Někdo jde po schodech na balkon.

Přitočil se k velké harfě. Dveře na balkon se rozletěly a objevili se v nich dva Mizeči ? jeden s puškou a druhý s párem pistolí. Waxilián sáhl do feruchemické zásobárny a zvýšil si váhu. Potom spálil ocel a zatlačil na těžký kovový rám harfy, na hřeby a struny. Nástroj se prudce posunul ke dveřím a přimáčkl oba bandity ke zdi. Svezli se k zemi a upadli na schody pod rozbitou harfou.

Waxilián běžel zkontrolovat, v jakém jsou stavu. Když se přesvědčil, že hned tak nebezpeční nebudou, popadl jejich zbraně a utíkal zpátky na kraj balkonu. Přitom stále sledoval místnost pod sebou. Nábytek, který odsunul ze středu sálu, vytvořil hradbu kolem přesného kruhu uprostřed. Hosté se ve stále větším počtu pomalu sunuli ke kuchyním. Očima hledal Wayna, ale na místech, kde Wayne předtím byl, viděl jenom popadaná těla banditů.

„Steris?“ nadhodila Marasi a pomalu se plazila za ním.

„Hned pro ni půjdu,“ slíbil. „Lupiči ji vytáhli ven, ale určitě neměli čas…“ Odmlčel se, protože zaznamenal jakýsi pohyb u zadních dveří. Wayne tam ležel na zemi v kaluži krve. Nad ním stál uspokojený bandita a od jeho pistole se kouřilo.

Sakra! zaklel Waxilián a přepadl ho strach. Jestli ho zasáhl do hlavy…

Steris, nebo Wayne?

Steris bude v pořádku, uklidňoval se. Nezajali ji náhodou, potřebují ji.

„Ne!“ vykřikla Marasi a ukazovala na Wayna. „Lorde Ladriane, to je ?“

„Bude to dobré, jestli se k němu dostanu,“ přerušil ji a rychle jí strčil do dlaně pistoli. „Umíte s ní zacházet?“

„Já ?“

„Kdyby vás někdo ohrožoval, tak prostě začněte střílet. Já se vrátím.“ Vyskočil na hrazení balkonu. V cestě mu překážely lustry. Nemůže k Waynovi přímo. Musel by se vrhnout rovnou dolů, potom zase nahoru, a takhle se dostat až ?

Není čas. Wayne umírá.

Skoč!

Waxilián se vrhl z balkonu. Jakmile byl ve vzduchu, sáhl do feruchemické zásobárny a vybral z ní co největší množství váhy. Netáhlo ho to k zemi ? předmět padá stejnou rychlostí bez ohledu na jeho váhu. Roli hraje jen odpor vzduchu.

Váha je však velmi důležitým faktorem v allomancii ? zejména při tlaku, který Waxilián často využíval. Vší silou tedy zatlačil na lustry. Vytrhly se ze stropu, kov, který v nich byl, se zkroutil a vzduchem se rozprskly úlomky křišťálu. Tím Waxilián získal prostor v horní části místnosti a mohl zamířit obloukem k Waynovi.

Ve vteřině přestal brát z feruchemické zásobárny hmotnost a začal ji naopak ukládat. Snížil svou váhu skoro až na nulu. Zatlačil na rozbitou harfu, kterou měl za sebou, a souběžně s tím i na hřeby v podlaze. Vylétl vysoko.

Rozletěl se přes místnost ladným obloukem tudy, kde ještě před okamžikem visely velké křišťálové lustry. Menší třpytivé lustry po obou stranách vrhaly křišťálové odlesky, každý jejich maličký dílek lámal světlo do fontány barev. Waxiliánovi vlály šosy saka. Než dopadl, sklonil revolver dolů a namířil na banditu, který stál nad Waynem.

Vystřílel na něho šest nábojů. Nemohl si dovolit riskovat.

Dopadl na zem. Pistole se mu lepila k ruce. Předtím zatlačil na hřeby v podlaze, aby se zbrzdil a nepolámal si nohy. Lupič se svezl po stěně. Byl mrtvý.

Jakmile se Waxilián dostal k Waynovi, objevila se kolem nich časová bublina. Waxilián si oddechl, když zjistil, že se Wayne hýbe. Klekl si k němu a otočil ho na záda. Košili měl nasáklou krví a v břiše měl viditelnou díru od kulky. Přímo Waxiliánovi před očima se však pomalu zavírala.

„Sakra,“ zavrčel Wayne, „ty rány do břicha bolí jako čert.“

Wayne musel zrušit bublinu, ve které byl s lupičem, protože kdyby ji nechal, dokud byl lupič naživu, prozradil by, že není mrtvý. Lidé, kteří porušovali zákon, byli na allomancii a feruchemii stejně zvyklí jako jeho ochránci. To měli společné. Kdyby Wayne nezrušil bublinu, bandita by ho nejspíš okamžitě střelil do hlavy, protože by včas správně vyvodil, že je to twinborn.

Waynovi tedy nezbývalo nic jiného než zrušit bublinu a dělat mrtvého. Lupič ho naštěstí neotočil a nezkontroloval životní funkce, ani si nevšiml, že se mu rána hojí. Wayne byl krvetvor, typ feruchema, který dokázal ukládat do zásob zdraví, podobně jako Waxilián ukládal hmotnost. Když ukládal do zásob zdraví a schopnost uzdravení, byl nějakou dobu slabý a nemocný a jeho tělo se hojilo velmi pomalu. Potom mohl ze zásob brát a uzdravit se v případě potřeby naopak velmi rychle.

„Kolik máš ještě zásob?“ zeptal se Waxilián.

„Dnes už jsem to koupil podruhý,“ odpověděl Wayne. „Snad mi to ještě na jednou stačí.“ Waxilián ho vytáhl na nohy. Wayne se postavil. „Na tohle jsem musel tři týdny strávit v posteli. Doufám, že ta tvoje ženská za to stojí.“

„Moje?“

„No jen se nedělej! Myslíš, že jsem si nevšim, jak jsi na ni při večeři civěl? Ty jsi byl vždycky na chytrý.“ Spiklenecky se usmál.

„Wayne,“ ohradil se Waxilián, „Lessie ještě není ani rok po smrti.“

„Ty ale přece musíš žít dál.“

„Hele, změníme téma,“ varoval ho Waxilián a podíval se přes okolní stoly. Na podlaze ležela těla Mizečů s kostmi polámanými Waynovou bojovou holí. Waxilián zahlédl i pár živých banditů skrytých za stoly, jako by si ještě neuvědomili, že Wayne nemá zbraně.

„Ještě pět?“

„Šest,“ opravil ho Wayne, zvedl ze země bojové hole a párkrát jimi otočil. „Támhle se schovává ještě jeden. Já jsem jich odrovnal sedm, a ty?“

„Asi šestnáct,“ odvětil Waxilián nepřítomně. „Ani jsem je nepočítal.“

„Šestnáct? Sakra, Waxi, já jsem doufal, že už taky jednou začneš stárnout a já konečně dostanu šanci tě dohonit.“

Waxilián se usmál. „Tohle přece nejsou závody.“ Zarazil se. „I když vyhrávám. Ti chlapi se Steris se dostali ven. Střelil jsem toho, co ti ukradl klobouk, ale nezabil jsem ho. Nejspíš už je taky pryč.“

„Ty jsi mu ten klobouk nesebral?“ tázal se Wayne roztrpčeně.

„Nějak jsem zrovna neměl čas. Ono se na mě střílelo.“

„Neměl čas? Nekecej, nechat se střelit, na to žádnej čas nepotřebuješ. To se zase vymlouváš, protože mi ten klobouk závidíš. Když mi nosí štěstí.“

„No právě,“ prohodil Waxilián. „Teď jsi na to kápnul.“ Sáhl si do kapsy. „Kolik je ještě času?“

„Moc ne,“ odpověděl Wayne. „Už mi skoro došel cerrobend. Možná tak dvacet vteřin.“

Waxilián se zhluboka nadechl. „Já si beru ty tři vlevo, ty máš pravou půlku. Připrav se, skočíme.“

„Jasný.“

„Teď!“ Wayne se rozběhl a vyskočil na stůl před sebou. Zrušil časovou bublinu v okamžiku, kdy se dal do pohybu. Waxilián si zvýšil hmotnost a potom zatlačil na Waynovy kovové feruchemické zásobárny a vymrštil ho vysoko obloukem proti banditům. Jakmile byl Wayne ve vzduchu, Waxilián přestal brát ze svých feruchemických zásob a začal je naopak plnit. Potom zatlačil na nějaké hřeby a vyletěl do vzduchu poněkud jinou dráhou.

Wayne dopadl na zem první, patrně tak tvrdě, že se musel zahojit, než se skutálel ke dvojici lupičů. Zvedl se a vší silou uhodil holemi jednoho banditu přes ruku. Potom se prudce otočil a druhého praštil přes krk.

Waxilián ještě ve vzduchu odhodil zbraň a allomantickým tlakem ji poslal proti obličeji překvapeného lupiče. Dopadl na zem a mrštil prázdnou nábojnici, kterou mu předtím Wayne dal ? tu, ve které našel jeho vzkaz ? proti druhému lupiči. Zatlačil na ni a vytvořil z ní improvizovanou kulku, která zasáhla soupeře do čela a pronikla mu až do lebky.

Waxilián na ni vyvinul takový tlak, že ho to odhodilo stranou. Vrazil ramenem do hrudi prvního bandity, na kterého hodil pistoli. Lupič zavrávoral a Waxilián se rozmáchl rukou a udeřil ho předloktím ? s kovovým feruchemickým náramkem ? do hlavy. Muž se svalil na zem.

Ještě jeden, pomyslel si Waxilián. Vpravo za mnou. Nebude to lehké. Kopl do zbraně, kterou předtím odhodil, a chtěl na ni zatlačit a vyslat ji proti poslednímu banditovi.

Ozval se výstřel.

Waxilián strnul a čekal, kdy přijde bolest z rány, kterou mu kulka způsobila. Nepřišla. Otočil se a viděl, jak se poslední bandita kácí na stůl, krvácí a z rukou mu padá zbraň.

Co se to pro Hrdinovy svatý rány…?

Zvedl hlavu. Na balkoně klečela Marasi na místě, kde ji opustil. Sebrala pušku banditovi, kterého Waxilián nahoře zabil, a evidentně si s ní věděla rady. Přímo před jeho očima vystřelila znovu a zneškodnila lumpa, který se krčil ve stínu.

Wayne vstal. Oba jeho soupeři leželi na zemi. Vypadal zmateně, dokud Waxilián nezvedl ruku a neukázal na Marasi.

„Hezký!“ hvízdl Wayne uznale a došel až k němu. „Líbí se mi čím dál víc. Z těch dvou bych si na tvým místě rozhodně vybral tuhle.“

Z těch dvou.

Steris!

Waxilián zaklel a vyskočil, spálil ocel a vrhl se ke druhému východu. Dopadl na zem a běžel. Až cestou si plně uvědomil, že vůdce lupičů neleží tam, kde ho střelil. Ve dveřích bylo vidět stopy od krve. Že by ho odtáhli?

Nebo že by… Možná na té jeho teorii přece jenom něco je. Ale sakra, přece tu nemůže stát proti Milesovi. Miles je ochránce zákona. Jeden z nejlepších.

Waxilián vyběhl do noci ? tento východ ze sálu vedl přímo na ulici. Stáli tu koně uvázaní k plotu a na zemi leželo několik svázaných mužů s roubíky ? vypadali jako štolbové.

Steris i banditi, kteří ji odvedli, byli pryč. Ve dvoře však narazil na velkou skupinu strážníků.

„Včas jako vždycky, hoši,“ ulevil si a vyčerpaně se svezl na schody.

„Nezajímá mě, kdo jste a jak moc jste bohatý,“ prohlásil strážník Brettin. „Ale to, co jste tu provedl, je nehorázné, pane.“

Waxilián seděl na stoličce, opíral se zády o zeď a poslouchal jen na půl ucha. Ráno ho bude všechno bolet. Už dlouho se takhle neunavil. Má štěstí, že si nic nevymkl ani nenatáhl.

„Tohle nejsou Buriny,“ pokračoval Brettin. „Myslíte si, že si můžete dělat, co chcete? Že můžete jen tak vytáhnout pistoli a vzít zákon do svých rukou?“

Byli v kuchyni sídla Yomenů, v bočním křídle, které strážníci vyhradili pro výslechy. Od přestřelky uplynula jenom chvíle. Ovšem dost dlouhá na to, aby se během ní stačily vyrojit problémy.

I když Waxiliánovi ještě zněla v uších střelba, slyšel i sténání a výkřiky ze sálu, kde ošetřovali hosty. Kromě toho slyšel i klapot kopyt a hluk motorů z nádvoří, jak smetánka města postupně odjížděla, jak ji propouštěli strážníci. Každého osobně vyslechli, u každého zkontrolovali pozvání a jeho zdravotní stav.

„No?“ naléhal Brettin. Měl hodnost generála a byl velitelem strážnictva v tomto oktantu. Loupeže v místě jeho působnosti ho patrně velmi znepokojovaly. Waxilián si dovedl představit, jak mu asi musí být a jak se na něj asi každý den snáší hromobití od nespokojených nadřízených.

„Omlouvám se, konstáble,“ řekl klidně. „Zvyk je železná košile. Měl jsem se ovládnout, ale dalo by vám to, kdybyste byl na mém místě? Přihlížel byste, jak unášejí ženy, a nezasáhl?“

„Já k tomu mám zákonné právo a odpovědnost, ale vy ne.“

„Já mám morální právo a odpovědnost, konstáble.“

Brettin nesouhlasně zabručel, ale Waxiliánova klidná slova ho obměkčila. Podíval se na strážníka v hnědé uniformě s vysokým oblým kloboukem, který právě vcházel a salutoval.

„No?“ vyštěkl Brettin. „Co je nového, Reddi?“

„Pětadvacet mrtvých, kapitáne,“ hlásil strážník.

Brettin si povzdechl. „Vidíte, co jste způsobil, Ladriane? Kdybyste poslechl jako všichni ostatní, tak by tihle chudáci teď mohli být naživu. To je skandál, tohleto! Za to by se mělo věšet ?“

„Kapitáne,“ přerušil ho Reddi. Došel k němu a ztišil hlas. „Promiňte, pane, ale to jsou oběti na straně banditů. Pětadvacet mrtvých a šest zatčených.“

„Aha. A civilisté ? kolik mrtvých?“

„Jen jeden, pane. Lord Peterus. Zabili ho, než Lord Ladrian začal střílet po banditech, pane.“ Reddi k Waxiliánovi vzhlížel se směsicí hrůzy a respektu.

Brettin na Waxiliána pohlédl a potom popadl svého zástupce za paži a postrčil ho kousek dál. Waxilián zavřel oči a ztišil dech, aby zachytil aspoň něco z jejich hovoru.

„Chcete říct… dva muži… jednatřicet… sami?“

„Ano, pane.“

„… zranění…?“

„… nějaké zlomeniny… nic vážného… oděrky a modřiny… otevřená střelba…“

Nastalo ticho, Waxilián otevřel oči a zjistil, že se na něj velitel strážníků dívá. Kývl na Reddiho, že může odejít, a vrátil se k němu.

„No?“ zvedl Waxilián hlavu.

„Vypadá to, že máte štěstí.“

„S přítelem jsme se snažili upoutat jejich pozornost, a než se začalo střílet, byli hosté většinou už schovaní.“

„Ale ty vaše allomantické kousky mají stejně na svědomí polámané kosti,“ bručel generál. „A pošramocené sebevědomí a rozzlobené lordy. A stěžovat si přijdou ke mně.“

Waxilián mlčel.

Brettin se přihrbil a přistoupil k němu blíž. „Já o vás vím,“ pravil tiše. „Věděl jsem, že mě jednou tenhle rozhovor nemine. Tak aby bylo jasno: tohle je moje město a tady za to zodpovídám já.“

„Opravdu?“ opáčil Waxilián. Byl vyčerpaný.

„Opravdu.“

„Tak kde jste byl, když ti bandité začali střílet lidi do hlavy?“

Brettin zrudl, ale Waxilián se mu nepřestával dívat do očí.

„Já se vás nebojím,“ prohlásil Brettin nakonec.

„To je dobře,“ kývl Waxilián. „Já vás taky zatím nestraším.“

Brettin tiše sykl, napřáhl prst a namířil ho Waxiliánovi na hrudník. „Držte se stranou. Už za ten dnešek mám sto chutí strčit vás do basy.“

„Tak to udělejte. Třeba se ráno probudíte a budete těch chutí mít jen padesát a budeme si o tom moct v klidu promluvit.“

Brettin zbrunátněl ve tváři, ale dobře věděl ? stejně jako Waxilián ?, že si nedovolí zavřít pána šlechtického domu do vězení, aniž by k tomu měl pádný důvod. Nakonec pohrdavě mávl rukou a odpochodoval do kuchyně.

Waxilián vzdychl, vstal a vzal si buřinku z pultu, na který ji předtím odložil. Ať nás věčnej Soulad chrání před omezenci s příliš velkou pravomocí. Nasadil si klobouk a vrátil se do sálu.

Místnost už byl skoro prázdná, hosté se rozešli a svatebčané odjeli kočárem Lorda Yomena pryč, aby se z toho všeho vzpamatovali. Teď tu bylo nejvíc lékařů a strážníků. Zranění seděli na vyvýšeném dřevěném pódiu u východu a staralo se o ně asi dvacet nebo třicet lidí. Waxilián si všiml u postranního stolu Lorda Harmse. Zasmušile zíral dolů a Marasi se ho snažila uklidnit. U stolu s nimi byl i Wayne. Tvářil se znuděně.

Waxilián došel k nim. Smekl klobouk a sedl si. Nevěděl, co Lordu Harmsovi říct.

„Hej,“ sykl Wayne. „Tady.“ Něco Waxiliánovi pod stolem podával. Revolver.

Waxilián na něj zmateně pohlédl. Tahle zbraň nebyla jeho.

„Myslel jsem, že by se ti třeba hodil.“

„To je hliník?“

Wayne se usmál a spiklenecky mrkl. „Šlohnul jsem to z tý sbírky, co tu udělali policajti. Bylo jich celkem deset. Tak mě napadlo, že to třeba prodáš. Na ty šmejdy jsem dneska vyplácal spoustu cerrobendu. Potřebuju prachy, abych si mohl pořídit novej. Ale neboj, nechal jsem jim místo tý zbraně krásnej obrázek. Hele.“

Podal mu ještě něco. Hrst nábojů. „Tohle jsem taky sebral.“

„Wayne,“ upozornil ho Waxilián a pohrával si v ruce s dlouhou úzkou nábojnicí, „uvědomuješ si, že to jsou náboje do pušky?“

„No a?“

„Do revolveru nepůjdou.“

„Ne? A proč?“

„Proto.“

„To je teda pěkně blbej systém, ne?“ Vypadal pohoršeně. Samozřejmě, Wayna všechno, co souviselo se střelnými zbraněmi, vyvádělo z míry. Rozhodně by dosáhl lepšího výsledku tím, že po člověku zbraň hodil, než kdyby se z ní pokoušel vystřelit.

Waxilián pobaveně potřásl hlavou, ale zbraň neodmítl. Takovou chtěl. Zasunul revolver do podpažního pouzdra a otočil se k Lordu Harmsovi.

„Zklamal jsem vás, Lorde Harmsi.“

Harms si osušil tvář kapesníkem. Byl bledý. „Proč ji odvedli? Pustí ji, viďte? Slíbili to.“

Waxilián mlčel. „Oni ji nepustí.“ Lord Harms zvedl hlavu. „Nepustili zatím nikoho, že ne?“

„Ne,“ odpověděl Waxilián.

„Vy ji musíte dostat zpátky.“ Harms vzal Waxiliána za ruku. „Nejde mi o peníze, co mi vzali, ani o šperky. To je všechno nahraditelné a většina toho stejně byla pojištěná. Ale za Steris dám všechno na světě. Má to být vaše snoubenka! Tak ji přece musíte najít!“

Waxilián se podíval staršímu muži do očí a viděl v nich strach. Veškerá suverenita, s níž vystupoval na jejich předchozích schůzkách, byla jenom hraná.

To je zvláštní, jak rychle ve vás může člověk přestat vidět ničemu a lumpa, když vás potřebuje, pomyslel si Waxilián. Ale upřímné žádosti o pomoc nikdy nedokázal odolat.

„Najdu ji,“ řekl. „Slibuju, Lorde Harmsi.“

Harms přikývl. Potom pomalu vstal.

„Doprovodím tě ke kočáru,“ nabídla mu Marasi.

„Ne,“ odmítl Harms a mávl rukou. „Ne, jenom… mě nech, půjdu sám. Neodjedu bez tebe, ale nech mě chvilku o samotě, prosím.“ Odešel a nechal Marasi stát u stolu.

Sedla si. Byla bledá. „On by byl radši, kdybyste místo mě osvobodil ji,“ podotkla tiše.

„Tak, Waxi,“ vložil se do hovoru Wayne, „kde že je ten mamlas, co mi ukrad můj klobouk?“

„Říkal jsem ti, že jsem ho střelil, ale on se pak nějak dostal ven.“

„Já jsem doufal, že ten klobouk upustí. Když člověka někdo střelí, tak mu většinou všechno upadne.“

Waxilián vzdychl. „Když jsem ho naposledy viděl, měl ho na hlavě, obávám se.“

Wayne začal nadávat.

„Wayne,“ mírnila ho Marasi, „vždyť je to jenom klobouk.“

„Jenom klobouk?“ houkl rozzlobeně.

„Wayne je na tenhle klobouk trochu vysazenej,“ poznamenal Waxilián. „Myslí si, že mu nosí štěstí.“

„To mi nosí. Nikdy jsem neumřel, když jsem ho měl na hlavě.“

Marasi se zamračila. „No… opravdu nevím, co mám na tohle říct.“

„To není nic neobvyklého, když mluvíte s Waynem,“ zpravil ji Waxilián. „Chtěl jsem vám mimochodem poděkovat za váš duchapřítomný zásah. Můžu se zeptat, kde jste se naučila takhle střílet?“

Začervenala se. „Dámský střelecký klub na univerzitě. Ve srovnání s jinými kluby ve městě si vedeme dost dobře.“ Svraštila obličej. „Předpokládám…, že ti chlapíci už po svých neodešli ? že ne?“

„Kdepak,“ dosvědčil Wayne. „To byla trefa do černýho, to teda jo. Ten blíž u mě nechal ve dveřích mozek!“

„Propána.“ Marasi zbledla ještě víc. „Nečekala jsem, že…“

„No, to se stává, když po někom střílíte,“ utrousil Wayne sarkasticky. „Aspoň je obvyklý, že v sobě má člověk tolik soudnosti, že umře, když už si dáte tu práci a pálíte na něj. Pokud nejde rána mimo. A co teda ten chlap, co mi sebral klobouk?“

„Trefil jsem ho do paže,“ objasnil Waxilián. „Mělo ho to odrovnat. Jenže v sobě má tutově kolosskou krev. A možná je ještě k tomu obrněnec.“

Wayne zmlkl. Asi ho napadlo totéž co Waxiliána ? takovýhle gang s takovým počtem zbraní, a jakých zbraní, má mezi sebou velmi pravděpodobně allomanty a feruchemy.

„Marasi,“ Waxilián v tu chvíli dostal nápad, „je Steris allomantka?“

„Cože? Ne. Není.“

„Víte to jistě?“ naléhal. „Mohla to tajit.“

„Ne, není allomant. Ani feruchem. Za to ručím.“

„Takže padla další teorie,“ poznamenal Wayne.

„Potřebuju si to promyslet.“ Waxilián poklepal nehtem na desku stolu. „Na těch Mizečích mi toho hodně nesedí.“ Zavrtěl hlavou „Takže vám prozatím popřeju dobrou noc. Jsem utahaný, a vy vypadáte taky unaveně, promiňte mi tu troufalost.“

„Ano, jistě,“ přitakala Marasi.

Vstali a odcházeli k východu. Strážníci je nezastavili, ale někteří vrhli po Waxiliánovi nepřátelský pohled. Jiní se tvářili, jako by nevěřili svým očím. Několik jich vypadalo zděšeně.

Tuto noc, stejně jako po několik předchozích, nebyla mlha. Waxilián s Waynem doprovodili Marasi ke strýcovu kočáru. Lord Harms seděl uvnitř a zíral nepřítomně před sebe.

Marasi položila ruku na Waxiliánovu paži. „Měl jste opravdu jít nejdřív pro Steris,“ pravila tiše.

„Vy jste byla blíž. Bylo logické zachránit nejdřív vás.“

„No, ať vás k tomu vedlo cokoli,“ dodala ještě tišeji, „děkuju vám za to. Děkuju.“ Zdálo se, že chce říct ještě něco. Dívala se mu do očí a potom se postavila na špičky a políbila ho na tvář. Než stačil zareagovat, otočila se a vklouzla do kočáru.

Když se dal kočár do pohybu a zmizel za hlasitého klapotu podkov na dlažebních kostkách na tmavé ulici, přistoupil k Waxiliánovi Wayne. „Tak co,“ nadhodil, „opravdu se oženíš s tou její sestřenicí?“

„Tak je to v plánu.“

„Divnej plán.“

„Je to impulzivní mladá žena, mnohem mladší než já,“ připomněl Waxilián. Na první pohled bystrá, krásná a fascinující, a ještě k tomu výborně střílí. Kdysi by ho tato kombinace položila na lopatky. Teď se nad ní sotva pozastavil.

Otočil se od kočáru. „Kde jsi ubytovaný?“

„Ještě nevím,“ odpověděl Wayne. „Našel jsem si takovej dům, zrovna v něm nikdo nebyl, ale možná se už vrátili. Nechal jsem jim tam kus chleba jako poděkování.“

Waxilián vzdychl. To jsem si mohl myslet. „Tak pojď ke mně, nechám ti pokoj, když mi toho v něm moc neukradneš.“

„Cože? V životě jsem nic neukrad. Krást se nemá.“ Prohrábl si vlasy a zašklebil se. „Ale možná bych odkoupil klobouk, než dostanu tamten zpátky. Nepotřebuješ chleba?“

Waxilián jen zavrtěl hlavou a přivolal kočár, aby je odvezl zpátky do sídla Ladrianů.

Druhý den po loupeži na svatební hostině stála Marasi před impozantní budovou na Ladrianském náměstí číslo šestnáct a oběma rukama před sebou držela kabelku. Vždycky před sebou potřebovala něco držet, když byla nervózní. Takový zlozvyk. Jak říkal profesor Modicarm: „Praktikant právních věd musí bezpodmínečně odstranit jakékoli vizuální známky svého psychického rozpoložení, protože tím prozrazuje zločinci informaci o svém psychickém stavu.“

Přemýšlet o výrocích profesorů byl další její zlozvyk, když byla nervózní. Přešlapovala nerozhodně na chodníku. Bude to Lord Waxilián pokládat za nevhodné nebo dotěrné, že za ním přišla? Nepovažuje ji za hloupou dívku s hloupým koníčkem, která si naivně myslí, že může být v něčem užitečná ostřílenému ochránci zákona?

Měla by prostě jít a zaklepat na dveře. Copak ale nemá nárok být nervózní před setkáním s takovým člověkem, jako je Waxilián Ladrian? Živoucí legendou, jejím hrdinou?

Na chodníku se za ní zastavil mladý muž, který vedl vzpouzejícího se psa. Smekl před ní, ale k Ladrianovu domu vrhl nedůvěřivý pohled.

Budova si však takový přísný pohled nezasloužila. Byla důstojná, postavená ze zdobeného kamene, měla velká okna a starou železnou bránu. Nad zahradou rozpínaly koruny tři staré jabloně a dole zahradník líně odřezával uschlé větve. Podle městské vyhlášky, kterou zavedl sám Pán Mistborn, se měly i jako dekorace používat jenom rostliny, které rodily poživatelné plody.

Jaké by to asi bylo, podívat se do Burin, pomyslela si, kde všechno roste divoce a kde jsou stromy nízké a husté? Buriny jsou určitě úžasné místo. Tady v Elendelské kotlině všechno vzkvétá i při minimální péči. To byl poslední dar Hrdiny z Hathsinu. Dar úrodné země.

Tak už se uklidni, opakovala si. Ovládej se a hlídej své okolí. To říkal profesor Aramine minulý týden a ?

Sakra! Vyrazila vpřed otevřenou brankou a došla po schůdcích ke vchodu do domu. Třikrát zabušila klepadlem.

Přišel otevřít majordomus s protáhlým obličejem. Chladně si ji prohlédl od hlavy až k patě. „Lady Colmsová.“

„Bylo by možné mluvit s Lordem Ladrianem?“

Majordomus zvedl obočí a potom otevřel už pootevřené dveře naplno. Mlčel, ale protože Marasi vyrostla mezi služebnictvem podobným jako on ? vychovaným v duchu starých terrisských ideálů ?, rozuměla mu dobře. Podle jeho mínění neměla Waxiliána navštívit, a už vůbec ne sama.

„Momentálně je volno v obývacím pokoji, madam,“ majordomus strnulým gestem ukázal k postrannímu traktu. Pomalu a odevzdaně odcházel směrem ke schodišti. Vypadal jako starý strom, když se kýve ve větru.

Marasi vešla do pokoje a ze všech sil se snažila držet kabelku u boku. Ladrianské sídlo mělo klasickou výzdobu ? rohože se spletitými vzory v tmavých barvách, obrazy ve složitě vyřezávaných zlacených rámech. Zvláštní, jak si tolik lidí potrpělo na rámy, které svou komplikovaností zastiňovaly samotné obrazy.

Jako by ale v domě viselo méně uměleckých děl, než by mělo. Několik míst na zdech bylo podezřele prázdných. V obývacím pokoji zůstala stát s rukama založenýma za zády před širokým obrazem lánu obilí.

Dobře. Začínala ovládat nervozitu. Nemá k ní důvod. Ano, přečetla spoustu zpráv o Waxiliánu Ladrianovi. Ano, historky o jeho statečnosti byly jednou z příčin, proč se rozhodla studovat právo.

Jenže Waxilián Ladrian byl mnohem sympatičtější, než čekala. Vždycky si ho představovala jako drsného praktického klidného člověka. Překvapilo ji, když zjistila, že mluví vybraně jako vzdělaný příslušník nejvyšších společenských kruhů. A potom ta jeho uvolněná ? i když trochu jízlivá ? komunikace s Waynem… Během prvních pěti minut, které strávila v jejich blízkosti, ztratila mladické iluze, které si pěstovala víc než rok, o tichém sucharském obhájci zákona a jeho oddaném pomocníkovi.

A potom přišlo to přepadení. Střelba a křik. Waxilián Ladrian jako blesk uprostřed temnoty a bouře chaosu. Zachránil ji. Kolikrát jako dívka o něčem takovém snila?

„Lady Colmsová?“ ozval se majordomus ve dveřích. „Omlouvám se, ale pán vzkazuje, že bohužel nemá čas přijít sem dolů za vámi.“

„Ach,“ vzdychla a hrdlo se jí sevřelo. Takže to nakonec přece jen byl trapas.

„Ano, milostivá slečno,“ dodal majordomus se svěšenými koutky. „Mám vás doprovodit nahoru do jeho pracovny. Přijme vás tam.“

Aha. Tak to tedy nečekala.

„Tudy, prosím,“ řekl. Obrátil se a začal stoupat po schodišti. Marasi ho následovala. Nahoře prošli několika chodbami ? potkali několik sluhů v plné práci, kteří se jí uctivě klaněli ? až dospěli ke dveřím, které dominovaly západnímu křídlu budovy.

Majordomus jí pokynul, aby vstoupila. V místnosti byl mnohem větší nepořádek, než čekala. Okenice byly zavřené a velký stůl, který zabíral skoro celou zadní stěnu, byl plný trubiček, hořáků a jiných přístrojů.

Waxilián stál vedle něj a cosi svíral v kleštích a soustředěně to pozoroval. Na očích měl černé ochranné brýle a na sobě bílou košili s rukávy vyhrnutými k loktům. Kabát od obleku měl přehozený přes židli po straně místnosti a na něm ležela buřinka. Na sobě měl jenom šedo-černou károvanou vestu přes košili. Ve vzduchu byla cítit síra.

„Pane?“ oslovil ho majordomus.

Waxilián se otočil, brýle na nose. „Á, slečna Marasi. Pojďte dál, pojďte dál. Tillaume, můžeš jít.“

„Ano, pane,“ odvětil Tillaume útrpně.

Marasi vešla do místnosti a pohlédla tam, kde ležel na zemi obrovský kus papíru, složený a hustě popsaný. Waxilián pootočil kohoutkem a z malé kovové trubičky na stole vyšlehl plamen. Nahřál kleště, sundal je z ohně a předmět, který v nich držel, upustil do malé keramické misky. Díval se na něj a potom vzal z poličky na stole skleněnou trubičku a zatřásl s ní.

„Podívejte,“ vyzval ji a držel trubičku před ní. Byla v ní čirá tekutina. „Připadá vám to modré?“

„Ehm… ne. Mělo by?“

„Evidentně ne,“ odpověděl. Znovu trubičkou zatřásl. „Hmm.“ Odložil ji na stůl.

Stála mlčky. Bylo těžké nevybavovat si, jak se vrhá přes barikádu stolů s pistolí v ruce a rutinně sráží k zemi oba muže, kteří se ji snažili vytáhnout ven do noci. Nebo jak se řítí vzduchem ? zdola po něm s hlasitým třaskáním vyletují kulky, lustry se třesou a vrhají všude kolem třpytivé záblesky ?, jak střílí soupeře ze vzduchu a padá dolů, aby zachránil přítele.

Skutečně je v jednom pokoji s legendou. A ta legenda má na sobě přihlouplé pracovní brýle.

Waxilián si je zvedl na čelo. „Snažím se přijít na to, jakou na ty zbraně použili slitinu.“

„Na ty hliníkové?“ zeptala se zvědavě.

„Ano. Není to čistý hliník. Je to něco silnějšího. Nikdy jsem to neviděl. Mimochodem, asi si ani neuvědomujete, jaké máte tady ve městě výhody.“

„No, já bych řekla, že jsem si jich vědoma.“

Usmál se. Kupodivu dnes vypadal mladší, než když se setkali minule. „Vy možná ano. Měl jsem na mysli hlavně možnost nákupu.“

„Nákupu?“

„Ano, nákupu. To je neskutečné pohodlí. Když jsem chtěl ve Wertingu plynový hořák, který vydrží vysoké teploty, jež potřebuju ke zkoušení kovů, musel jsem si ho objednat a čekat, až přijede ten správný vlak, který ho přiveze. A potom doufat, že se cestou nerozbil. Tady ovšem stačilo poslat kluka do města se seznamem. Během pár hodin jsem měl laboratoř pohromadě.“ Potřásl hlavou. „Připadám si tu úplně zhýčkaný. Ale vy mi chcete něco říct a váháte. Vadí vám ta síra, viďte? Potřebuju vyzkoušet střelný prach v těch nábojnicích, víte… a, no, tak bych snad mohl otevřít okno.“

Nebudu nervózní. „Ne, to ne, Lorde Ladriane.“

„Prosím, říkejte mi Waxiliáne, nebo Waxi,“ vybídl ji a došel k oknu. Všimla si, že stojí k oknu bokem, když je otevírá, nikdy ne tak, aby byl zvenku vidět čelně. Bylo to všechno tak nějak přirozené, jako by měl opatrnost vrozenou. Dělal to všechno tak nějak podvědomě. „Odložte, prosím, všechny oficiality. Já mám takové pravidlo ? kdo mi zachrání život, ten mě vždycky musí oslovovat jménem.“

„Vy jste mi zachránil život první.“

„Ano. Ale to už jsem byl vaším dlužníkem, víte.“

„Jak to?“

„Protože jste mi dala dokonalý důvod ke střílení,“ objasnil. Seděl u stolu a zapisoval pár poznámek na papír. „To jsem už dlouho potřeboval.“ Zvedl hlavu a usmál se na ni. „Nezdá se vám to?“

„No…, je v pořádku, že jsme v místnosti sami, Lorde Waxiliáne?“

„Proč by nebylo?“ opáčil s nestrojeným překvapením. „Přehlédl jsem ve skříni schovaného masového vraha?“

„Já jsem myslela, jestli je to slušné, pane.“

Chvíli seděl a potom se plácl do čela. „Omlouvám se. Budete mi muset prominout, jsem venkovský balík. Je to už dávno, co jsem… Nevadí. Jestli je vám to nepříjemné, zavolám Tillauma.“ Vstal a prošel kolem ní.

„Lorde Waxiliáne!“ vykřikla. „Není mi to nepříjemné. Jen jsem vás nechtěla stavět do nějaké nežádoucí pozice.“

„Nežádoucí?“

„Ano.“ Připadala si hloupě. „Promiňte. Nechtěla jsem dělat rozruch.“

„Dobře. Abych byl upřímný, já jsem opravdu na tyhle věci zapomněl. Ono je to ve své podstatě nesmysl, víte.“

„Zdrženlivost je nesmysl?“

„Ve vysoké společnosti se všechno až příliš točí kolem toho, aby člověk nemusel nikomu důvěřovat,“ vysvětlil Waxilián. „Samá smlouva, samá konvence, nikdo nesmí být o samotě s příslušníkem druhého pohlaví. Pokud ze vztahu dvou lidí odstraníte důvěru, tak k čemu potom ten vztah je?“

Tohle říká muž, který si bere Steris kvůli majetku? Hned se za tu myšlenku zastyděla. Někdy se člověk těžko vyhýbá jízlivosti.

Rychle změnila téma. „A co… ta slitina?“

„No, podívejte se,“ řekl. „Měl bych to nechat plavat. Jenže je to pro mě zase záminka vrátit se k tomu, co jsem měl rád. Věděl jsem, kde se vzal ten hliník. Je z první loupeže. Tak jsem přemýšlel, jestli by mohli používat nějakou slitinu z komponentů, které dokážu vystopovat.“ Vrátil se ke stolu a vzal revolver, který mu tam nechal Wayne předchozí noc. Všimla si, že je z něj na jednom místě oškrábaná vrstvička kovu.

„Vyznáte se v metalurgii, slečno Marasi?“ zeptal se.

„Bohužel ne,“ odpověděla. „Asi bych měla.“

„Nelamte si s tím hlavu. Jak jsem říkal, mám pro metalurgii slabost. Tady ve městě je spousta metalurgů. Mohl jsem tyhle oškrábané kousíčky některému poslat a měl bych výsledek hned a přesně.“ Vzdychl a opřel se. „Jenže já jsem prostě zvyklý si všechno dělat sám, víte.“

„V Burinách jste většinou asi ani neměl jinou možnost.“

„To je pravda.“ Poklepal zbraní o stůl. „Slitiny jsou úžasná věc, slečno Marasi. Věděla jste, že můžete vyrobit slitinu magnetického kovu a výsledek magnetický nebude? Stačí ten kov půl napůl smíchat s něčím jiným, zdaleka ne tak magnetickým ? a dostanete slitinu, která není magnetická vůbec. Když vytvoříte slitinu, není to jen směs těch dvou kovů. Je to něco úplně nového.

To je vlastně princip allomancie, víte. Ocel je taky jen železo s nepatrnou příměsí uhlíku, a v tom je právě ten podstatný rozdíl. A stejně tak má v sobě něco navíc tohle aluminium. Je toho méně než procento. Možná by to mohl být ekaboron, ale to opravdu jen tak tuším. Zase je tam toho jenom špetka. A tohle funguje úplně stejně u lidí. Nepatrná změna je schopná vytvořit úplně jiného člověka. Je to zvláštní, jak jsme těm kovům podobní…“ Zavrtěl hlavou a pokynul jí, aby si sedla na židli u zdi. „Ale vy jste sem nepřišla poslouchat moje bláboly. Copak vás přivedlo? Můžu pro vás něco udělat?“

„Spíš jestli můžu něco udělat já pro vás,“ odpověděla a posadila se. „Mluvila jsem s Lordem Harmsem. Myslela jsem si, že vzhledem k… No, vzhledem k tomu, že dům Ladrianů momentálně nemá… volné prostředky, napadlo mě, že možná pro vás nejsou dostupné všechny nástroje, které byste potřeboval k vypátrání Steris. Lord Harms souhlasí s případnými investicemi za účelem její záchrany.“

Waxilián vypadal překvapeně. „To je skvělá zpráva, děkuju.“ Zarazil se a podíval se na stůl. „Myslíte, že by byl ochoten zaplatit za tohle…?“

„Samozřejmě,“ přisvědčila pohotově.

„No, to by nám velmi ulehčilo práci. Tillaume se málem zhroutil, když zjistil, kolik jsem utratil. Mám pocit, že se bojí, aby nám náhodou nedošel čaj, kdybych ještě nakupoval. Připadá mi neuvěřitelné, že můžu zaměstnávat nějakých dvacet tisíc lidí, vlastnit skoro tři procenta pozemků ve městě, a přitom nemít hotovost. Ekonomika je divný svět.“ Založil ruce, opřel se o stůl a tvářil se zamyšleně. Ve světle, které sem dopadalo otevřeným oknem, si najednou všimla, že má kruhy pod očima.

„Pane?“ ozvala se. „Spal jste vůbec od toho přepadení?“

Mlčel.

„Lorde Waxiliáne,“ pravila přísně, „nesmíte zanedbávat svoje zdraví. Když se budete takhle vyčerpávat, tak tím nikomu nepomůžete.“

„Lady Steris mi unesli před očima, Marasi,“ podotkl tiše. „A já jsem ani nehnul prstem. Mě museli vyprovokovat, abych něco udělal.“ Potřásl hlavou, jako by chtěl zahnat ošklivé myšlenky. „Ale vy si se mnou nemusíte dělat starosti. Já bych stejně nemohl spát, tak aspoň můžu něco dělat.“

„Dospěl jste k nějakým závěrům?“ zeptala se s nepředstíraným zájmem.

„K příliš mnoha,“ odtušil. „Často je problém naopak k závěrům nedospět ? nebo rozhodnout, které jsou výplodem čisté fantazie. Třeba ti muži. To nebyli profesionálové.“ Odmlčel se. „Omlouvám se. Určitě vám to nedává žádný smysl.“

„Ale ne, dává,“ namítla. „To, jak strašně chtěli střílet nebo jak se jejich šéf nechal vyprovokovat a zabil Peteruse…“

„Přesně tak,“ přisvědčil. „Jistě nějaké zkušenosti s loupežemi měli. Ale nebyli dokonalí.“

„Jednoduchý způsob, jak poznat typ zločince, je podle toho, koho zabije a kdy,“ citovala Marasi z jedné ze svých učebnic. „Vrah skončí na oprátce, ale zloděj má šanci smrti uniknout. Tihle muži, kdyby si byli opravdu vědomi, co dělají, by rychle utekli, rádi, že nemusejí vystřelit.“

„Takže to jsou pouliční zlodějíčci a výtržníci,“ dodal Waxilián.

„S velmi drahými zbraněmi,“ připomněla Marasi a zamračila se. „Což znamená, že je někdo najímá a platí, ne?“

„Ano,“ souhlasil Waxilián a dychtivě se předklonil. „Nejdřív mi to vrtalo hlavou. Byl jsem přesvědčený, že tu jde především o únosy a ta zlodějna je jenom zástěrka. Ale včera těm chlapům na jejich lupu záleželo, to bylo vidět. To mě zmátlo. Když uvážíte, kolik stojí aluminium a kolik potřebují, aby si mohli pořídit takové zbraně, tak museli utratit celé jmění proti tomu málu, co včera večer vybrali. To mi nejde do hlavy.“

„Ledaže bychom měli co do činění se dvěma skupinami, které pracují společně,“ uvažovala Marasi. „Někdo bandity sponzoruje a nechává jim lup výměnou za to, že seberou určité, přesně vytipované osoby, ale provedou to tak, že to bude vypadat jako náhoda. Prostě náhodná rukojmí.“

„Ano! Ten, kdo stojí za tím ? ať je to, kdo je to ?, chce ty unesené ženy. A Mizeči si můžou nechat buď všechno, co ukradnou, nebo aspoň podíl z toho. Takže loupeže jsou opravdu jenom zástěrka, ale možná ti banditi sami nevědí, k čemu je ti druzí využívají.“

Marasi se zamračila a kousla se do rtu. „Ale to znamená…“

„Co?“

„No, doufala jsem, že tímhle to v podstatě skončilo,“ vysvětlovala. „Původně jste odhadoval, že těch zločinců je kolem čtyřiceti, a vy a Wayne jste jich asi třicet zabili.“

„Jednatřicet,“ upřesnil bezmyšlenkovitě.

„Předpokládala jsem, že ti, co zbyli, si to snadno spočítají na prstech a vezmou do zaječích. Zabít tři čtvrtiny gangu by je mělo naprosto ochromit.“

„To by mělo, podle mých zkušeností.“

„Jenže je všechno jinak,“ namítla. „Jejich šéf má někde sponzora, který je zásobuje zbraněmi a penězi.“ Zamračila se. „Pokud se pamatuju, tak říkal něco o odplatě. Mohl by to být šéf a zároveň sponzor?“

„Možná,“ přitakal Waxilián. „Ale nezdá se mi to. Nebezpečnou práci musí udělat někdo jiný.“

„To je pravda,“ přisvědčila. „Ale ten šéf vypadá, že ví, co chce. Třeba ho vybrali právě proto. Zločinci často rádi racionálně zdůvodňují, proč dělají to, co dělají. A když toho někdo dokáže dobře využít a ještě k tomu naslibovat bohatství a legraci a spoustu střílení, tak je to ideální spojovací článek mezi ústředím a zločineckým gangem, ne?“

Waxilián se usmál.

„Co je?“ zeptala se.

„Víte, že nad tím, abych došel ke stejnému závěru, jsem seděl celou noc? A vy si na to přijdete jen tak za… jak dlouho? Deset minut?“

Ušklíbla se. „No, vy jste mi trochu pomohl.“

„To bych já taky mohl říct, že jsem si trochu pomohl.“

„Hlasy, které slyšíte v důsledku nevyspání, se nepočítají, pane.“

Usmál se ještě víc a potom vstal. „Pojďte. Povězte mi, jak byste rozuměla tomuhle.“

Zvědavě ho následovala na druhou stranu místnosti. Ležel tam stoh papírů. Odsunul jej. Pod ním byl roztažený dlouhý arch papíru ? možná dvoumetrový a několik desítek centimetrů široký. Waxilián si klekl na zem. Marasi to měla v sukni těžší. Jenom se tedy sehnula a dívala se mu přes rameno.

„Genealogie?“ tázala se překvapeně. Vypadalo to, že sestavil rodokmen každé unesené ženy až k Počátku. Neuváděl všechny příbuzné, ale přímé předky a významné osobnosti v rodokmenu evidoval.

„No?“ podíval se na ni.

„Začínám vás podezírat z podivínství, pane,“ poznamenala. „Vy jste opravdu strávil celou noc nad tímhle?“

„Měl jsem s tím dost práce, přestože Waynův papírek mi dal dobrý tip. Naštěstí je strýcova knihovna nevyčerpatelným zdrojem. Genealogie byla jeho koníčkem. Ale co si o tom myslíte vy?“

„Že je dobře, že budete brzy zasnoubený, protože dobrá manželka dohlédne, abyste odpočíval a netrávil celou noc nad papírem při svíčce. Dost to ničí oči.“

„Máme tu elektřinu,“ upozornil a mávl rukou směrem nahoru. „Kromě toho pochybuju, že bude Steris zajímat, jestli spím nebo ne. Ono to není ve smlouvě, víte.“ Vyslovil to se sotva patrným náznakem hořkosti.

Říkala to všechno především proto, aby ho chvíli zdržela, aby si stačila přečíst co nejvíc jmen. „Allomanti,“ podotkla. „Vy jste stopoval rodové linie s allomantickými schopnostmi. Všechny sahají až k Pánu Mistbornovi. Nemluvil o tom Wayne?“

„Mluvil,“ přikývl. „Myslím, že ten, kdo stojí za tím vším, hledá allomanty. Buduje si allomantickou armádu. Vybírá si rukojmí podle toho, kde čeká allomantické schopnosti. Tím, že se u všech neprojevují, svůj skutečný cíl dobře zastírá.“

„Ale Steris není allomantka, přísahám.“

„To mi taky jednu chvíli vrtalo hlavou,“ připustil. „Ale ono to není až tak podstatné. On vybírá lidi, u kterých allomancii předpokládá. Samozřejmě se někdy musí zmýlit.“ Poklepal prstem na papír. „To mi ovšem dělá tím větší starost. Jakmile zjistí, že allomantka není, bude ve velkém nebezpečí.“

Tak proto jste celou noc nespal, pomyslela si. Protože si myslíte, že nás tlačí čas.

To všechno pro ženu, kterou evidentně nemiluje. Bylo těžké ubránit se žárlivosti.

Co? To bys chtěla být na jejím místě? Huso.

Všimla si, že na seznamu je i její jméno. „Vy máte můj rodokmen?“ podivila se.

„Musel jsem si ho obstarat,“ odpověděl. „Pár úředníků jsem tím uprostřed noci docela rozzlobil. Vy jste zvláštní člověk.“

„Prosím?“

„No, ehm, myslím na tom seznamu. Podívejte ? vidíte? Jste se Steris sestřenice z druhého kolena.“

„A to něco znamená?“

„A to znamená, že jste… ono se to těžko vysvětluje. Prostě jste s hlavní pokrevní linií příbuzná ze šestého kolena. Všechny ostatní, včetně Steris, jsou mnohem více spřízněné. Vaše linie z otcovy strany vede úplně jinam. Takže ve srovnání s ostatními byste pro únosce neměla být příliš zajímavá. Přemýšlel jsem o tom, jestli vás zajali jenom proto, že chtěli taky někoho vybrat náhodně, aby se neprozradili a zmátli nás.“

„Možná,“ pronesla opatrně. „Nakonec, nevěděli, že Steris sedí u našeho stolu.“

„To je pravda. Jenže… tady už se pouštíme do spekulací. Rozumíte? Můžou mít spoustu důvodů, proč zajali Steris. Allomancie není jediné, co ji s ostatními spojuje ? nejvyšší společenské kruhy jsou dost těsně spřízněné a takových pojítek je tam spousta.

Když o tom tak uvažuju, tak faktor allomancie je tu vlastně svým způsobem pochybný. Pokud si chtějí vybudovat armádu, proč berou jenom ženy? A proč jim jde v první řadě o allomantky, když mají zdroje i prostředky k tomu, aby se dostali k aluminiu? U toho by se mohli zastavit a zbohatnout. Nemůžu najít nic, co by s určitou dávkou jistoty naznačovalo, že ženy, které unesli dříve, byly také allomantky.“

Oni berou jenom ženy, opakovala si Marasi při pohledu na dlouhý seznam končící až u Pána Mistborna. Nejmocnějšího allomanta, který kdy žil. Skoro mytologické postavy, poloboha, který představoval v jedné osobě všech šestnáct allomantických schopností. Jak mocný asi musel být!

A najednou to do sebe začalo zapadat. „Mrcha Zmar,“ zašeptala.

Waxilián se na ni podíval. Asi by na to i přišel, kdyby neprobděl celou noc.

„Allomancie je dědičná,“ objasnila.

„Ano. Proto se v těchto liniích vyskytuje tak často.“

„Dědičná. A berou jenom ženy. Waxiliáne, copak nevidíte tu souvislost? Oni si chtějí vybudovat armádu allomantů. Chtějí si ji odchovat. Berou ženy z nejpřímějších linií, které sahají až k Pánu Mistbornovi.“

Waxilián se díval na velký papír a přimhouřil oči. „Pro Hrdinovo kopí…,“ ulevil si potichu. „No, z toho samozřejmě vyplývá, že Steris nehrozí bezprostřední nebezpečí. Má pro ně cenu, i když sama allomantka není.“

„Ano,“ přisvědčila Marasi a svíral se jí žaludek. „Ale jestli mám pravdu, tak jí hrozí něco jiného.“

„To ano,“ pravil Waxilián přidušeně. „Mělo mě to napadnout. Wayne mi to nikdy nezapomene, až se to dozví.“

„Wayne…,“ najednou si uvědomila, že tu není. „Kde je vlastně Wayne?“

Waxilián se podíval na hodinky. „Měl by se za chvilku vrátit. Vymysleli jsme takovou lumpárnu, tak ji šel udělat.“

Wayne kráčel po schodišti strážnice ve Čtvrtém oktantu. Měl rozpálené uši. Proč jen tihle kliftoni nosí tak nemožné klobouky? Možná proto jsou tak nabručení a jenom čmuchají po městě a vozí se po slušných lidech. Waynovi stačilo pár týdnů v Elendelu, aby pochopil, kde přesně strážníky tlačí bota.

Špatné klobouky. Špatný klobouk udělá z člověka morouse a protivu. Tak je to.

Prudce rozrazil dvojité dveře. Místnost za nimi vypadala jako taková velká klec. Vpředu stálo dřevěné zábradlí, které oddělovalo lidi od strážníků, vzadu byly jídelní stoly a vůbec odpočívárna. Když vstoupil, několik strážníků v hnědých uniformách se prudce napřímilo, někteří sáhli po revolveru.

„Kdo to tady má na starost?“ houkl Wayne.

Užaslí strážníci se na něj podívali, vyskočili, upravili si uniformy a narovnali pokrývky hlavy. Wayne měl stejnou uniformu jako oni. Vyměnil za ni na okrsku v Sedmém oktantu košili. Byl to férový obchod, protože za víc stejně nestála. A ta košile byla hedvábná.

„Pane!“ vyštěkl jeden ze strážníků. „Vy asi chcete mluvit s kapitánem Brettinem, pane!“

„Kde sakra je?“ vykřikl na něho Wayne. Stačilo chvíli pár strážníků poslouchat, aby pochytil správný přízvuk. Lidé slovo „přízvuk“ nebo „akcent“ často špatně chápou. Vysvětlují si ho jako něco, co má jen někdo a čím se odlišuje. Jenže ono to tak není. Přízvuk mají všichni. Každý má svůj individuální a ten je výsledkem toho, kde žije, čím se živí a s kým se stýká.

Lidé si mysleli, že Wayne přízvuk napodobuje. Nenapodoboval. On ho rovnou kradl. To jediné totiž ukrást směl, protože si dobrovolně zvolil život založený na konání dobra a podobných věcí.

Několik strážníků, stále ještě zmatených jeho nenadálým příchodem, ukázalo na dveře po straně místnosti. Ostatní salutovali, jako by nic jiného neuměli. Wayne cosi dopáleně zabručel pod hustý falešný knír a zamířil ke dveřím.

Chtěl je prudce otevřít, ale nakonec si to rozmyslel a zaklepal.

Brettin měl evidentně vyšší šarži. Smůla, pomyslel si Wayne. Tak já dělám pětadvacet let strážníka a pořád mám jen tři proužky. Měli ho už dávno povýšit.

Když zvedl ruku a chystal se znovu zaklepat, dveře se rozletěly a objevila se v nich Brettinova hubená tvář. Vypadal rozzlobeně. „Co je to tady za řev ?“

Strnul, když spatřil Wayna. „Co jste zač?“

„Kapitán Guffon Trenchant,“ představil se Wayne. „Sedmý oktant.“

Brettin přeletěl pohledem Waynovy výložky a potom se mu znovu podíval do tváře. Chvíli byl zmatený. Wayne mu to viděl v očích. Snažil se rozpomenout, jestli má kapitána Guffona znát. Město bylo velké a Wayne se doslechl, že se Brettinovi pletou jména.

„Já… jistě, kapitáne,“ vykoktal Brettin. „My… jsme se už někdy setkali?“

Wayne si odfoukl knír. „Vloni na jaře jsme seděli u jednoho stolu na předsedově hostině!“ Tenhle přízvuk mu sedne. Je to taková směsice sedmého šlechtického kolena s předákem ze železáren a s lehkou, sotva znatelnou příměsí kapitána na kanálu. Když mluvil, znělo to, jako by měl ústa napůl vycpaná bavlnou a hlas půjčený od zuřivého psa.

Strávil ve městě už týdny, poslouchal, jak se mluví v hospodách v různých oktantech, jezdil vlakem, povídal si s lidmi v parcích. Nashromáždil slušnou sbírku akcentů a přidal ji k tomu, co už měl nakradeno. Ještě když bydlel ve Wertingu, jezdil čas od času do města sbírat přízvuky. Tady byly vždycky nejlepší.

„Já… ano, jistě,“ blábolil Brettin. „Ano, Trenchant, už jsem si vzpomněl. Ono už je to nějaký pátek.“

„No, to nic,“ burácel Wayne. „Tak co je to s těmi vězni z gangu Mizečů? Propána, člověče, my se to musíme dozvědět až z novin!“

„No, my to máme v pravomoci, abych tak řekl ?“ Brettin se zarazil a rozhlédl se po místnosti plné rozpačitých strážníků předstírajících, že neposlouchají. „Pojďte dál.“

Wayne přeletěl očima všechny přihlížející. Ani jeden z nich o něm nezapochyboval. Dělej, že jsi důležitý, dělej, že jsi rozzlobený, a lidé ti budou sami uhýbat z cesty. To je psychologie selského rozumu. „No dobře,“ utrousil.

Brettin zavřel dveře. Začal rychle a autoritativně: „Byli zadrženi v našem oktantu a zločin spáchali taky tady. Takže to spadá výhradně do naší jurisdikce. Kromě toho jsem vám poslal zprávu.“

„Zprávu? Chlape! Mrcha Zmar, máte vy vůbec tušení, kolik takových zpráv nám denně dosedne na stůl?“

„Tak si máte najmout sílu, která vám je bude třídit,“ odsekl Brettin podrážděně. „Já jsem to taky udělal.“

Wayne znovu foukl do kníru. „No, mohl jste někoho poslat, aby nás informoval.“

„Možná příště,“ slíbil Brettin spokojeně, že vyhrál při a odzbrojil vzteklého soupeře. „My totiž s těmi vězni máme docela dost práce.“

„To se rozumí,“ přikývl Wayne. „A kdy nám je pošlete?“

„Cože?“ strnul Brettin.

„No, my máme přednostní nárok! Vy máte pravomoc zahájit vyšetřování, ale trestní řízení už je naše záležitost. První loupež se stala v našem oktantu.“ To mu napsal Wax. Ten chlap se občas hodí.

„O to nás ale musíte nejdřív písemně požádat.“

„Poslali jsme vám zprávu,“ odtušil Wayne.

Brettin zaváhal.

„Dnes dopoledne,“ dodal Wayne. „Ona nepřišla?“

„Ehm… ono jich chodí hodně…“

„Já myslel, že jste říkal, že jste si na to najali sílu.“

„No… on zrovna odešel koupit sušenky…“

„Aha. Hmm…,“ otálel Wayne. „Tak mi je dáte?“

„Ty sušenky nebo ty vězně?“

Wayne se k němu naklonil. „Koukněte, Brettine, necháme toho. Nalejme si čistého vína. Oba dobře víme, že může trvat celý měsíce, než se vyřídí všechno papírování k jejich přesunu. A nepomůže nám to ani jednomu. Vy s tím budete mít jen samý potíže a my propásneme poslední možnost sebrat zbytek těch lotrů. Takže sebou potřebujeme hodit.“

„No a?“ zabručel Brettin podezíravě.

„Chtěl bych pár vězňů vyslechnout,“ objasnil Wayne. „Šéf poslal právě mě. Pustíte mě k nim, dáte mi pár minut a my od toho přesunu upustíme. Vy si je pak vyšetřujte sami a nám nechte na starost jejich šéfa.“

Dívali se vzájemně do očí. Podle Waxe bude stíhání Mizečů rozhodně znamenat pro strážníky postup v kariéře. Ovšem zlatá rybka, šéf gangu, je stále na svobodě. Kdyby dostali jeho, vyslouží si slávu a ovace a možná i otevřené dveře mezi společenskou elitu. Tak to udělal zesnulý Lord Peterus, když chytil Měďáka Škrtiče.

Nechat konkurenta vyslýchat Mizeče by bylo riskantní. Ale úplně o zajatce přijít by bylo ještě horší.

„Jak dlouho?“ zeptal se Brettin.

„Každýho patnáct minut,“ odpověděl Wayne.

Brettin přimhouřil oči. „Dvojice po deseti minutách.“

„Dobře,“ souhlasil Wayne. „Když to jinak nejde.“

Vyjednávání trvalo déle, než mělo. Strážníci si vždycky dávali načas se vším, pokud zrovna nešlo o hořící domy nebo vraždy na ulici ? a to ještě v těchto případech přidali na tempu pouze v případě, že obětí byla nějaká významná osobnost. Nakonec však přece jen vyčlenili pro Wayna místnost a strčili do ní jednoho z banditů.

Wayne ho poznal. Ten chlapík se ho pokusil zastřelit, tak mu Wayne holí zlomil ruku. To se přece nedělá, jen tak po člověku střílet. Když jeden vytáhne bojovou hůl, měl by soupeř použít stejnou zbraň ? a když už musí jinou, tak přinejhorším nůž. Ale snažit se ho zastřelit, to je, jako když hrajete karty a někdo mezi ně hodí kostky. Kam se to ten svět řítí?

„Už něco řekl?“ tázal se Brettina a jeho přisluhovačů, kteří stáli ve dveřích a civěli na obtloustlého ježatého banditu. Ruku měl na špinavé pásce.

„Skoro nic,“ odpověděl Brettin. „Ale to nikdo z nich. Oni vypadají…“

„Jako kdyby měli z něčeho strach,“ dodal jiný strážník. „Něčeho se bojí ? nebo se aspoň víc bojí mluvit, než se bojí nás.“

„Blbost!“ namítl Wayne. „Musíte na ně být tvrdý! Žádný servítky!“

„My jsme ale byli ?“ začal strážník, ale Brettin zvedl ruku, aby ho zarazil. „Utíká vám čas, kapitáne.“

Wayne se ušklíbl a loudavě odešel do místnosti. Byla malá, prakticky komůrka, s jedinými dveřmi. Brettin je nechal otevřené. Bandita seděl na židli, na rukou pouta připnutá řetězy k nohám a to všechno ještě připoutané k podlaze. Wayna od něho odděloval stůl.

Bandita si ho pohrdavě prohlížel. Nezdálo se, že by ho poznal. To bylo nejspíš tím kloboukem.

„Tak, synku,“ nadhodil Wayne. „Po uši v bryndě, co?“

Bandita mlčel.

„Mohl bych tě z toho dostat. Oprátka nebude, když budeš rozumnej.“

Bandita si uplivl.

Wayne se k němu naklonil a opřel se rukama o stůl. „Tak hele,“ řekl tiše stejným přízvukem, jako mluví zločinci. Byla v něm špetka dělníka na kanálu kvůli autenticitě, notná dávka výčepního kvůli důvěryhodnosti, a zbytek doplnil Šestým oktantem, severní stranou, jejíž akcent vypozoroval u většiny ze zadržených. „Takhle se mluví s kámošem, co oddělal kliftona a sebral mu vohoz a nastavuje kejhák, aby tě dostal ven?“

Bandita vytřeštil oči.

„Tohle nedělej,“ doporučil mu Wayne tiše. „Koulíš po mně očima a vypadá to podezřele. Sakra. Plivni na mě ještě jednou.“

Vězeň zaváhal.

„Dělej!“

Plivl.

„Zatracenej chlap!“ halekal Wayne opět po konstáblovsku. Bouchl pěstí do stolu. „Já ti utrhnu obě uši, chlape, jestli to ještě jednou uděláš.“

Bandita se na něho podíval. „Ehm… mám?“

Á, výborně. Už se chytil. „Opovaž se,“ sykl. „Nebo ti ty uši utrhnu opravdu.“ Naklonil se k němu a přešel znovu do pouliční mluvy. Mluvil tak tiše, aby ho nikdo jiný neslyšel. „Kliftoni říkali, že jsi prej držel hubu. Dobrá práce. Šéf bude rád.“

„Dostaneš mě odsud?“

„Co myslíš? A budeš zpívat, co? Já tě dostanu ven a budu koukat, jak si třeseš pravicí s Trnookem.“

„Já nebudu mluvit,“ přísahal vězeň. „Nezabíjejte mě, nebudu mluvit.“

„A ostatní?“

Zaváhal. „Myslím, že taky ne. Možná kromě Sindrena. Je novej, tak…“

Výborně, pomyslel si znovu Wayne. „Sindren, ten blonďák s jizvou?“

„Ne, ten malej. S velkejma ušima.“ Zamžoural očima. „Jak to, že tě neznám?“

„Co myslíš?“ opáčil Wayne, poodstoupil a začal hovořit znovu jako konstábl. „Tak dost vytáček! Kde máte základnu? Pro koho pracujete? Chci odpověď!“ Znovu se k němu naklonil. „Neznáš mě proto, že jsem moc vzácnej na to, aby mě znal kdekdo. To by mě mohlo prozradit. Dělám s vaším šéfem. Tarsonem.“

„Tarson? To není žádnej šéf! Jen do všeho kecá.“

A zase výborně. „Myslím s jeho šéfem.“

Bandita se zamračil. Začal být podezíravý.

„Hele, takhle si o tu oprátku koleduješ, kámo,“ varoval ho Wayne tiše. „Kdo tě najal? Chci… s ním mluvit.“

„Kdo… lidi shání Clamps. To bys měl vědět.“ V očích měl najednou nepřátelský výraz.

Ještě lépe, pomyslel si Wayne. „Hotovo!“ zvolal a otočil se. „Z tohohle nic nedostaneme. Je to zmetek paličatej.“ Vyšel z místnosti za Brettinem a ostatními.

„Co jste si to pořád šuškali?“ dožadoval se Brettin. „Sliboval jste, že budeme mít možnost poslouchat.“

„To jsem říkal,“ připustil Wayne. „Ale nesliboval jsem, že něco uslyšíte. Na tyhle chlapíky musíte mluvit potichu a hrozivě. Máte už nějaká jména?“

„Přezdívky,“ odvětil Brettin nerudně.

„Mluvil někdo o nějakým Sindrenovi?“

Brettin pohlédl na strážníky. Všichni vrtěli hlavou.

Výborně. „Chci mluvit i s ostatníma. Vyberu si, kdo půjde první.“

„Na tom jsme se nedohodli,“ remcal Brettin.

„Já můžu klidně vyrazit zpátky a začít připravovat papíry k přesunu…“

Brettin chvíli supěl, ale nakonec Wayna odvedl k celám. Sindrena našel snadno. Byl to ten s velkýma ušima. Vypadal mladě a strážníky sledoval s vytřeštěnýma očima.

„Tenhle,“ ukázal Wayne. „Jdeme.“

Popadli ho a odvlekli do místnosti, kde se konaly výslechy. Tam už čekal Brettin se svými lidmi. Spoutali vězně řetězy.

„Prosil bych trochu prostoru, abych se občas mohl nadechnout.“ Wayne si je přeměřil pohledem.

„Jo,“ souhlasil Brettin, „ale už žádný šuškání. Chci slyšet, na co se ho ptáte. Je to nakonec pořád ještě náš vězeň.“ Wayne se na ně přísně podíval. Pomalu odešli, ale nechali dveře otevřené. Brettin za nimi zůstal stát se založenýma rukama a nedočkavě na Wayna zíral.

No tak dobře, ať je po vašem, pomyslel si Wayne. Obrátil se k vězni a naklonil se k němu. „Ahoj Sindrene.“

Mladík nadskočil. „Jak víte ?“

„Posílá mě Clamps,“ prohlásil Wayne tiše pouličním přízvukem. „Chceme tě odsud dostat. Teď potřebuju, abys zůstal stát. Stůj a ani se nehni.“

„Ale ?“

„Povídám ani se nehni.“

„Žádný šeptání!“ volal ze dveří Brettin. „Jestli řeknete ?“

Wayne vytvořil časovou bublinu. Věděl, že nevydrží dlouho, protože mu docházela zásoba kovu. Musí tedy jednat.

„Jsem allomant,“ pravil a přitom nehybně stál na místě. „Právě jsem kolem nás vytvořil časovou rezervu. Nesmíš se ani pohnout, protože jinak na to přijdou, rozumíš? Nekývej hlavou, jenom to řekni.“

„Ehm… jo.“

„Dobře,“ pokračoval Wayne. „Jak jsem říkal, posílá mě Clamps, abych tě odsud dostal. Šéf se asi bojí, abyste nemluvili.“

„Já nebudu mluvit!“ dušoval se mladík přiškrceným hlasem, jak se ze všech sil snažil stát klidně.

„Já ti věřím,“ řekl Wayne a pozměnil přízvuk podle mluvy obyvatel vnitřního Sedmého oktantu. Ještě ho vylepšil špetkou žargonu mlýnských dělníků, jehož prvky u mladíka vypozoroval. Patrně je pochytil od svého otce. „Kdyby tě to ale náhodou napadlo, tak ti Tarson zpřeráží hnáty. Víš, jakou mu to dělá radost, ne?“

Mladík začal přikyvovat, ale včas se zarazil. „Vím.“

„No, my už tě nějak ven dostaneme,“ přislíbil Wayne. „Neboj se. Já tě neznám, jsi novej?“

„Jo.“

„Najal tě Clamps?“

„Jo, jsou to asi dva tejdny.“

„Z jaký jsi základny?“

„Jak jako?“ zamračil se mladík.

„No, pracujeme na několika základnách,“ vysvětlil Wayne. „Jenže to ty vlastně nemůžeš vědět, že jo? Šéf nováčkům neukáže víc než jednu, pro případ, že by je chytili. Aby nás neprozradili.“

„No, to by bylo hrozný,“ přisvědčil Sindren. Díval se ke dveřím, ale stál klidně. „Odved mě do starý fabriky támhle v Longardu. Já jsem myslel, že víc míst není!“

„Správně, tak to šéf chce,“ poznamenal Wayne. „Aby nám to všechno nezkazila nějaká hloupá chyba. Tady jde o moc. Pak z toho všichni budeme něco mít.“

„Ehm… jo.“

„Ty mi nevěříš, co?“ nadhodil Wayne. „No nevadí. Šéf je v tomhle trochu podivín, to zase jo.“

„Hmm. No, my chceme hlavně prachy, víte? Jo, bude fajn, když se to povede, ale…“

„… prašule na ruku jsou lepší.“

„Jó. Šéf furt vykládá, jak se všechno zlepší, až bude vládnout on, a jak ho město zradilo, a tak. Jenže město zradí každýho. Takovej je prostě život.“ Znovu se podíval na strážníky za dveřmi.

„Neboj,“ uklidňoval ho Wayne. „Oni si myslí, že k nim patřím.“

„A jak se vám to povedlo?“ zeptal se mladík tiše.

„No, stačí používat jejich jazyk, kámo. Je sranda, kolik lidí na tohle vždycky naletí. Opravdu s tebou teda nemluvil o dalších základnách? Potřebuju vědět, který jsou ohrožený.“

„Ne,“ trval na svém mladík. „Byl jsem jen v tý fabrice. Skoro celou dobu. Teda kromě akcí v terénu.“

„Můžu ti dát radu do života, mladej?“

„Jo, třeba.“

„Dej ruce pryč od zlodějny. To není nic pro tebe. Jestli se z tohohle dostaneš, vrať se do mlejna.“

Mladík se zakabonil.

„No, zločincem nemůže bejt kdekdo,“ vysvětloval Wayne. „Ty na to prostě nejsi typ. Koukej, jenom při tomhle pokecu jsem z tebe vytáh jméno chlápka, co tě najal, a místo základny.“

Mladík zbledl. „Ale…“

„Neboj,“ chlácholil ho Wayne. „Jsem na tvý straně, nezapomeň. Máš kliku.“

„Jo.“

„Tak jo,“ uzavřel Wayne tiše. „Nevím, jestli bych tě odsud moh dostat násilím. Hele, ty za to prostě nestojíš. Ale nějak ti pomůžu. Chci, abys mluvil s konstáblama.“

„Cože?“

„Dej mi čas do večera,“ pokračoval Wayne. „Vrátím se na základnu a vyčistím tam vzduch. Jakmile to bude hotový, můžeš začít zpívat. Řekni jim všechno, co víš. Neboj, není toho tolik, abys nás dostal do průseru. Máme záložní plány. Já povím šéfovi, že jsem ti poradil, abys zpíval, takže ty budeš krytej.

Ale nežvaň dřív, dokud ti neslíbí, že tě pustí. Trvej na advokátovi. Chtěj Arintola, ten je snad poctivej.“ Tak to aspoň Waynovi sdělili lidé na ulici. „Musíš kliftony přimět, aby ti slíbili svobodu a Arintola u výslechu. Pak jim můžeš vytroubit všechno.

Jakmile ale budeš venku, okamžitě musíš zmizet z města. Někdo z parťáků nemusí uvěřit, že jsem tě navedl já, a mohli by se ti třeba chtít na vlastní pěst pomstít. Uteč do Burin a najdi si práci ve mlejně. Tam se tě nikdo nebude na nic ptát. Ale v každým případě se drž na hony od zločinu, mladej. Jinak to bude někoho stát kejhák. Třeba tebe.“

„Já…“ Viděl mu na tváři úlevu. „Děkuju.“

Wayne spiklenecky mrkl. „A teď nesmíš odpovědět ani na jedinou z mejch otázek.“ Rozkašlal se a zrušil časovou bublinu.

„? ještě slovo, který zřetelně neuslyším, tak to okamžitě ukončím,“ křičel Brettin.

„Fajn,“ volal na něj zpátky Wayne. „Kdo tě najal, kluku?“

„Nic ti neřeknu, kliftone.“

„Ty budeš mluvit, nebo ti nechám usekat všecky prsty!“ řval na něj Wayne.

Mladík se vžil do role a Wayne poskytl strážníkům aspoň pětiminutové představení. Potom zlostně rozhodil rukama a vypochodoval ven.

„Já vám to říkal,“ podotkl Brettin.

„Jo jo,“ odpověděl Wayne. „Budete s nima mít ještě spoustu práce. Ale nevzdávejte to.“

„To se vám řekne,“ namítl Brettin. „Než tihle promluví, tak už budu dávno pod drnem.“

„Takové štěstí mít nebudeme,“ utrousil Wayne.

„Prosím?“

„To nic.“ Wayne párkrát začichal do vzduchu. „Myslím, že dorazil kolega s těma sušenkama, jak jste ho pro ně poslal. Skvělé. Tak jsem se sem přeci netáhl nadarmo.“

„Takže nevíme jistě, co se vlastně stalo,“ dumal Waxilián. Seděl na podlaze vedle velkého archu papíru popsaného výsledky svého genealogického výzkumu. „V Základním kameni je zmínka o dvou dalších kovech a jejich slitinách. Ale v dávnověku se věřilo na šestnáct kovů a v přírodě se všechno tak důsledně řídí zákonem šestnáctky, že to nejde přehlížet. Buď Soulad změnil principy allomancie, nebo jsme ji nikdy nepochopili.“

„Hmmm,“ zabručela Marasi. Seděla na zemi s koleny na stranu. „To bych do vás neřekla, Lorde Waxiliáne. Právníka jsem čekala. Možná i metalurga. Ale filozofa tedy ne.“

„Právník a filozof, to spolu souvisí,“ pousmál se Waxilián. „Obojí je založené na otázkách. Mě k právu vždycky táhla potřeba hledat odpovědi na otázky, které nikdo nemůže najít. A polapit zločince, které všichni pokládají za nepolapitelné. A s filozofií je to stejné. Otázky, záhady, tajemství. Lidská mysl a princip vesmíru jsou dvě největší záhady naší doby.“

Marasi zamyšleně přikyvovala.

„Co k tomu přivedlo vás?“ zeptal se. „Člověk tak často nepotká mladou ženu, která studuje právo.“

„No… moje motivy byly… trochu emotivní,“ odvětila. „Bez strýcovy opory bych nikdy nic nedokázala.“

„I tak.“

„Historky,“ usmála se posmutněle. „Historky o dobru a zlu. Většina lidí kolem nás není ani dobrá, ani zlá.“

Waxilián se zamračil. „Nesouhlasím. Většina lidí je ve své podstatě dobrá.“

„No, možná podle jednoho měřítka. Ale aby mělo dobro nebo zlo nějaký význam, tak ho člověk musí uskutečňovat. A lidé dnes… působí jako hodní nebo jako zlí, ale většinou jen tak sami od sebe, bez vlastního přičinění. Prostě dělají to, co vyplyne z prostředí, ve kterém žijí.

To je jako… No, třeba si představte svět, kde je všechno osvětleno stejným tlumeným světlem. Všechno ? vevnitř i venku ? má stejné osvětlení, které nejde změnit. Kdyby v tomhle světě najednou někdo vyrobil jasnější světlo, tak to bude nápadné. A naopak, kdyby někdo vytvořil tmavší prostor, bude to taky nápadné. A vlastně to vůbec nezáleží na tom, jak intenzivní bylo to původní světlo. Funguje ten rozdíl.“

„To, že jsou lidé většinou dobří, ale přece nijak nesnižuje jejich význam pro společnost.“

„Jistě, to ano,“ přisvědčila a začervenala se. „V žádném případě nechci tvrdit, že bych si přála, aby to bylo jinak, ale… ten jasný a ten tmavý prostor mě fascinují, Lorde Waxiliáne ? už proto, že vybočují z normálu. Proč třeba člověk vychovaný v dobré rodině mezi dobrými přáteli, s dobrým zaměstnáním a slušným postavením začne škrtit ženy měděným drátem a házet jejich těla do kanálu?

Nebo naopak ? dejme tomu, že většina lidí, kteří odejdou do Burin, se přizpůsobí tamnímu drsnějšímu prostředí. Ale jiní ? pár pozoruhodných jedinců ? tam naopak chtějí vnést civilizaci. Sto lidí se snadno nechá přesvědčit společností, že ‚se to dělá takhle‘, a srovná se s neuvěřitelně krutými a zavrženíhodnými činy. Jen jeden řekne ‚ne‘.“

„No, ono to ve skutečnosti zase takové hrdinství není,“ oponoval Waxilián.

„Vám to tak samozřejmě nepřipadá.“

„Slyšela jste někdy o mém prvním případu?“

Začervenala se. „Já… ano. Řekněme, že slyšela. Černej Peret. Násilník a allomant ? obrněnec, myslím. Šel jste za ochráncem zákona, strhl jste Peretovu fotku z vývěsky a odnesl jste si ji s sebou. A za tři dny jste se vrátil i s ním uvázaným k sedlu vašeho koně. Ze všech zločinců, co na té vývěsce měli, jste si vybral toho nejhoršího a nejnebezpečnějšího.“

„Za tu vypsanou odměnu stál.“

Marasi se zakabonila.

„No, podíval jsem se na tu vývěsku a řekl jsem si: ‚Každý z těchhle chlapíků mě nejspíš asi zabije, tak už si rovnou vyberu toho, co má největší cenu.‘ Potřeboval jsem peníze. Tři dny jsem neměl k jídlu nic než trochu sušeného masa a pár fazolí. A pak se objevil Taraco.“

„Jeden z největších banditů naší doby.“

„On mi totiž mohl pomoct k tomu, abych se dostal k novým botám. Bylo to sotva pár dní, co vykradl ševce, tak mě napadlo, že kdybych ho chytil, mohl bych na tom nějaké ty boty vydělat.“

„Já jsem myslela, že jste po něm šel proto, že týden předtím zabil ve Faradamu ochránce zákona.“

Waxilián zavrtěl hlavou. „O tom jsem se dozvěděl, až když jsem ho přivedl na stanici.“

„Aha…“ Potom se dychtivě usmála. „A co Tvrďák Harrisel?“

„To byla zase sázka s Waynem,“ odpověděl Waxilián. „Jak to, že nejste zklamaná?“

„Takhle je to totiž víc ze života, Lorde Waxiliáne.“ Oči jí zářily zaujetím a skoro až dravou chtivostí. „Já si to musím všechno zapsat.“ Sáhla do kabelky a vyndala zápisník a tužku.

„Tohle vás motivuje?“ podivil se Waxilián, když si začala rychle dělat zápisky. „Takže studujete proto, abyste se proslavila jako v těch historkách?“

„Ne, to ne,“ vyhrkla. „Jen jsem se o nich chtěla něco dozvědět.“

„Určitě?“ opáčil. „Mohla byste se stát ochránkyní zákona, vydat se do Burin a všechno tohle prožít na vlastní kůži. Nemyslete si, že to nejde, protože jste žena. V lepší společnosti by vás o tom možná přesvědčovali, ale v horách na tom nezáleží. Tam nemusíte chodit v krajkových šatech a vonět jako květiny. Můžete nosit na opasku revolver a řídit se vlastními pravidly. Nezapomeňte, že Následnice byla taky žena.“

Naklonila se k němu blíž. „Můžu se vám k něčemu přiznat, Lorde Waxiliáne?“

„Jedině pokud je to něco zvrhlého, intimního nebo pobuřujícího.“

Usmála se. „Já mám krajkové šaty a květinové vůně ráda. A ráda žiju ve městě v moderním pohodlí. Když si uvědomím, že si tady můžu kdykoli, třeba v noci, poslat pro jídlo z Terrisu…“

„Neuvěřitelné.“ Skutečně to pro něho neuvěřitelné bylo. Nikdy si neuvědomil, že by to bylo opravdu možné.

„O Burinách ráda čtu a asi bych se tam ráda podívala, ale myslím, že bych tam nechtěla žít. Špína, to není pro mě. A bez možnosti hygieny a tak.“ Znovu se k němu naklonila. „A upřímně, obdivuju lidi, jako jste vy, kteří si opravdu připnou revolver a střílejí. Je na tom něco neženského?“

„To bych neřekl. Ale střílet umíte dost dobře, to zase ano.“

„No, střílet na věci, to mi nevadí. Ale na lidi?“ zachvěla se. „Já vím, že Následnice je vzorem samostatné ženy. Máme o tom na univerzitě taky přednášky. Její odkaz je dokonce zanesený i v zákoně. Jenže já opravdu nechci nosit kalhoty a být jako ona. Někdy si připadám jako zbabělec, když si to takhle přiznám.“

„To nesmíte,“ domlouval jí. „Vy musíte být sama sebou. Jenže to pořád ještě nevysvětluje, proč chcete studovat právo.“

„No, protože to tady ve městě chci změnit,“ spustila znovu dychtivě. „I když mám pocit, že stíhat každého zločince a provrtat do něj díru kusem olova poslaným velkou rychlostí je hrozně neefektivní.“

„Někdy je to ale docela zábava.“

„Já vám něco ukážu.“ Zalovila v kabelce a po chvilce vyndala složený list papíru. „Vykládala jsem o tom, jak lidé jednají na základě prostředí, ve kterém žijí. Vzpomeňte si, jak jsme mluvili o Burinách a o tom, kolik je tam ochránců zákona na počet obyvatel. A přesto je tam vyšší zločinnost. To je právě výsledek prostředí. Podívejte.“

Podala mu papír. „Tohle je zpráva, kterou dávám dohromady. O vztahu kriminality a prostředí. Tady je rozbor hlavních faktorů, které vedly ke snížení kriminality v některých částech města. Zvýšení počtu strážníků, více trestů smrti a tak. Jejich účinnost je asi tak průměrná.“

„Co je támhleto dole?“ zeptal se Waxilián.

„Renovace,“ usmála se. „Tady koupil bohatý člověk, Lord Joshin, několik parcel v jedné z problematičtějších oblastí. Vyčistil je a začal renovovat. A kriminalita se snížila. Lidé se nezměnili, změnilo se prostředí. Teď je tam bezpečno a je to slušná čtvrť.

My tomu říkáme ‚princip rozbitých oken‘. Když člověk vidí dům s rozbitým oknem, tak bude s větší pravděpodobností krást nebo jinak porušovat zákon, protože podvědomě usoudí, že už na tom nezáleží. Když jsou všechna okna v pořádku a ulice čisté a domy taky, zločinnost klesá. Je to stejné, jako když je venku horko a lidé jsou kvůli tomu nevrlí. A zrovna tak zpustlé místo dělá z normálních lidí zločince.“

„Zajímavé,“ poznamenal.

„Samozřejmě,“ navázala, „to není jediný faktor. Vždycky se najdou lidé, kteří na okolí takhle nereagují. A ti mě fascinují, jak jsem říkala. No, já jsem se vždycky kamarádila s čísly a šly mi počty. Vidím ve věcech souvislosti a žasnu nad nimi. Vyčistit pár ulic je levnější než zaměstnat pár strážníků navíc ? a přitom to dokáže zmenšit zločinnost.“

Waxilián se díval na zprávu a potom na ni. Měla červené tváře. Bylo na ní něco podmanivého. Jak jsou tu vlastně dlouho? Zaváhal a potom vytáhl kapesní hodinky.

„Jé,“ lekla se při pohledu na ně. „To jsme se zapovídali! To bychom neměli ? chudák Steris je v zajetí.“

„Nemůžeme pro ni nic moc udělat, dokud se nevrátí Wayne,“ připomněl jí. „Mohl by tu být už každou chvíli.“

„Taky že je,“ ozval se Waynův hlas z haly.

Marasi nadskočila a vyjekla.

Waxilián vzdychl. „Jak dlouho už tam čekáš?“

Ve dveřích se objevila Waynova hlava v konstáblovském klobouku. „Nó, chviličku. Slyšel jsem, že tu máte nějaký intelektuální hrátky. Nic pro mě. Tak jsem nechtěl rušit.“

„To je od tebe moudrý. Ona ta tvoje stupidita je totiž infekční.“

„Nekamenuj mě těma cizíma slovama, chlape!“ Wayne vešel dovnitř. Kromě konstáblovského klobouku měl na sobě civil ? svrchník a kalhoty a své bojové hole.

„Uspěl jsi?“ zajímal se Waxilián, vstal a podal ruku Marasi, aby jí pomohl na nohy.

„No jasně ? nesu sušenky,“ zazubil se Wayne. „A ti mizerové kliftoni za ně ještě zaplatili.“

„Wayne?“

„Ano?“

„Mizerové kliftoni jsme leda tak my.“

„Ne, už ne,“ prohlásil Wayne hrdě. „My jsme svobodní občani, jenom nám není lhostejná naše občanská povinnost. A sušenky od mizerů kliftonů.“

Marasi se zašklebila. „Když o nich mluvíte takhle, člověka přechází chuť.“

„Ale byly dobrý.“ Sáhl do svrchníku. „Taky jsem vám přinesl. Jen se mi trochu rozdrobily v kapse.“

„Ne, děkuju,“ vyhrkla vyplašeně.

Wayne však vytáhl z kapsy jen list papíru a zamával jím před Waxiliánem. „Tady je adresa úkrytu Mizečů tady ve městě. A jméno chlapa, který je najímá.“

„Opravdu?“ Marasi se rozběhla k papíru. „Jak jste to udělal?“

„Whisky a osobní kouzlo,“ odtušil Wayne.

„Jinými slovy,“ dodal Waxilián, došel k nim a přečetl si papír Marasi přes rameno, „je Wayne prostě ukecal. Ale odvedl kus práce!“

„Musíme ale pospíchat!“ naléhala Marasi. „Dojet tam, vzít Steris a ?“

„Tam už nebudou,“ přerušil ji Waxilián a vzal si od Wayna papír. „Potom, co jich pár zatkli. Wayne, slyšeli strážníci, co jsi z vězňů dostal?“

Wayne se zatvářil dotčeně. „Co si myslíš?“

Waxilián pokyvoval a třel si bradu. „Měli bychom tam samozřejmě vyrazit co nejdřív. Než vychladne stopa.“

„Jenže…,“ začala Marasi, „přece strážníci…“

„Až si to prohlédneme, tak jim pošleme anonymní vzkaz,“ ubezpečil ji Waxilián.

„To nebude potřeba,“ řekl Wayne. „Nechal jsem tam časovanou bombu.“

„Kdy vybuchne?“

„Za soumraku.“

„Hezký.“

„Vděk můžete projevit velkým nugetem vzácného drahého kovu,“ pravil Wayne.

„Na stole,“ utrousil Waxilián, složil papír a vsunul ho do kapsičky u vesty.

Wayne došel ke stolu a podíval se na zařízení, které na něm stálo. „No, nevím, jestli chci zrovna na tohle sahat, kámo. Já mám svý prsty rád.“

„To nevybuchne, Wayne,“ děl suše Wax.

„Říkal jsi, že ?“

„Stalo se to jednou,“ oponoval Waxilián.

„Víš ty, jaká je otrava nechávat si dorůst prsty, Waxi?“

„No, jestli je to stejný jako to tvoje věčný stěžování, tak potom je to teda vážně hrůza.“

„No snad jsem tolik neřek,“ zahuhlal Wayne a prohlížel stůl tak dlouho, dokud nenašel lahvičku s vločkami cerrobendu. Vzal ji a opatrně se vzdálil. „Jenže vedle tebe vždycky vybouchnou zrovna ty nejnevinnější věci. Jeden si musí dávat bacha.“ Zatřásl lahvičkou. „Moc tam toho není.“

„Ty jsi mi najednou rozmazlenej,“ odfrkl si Waxilián. „V Burinách se toho tolik najednou vůbec nedalo sehnat. Sundej si ten klobouk. Mrkneme se na tu fabriku, co tu máš napsanou.“

„Můžeme jet mým vozem, jestli chcete,“ navrhla Marasi. Po straně se objevil Tillaume, v jedné ruce nesl koš a ve druhé podnos s čajem. Koš postavil vedle dveří a podnos na stůl a začal servírovat čaj.

Waxilián se podíval na Marasi. „Chcete jet taky? Já jsem myslel, že jste říkala, že střílení necháte mužským, jako jsem já.“

„A vy jste říkal, že už tam nebudou,“ odpověděla. „Takže nehrozí žádné nebezpečí.“

„Ale pořád vás chtějí,“ upozornil ji Wayne. „Snažili se vás unést na té hostině. Takže vám nebezpečí určitě hrozí.“

„Vám taky. Kteréhokoli z vás by zastřelili, ani by nemrkli,“ namítla. „Takže jsme na tom všichni stejně.“

„To bych neřekl,“ broukl Wayne.

Tillaume Waxiliánovi podal šálek čaje na malém tácku. Wayne ho z tácku s úsměvem sebral, i když se mu ho Tillaume snažil odsunout z dosahu.

„To je pohodlíčko,“ prohodil se šálkem v ruce. „Waxi, proč jsi mi něco takovýho nepořídil taky ve Wertingu?“ Majordomus na něj vrhl pohrdavý pohled a vrátil se ke stolu připravit další šálek.

Waxilián pozoroval Marasi. Pořád mu na tom všem něco nesedělo. Podle toho, co říkal Wayne…

„Proč vůbec chtějí vás?“ zeptal se jí. „Na té hostině měli lepší objekty. Byly tam ženy, které mají blíž k té pokrevní linii, o kterou jim jde.“

„No, vždyť jsi sám tvrdil, že je to třeba proto, aby nás zavedli na falešnou stopu,“ ozval se Wayne, nasypal si do šálku čaje trochu kovových vloček a celý ho jedním douškem vypil.

„To jsem tvrdil,“ přitakal Waxilián, podíval se Marasi do očí a něco v nich zaregistroval. Otočila se. „Jenže kdyby to bylo takhle, tak by chtěli někoho z úplně jiné rodové linie, a ne přímou sestřenici.“ Sevřel rty a v tu chvíli mu to došlo. „Já vím. Vy jste nemanželské dítě, že? Sterisina nevlastní sestra. Lord Harms je váš otec, viďte?“

Začervenala se. „Ano.“

Wayne hvízdl. „Teda, Waxi… Nazvat někoho levobočkem na druhý schůzce… To bych snad mohl udělat jedině já.“ Pohlédl na Marasi. „Na třetí, kdyby byla krásná.“

„Já…“ Waxiliána najednou polil stud. „Jistě. Nechtěl jsem…“

„To je v pořádku,“ odpověděla tiše.

Všechno to zapadalo. Proto ty rozpaky Lorda Harmse a Marasi, když Steris mluvila o milenkách. A zařadila o nich do smlouvy zvláštní klauzuli. Protože byla na mužskou nevěru zvyklá. Tím se vysvětlovalo i to, že Lord Harms hradí vzdělání a ubytování Sterisiny „sestřenice“.

„Slečno Marasi,“ vzal ji za ruku. „Asi mě život v Burinách poznamenal víc, než bych chtěl. Bývaly doby, kdy jsem o věcech víc přemýšlel, než jsem je vyslovil. Odpusťte.“

„Prostě jsem, co jsem, Lorde Waxiliáne,“ odtušila. „A jsem s tím sžitá.“

„I tak to ale ode mě bylo nezdvořilé.“

„Není potřeba se omlouvat.“

„Ha,“ zavětřil Wayne zasvěceně, „ten čaj je otrávenej.“

A zhroutil se na zem.

Marasi zalapala po dechu a okamžitě se k němu vrhla. Waxilián se obrátil k Tillaumovi v okamžiku, kdy Tillaume zanechal údajné přípravy čaje a zvedl pistoli.

Nebyl čas na rozmýšlení. Waxilián spálil ocel ? nosil ji u sebe, když měl pocit, že by se mohl ocitnout v ohrožení ? a zatlačil na knoflík vesty. Vždycky na ní měl přišitý jeden ocelový, aby ho mohl použít na doplnění zásob kovu nebo jako zbraň.

Knoflík se vytrhl, přeletěl místnost a zasáhl Tillauma do hrudníku právě ve chvíli, kdy se chystal stisknout spoušť. Tillaumova rána minula. Waxilián však ani kulku, ani zbraň allomanticky nezaregistroval. Byl to tedy hliník.

Tillaume zavrávoral, upustil pistoli a snažil se odplazit podél knihovny pryč. Na podlaze za ním zůstávala krvavá stopa. U dveří upadl.

Waxilián si klekl k Waynovi. Marasi při výstřelu vyskočila a vytřeštěně zírala na padajícího majordoma.

„Wayne?“ Waxilián nadzvedl příteli hlavu.

Wayne těkal očima z místa na místo. „Jed. Nesnáším jed. To je horší než přijít o prst, to ti řeknu.“

„Lorde Waxiliáne!“ vykřikla vyděšeně Marasi.

„Bude v pořádku,“ ujistil ji Waxilián klidně. „Když může mluvit, tak má dost feruchemických zásob a dá se dohromady.“

„Ne on! Majordomus!“

Waxilián okamžitě vzhlédl a zjistil, že umírající Tillaume dělá něco s košíkem, který přinesl ? sáhl do něho zakrvácenou rukou a cosi vyndal.

„Wayne!“ zařval. „Bublinu! Hned!“

Tillaume upadl na zem. Koš explodoval a vyletěl do vzduchu jako ohnivá koule.

A tam zůstal viset.

„Sakra!“ zaklel Wayne a stočil se na bok, aby ten výbuch viděl. „Já tě varoval. Já jsem říkal, že kolem tebe pořád něco bouchá.“

„S tímhle nemám nic společnýho.“

„Je to tvůj majordomus.“ Wayne kašlal a hrabal se na kolena. „Fujtajfl! Ten čaj ani nebyl dobrej.“

„Zvětšuje se to!“ Marasi zděšeně ukazovala na explozi.

Ještě než stačil Wayne vytvořit další bublinu, koš ve vzduchu shořel. Tlaková a ohnivá vlna se pomalu šířila dál. Zapálila koberec a zničila rám dveří a knihovnu. Majordomus už ležel v plamenech.

„Zatraceně, to byla ale rána,“ prohodil Wayne.

„Nejspíš to mělo vypadat jako nehoda s tou mou metalurgií,“ soudil Waxilián. „Měli jsme uhořet, a tím by se zahladily stopy po vraždě.“

„Tak vyskočíme z okna?“

„Tu vlnu nepřekonáme,“ namítl Waxilián zamyšleně.

„Ty to dokážeš. Když pořádně zatlačíš.“

„A na co, Wayne? Tím směrem není žádná pořádná kotva. Navíc když nás mrštím takhle prudce dozadu, tak nás to okno rozpáře na kusy.“

„Pánové,“ naléhala Marasi zoufale, „zvětšuje se to!“

„Wayne neumí zastavit čas,“ objasnil Waxilián. „Umí ho jen zpomalit. A s bublinou nemůže hýbat, jakmile ji jednou vytvoří.“

„Hele,“ vmísil se Wayne, „tak vyhoď do povětří celou zeď. Zatlač na hřeby v okenních rámech a prostě ten barák z týhle strany celej otevři. Pak nás můžeš poslat, kam chceš, a na nic nenarazíme.“

„Posloucháš se vůbec, když vykládáš takovýhle věci?“ tázal se Waxilián s rukama v bok. „To je cihla a kámen. Když zatlačím moc, hodím nás rovnou do toho ohně.“

„Už je to strašně blízko u nás!“ hlásila Marasi.

„Tak se udělej těžší,“ radil Wayne.

„Tak těžkej, abych se nepohnul a utrhl od baráku celou zeď ? pevnou a bytelně postavenou?“

„Jasně.“

„To nevydrží podlaha,“ namítl Waxilián. „Propadne se.“

Odmlčel se.

Oba se podívali dolů.

Waxilián se dal do pohybu. Strhl k sobě Marasi, až vyjekla. Skulil se na záda a držel ji pevně na sobě.

Výbuch jim už zamlžil výhled a oheň pohltil většinu místnosti. Blížil se k nim nenasytným žlutým žárem jako bublající těsto, když se rozpíná v obrovské troubě.

„Co to ?“ ozvala se Marasi.

„Držte se!“ vykřikl Waxilián.

Zmnohonásobil svou váhu.

Feruchemie nefungovala jako allomancie. Často se tyto dvě kategorie schopností spojovaly, ale přitom byly v mnoha směrech protichůdné. V allomancii vycházela síla z kovu a její rozsah byl omezený. Wayne mohl zpomalit čas jen do určité míry a Waxilián mohl tlačit na kov jen určitou silou.

Feruchemie pracovala na principu jakéhosi kanibalismu ? člověk konzumoval část sebe sama a střádal ji na pozdější využití. Na deset dnů si snížil váhu na polovinu a na skoro stejně dlouhou dobu někdy v budoucnu mohl vážit jeden a půlkrát víc než normálně. Nebo po poloviční dobu dvakrát víc. Nebo po čtvrtinovou dobu čtyřikrát víc.

Nebo si mohl na krátký okamžik zvýšit váhu až na krajní hodnoty.

Waxilián nabral všechnu hmotnost, kterou nastřádal do svých feruchemických zásobáren v době, kdy používal jen tři čtvrtě své váhy. Najednou byl těžký jako balvan, potom jako dům a po chvíli ještě těžší. A celá jeho váha byla koncentrovaná jen na malou plochu na podlaze.

Dřevo zapraskalo a propadlo se. Waxilián vypadl z Waynovy časové bubliny do normálního času. Prvních pár okamžiků vnímal jenom chaos. Slyšel shora obrovskou ránu a zasáhla ho vlna výbuchu. Okamžitě snížil svou váhu a zatlačil na hřeby v podlaze pod nimi, aby zbrzdil jejich pád.

Ovšem už neměl čas provést to dobře. Spadli na podlahu spodního patra a na ně dopadlo něco těžkého, až to Waxiliánovi vyrazilo dech. Všechno zaplavovalo oslnivé světlo a žár plamenů.

Potom bylo najednou po všem.

Waxilián ležel jako omámený a v uších mu hučelo. Hekl a uvědomil si, že se ho Marasi drží jako klíště a třese se. Na chvíli ji k sobě pevně přitiskl a zamžoural. Jsou ještě v nebezpečí? Co to na ně spadlo?

Wayne, pomyslel si. Přinutil se pohnout, skulil se na bok a odsunul Marasi stranou. Podlaha pod nimi byla rozbitá napadrť, hřebíky placaté. Zřejmě zatlačil dřív, než se stačil zbavit přebytečné váhy.

Oba byli samá tříska a suť. Ze stropu zbyly trosky, ve kterých doutnaly zbytky dřeva, a snášely se z něj vločky popela a kousky omítky. Kolem díry, kterou prorazil, nezbylo nic. Všechno pohltil požár po výbuchu.

Svraštil obličej a odstrčil Wayna. Wayne spadl na ně a vlastním tělem je izoloval od žáru. Svrchník měl roztrhaný a pod ním byla vidět krvavá ohořelá záda.

Marasi si zděšeně zakryla ústa rukou. Stále se ještě třásla, kaštanové vlasy měla rozcuchané a oči dokořán.

Ne, křičel v duchu Waxilián a bál se Wayna otočit. Prosím, ne! Wayne použil svou feruchemickou zásobu zdraví na to, aby se vzpamatoval z otravy jedem. A včera říkal, že má zásob tak maximálně ještě na jednu kulku…

Nervózně sáhl Waynovi na krk. Nahmatal slabý puls. Zavřel oči a zhluboka vydechl. Jak Wayna pozoroval, všiml si, že se mu rány na zádech začínají pomalu hojit. Velmi pomalu. Každý feruchem krvetvor je v rychlosti uzdravování omezen hladinou feruchemické zásoby zdraví. Rychlejší uzdravení vyžaduje mnohem větší zásobu. Jestli Wayne už mnoho zásob nemá, musí postupovat pomalu.

Waxilián ho nechal. Wayne měl určitě velké bolesti, ale on pro něj v tuto chvíli nemohl nic udělat. Vzal tedy za paži Marasi. Byla rozechvělá.

„Je to dobrý,“ řekl a jeho vlastní hlas mu zněl divně a přidušeně, jak měl ještě výbuchem otřesený sluch. „Uzdravuje se. Nestalo se vám nic?“

„Já…“ Vypadala omámeně. „Dva ze tří zraněných, kteří utrpí šok, v první chvíli nedokážou svá zranění identifikovat. Nejspíš v důsledku stresu nebo díky mechanismům, které umožňují tělu překonat bolest.“

„Tak mi povězte, jestli něco z tohohle bolí.“ Prohmatával jí kotníky, lýtka a ruce, aby objevil případnou zlomeninu. Opatrně ji dloubal do žeber, i když to bylo přes silnou látku jejích šatů obtížné.

Pomalu se probírala z ochromení, pak se na něho podívala, přitáhla si ho blíž a opřela si hlavu o jeho hruď. Chvilku váhal a potom ji objal. Postupně se jí zklidnil dech a ovládla se.

Wayne za nimi začal kašlat. Pohnul se, zasténal a zase ležel klidně a pracoval na zahojení ran. Propadli se do ložnice pro hosty. Dům hořel, ale požár nebyl příliš rozsáhlý. Určitě někdo zavolá strážníky.

Nikdo z personálu neutíkal, uvědomil si Waxilián. Jsou v pořádku?

Nebo o tom věděli? Stále se snažil srovnat si to všechno v hlavě. Tillaume ? muž, který strýci věrně sloužil celá desetiletí ? se ho pokusil zavraždit. Třikrát.

Marasi se od něho odtrhla. „Myslím…, že už jsem to zvládla. Děkuju.“

Přikývl, vytáhl kapesník a podal jí ho a potom si klekl k Waynovi. Na zádech se mu pod krvavými strupy a popáleninami pomalu tvořila nová kůže.

„Je to ošklivý?“ zeptal se se zavřenýma očima.

„Přežiješ to.“

„Já myslím ten kabát.“

„No, tak na ten budeš tentokrát potřebovat hódně velkou záplatu.“

Wayne si odfrkl a pak se namáhavě posadil. Přitom se několikrát zašklebil a nakonec otevřel oči. Po tvářích mu tekly slzy. „Já ti to říkal, Waxi. Vedle tebe vždycky vybuchujou ty nejnevinnější věci.“

„Ale tentokrát máš všechny prsty.“

„Výborně. Tak tě můžu uškrtit.“

Waxilián se usmál a položil mu ruku na rameno. „Děkuju.“

Wayne přikývl. „Omlouvám se, že jsem na vás spadl.“

„Za daných okolností ti to odpustíme.“ Waxilián pohlédl na Marasi. Choulila se, ruce obtočené kolem těla, obličej bledý. Zaregistrovala jeho zkoumavý pohled a spustila ruce dolů, jako by se nutila být silná, a začala vstávat.

„Ještě počkejte,“ vybídl ji Waxilián. „Nepospíchejte.“

„Už je to dobré,“ zadrmolila tak, že jí skoro nebylo rozumět. Waxilián stále ještě pořádně neslyšel. Zatím mu však ani nezvonilo v uších. To přijde, až se mu sluch vrátí. „Já jen… nejsem zvyklá na to, že by se mě lidé pokoušeli zabít.“

„Na to si člověk nezvykne nikdy,“ odpověděl Wayne. „To mi věřte.“ Zhluboka se nadechl a svlékl si zbytky svrchníku a košile. Potom obrátil spálená záda k Waxiliánovi. „Můžeš?“

„Možná se radši otočte, Marasi,“ pravil Waxilián.

Zamračila se, ale neotočila se. Waxilián chytil konec spálené kůže na Waynově rameni, škubl a strhl mu kůži z celých zad. Zůstala skoro v jednom kuse. Wayne zabručel. Na zádech už měl novou kůži, hladkou a růžovou, ale nemohl hojení dokončit, dokud se nezbavil ztvrdlé spálené vrchní vrstvy. Waxilián ji zahodil.

„Jé, pro věčný Soulad,“ utrousila Marasi a zvedla ruku k ústům. „Asi se mi zvedne žaludek.“

„Já jsem vás varoval,“ připomněl jí Waxilián.

„Já jsem myslela, že mluvíte o těch spáleninách. Netušila jsem, že mu utrhnete celá záda.“

„Teď je to ale mnohem lepší.“ Wayne pohnul holými rameny. Byl štíhlý a svalnatý a na pažích měl feruchemické náramky. Kalhoty měl trochu ožehnuté, ale jinak celkem v pořádku. Natáhl ruku a vytáhl ze sutin jednu ze svých bojových holí. Druhou měl stále u pasu. „Tak teď mi dluží kromě klobouku ještě svrchník. Kde je všechno služebnictvo?“

„Taky by mě to zajímalo,“ přikývl Waxilián. „Půjdu to trochu prohlídnout, jestli tam není někdo zraněný. Ty odveď Marasi. Musíte se opatrně proplížit přes zahradu a brankou ven. Tam se sejdeme.“

„Proplížit?“ ozvala se Marasi.

„Pro toho, kdo najal tohohle chlápka, aby nás zabil,“ vysvětloval Wayne, „byl ten výbuch signál, že jsme bradou vzhůru.“

„Přesně tak,“ přisvědčil Waxilián. „Takže máme hodinu nebo dvě času, než prohledají dům a identifikují Tillauma ? jestli z něj něco zbylo. Do té doby si budou myslet, že jsme mrtví.“

„Takže nám na nějaký rozmejšlení moc času nezbejvá,“ dodal Wayne. „Jdeme. Musíme sebou hodit.“

Odvedl Marasi po zadním schodišti na zahradu. Stále mu ještě připadala trochu omámená.

Waxilián měl pocit, jako by měl v uších nacpanou bavlnu. Měl podezření, že na něj musejí křičet. Wayne měl pravdu. Člověk si nikdy nezvykne na to, že se ho někdo pokouší zabít.

Začal spěšně prohledávat dům a přitom doplňoval feruchemické zásoby. Byl mnohem lehčí, skoro o polovinu než obvykle. Bylo pro něj obtížné i chodit, protože ho tížilo oblečení a zbraně. Ale měl v tom už praxi.

Ve spíži našel Limmi a slečnu Grimesovou v bezvědomí. Byly ale naživu. Oknem zahlédl správce vozového parku Krenta. Stál, rukama se držel za hlavu a s vytřeštěnýma očima sledoval, jak hoří dům. Po ostatním služebnictvu nebylo nikde ani stopy.

Mohli být příliš blízko a výbuch je mohl smést, ale to se Waxiliánovi nezdálo pravděpodobné. Nejspíš Tillaume ? který měl nad vším služebnictvem patronát ? poslal pryč, koho mohl, a ostatní potom omámil drogami a strčil na bezpečné místo. Vypadalo to, že nechtěl, aby byl někdo z nich zraněn. Nikdo kromě Waxiliána a jeho hostů.

Waxilián rychle odnesl obě bezvládné ženy do zadní zahrady ? opatrně, aby ho nikdo neviděl. Doufal, že je Krent se strážníky brzy objeví. Potom si vzal dva revolvery z komory v přízemí a v prádelně sebral košili a sako pro Wayna. Rád by se podíval do truhly, kde nechal oba Sterriony, ale nebyl čas.

Proklouzl zadním východem a přešel přes zahradu. Každým krokem se víc a víc znepokojoval tím, co se stalo. Je hrozné, když se vás někdo pokusí zabít, ale horší je, když je to někdo, koho znáte.

Nebylo pravděpodobné, že by banditi stačili tak rychle Tillauma kontaktovat a podplatit. Nemohli vědět, že by byl starý majordomus něčemu takovému přístupný. Bezpečnější alternativa by byl zahradník nebo štolba. Tady šlo o něco většího. Od Waxiliánova prvního okamžiku ve městě se ho Tillaume snažil odradit od jakéhokoli pokusu zaplétat se do záležitostí zákona. Ten večer před plesem se cíleně snažil odvést ho od myšlenek na loupeže.

S člověkem, který za tím stojí, musel Tillaume už nějakou dobu spolupracovat. Což znamená, že Waxiliána celou tu dobu sledoval.

Vůz rachotil po dlažebních kostkách a řítil se k Pátému oktantu. Marasi seděla se založenýma rukama a rozhlížela se po rušné ulici. Míjeli kočáry s koňmi a podél ulice pluli lidé jako malé krevní buňky v žilách, které pozorovala pod mikroskopem na univerzitě. Na každém rohu nebo na místech, kde zrovna opravovali dlažbu chodníku, se shlukli.

Lord Waxilián s Waynem usedli na druhou stranu. Waxilián vypadal zamyšleně, v očích měl nepřítomný výraz. Wayne podřimoval, hlavu měl zakloněnou a oči zavřené. Někde si obstaral klobouk, takový omšelý, co rádi nosí chlapíci od novin. Když s Marasi utekli z budovy, zabočili za roh a přešli Dampmerský park. Na druhé straně ulice už na ně Waxilián mával z kočáru.

Než se vměstnali dovnitř, nasadil si Wayne klobouk a tiše si pohvizdoval. Marasi netušila, kde klobouk vzal. Začal tiše chrápat. Potom, co je všechny málem zabili, a potom, co mu utrhli kůži z celých zad, ještě dokáže spát. Stále ještě cítila štiplavý pach spálené látky a zvonilo jí v uších.

Tohle jsi přece chtěla, opakovala si. To ty jsi přece umluvila Lorda Harmse, aby tě vzal na schůzku s Waxiliánem. Dnes jsi do toho domu přišla sama. Za to všechno si můžeš jedině ty.

Kdyby se aspoň ukázala v lepším světle! Jede v kočáru s největším ochráncem zákona, jakého kdy Buriny měly tu čest poznat, a předvede se před ním jako bezmocná husa, kterou zmítají emoce. Chtěla vzdychnout, ale zarazila se. Ne. Nebude trucovat. Tím by to všechno jen ještě víc zkazila.

Míjeli jeden z příčných kanálů, které rozdělovaly město na osm dílů. Viděla obrázky stránek ze Základního kamene, které obsahovaly plány a nákresy Elendelu, i když jméno města vybral Pán Mistborn. Uprostřed města byl veliký kulatý park, kde celý rok kvetly květiny, protože tu vzduch ohřívaly podzemní prameny. Z nich se paprskovitě rozbíhaly kanály do úrodných vzdálenějších částí. Ulice a bloky domů přísně sledovaly určitý řád. Ulice tehdy postavili velmi široké ? mnohem širší, než by podle jejich předpokladů někdy mohlo být potřeba. Dnes sotva stačily.

Vůz se blížil k Pláni znovuzrození, pokryté na svahu zeleným trávníkem s kvetoucími marewillskými růžemi. Hřebenu svahu dominovaly sochy Posledního císaře a Následnice Hrdiny z Hathsinu. Pod nimi byl jejich hrob a muzeum. Marasi v něm byla několikrát jako dítě a prohlížela si pozůstatky světa popela, který zachránili před zkázou Tvůrci ? ti, kteří byli ukryti v lůně země a znovuzrozeni k tomu, aby vybudovali novou společnost.

Kočár pokračoval po aleji kolem Pláně znovuzrození. Místo dláždění tu byl asfalt, aby ztlumil klapot kopyt okovaných ocelí a příležitostným autům zpříjemnil cestu. Auta byla zatím vzácná, ale jeden její profesor tvrdil, že nakonec zcela nahradí koně.

Snažila se soustředit na to, co je čeká. Za Mizeči bylo něco víc než jen loupeže a únosy. Už to, jak záhadně mizel náklad vlaků, čímž si vysloužili svou přezdívku. A ty jejich dokonalé zbraně. A potom ten pokus o atentát na Waxiliána, jednak s jedem a jednak s bombou.

„Lorde Waxiliáne?“ ozvala se.

„Ano?“

„Jak zemřel váš strýc?“

„Měl nehodu v kočáře,“ odpověděl zamyšleně. „S tetou a s mou sestrou jeli na venkov. Bylo to sotva pár týdnů potom, co můj bratranec ? dědic domu ? podlehl nemoci. Ta cesta jim právě měla pomoct se z toho vzpamatovat.

Strýc Ladrian se chtěl podívat do skal, kvůli vyhlídce do kraje, ale teta byla moc slabá na to, aby se tam vydali pěšky. Po cestě se jim splašil kůň, vůz se utrhl a spadl ze skály.“

„To je mi líto.“

„Mně taky,“ sdělil jí tiše. „Neviděl jsem je několik let. Ale mám skoro až pocit viny, že mě jejich ztráta nezasáhla tolik, jak by hodného synovce zasáhnout měla.“

„Myslím, že zasažených lidí už v téhle záležitosti bylo dost,“ zamumlal Wayne.

Waxilián se na něho přísně podíval. Wayne to ale neviděl, protože měl stále ještě zavřené oči a přes obličej klobouk.

Marasi ho šťouchla do holeně, až vyjekl. Potom se začervenala. „O mrtvých jen dobře,“ řekla.

Wayne si třel nohu. „Tak ona peskuje už i mě. Ty ženský.“ Znovu si dal klobouk přes obličej a pohodlně se usadil.

„Lorde Waxiliáne,“ spustila znovu Marasi, „napadlo vás někdy, jestli…“

„Jestli strýce nemohl někdo zavraždit?“ dokončil Waxilián. „Jsem ochránce zákona, takže mě tohle napadne prakticky nad každým úmrtím. Ale v žádné ze zpráv, co jsem k tomu dostal, nebylo nic podezřelého. Jedna z věcí, které jsem se naučil hned na začátku své kariéry, byla, že náhody se dějí. Strýc byl hazardér. V mládí se skutečně věnoval hazardu a i v pozdějším věku měl rád dobrodružství. Nakonec jsem dospěl k závěru, že to skutečně byla nehoda.“

„A teď?“

„A teď,“ pokračoval, „přemýšlím o tom, jestli všechny ty zprávy, které jsem obdržel, nebyly příliš jasné a jednoznačné. A napsané tak, abych nepojal žádné podezření. Nakonec tu byl Tillaume, i když ten den, kdy se to stalo, zůstal v domě.“

„Proč by někdo vašeho strýce chtěl zabít?“ zeptala se. „Copak by neměli strach, že vás to jako zkušeného ochránce zákona přivede zpátky do města? Odstranit strýce a poštvat proti sobě Bystrozrakého Waxiliána…“

„Bystrozrakého Waxiliána?“ podivil se Wayne a otevřel oko. Tiše si odfrkl a utřel si nos kapesníkem.

Začervenala se. „Omlouvám se. Ale takhle se o něm píše.“

„Takhle by se mělo psát o mně,“ namítl Wayne. „Já si bystřím zrak každý ráno. Štamprletem.“

„Jenže tvoje ráno je nejdřív po poledni, Wayne,“ podotkl Waxilián. „Do tý doby zrak nepoužíváš, takže si nemáš co bystřit.“

„Buď přece spravedlivej! Zase ho používám dlouho do noci…“ Zašklebil se pod kloboukem. „Waxi, kdy zajdeme za Ranette?“

„Nezajdeme,“ utrhl se Waxilián. „Jak tě to mohlo napadnout?“

„No, když jsme tady. Ona je tu taky. Přistěhovala se sem do města těsně před tebou. A vůbec. Explodovala nám střecha nad hlavou. Měli bychom za ní zajít, víš. Jako přátelé.“

„Ne,“ trval na svém Waxilián. „Stejně ani nevím, kde ji hledat. Město je veliký.“

„Bydlí ve Třetím oktantu,“ řekl Wayne nepřítomně. „V domě z červených cihel. Dvoupodlažním.“

Waxilián střelil po Waynovi přísným pohledem a Marasi to zaujalo. „Kdo je to?“

„Ale nikdo,“ odvětil Waxilián. „Jak vládnete pistolí?“

„Nic moc,“ přiznala. „Ve střeleckém klubu používáme pušky.“

„No, když ona puška je trochu velká do kabelky,“ mínil Waxilián a vytáhl pistoli z podpažního pouzdra. Byla malá, s úzkou hlavní. Celá zbraň byla dlouhá sotva jako její ruka.

Váhavě si ji od něj vzala.

„U střelby z pistole je rozhodující klidná ruka,“ vysvětlil Waxilián. „Střílejte oběma rukama, když je to možné, o něco si je opřete. Nesmíte se třást, nesmíte spěchat a musíte dobře mířit. S pistolí se člověk hůř trefuje, ale to je částečně tím, že s ní lidi zacházejí prudčeji než s puškou. S puškou míříte naprosto přirozeně, samo vás to k tomu nutí, ale pistoli člověk prostě někam otočí a zmáčkne spoušť.“

„Ano,“ přisvědčila a zvedla zbraň. Byla nečekaně těžká. „Osm z deseti strážníků při střelbě ruční zbraní na zločince ze vzdálenosti tří metrů mine.“

„Opravdu?“

Přikývla.

„No,“ prohodil, „aspoň si Wayne nebude připadat tak hloupě.“

„Hele!“

Waxilián ji po očku sledoval. „Jednou jsem ho viděl, jak na někoho střílí ze tří kroků. Trefil zeď za sebou.“

„Já za to nemůžu,“ bručel Wayne. „Kulky berou faleš. Mělo by se jim zakázat skákat. Kovový věci přece neskáčou.“

Podívala se na malý revolver, jestli je opravdu zajištěný, a vsunula ho do své ohořelé kabelky.

Ukázalo se, že úkryt Mizečů je nevinně vyhlížející budova u kanálu. Dvoupodlažní, s rovnou střechou, široká, se spoustou komínů. Kolem jedné zdi byly navrstvené hromady tmavého popela a škváry. Okna vypadala, jako by je nikdo nemyl od Posledního Povýšení.

„Lady Marasi,“ pravil Waxilián a přitom si naposledy zkontroloval zbraň, „urazilo by vás, kdybych vás požádal, abyste zůstala ve voze, než obhlédneme terén? Budova je nejspíš opuštěná, ale nedivil bych se, kdyby tu třeba bylo pár nastražených pastí.“

„Ne,“ zachvěla se, „nevadí mi to. Asi to tak bude lepší.“

„Zamávám na vás, až se přesvědčíme, že je to tam čisté,“ slíbil, potom zvedl zbraň a kývl na Wayna. Přikrčení přeběhli od vozu k domu. Nešli ke vchodu. Wayne vyskočil ? Waxilián mu zřejmě allomanticky pomohl, protože vyletěl skoro čtyři metry a dopadl na střechu. Waxilián vyskočil za ním, poněkud obratněji, a přistál neslyšně. Doplížili se až na druhou stranu. Tam se Wayne spustil dolů a vykopl okno. Waxilián ho následoval.

Čekala několik napjatých minut. Kočí s ní nepromluvil ani slovo, jenom slyšela, jak si broukl pod vousy: „Co je mi po tom.“ Waxilián mu dobře zaplatil za mlčení.

Nebylo slyšet žádnou střelbu. Nakonec se Waxilián objevil ve dveřích a mával. Marasi rychle vystoupila z kočáru a běžela za nimi.

„Tak co?“ zeptala se.

„Dva nástražné dráty,“ odpověděl Waxilián. „Napojené na výbušninu. Jinak jsme nic nebezpečného nenašli. Kromě Waynova tělesného pachu.“

„To ne, takhle smrdí nedůvěra,“ volal Wayne zevnitř.

„Pojďte,“ vyzval ji Waxilián a držel jí dveře.

Vešla dovnitř, ale váhavě se zastavila. „Nic tu není.“

Čekala nějakou dílnu a zařízení. Místnost však byla prázdná jako školní třída o prázdninách. Okny do ní šlo světlo, ale celkově byla tmavá. Byl tu cítit kouř a spálenina a na podlaze byla černá místa.

„Nahoře spali,“ ukázal Waxilián na druhou stranu haly. „Tahle hlavní místnost má totiž na téhle straně dvojnásobnou výšku a na druhé je rozdělená na dvě patra. Vypadá to, že tu mohlo být tak padesát lidí a nejspíš tu měli zařízenou slévárnu.“

„Ahá!“ vykřikl Wayne ze tmy na opačném konci místnosti. Bylo slyšet chrastění a potom se po místnosti rozlilo světlo. To Wayne odsunul zadní stěnu. Byla zasunovací a otevírala přístup ke kanálu.

„Jak rychle se to dá otevřít?“ zeptal se Waxilián, zamířil k Waynovi a Marasi za ním.

„Já nevím,“ odpověděl Wayne. „Ale jde to dobře.“

Waxilián zkoumal zasouvací dveře. Pohybovaly se po kolečkách v drážce vyhloubené v podlaze. Sáhl do ní prstem, a když ho vytáhl, byl mastný.

„Používali to,“ usoudila Marasi.

„Přesně tak,“ přisvědčil Waxilián.

„A z toho plyne?“ podíval se na ně Wayne.

„Kdyby tady neprovozovali nelegální aktivity,“ odvětila Marasi, „tak by nepotřebovali tak často otevírat celou stěnu domu.“

„Třeba ji otevírali jen tak, bez důvodu.“ Waxilián vstal.

Marasi zamyšleně přikyvovala a najednou vykřikla: „Jé! Hliník!“

Wayne vytasil bojové hole a prudce se otočil. „Co? Kde? Kdo střílí?“

Marasi cítila, jak se červená. „Promiňte. Chtěla jsem jen připomenout, že bychom se tu měli porozhlédnout po stopách po hliníku. Kapičky na zemi a tak. Víte, jak si vyráběli zbraně. Podle toho bychom poznali, jestli tady opravdu bylo to jejich doupě nebo jestli se nás Waynův informátor snažil nalákat na falešnou slitinu.“

„Mluvil pravdu,“ namítl Wayne. „Já na to mám čuch.“ Zavětřil do vzduchu.

„Jo. Když jsme poprvé potkali Lessii, věřil jsi, že je tanečnice,“ opáčil Waxilián.

„To je něco jinýho. To byla ženská. Ty umějí lhát. Ty na to byly stvořený.“

„Tak… teď si nejsem jistá, jak to mám brát,“ poznamenala Marasi.

„Se špetkou mědi,“ poradil jí Waxilián. „A zdravou dávkou skepticismu. Ostatně jako všechno, co Wayne řekne.“ Zvedl ruku.

Marasi se zamračila a nastavila dlaň. Waxilián na ni něco upustil. Kousky kovu, které vypadaly jako seškrábané ze země. Byly stříbřité, lehké, s načernalými okraji.

„Našel jsem to támhle na zemi. U těch černých fleků.“

„Hliník?“ vydechla.

„Ano. Podle toho, že na to nemůžu allomanticky působit. A taky podle vzhledu.“ Zadíval se na ni. „Máte pro tyhle věci buňky.“

Začervenala se. Zase, mrcha Zmar! zaklela v duchu. Tohohle se musím nějak zbavit. „To je všechno o odchylkách, Lorde Waxiliáne.“

„O odchylkách?“

„V číslech, ve vzorcích, v pohybech. Lidé sice působí nepředvídatelně, ale ve skutečnosti dodržují určité vzorce. A když najdete odchylku a izolujete příčinu, proč se té odchylky dopustili, tak něco objevíte. A hliník na podlaze je odchylka.“

„A jsou tu i jiné odchylky?“

„Ta otevírací zeď,“ odpověděla a dívala se tím směrem. „Ta okna. Je na nich moc šmouh od sazí. Pokud můžu hádat, očoudili sklo svíčkou, aby sem nebylo vidět.“

„Třeba to není schválně,“ přerušil ji Wayne, „ale od toho, jak tu lili kovy.“

„A proč by si při lití nevyvětrali? Okna jdou otevírat dobře a otevírají se ven, takže by na nich saze nebyly. Aspoň ne tolik. Takže je buď nechali zavřená, aby nebylo vidět, co tady dělají, nebo je očoudili záměrně.“

„Dobrý postřeh,“ pochválil ji Waxilián.

„Takže otázka je,“ pokračovala, „co stěhovali sem a tam těmi zašupovacími dveřmi. Asi to bylo něco důležitého, když jim stálo za to otevřít celou stěnu. Navíc po tom, co si dali práci s těmi okny.“

„No, část odpovědi se sama nabízí,“ soudil Waxilián. „Vykrádali nákladní vozy na železnici, tak sem asi stěhovali ten ukradený náklad.“

„Z čehož vyplývá, že ho přepravovali po kanálu, když ho ukradli…,“ doplnila ho Marasi.

„A tím už se máme čeho chytit,“ přikývl. „Stěhovali věci po kanálech. Možná kanály nějak souvisejí i s tím, že dostávají ukradené zboží z vlaku tak snadno.“ Pomalu došel ke dveřím.

„Kam jdete?“ chtěla vědět.

„Porozhlídnu se venku,“ odvětil. „Vy dva zatím projděte jejich ložnice. A pak mi řeknete, jestli jste objevili nějaké… odchylky, jak to nazýváte.“ Zarazil se. „Ať jde první Wayne. Mohli jsme něco přehlédnout. Lepší, když vyletí do povětří on než vy.“

„Hele!“ ohradil se Wayne.

„Ale já to myslím dobře,“ uklidňoval ho Waxilián a vyklouzl otevřenými dveřmi ven. Potom se naklonil zpátky do místnosti. „A třeba by ti to urazilo obličej a ušetřilo by nás to pohledu na tu tvou tlamu.“ Potom zmizel.

Wayne se usmál. „Sakra. Už to zase začíná být on. To je dobře.“

„Tak on nebyl vždycky tak vážný?“

„Ale jo, byl,“ odpověděl Wayne a utřel si nos kapesníkem. „Ale když je ve formě, tak je úžasně ironickej. Jdem.“

Vedl ji do zadní části budovy. U stěny stála menší truhla. Předpokládala, že v ní byly ukořistěné zbraně a střelivo. Strop tu byl nižší. Wayne vyšel nahoru po schodišti a kývl na ni, aby počkala dole.

Rozhlížela se kolem sebe, jestli nezaznamená nějakou vyhozenou zajímavost, ale nic nenašla, jenom párkrát nadskočila, když zahlédla něco divného koutkem oka. Tato část haly byla velmi tmavá.

Netrvá to Waynovi nějak dlouho? Chvíli váhala, ale potom se rozhodla, že půjde nahoru za ním.

Uvnitř byla tma. Ne úplně černá, ale dost velká na to, aby skoro nic neviděla. V polovině schodů zaváhala, ale potom dospěla k závěru, že je hlupák, a pokračovala dál.

„Wayne?“ zašeptala nervózně nad schodištěm. Horní podlaží osvětlovalo několik oken, opět očouzených, i když v této části domu slévárna být nemohla. Takže to potvrzuje její slova. Včetně její nervozity.

„Je mrtvý, slečno,“ ozvalo se za ní kultivovaným hlasem. „Omlouvám se, jestli to pro vás znamená ztrátu.“

Srdce se jí zastavilo.

„Ano,“ pokračoval hlas, „byl příliš krásný, příliš chytrý a prostě po všech stránkách příliš dokonalý na to, aby mohl žít dál.“ Kdosi otevřel okno a ze tmy se vyloupla Waynova tvář. „Bohužel si situace vyžádala, aby se mu postavila stovka mužů, a přesto je všechny zabil. Kromě jednoho. Jeho poslední slova byla: ‚Řekněte Waxovi…, že je to mizera… dluží mi pětku.‘“

„Wayne,“ sykla.

„Já jsem neodolal, slečinko,“ pronesl už svým normálním hlasem, úplně jiným. „Promiňte, ale neměla jste sem chodit.“ Kývl směrem ke koutu, kde bylo opřených o stěnu několik tyčí.

„Další výbušniny?“ Zbledla.

„Jo. Nevšimli jsme si jich. Měly vybuchnout, když by se otevřel zámek na tý truhle v rohu.“

„Je v ní něco?“

„Jo. Výbušniny. Copak jste neposlouchala?“

Nepřítomně se na něho podívala.

„Ne,“ rozesmál se. „Nevím, co Wax čeká, že tady najdeme. Dokonale to tu vybílili.“

Ve světle, které sem dopadalo otevřeným oknem, se objevila místnost s nízkým stropem. Nebo spíš půda. Ona i Wayne v ní mohli chodit, aniž by se museli shýbat, ale Waxilián ne. Ten by se sehnout musel.

Prkna podlahy byla zohýbaná a místy z nich vyčnívaly hřebíky. Představovala si, jak jedno prkno vytrhne a pod ním bude tajná skrýš plná důkazů, ale jak po prknech hmatala, všimla si, že je škvírami mezi nimi vidět spodní podlaží. Žádný prostor pro úkryt tam tedy nebyl.

Wayne slídil v jakémsi příborníku zabudovaném ve stěně. Potom proklepával zdi a hledal tajné úkryty. Marasi se rozhlížela kolem sebe, ale rychle dospěla k závěru, že tam není co najít. Snad kromě výbušnin.

Výbušniny.

„Wayne, co je to za výbušniny?“

„Hmm? Nic, obyčejný. Říkají tomu dynamit. V Burinách se tím dělají díry do skal. Dá se snadno sehnat, i tady ve městě. Ty tyčky jsou tady trochu menší, než co jsem viděl tam, ale jinak je to to samý.“

„Ale…,“ zamračila se. „To tu byly jen takhle, anebo v něčem?“

Zaváhal a podíval se zpátky k truhle. „Ha!“ Sáhl do truhly a něco držel v ruce. „V ničem nebyly, ale někdo použil tohle, aby nalíčil zápalnou šňůru a rozbušku.“

„Co to je?“ zeptala se a pospíchala k němu.

„Krabička od doutníků,“ odpověděl a ukázal jí krabičku. „Citizen Magistrates. To je pane značka. Hrozně drahá.“

Prohlížela si krabičku. Navrchu byla zlato-červená, s nápadným logem napsaným velkými písmeny. Žádné doutníky už v ní nebyly, ale zdálo se, že na vnitřní straně víčka jsou tužkou napsaná nějaká čísla. Ale nedávala jí žádný smysl.

„Ukážeme to Waxovi,“ rozhodl Wayne. „On si na tyhle srandičky potrpí. Nejspíš mu to vnukne nějakou teorii a podle těch doutníků si toho našeho šéfa vyhmátne v davu. Tohle on dělá vždycky. Od první chvíle, co jsme začali pracovat spolu.“ Usmál se, vzal si krabičku zpátky a potom se vrátil k příborníku.

„Wayne,“ nadhodila, „jak jste se vlastně dali s Waxiliánem dohromady?“

„To v těch vašich zprávách nebylo?“ podivil se a poklepal na stěnu skříňky.

„Ne. Pokládá se to za velkou záhadu.“

„No, my o tom moc nemluvíme,“ zamumlal s hlavou v kredenci. „Zachránil mi život.“

Usmála se, sedla si na zem a opřela se zády o zeď. „To je ale dobrý začátek.“

„Ono to bylo jinak, než si myslíte,“ pokračoval a vytáhl hlavu z kredence. „Měli mě popravit v Dálným Dorestu. Z rozhodnutí tamního ochránce zákona.“

„Nespravedlivě, předpokládám.“

„Přijde na to, jak to berete. Zastřelil jsem chlapa. Nevinnýho.“

„Nehoda?“

„Jo,“ odpověděl. „Chtěl jsem ho jen okrást.“ Nepřítomně se zadíval na příborník. Zavrtěl hlavou a potom ji vsunul dovnitř i s rukama, zabral a vyrazil zadní stěnu.

Tohle nečekala. Opřela se o zeď a rukama si objala kolena. „Vy jste byl zločinec?“

„Moc mi to ale nešlo,“ ozvalo se z kredence. „Vždycky jsem měl problém nekrást. Já mám prostě nutkání něco jen tak sebrat, víte. Takový nenechavý prsty. Už jsem se zlepšoval a měl jsem přátele… a ti mě přesvědčovali, abych pokročil trochu dál. Abych vzal život pevně do rukou, abych tak řek. Abych prostě sem tam ukradl nějaký peníze a nosil bouchačku a tak. No, tak jsem to zkusil. Jenže ten chlápek to odskákal. Zbyly po něm tři děti.“

Vylezl z rozbité kredence a držel něco v ruce. Nějaké karty.

„Důkazy?“ tázala se.

„Nahý ženský,“ odpověděl a prohrábl karty rukou. „Ale starý. Asi to tu bylo ještě dřív, než to tu koupili ti banditi.“ Ještě jednou je prohrábl prsty a potom je odhodil. „Ať si kliftoni aspoň užijou, až to tady najdou.“ Podíval se na ni a vypadal… strašidelně. Měl zapadlé oči a tvář osvícenou jen z jedné strany světlem z okna.

„A co bylo dál?“ zeptala se tiše. „Jako s vámi, myslím. Pokud vám nevadí o tom mluvit.“

Pokrčil rameny. „Já jsem ani nevěděl, co dělám. Zpanikařil jsem. Možná jsem i chtěl, aby mě chytili. Já jsem toho chlapa nechtěl zabít. Chtěl jsem jen jeho šrajtofli, víte? Starej Smrťák mě okamžitě dostal. Přiznal jsem se mu dobrovolně. Ani mě nemusel bít.“ Chvíli mlčel. „Celou dobu jsem bulel. Bylo mi šestnáct. Byl jsem vlastně ještě kluk.“

„A věděl jste už, že jste allomant?“ zajímala se.

„Jasně. To byl vlastně důvod, proč jsem skončil v Burinách, ale to je zase jiná věc. Jenže cerrobend se jen tak nesežene. Bismut a kadmium na každým rohu nekoupíte. O feruchemii jsem toho tenkrát moc nevěděl. Měl jsem jen takovou hrubou představu, protože táta byl feruchem. Ale na ukládání zdraví potřebujete zlato.“

Přešel místnost a sedl si na podlahu vedle ní. „Stejně dodneška nevím, proč mě tenkrát Wax zachránil. Měl jsem viset, víte. No, zabil jsem poctivýho občana. Ani nebyl bohatej. Účetní. Pomáhal lidem. Sepisoval jim poslední vůle, četl dokumenty. Každej tejden psal dopisy za dělníky, který neuměli psát, aby je mohli poslat domů do města. To jsem se o něm všechno dozvěděl u soudu, víte. A viděl jsem jeho děti. Brečely. A jeho ženu…“

Sáhl do kapsy a vyndal jakýsi smotek papíru. „Nedávno jsem od nich dostal dopis.“

„Vy si s nimi píšete?“ podivila se.

„Jasně. Posílám jim půlku platu. Aby měly děti co jíst, víte. To je přece jasný, když jsem jim zabil tátu. Kluk už je na univerzitě.“ Zarazil se. „Oni mě ale stejně nemají rádi. Vždycky mi píšou, že mi to nikdy neodpustí, že jim tátu žádný prachy nenahradí. Mají pravdu. Ale ty peníze si berou, tak aspoň něco.“

„Wayne… je mi to líto.“

„Jo. Mně taky. Jenže ono je to někdy málo platný. Jsou věci, který už nejdou vzít zpátky. Od tý doby se nekamarádím s bouchačkama. Jak ji vezmu do ruky, začne se mi třást a pistole se mi v ní plácá jako ryba na suchu. No není to k smíchu? Prostě mě ruka neposlouchá a dělá si, co chce.“

Na schodišti zaduněly kroky a po chvilce vešel do místnosti Waxilián. Zvedl obočí, když je viděl oba sedět na zemi.

„Tak hele,“ napomenul ho Wayne, „my tu vedeme důvěrný řeči. Tak nám tu nedupej jako slon v porcelánu.“

„To bych si ani ve snu nedovolil,“ opáčil Waxilián. „Mluvil jsem s místníma žebrákama. Mizeči opravdu stěhovali něco velkýho z domu na kanál a obráceně. Prý několikrát a vždycky v noci. Takže to vypadá, že je ve hře něco většího než jen zboží z vlaku. Možná nějaké soustrojí nebo tak něco.“

„Ha!“ utrousil Wayne.

„Ano, ha!“ opakoval Waxilián. „A ty?“

„Našel jsem krabičku,“ Wayne vytáhl krabičku od doutníků. „Jo, a taky nějakej dynamit. Kdybys třeba chtěl vyhloubit další kanál nebo tak.“

„Vezmeme ho,“ řekl Waxilián, „může se hodit.“ Vzal od Wayna krabičku.

„Taky tu jsou obrázky s nahotinkama,“ poznamenal Wayne a ukázal na kredenc. „Ale jsou vybledlý, takže to nejlepší na nich stejně není vidět.“ Zaváhal. „Ty dámy ale nemají zbraně, takže by tě stejně nezajímaly.“

Waxilián se ušklíbl.

„To byly drahé doutníky,“ pravila Marasi a vstala. „Takové normální zloději nekouří. Jedině když je někomu ukradnou. Ale podívejte. Někdo si dovnitř zapisoval nějaká čísla.“

„No jo,“ prohodil Waxilián. Přimhouřil oči a potom se podíval na Wayna, který pokyvoval hlavou.

„Co?“ zarazila se Marasi. „Vy něco víte?“

Waxilián hodil krabičku zpátky Waynovi a ten ji vsunul do kapsy kabátu. Byla tak velká, že vyčnívala. „Slyšela jste někdy jméno Miles Dagouter?“

„No jistě,“ odpověděla. „Nesmrtelný Miles. Je to ochránce zákona v Burinách.“

„Ano,“ přisvědčil Waxilián. „Pojďte, vyrazíme si na výlet. Já vám cestou budu něco vyprávět.“

Miles stál u zábradlí a zapálil si doutník. Párkrát z něj potáhl a potom pomalu vypustil ze rtů proužek štiplavého kouře.

„Viděli je, šéfe,“ řekl Tarson, když k němu přišel. Měl ruku na pásce. Většina lidí by s takovou střelnou ránou ležela. Jenže Tarson byl obrněnec a v žilách mu kolovala kolosská krev. Uzdraví se rychle.

„Kde?“ zeptal se Miles. Díval se dolů a zkoumal jejich novou skrýš. Vedle něho stál Clamps, třetí na žebříčku velení.

„Jsou ve starý slévárně,“ odpověděl Tarson. Na hlavě měl Waynův klobouk. „Mluvili tam se žebrákama.“

„Měli je shodit do kanálu,“ zavrčel Clamps a škrábal si jizvu na krku.

„Já nebudu zabíjet žebráky, Clampsi,“ prohlásil Miles tiše. Byl vyzbrojený párem aluminiových revolverů. Ve velké místnosti s elektrickými světly se leskly. „Divili byste se, jak rychle se taková věc vrátí. Obrátí se proti nám celá spodní vrstva a kdeco se potom donese strážníkům.“

„Jo, jasně,“ souhlasil Clamps. „Jasně. Ale já myslel…, ti žebráci… mohli něco vidět, šéfe.“

„On by na to Wax asi stejně přišel sám,“ soudil Miles. „Wax je jako krysa. Vždycky ho najdeš tam, kde ho nejmíň potřebuješ. On je tím vlastně naprosto předvídatelnej. Předpokládám, že ty vaše nástrahy ? i když jste se dušovali, že budou absolutně blbuvzdorný ? byly nanic.“

Clamps si odkašlal do dlaně.

„Škoda,“ prohodil Miles. Podíval se na stříbrný zapalovač ? měl ho v ruce od okamžiku, kdy si s ním zapálil doutník ? a vrátil ho do kapsy. Byla na něm pečeť ochránců zákona z Madil. Ostatní to znervózňovalo, ale Miles kvůli tomu zapalovač nevyhodil.

Prostor, který je obklopoval, byl zcela bez oken. Ze stropu visela velká zářivá elektrická světla a muži tu sestavovali zařízení pro slévárnu. Miles byl skeptický. Slévárna v podzemí? Ale Mistr Smokas se zaručil, že elektrické ventilátory a odsávání odvedou kouř a zajistí cirkulaci vzduchu. Pomoci by mělo i to, že tu budou mít elektrické pece.

Byla to velmi zvláštní místnost. Po levé straně vedl dlouhý tunel, který končil kdesi ve tmě. Byly v něm položené koleje. To je základ podzemní železnice, říkal Mistr Smokas. Podzemní železnice ve městě? Jak bude křižovat kanály? To by musela jedině vést pod nimi. Divná představa.

Zatím to však byla jen zkušební stavba. Ústila ve velké dřevěné budově, kde Miles ubytoval zbytek svých lidí. Měl jich ještě asi třicet. Právě přinášeli bedny zásob a zbytek hliníku. Moc jim ho už nezbývalo. Wax je však jednou ranou nezdolal.

Miles zamyšleně vypouštěl obláčky dýmu. Jako obvykle čerpal ze svých feruchemických zásob a posiloval si tělo. Nikdy mu nebylo špatně, nikdy mu nechyběla energie. I když musel spát a i když stárl, byl prakticky nesmrtelný. Dokud měl dost zlata na feruchemické zásobárny.

Jenže to byl právě ten problém. Kouř mu kroužil před obličejem a vířil jako mlha.

„Šéfe?“ ozval se Clamps. „Mistr Smokas čeká. Chcete s ním mluvit?“

Miles vypustil další obláček kouře. „Za chvilku.“ Není přece Smokasův majetek. „Jak jde nábor, Clampsi?“

„No… potřebuju na to čas. Jeden den je málo, zvlášť potom, co nás půlku vyvraždili.“

„Pozor na hubu,“ varoval ho Miles.

„Pardón.“

„Wax se do toho nakonec musel namočit,“ pokračoval Miles vlídněji. „S tím se počítalo. Mění to pravidla hry a je pravda, že jsme ztratili víc lidí, než by se mi líbilo. Ale na druhou stranu máme štěstí. Teď, když je Waxilián ve hře, totiž můžeme předvídat, co udělá.“

„Šéfe,“ naklonil se k němu Tarson, „mezi lidma kolujou takový řeči…, že vy a Wax…, že jste tohle všechno spunktovali vy dva spolu.“ Přikrčil se, jako by čekal divokou reakci.

Miles zabafal z doutníku a dokázal ovládnout okamžitou vlnu vzteku. Lepší se. Trochu. „A proč se něco takovýho říká?“

„Protože jste býval taky ochránce zákona a tak…“

„To jsem pořád,“ odpověděl Miles. „Neděláme nic mimo zákon. Mimo skutečnej zákon. Jistě, boháči si budou tvořit svoje vlastní zákony a budou nás nutit podle nich žít. Jenže náš zákon je zákon lidskosti.

Lidi, který pro mě pracujou, mají výsadu nápravy. Ta práce jim dává milost za jejich minulý… přestupky. Řekni jim, že jsem na ně hrdej, Clampsi. Uvědomuju si, že jsme prošli zkouškou, ale přežili jsme. A zítřku se postavíme s větší silou.“

„Řeknu, šéfe,“ přitakal Clamps.

Miles se potutelně zašklebil. Nedokázal se rozhodnout, jestli to byla vhodná slova, nebo ne. Nebyl zrovna na řečnění. Ale muži od něho potřebovali povzbuzení, tak musel s nějakým přijít. „Patnáct let,“ poznamenal tiše.

„Šéfe?“

„Patnáct let jsem prožil v Burinách a snažil jsem se chránit slabší. A víte, čeho jsem docílil? Ničeho. Celá ta snaha nebyla k ničemu. Nic se nezlepšilo. Děti pořád umíraly a ženský byly pořád zneužívaný. Jeden člověk totiž věci nezmění, když tady v srdci civilizace vládne korupce.“ Vypustil další obláček kouře. „Takže jestli chceme něco změnit, musíme začít tady.“

A Trell mi pomoz, jestli jsem se spletl. K čemu by jinak Trell stvořil lidi jako on, než k tomu, aby napravovali zlo? Základní kámen dokonce obsahoval dlouhý rozbor trellismu a jeho učení, v němž se dokazovalo, že lidé jako Miles mají zvláštní poslání.

Otočil se a zamířil na spojovací ochoz. Byl zavěšený jako balkon na severní straně velké místnosti. Tarson s Clampsem zůstali dole. Věděli, že bývá rád s Mistrem Smokasem o samotě.

Miles otevřel dveře na konci ochozu a vešel do Smokasovy pracovny. Proč chtěl pracovnu zrovna tady, to Miles nedokázal pochopit. Možná aby měl lepší přehled o operacích na této nové základně. Mistr Smokas je sem chtěl nastěhovat hned na začátku. Miles nebyl rád, že byl nakonec nucen jeho nabídku přijmout ? takhle ho měl jeho chlebodárce příliš pod palcem.

Ještě pár dobrých loupeží, a nebudeme ho potřebovat, pomyslel si. A pohneme se někam jinam.

Mistr Smokas měl kulatý obličej a prošedivělou bradku. Seděl u svého stolu v dokonale stylovém a nákladném obleku z černého hedvábí a v tyrkysové vestě a upíjel ze šálku čaj. Když Miles vstoupil, právě četl noviny.

„Víte, že mi tyhle doutníky páchnou,“ pokáral ho, aniž by zvedl hlavu.

Miles nicméně vypustil obláček kouře.

Smokas se usmál. „Copak jsem to slyšel? Že váš přítel prý už objevil vaši starou základnu?“

„Naše lidi zatkli,“ odtušil Miles věcně, „tak to byla jenom otázka času.“

„To tedy nejsou zrovna loajální.“

Miles mlčel. Oba věděli, že většina Milesových lidí se k nim přidala pro peníze, a ne z nějakého vyššího důvodu.

„Víte, co se mi na vás líbí, Milesi?“ nadhodil Mistr Smokas.

Je mi to úplně fuk, pomyslel si Miles, ale mlčel.

„Jste pečlivý,“ pokračoval Mistr Smokas. „Máte cíl, věříte v něj, ale nenecháte si jím zamlžit zrak. Vlastně máme mnoho společného ? já, mí společníci a vy. Myslím, že máme smysluplný cíl a vy jste dobrý vůdce.“ Otočil noviny. „Ale ta přestřelka při té poslední loupeži mým názorem trochu otřásla.“

„Já…“

„Vy jste se neovládl,“ vytkl mu Mistr Smokas chladně. „A tím jste samozřejmě nezvládl ani ostatní. A proto se to všechno stalo. Jinou příčinu to nemělo.“

„Mělo. Waxiliána Ladriana.“

„Na toho jste měl být připravený.“

„Neměl tam být.“

Mistr Smokas upil ze šálku. „No tak, Milesi. Měl jste na obličeji masku. A věděl jste, že by se tam mohl objevit.“

„Masku jsem měl,“ odpověděl Miles a ze všech sil se snažil zachovat klid, „protože jsem známá osoba. Wax nebyl jediný, kdo by mě poznal.“

„Dobrý postřeh, jistě. Ale vy si přece potrpíte na divadlo ? náklad, který jen tak zmizí, místo aby byl obyčejně ukraden, a tak ? tak mě napadá, proč se vlastně nechcete nechat poznat?“

„To divadlo má svůj účel,“ odsekl Miles. „Už jsem vám to říkal. Dokud bude policie dumat, jak to krademe, bude dělat chyby.“

„A to vaše divadlo?“ opáčil Smokas líně a na stole listoval novinami, „Miles Mizeč?“

Miles byl zticha. Své důvody už mu jednou vysvětlil. Ty, o kterých před ním chtěl mluvit. Jinak jich bylo samozřejmě víc. Potřeboval drama, potřeboval zaujmout, potřeboval změnit svět. To se nedá provést, když ve vás lidé vidí jen obyčejného zloděje. Tajemství, síla a špetka magie… to dokáže divy.

„Takže bez komentáře,“ řekl Smokas. „No, vaše argumenty se už v minulosti prokázaly, což o to. Ale ne, pokud šlo o Waxiliána. A já tomu nerozumím, Milesi, to se přiznám. Není mezi vámi nějaká stará nevraživost, o které bych měl vědět? Třeba něco, kvůli čemu jste jednal tak bezhlavě?“ Pohled Mistra Smokase byl studený jako kus oceli. „Něco, co vás přimělo vyprovokovat ho k tomu, aby zaútočil? Abyste se s ním mohl utkat?“

Miles se mu chvíli díval do očí a potom sklopil hlavu a ruce položil na stůl. Mezi prsty držel doutník. „Žádná stará zášť mezi náma není. Waxilián Ladrian je jeden z nejlepších lidí, jaký jsem kdy poznal. Lepší než vy nebo já, a vůbec než kdokoli v tomhle městě.“

„A to mě má uchlácholit? Skoro jste naznačil, že s ním nebudete bojovat.“

„Ale já s ním budu bojovat. Zabiju ho, když to bude nutný. Wax se postavil na špatnou stranu. Lidi jako on, nebo jako já, mají na vybranou. Buď sloužit lidem, nebo sloužit bohatým. On se vzdal svýho práva na ochranu ve chvíli, kdy se vrátil sem do města a začal se s nima paktovat.“

„Zvláštní,“ poznamenal Smokas. „Já totiž taky patřím k nim, víte.“

„Pracuju s tím, co mám k dispozici. A kromě toho, vy máte jiný přednosti. Zvlášť potom, co jste se vzdal výsad.“

„Výsad ne,“ opravil ho Smokas. „Jenom titulu. Ale stejně si myslím, že jste Waxiliána provokoval záměrně. Proto jste zastřelil Peteruse.“

„Peteruse jsem zastřelil proto, že je to podvodník,“ vyštěkl Miles. „Dělal, že mu jde o spravedlnost, a všechny si tím získal. Jenže přitom podlízal bohatým a úplatným. Nakonec si ho začali zvát na ty svoje večírky. Tak jsem ho sejmul.“

Mistr Smokas pomalu přikyvoval. „Výborně.“

„Já tohle město opravdu vyčistím, Smokasi. I když budu muset vyrvat to jeho černý srdce holýma rukama, tak to udělám. Ale budete mi muset sehnat další aluminium.“

„Dávám věci do pohybu,“ odpověděl Smokas. Otevřel zásuvku ve stole a vyndal z ní svitek papíru. Položil ho před Milese.

Miles rozvázal provázek a rozvinul papír. Schéma. „Tekielův nový ‚nevyloupitelný‘ vůz?“

Smokas přikývl.

„Ale to bude vyžadovat čas ?“ začal Miles.

„Už na tom pár lidí nějakou dobu pracuje. Plánování není vaše starost, Milesi. Vaše starost je to uskutečnit. Postarám se, abyste k tomu měl všechno potřebné.“

Miles se podíval přes noviny na Smokase. Má konexe. Vliv. Nemohl se zbavit pocitu, že se nechal zatáhnout do něčeho, co se zdaleka vymyká jeho kontrole. „Mí lidi pořád mají tu poslední rukojmí,“ řekl. „Co s ní chcete udělat?“

„To zařídím já.“ Smokas upil ze šálku čaje. „Kdybych byl pozornější, vyřadil bych ji ze seznamu. Waxilián ji nepřestane hledat. Bylo by mnohem jednodušší, kdyby ten výbuch vyšel. Takhle budeme muset uvažovat o přímé akci.“

„Já si to s ním vyřídím osobně,“ slíbil Miles. „Dnes.“

„Miles Dagouter je twinborn,“ řekl Waxilián ve vlaku. „Obzvlášť nebezpečný twinborn.“

„Dvojí zlato,“ pokýval hlavou Wayne a rozložil se na polstrované lavici proti Waxiliánovi. Za okny vozu se míhalo předměstí Elendelu.

Marasi seděla vedle Wayna. „Allomanti schopní pálit zlato ale nejsou moc nebezpeční, podle toho, co jsem četla.“

„Ne,“ přisvědčil Waxilián. „Nejsou. Ale u Milese je nebezpečná právě ta kombinace. Pokud vaše allomancie a feruchemie pracuje se stejným kovem, desetkrát se zvyšuje jejich efektivita. Je to složité. Ukládáte určitou vlastnost do nějakého kovu, potom ten kov spálíte, a ta vlastnost se uvolní. Říká se tomu skládání. Podle legend právě tohle vyneslo Dílu Věčnosti nesmrtelnost.“

Marasi se zamračila. „Já jsem myslela, že historky o Milesových mimořádných regeneračních schopnostech jsou nadnesené. Myslela jsem, že je jenom normální krvetvor jako Wayne.“

„No to je,“ přitakal Wayne a otáčel přitom bojovou holí kolem zápěstí. „Jenomže jemu zásoba zdraví nikdy nedojde.“

Waxilián přikyvoval a vzpomínal na dobu, kdy se s Milesem setkali poprvé. Vždycky ho znervózňoval, ale byl to vynikající ochránce zákona. Převážně.

Když si všiml Marasina zmateného pohledu, připojil na vysvětlenou: „Normálně musí feruchem zásobami šetřit. Nastřádat zásobu zdraví nebo váhy může trvat celé měsíce. Já mám poloviční váhu od chvíle, co jsme propadli tou podlahou, abych obnovil aspoň část toho, co jsem spotřeboval. Zatím jsem doplnil jen malý zlomek toho, o co jsem přišel. A pro Wayna je to ještě těžší.“

Wayne si utřel nos. „Po tomhle budu muset strávit pár týdnů v posteli totálně vyčerpanej. Jinak bych se příště nemohl zahojit. Už teď střádám, ale zatím tak, abych přitom mohl normálně fungovat. A večer nebudu mít ani tolik zásob, aby to vyléčilo obyčejný škrábnutí.“

„Ale Miles…,“ začala Marasi.

„Má skoro nevyčerpatelnou zásobu,“ dodal Waxilián. „Ten člověk je prakticky nesmrtelný. Prý ho jednou střelili zblízka do obličeje a on normálně odešel. V Burinách jsme spolu pracovali. On byl ochránce práva v Madilu. Byli jsme celkem tři, měli jsme takovou alianci ? Miles, já a Jon Smrťák z Dálného Dorestu.“

„Mě Miles zrovna nemusí,“ poznamenal Wayne. „No… on z nich nikdo.“

„Miles odváděl dobrou práci,“ pokračoval Waxilián. „Ale měl předsudky a byl ukvapený. Vzájemně jsme se respektovali, ovšem spíš na dálku. Přátelstvím bych to nenazval. Jenže v Burinách byli spojenci všichni, kdo se postavili za to, co je správné.“

„To je první zákon Burin,“ přisvědčil Wayne. „Čím víc jsi sám, tím víc k sobě potřebuješ člověka, kterýmu můžeš důvěřovat.“

„I když má ten člověk metody, že se většinou nestačíš divit,“ připojil Waxilián.

„Takhle ale zrovna nevypadá jako člověk, který by se chtěl dát na cestu zločinu,“ namítla Marasi.

„Ne,“ souhlasil Waxilián tiše. „Nevypadá. Ale já jsem si skoro jistý, že pod tou maskou byl opravdu on. A ta krabička od doutníků… to jsou jeho oblíbený. Úplnou jistotu nemám, ale…“

„Ale myslíte si to.“

Waxilián přikývl. Jako je Soulad nade mnou, myslím. Ochránci zákona, to je extra slitina. Mají svůj kodex. Nikdy se nevzdávej, nikdy se nenech vyprovokovat. Každodenní práce mezi zločinci člověka změní. Začne se dívat na svět jejich očima. Začne myslet jako oni. Všichni věděli, že tahle práce může člověka dostat až na druhou stranu, když není opatrný. Ale nemluvili o tom a nepodlehli. Nebo si to aspoň mysleli.

„Mě to nepřekvapuje,“ řekl Wayne. „Slyšel jsi někdy, jak mluvil o lidech v Elendelu, Waxi? Je to brutální chlap, náš Miles.“

„Ano,“ kývl Waxilián váhavě. „Doufal jsem, že bude dohlížet na pořádek ve svém městě a pustí ty svoje strašáky k vodě.“

Vlak projel předměstím a směřoval k Příměstské zóně, komplexu sadů, polí a pastvin, které Elendel živily. Krajina se změnila z městských domů na otevřená prostranství v nejrůznějších odstínech zeleně, protnutá modrými kanály.

„A mění to situaci?“ tázala se Marasi.

„Ano,“ odpověděl Waxilián. „Znamená to, že je všechno mnohem nebezpečnější, než jsem si myslel.“

„Výborně.“

Wayne se zašklebil. „No, my jsme chtěli, abyste si užila od všeho trochu. Víte, v zájmu vědy a tak.“

„No upřímně,“ informoval ji Waxilián, „přemýšlel jsem o tom, jak vás nejlíp poslat někam do bezpečí.“

„Vy se mě chcete zbavit?“ zeptala se. Oči měla dokořán, aby vypadala zranitelněji, a hlas zlomený. Skoro se mu až zdálo, že se učí od Wayna. „Já jsem myslela, že vám jsem něco platná.“

„Jste,“ odvětil, „ale také nemáte skoro žádné praktické zkušenosti s tím, co tu teď děláme.“

„Člověk se k těm zkušenostem ale musí nějak dopracovat,“ namítla a zvedla hlavu. „Už jsem přežila únos a pokus o vraždu.“

Vjížděli do zatáčky a dveře vagonu řinčely. „Ano, ale slečno Marasi, přítomnost twinborna na druhé straně mění situaci. Kdyby došlo k boji, tak Milese nejspíš neporazím. Je schopný, silný a odhodlaný. Byl bych klidnější, kdybyste byla někde v bezpečí.“

„A kde?“ zeptala se. „Na vašich sídlech to bude nápadné a na otcově taky. Těžko se můžu schovávat někde pod městem. Silně pochybuju, že tam bych byla nenápadnější. Takže mám pocit, že je pro mě nejbezpečnější zůstat ve vaší blízkosti.“

„To je divný,“ na to Wayne. „Pro mě je obvykle nejbezpečnější místo kdekoli jinde než u Waxe. Zmínil jsem se už o pravděpodobnosti výbuchu?“

„Možná bychom měli jít ke strážníkům,“ navrhla Marasi. „Lorde Waxiliáne… Takovéhle soukromé vyšetřování je, technicky vzato, protiprávní, zejména pokud máme důležité informace, které strážníci nemají. Měli bychom všechno, co máme, předložit úřadům.“

„Neprovokujte ho k přemýšlení!“ pohrozil jí Wayne. „Už jsem skoro docílil toho, aby takovýhle věci neříkal.“

„Nech toho, Wayne,“ okřikl ho Waxilián. „Jednou jsem dal slib. Slíbil jsem Lordu Harmsovi, že mu vrátím Steris. A to taky udělám. A basta.“

„V tom případě zůstanu a budu vám pomáhat,“ opáčila Marasi. „A basta.“

„A já bych si dal něco dobrýho,“ přidal se Wayne. „A bašta.“

„Wayne…“

„Já to myslím vážně,“ nenechal se Wayne. „Nejedl jsem od tý doby, co jsem byl u těch kliftonů.“

„Něco si dáme, až budeme na místě,“ ujistil ho Waxilián. „Nejdřív bych ale chtěl vědět něco od slečny Marasi.“

„Ano?“

„No, když s námi máte zůstat, tak bych rád věděl, jaký jste allomant.“

Wayne se napřímil. „Cože?“

Začervenala se.

„Máte v kabelce váček s kovy,“ objasnil Waxilián. „A kabelku si pořád držíte při sobě. Nevíte toho moc o feruchemii, ale v allomancii se vyznáte. Nepřekvapilo vás, když pro nás Wayne zastavil čas v bublině ? vešla jste do ní tak přirozeně, jako by to pro vás nebylo nic nového. A pocházíte z rodové linie, kterou stíhají právě proto, že je v ní mnoho allomantů.“

„Já…,“ zarazila se. „No, ona opravdu nebyla vhodná příležitost…“ Začervenala se ještě víc.

„To mě teda překvapilo a možná trošinku zklamalo,“ zabručel Wayne.

„No,“ začala se hájit, „já ?“

„Ne, vy ne,“ uklidnil ji. „To Wax. Čekal bych, že takovýhle věci vyřeší během první schůzky.“

„Jak stárnu, tak mi všechno trvá dýl,“ prohodil Waxilián suše.

„Moje allomancie k ničemu není,“ bránila se Marasi a sklopila oči. „Když jsem viděla, že Wayne je zrychlovač, tak mi to dodalo sebevědomí. Víte, já jsem zpomalovač.“

Myslel si to. „To ale může být velmi užitečné.“

„No, ani moc ne,“ vzdychla. „Získat čas v bublině… to je úžasné. Ale k čemu je člověku dobré čas ztratit, a to ještě jen pro ty v bublině a pro ostatní ne? V boji to nemá nejmenší cenu. Jenom se všichni kolem mě pohybují rychleji. Otec se za tuhle schopnost stydí. Řekl mi, abych ji skrývala stejně jako svůj pravý původ.“

„Mám stále větší obavy,“ rozumoval Waxilián, „že váš otec je hlupák. Máte přístup k něčemu, co se může hodit. Sice ne vždycky, ale žádný nástroj se nehodí vždycky.“

„Když myslíte…,“ pokrčila rameny.

Uličkou prošel prodavač s preclíky. Wayne okamžitě vyskočil a jeden si koupil. Waxilián seděl, díval se z okna a přemýšlel.

Miles. Ne, nemůže si být jistý, že je to on. Když Waxilián postřelil šéfa Mizečů a ten se zhroutil k zemi, předpokládal, že si ten hlas s někým spletl. Miles by po zásahu kulkou neupadl.

Pokud by si ovšem nebyl vědom toho, že musí předstírat zranění, aby ho Waxilián nepoznal. Na to byl Miles moc šikovný.

Je to on, zkonstatoval v duchu Waxilián. Věděl to od první chvíle, kdy šéf Mizečů promluvil. Jen si to nechtěl připustit.

To ovšem velmi komplikovalo situaci. A Waxilián si najednou připadal poražený. Dvacet let dělá ochránce zákona, ale do takovéhle šlamastyky se ještě nedostal. Domníval se, že ho Buriny zocelí, jenže tam byl život jednoduchý a on si na tu jednoduchost zvykl.

Teď přišel sem, řinčí zbraněmi a předpokládá, že si poradí s problémem v měřítku Elendelu. Že zatočí s gangem, který má takové fondy, že si může pořídit spoustu mužů a zbraně z materiálu drahého skoro jako zlato.

Možná bychom měli jít ke strážníkům, řekla Marasi. Jenže copak on může?

Pohrával si s náušnicí v kapse. Měl pocit, že ho Soulad pověřil pátráním. Jenže byl to Soulad, nebo jen výplod jeho vlastní představivosti? Říkalo se tomu konfirmační předpojatost. Člověk cítí to, co očekává, že má cítit. Protože mu to tak velí logika.

Stále si pohrával s náušnicí. Kéž bych mohl do mlhy, zatoužil. Nebyl jsem v ní už celé týdny. Vždycky se v mlze cítil silnější. Jako by nad ním v tu chvíli někdo držel ochrannou ruku.

Nesmím to vzdát, umínil si. Snažil se do ničeho neplést a skončilo to smrtí Lorda Peteruse. Waxiliánovou metodou vždycky bylo vzít věci do svých rukou a udělat, co je potřeba. Takhle pracovali ochránci zákona v Burinách. My nejsme tak jiní, Miles a já, pomyslel si. Možná ho na Milesovi vždycky děsilo právě tohle.

Vlak zpomalil a vjížděl do stanice.

Wayne vystoupil a pustil se za Waxiliánem a Marasi. Otočil se na železničního zřízence a hodil mu drobné. „Počkej tu na nás chvilku, kámo. Snad to nebude problém.“

Zřízenec se podíval na minci a zvedl obočí. „V pohodě, kámo.“

„Pěknej klobouk,“ poznamenal Wayne.

Mladík měl na hlavě oblou čepici z tuhé plsti ? kónickou, ale s rovným dnem s pírkem nahoře. „To nosíme všichni,“ řekl. „To je firemní znak. Gavilův vozový park, víte.“

„Hmm. Neprodáš?“

„Co? Tu čepici?“

„Jasně,“ přisvědčil Wayne a hodil mu svou omšelou pletenou čapku.

Muž ji chytil. „No, já nevím…“

„Přidám preclík,“ lákal ho Wayne a zalovil v kapse.

„Ehm…“ Zřízenec se podíval na minci ve své dlani. Nebyla to zrovna malá částka. Sundal si čepici a hodil ji Waynovi. „Nechte to bejt… koupím si novou.“

„Jsi grand,“ uznale pronesl Wayne, ukousl kus preclíku a ploužil se za Waxiliánem. Čepici si dal na hlavu. Moc mu neseděla.

Popoběhl, aby ty dva dohonil. Mezitím se zastavili na mírném svahu. Wayne se nadechl a cítil vlhkost z kanálu a vůni pšenice z polí a květin, které jim rostly u nohou. Potom kýchl. Nesnášel, když musel plnit feruchemické zásoby venku, když dělal svou práci. Raději je plnil rychle po velkých dávkách. Sice mu přitom bylo velmi špatně, ale mohl se z toho vyspat a taky popíjet, aby zabil čas.

Tohle bylo horší. Plnil zásoby za provozu a bylo mu zle. Rozkýchal se, začalo ho bolet v krku a teklo mu z očí. Cítil se unavený. Jenže potřeboval zásobu zdraví, a tak střádal dál.

Přešli přes trávník. Příměstská zóna byla zvláštní. Buriny byly vyprahlé a prašné. Město bylo hustě osídlené a místy umouněné. Tady venku ale bylo… krásně.

Možná až příliš krásně. Až mu z toho cukalo ve svalech. Tohle bylo takové to místo, kde člověk celý den maká na poli, pak jde domů, sedne si na zápraží, pije ovocnou šťávu a mazlí se se psem. Tady by zkrátka umřel nudou.

Bylo zvláštní, že na tomhle otevřeném prostranství si připadal ještě ostražitější a stísněnější, než kdyby byl zavřený v cele.

„Tady došlo k poslední vlakové loupeži,“ informoval je Waxilián. Ukázal na koleje ? zahýbaly doleva ? a mávl rukou, jako by na nich viděl něco, co Wayne nevidí. To dělával často.

Wayne zívl a znovu si ukousl preclík. „Co to bylo, pane? Co to byló, pane? Co to bylóó, pané?“

„Wayne, co to blábolíš?“ houkl Waxilián a přitom pozoroval po pravé straně kanál. Byl tu dostatečně široký a hluboký pro lodě, které zásobují město potravinami.

„Trénuju toho preclíkovýho kluka,“ odpověděl Wayne. „Měl nápadný přízvuk. Nejspíš byl z toho novýho předměstí na jižním okraji, tam v těch kopcích.“

Waxilián na něho pohlédl. „Ta čepice vypadá směšně.“

„Naštěstí se dá vyměnit,“ opáčil Wayne s akcentem kluka s preclíky. „Zato vy, pane, máte tu fasádu nafurt.“

„Vy se hašteříte, jako kdybyste byli bratři,“ poznamenala Marasi a zvědavě se na ně dívala. „Uvědomujete si to?“

„Beru jedině v případě, že já jsem ten hezčí,“ řekl Wayne.

„Tady jsou stopy ke kanálu,“ pravil Waxilián. „K ostatním loupežím došlo taky u kanálů.“

„Pokud vím,“ děla Marasi, „většina železničních tratí vede podél kanálů. Kanály tu byly dřív, než položili koleje. Bylo přece logické zachovat zavedené cesty.“

„Jistě,“ přisvědčil Waxilián. „Ale tady je to zvlášť nápadné. Podívejte, jak blízko jsou ty koleje u kanálu.“

On taky mění přízvuk, pomyslel si Wayne. Je ve městě teprve půl roku, a už je to na něm poznat. Mluví skoro pořád spisovně. Uvědomují si lidé, že jejich mluva je jako živá bytost? Když přestěhujete květinu, přizpůsobí se novému prostředí. Když přestěhujete člověka, začne mluvit tak, jak se mluví na novém místě.

„A to soustrojí, co mají,“ pokračovala Marasi, „podle vás nejde použít daleko od kanálu? Takže ho musejí přepravovat po kanálu a potom si vybrat místo blízko tratě, tam ho postavit a provést loupež?“

A její přízvuk…, přemítal Wayne. Ona rozpráví jako kniha, když mluví s ním. Ale se mnou ne. Usilovně se snaží udělat na Waxe dojem. Jestlipak si toho všiml? Nejspíš ne. Ten chlap si u ženských nevšimne nikdy ničeho. Ani u Lessie.

„Ano.“ Waxilián slézal ze svahu. „Otázka je, jak tahle věc ? ať je to, co je to ? dokáže tak rychle a efektivně vyprázdnit nákladní vozy.“

„Co je na tom tak divnýho?“ zeptal se Wayne, který jejich hovor sledoval. „Kdybych já byl Mizeč, vzal bych si na to hromadu lidí. A bylo by to hned.“

„Tohle není věc obyčejný pracovní síly,“ namítl Waxilián. „Nákladní vozy byly zamčený a v některých dokonce byly stráže. A když dorazily na místo určení, byly pořád zamčený, ale prázdný. A kromě toho ten náklad je hrozně těžký, dveře vagonu zúžené, takže víc chlapů to nevyřeší. Jen s lidskou pracovní sílou tak obrovský náklad během pěti minut nevyložíš.“

„Co časová bublina?“ nadhodila Marasi.

„Pomohla by,“ přisvědčil Wax, „ale zase ne tak moc. Problém je pořád ten zúžený prostor u dveří, a navíc do bubliny se moc lidí nevejde. Řekněme šest, ale to už je opravdu na hraně. Museli by ty kusy železa dostat do kraje bubliny, potom bublinu zrušit a vytvořit novou ? s bublinou nepohnete, takže by se to muselo dělat znova a znova.“

Wax zavrtěl hlavou. Stál s rukama v bok. „Bylo by na to potřeba moc cerrobendu, vyšlo by to nepředstavitelně draho. Wayne na jeden nuget, za který zaplatí pět stovek, vytvoří dvouminutovou bublinu, kterou vtěsná do patnácti vteřin venkovního času. Kdyby chtěl mít bublinu, kterou udrží po dobu pěti minut venkovního času ? aby bylo uvnitř bubliny dost času stěhovat všechny ty kovové tyče a tak ? cerrobend by vyšel na deset tisíc! To by ty ukradené kovy měly daleko nižší hodnotu. Pro věčnej Soulad, za ty peníze by si člověk mohl koupit rovnou celý vlak. Takže tomuhle nevěřím. Tady jde o něco jinýho.“

„Nějaké soustrojí?“ dumala Marasi.

Wax přikývl. Scházel dolů po svahu a díval se pod nohy. „Mrkneme se, jestli nenajdeme nějaké stopy, které tu po nich mohly zbýt. Možná to soustrojí mělo kolečka a po nich zůstaly brázdy nebo koleje.“

Wayne si strčil ruce do kapes a začal velmi nápadně a teatrálně hledat. Pokud šlo o to, uvrtat Waxiliána do tohoto vyšetřování, na to byl Wayne dobrý. To se ale týkalo pouze lidí. Květiny a hlína… to nebyla jeho parketa.

Po pár minutách se začal nudit a přiloudal se k Marasi. Zírala na něj. „Musím říct, Wayne…, že ta čepice vám zrovna moc nesedí.“

„Jo. To je jen, abych připomněl Waxovi, že mi dluží klobouk.“

„Jak to? Ten starý jste si přeci nechal sebrat vy sám.“

„Protože mě ukecal, abych se nevzpouzel,“ objasnil jí Wayne. Pro něj to byla jasná věc. „A potom toho chlapa, co ho měl na hlavě, zastřelil, a ten chlap odešel!“

„Nemohl vědět, že to ten člověk přežije.“

„Tak mu měl ten můj klobouk sebrat,“ triumfoval Wayne.

Pobaveně se usmála.

Většina lidí se v kloboukách nevyzná, ale Wayne jim to nijak nedával za vinu. Ovšem pokud se to netýkalo jeho starého dobrého klobouku pro štěstí. Nevyčíslitelné hodnoty. „Ono je to vlastně dobře,“ zamumlal tiše a kopl do drnu trávy. „Ale Waxovi to neříkejte.“

„Co?“

„Že jsem se toho klobouku potřeboval zbavit,“ přiznal Wayne. „Jinak by vyletěl do povětří při nejbližším výbuchu, víte? Měl mi přinést štěstí, pokud ho někdo ukradne. Jinak by skončil jako můj svrchník.“

„Vy jste teda opravdu originál, Wayne.“

„To jsme všichni, teoreticky vzato,“ odpověděl. Potom se zamyslel. „Teda možná s výjimkou dvojčat. No, ale chtěl jsem se vás na něco zeptat. Je to ale tak trochu osobní.“

„Jak moc osobní?“

„No, o vás a tak. Prostě ta osobní stránka osobních věcí, abych tak řek.“

Podívala se na něho, zamračila se a potom se začervenala. Stávalo se jí to často, ale Waynovi se to líbilo. Děvčatům sluší, když mají ve tváři trochu barvy. „Nemyslíte jako vy… a já… myslím tedy…“

„Pro věčnej Soulad!“ Wayne se rozesmál. „Tak osobní zas ne, slečno. Nebojte se. Jste hezká, to jo, hlavně mezi kopečkama, jestli mi rozumíte.“

„Kopečkama?“

„Jo. To je slovo samá křivka, zrovna jako vy. Taky máte hezký přízvuk a hezký odraz mezi obláčkama.“

„Můžu se zeptat, co je zase tohle?“

„No to bílý huňatý, co se vznáší vysoko nad úrodnou zemí, ve který klíčej semínka.“

Začervenala se ještě víc. „Wayne! Něco takhle vulgárního mi ještě nikdy nikdo neřekl!“

„Já se ale snažil o uctivost, slečno! Já se snažil o uctivost! Ale nebojte se ? jak jsem povídal, jste půvabná dáma, ale na moje gusto vám chybí říz. Já mám rád ženskou, co mi otočí škopek kousavým dozadu.“

„Vám se líbí žena, která by vás zbila?“

„Jasně. To je věc! Ale to jsme odbočili. Já jsem mluvil o allomancii. Víte, vy a já, my máme opačný schopnosti. Já zrychluju čas, vy ho zpomalujete. Co by se asi stalo, kdybychom to udělali najednou, he?“

„O tom už se psalo. Vyruší se to. Nestane se nic.“

„Fakt?“

„Ano.“

„Hmm,“ zabručel a utřel si nos do kapesníku. „Tak to by bylo to nejdražší nic, který existuje, kdybychom oba pálili tak vzácný kovy.“

„Já nevím,“ povzdechla si. „Ale allomancie na nic mi jde dobře. Opravdu jsem nikdy nepochopila, jak žalostné je být zpomalovač, dokud jsem neviděla vás, co dokážete.“

„Ale ta vaše schopnost se taky hodí.“

„Wayne, pokud použiju allomancii, zamrznu na místě se stupidním výrazem a ostatní se kolem mě budou pohybovat. Vy dokážete získat čas navíc, ale já ho můžu jedině ztratit.“

„Jo, ale třeba se vám někdy bude hodit, aby nějakej den přišel dřív. Třeba to zrovna budete moc potřebovat, víte? Spálíte trochu chrómu a šup, a je tady!“

„Já…“ Zrozpačitěla. „Já už jsem to jednou zkusila. Chrom neubývá tak rychle jako cerrobend.“

„Vidíte? Další výhoda! Jak velkou bublinu dokážete udělat?“

„Asi jako malá místnost.“

„Tak to je o hodně větší, než zvládnu já.“

„Vynásobte nulu tisícem. A máte zase nulu.“

Zamyslel se. „Jo?“

„Ehm, ano,“ přisvědčila. „To je základní matematika.“

„Já myslel, že mluvíme o allomancii. Kdy jsme přešli na matiku?“

Opět se začervenala. Čekal by to u dívky, když bude mluvit o těch zajímavějších partiích jejího těla, ale ne při zmínce o matematice. Tahle ženská je zvláštní slitina.

Podívala se stranou, směrem k Waxiliánovi. Seděl ve dřepu u kanálu.

„Tak teď na něj,“ poznamenal Wayne. „On je na chytrý.“

„Já nemám žádné úmysly, pokud jde o Lorda Waxiliána,“ opáčila rychle. Příliš rychle.

„Škoda,“ utrousil. „Mně se zdá, že se mu líbíte, slečno.“

Mohlo to vyznít jako nadsázka. Nebyl si jistý, jaký má Waxilián k Marasi vztah ? ale potřeboval mu dostat z hlavy Lessii. Lessie byla skvělá holka. Úžasná. Ale je mrtvá a Wax má pořád v očích tu… prázdnotu. Od chvíle, kdy Lessie zemřela. Už není tak hluboká, ale je tam pořád.

Nová láska by mu pomohla se jí zbavit. Wayne si tím byl jistý, a tak byl docela spokojený sám se sebou, když se Marasi nakonec pomalým krokem vydala za Waxem. Dotkla se jeho paže a on ukázal na něco na zemi vedle kanálu. Společně to zkoumali.

Wayne pomalu došel za nimi.

„… pravidelný obdélník,“ říkala zrovna Marasi. „Od něčeho mechanického.“

Půda tu byla stlačená, jako by tu stálo něco těžkého na obdélníkové základně. Byla to patrně jediná stopa široko daleko a nebylo to zřejmě to, co Wax čekal. Klečel u ní, mračil se a osahával ji rukama, jak je kompaktní. Znovu se rozhlédl kolem.

„Nejsou tu stopy po podrážkách,“ pronesl tiše. „Takže to nemohli obsluhovat lidi. Ani kdyby měli časovou bublinu.“

„Máte pravdu,“ souhlasila Marasi. „Jestli k té loupeži došlo přímo tady, tak ten stroj mohl zůstat na kanálu a přitom dosáhnout na koleje.“

Waxilián vstal a oprášil si ruce. „Jdeme zpátky. Potřebuju si to promyslet.“

Waxilián došel doprostřed osobního vozu, ruce ještě mokré, jak si je v umývárně myl. Vůz mu rachotil pod nohama a za oknem se míhala pole.

Kde se může Miles skrývat? Myšlenky se mu honily hlavou jako o závod. Ve městě je spousta možností, kde se schovat, a Miles není typický zločinec. Je to bývalý ochránce zákona. Takže Waxiliánovi jeho instinkty nepomůžou.

Bude se chtít stáhnout, usoudil. Je opatrný. Uvážlivý. Mezi krádeží aluminia a další loupeží udělal několikaměsíční přestávku.

Miles přišel o muže a o zdroje. Chvíli se bude ukrývat. Ale kde? Waxilián se opřel o stěnu chodbičky. Byl ve voze první třídy se soukromými kupé. Na chodbičku skoro nebylo slyšet, o čem se lidé v kupé baví. Seděly tam děti. Musel projít šest vagonů, než našel vůz s umývárnou. Wayne s Marasi seděli v kupé o několik vozů dál.

Jestli má Marasi pravdu s tím záměrem s rukojmími, potom je čeká smutný osud. Miles si může dovolit couvnout a nechat vychladnout stopu. S každou další uplynulou hodinou je složitější ho dostihnout.

Ne, pomyslel si Waxilián. Bude potřebovat ještě jednu loupež. Rychlou, možná bez dalších rukojmí, ale musí sehnat hliník. Waxilián se díval do starých zpráv o předešlých loupežích a získal z nich přesnou představu o množství hliníku, které pašuje Tekiel. Stačilo by vybavit třicet až čtyřicet mužů. Takže Milesovi stačí jedna další uloupená várka, než zmizí v ústraní. Mezitím bude vyrábět zbraně a munici.

Což dává Waxiliánovi ještě jednu další možnost ho chytit. Pokud si všechno dobře spočítá. Protože ?

Výkřik. Byl slabý, ale Waxilián měl na podobné situace vycvičenou pozornost. Byl vždycky ve střehu, i když byl hluboce zamyšlený. Okamžitě uskočil stranou. Zachránilo mu to život, protože ho těsně minula letící kulka a zavrtala se do okna na konci vagonu.

Otočil se a vytáhl z pouzdra revolver. V sousedním voze stála postava v černém a dívala se na něho rozbitým oknem. Opět měla na obličeji pletenou masku, za níž byly vidět jen oči. Postava však odpovídala. I výška, dokonce i způsob, jak ten člověk držel zbraň.

Idiote! vynadal si Waxilián. Jako by vypnul všechny instinkty. Obyčejný zločinec by se stáhl, ale ne Miles. Miles je bývalý ochránce zákona a je zvyklý stíhat, a ne být stíhán.

A když mu zkřížíte plány, tak si vás najde.

Waxilián neměl čas zvednout zbraň. Okamžitě zvýšil hmotnost a rozdmýchal ocel a zatlačil na dveře mezi vagony. Sklo v oknech se rozletělo na kusy a dveře se ohnuly a vytrhly z pantů. Miles třikrát rychle za sebou vystřelil, ale dveře stačily kulky odrazit.

Vlak vjížděl do zatáčky a vůz se zakymácel. Z kupé se vysunulo několik hlav s očima dokořán a hledalo příčinu hluku. Miles vyběhl po chodbičce za Waxiliánem. Poblíž začaly plakat děti. Nemůžu ohrozit cestující, pomyslel si Waxilián. Musím ven.

Jakmile padl další výstřel, Waxilián se vrhl dopředu. Kulka se odrazila kousek od jeho hlavy a do vzduchu kříslo pár jisker. Allomanticky nic necítil. Je to tedy hliník.

Dostal se do prostoru mezi vozy. Vítr mu hučel kolem uší a tahal ho za oblečení. Když Miles vystřelil pošesté, zatlačil Waxilián na spojovací tyč mezi vagony a vyletěl nahoru.

Řítil se vzduchem nad kolejemi. Vítr se do něj opíral a brzdil ho. S hlasitým žuchnutím dopadl na střechu jednoho ze zadních vozů, klekl si na koleno a jednou rukou se zachytil, aby nabral rovnováhu. Vítr mu cuchal vlasy a rozevlával mu sako. Zvedl revolver.

Miles nebyl daleko od něho.

Mohl bych ho zastavit. A skončit to.

Jenže vzápětí přišla další myšlenka. Jak u všech všudy může zastavit Nesmrtelného Milese?

Postava v masce se tyčila mezi vozy kousek před ním ? možná tři metry ? a držela v ruce těžkou pistoli. Miles dával vždycky přednost palebné síle před přesností. Kdysi prohlásil, že raději párkrát mine za cenu té jistoty, že nakonec přece jen zasáhne a dotyčný už nevstane.

Waxilián zaklel a začal plnit zásobárnu. Snížil váhu na minimum a stočil se doprava přes okraj střechy ke straně vagonu. Ozvaly se výstřely. Chytil se okraje okna a přitiskl se ke stěně vozu. Jednu nohu si zaklínil do otvoru v kovovém plášti vagonu. S váhou sníženou na minimum se snadno udržel, i když jeho lehkým tělem cloumal vítr.

Daleko před nimi vypouštěla lokomotiva sloupce černého kouře plného sazí. Dole rachotila kola. Waxilián pozvedl revolver v pravé ruce a čekal přitisknutý jednou rukou a jednou nohou k pravé stěně vozu. Za okamžik se mezi vagony vynořila Milesova maskovaná hlava. Waxilián vystřelil a allomanticky na kulku zatlačil, aby ji zrychlil. Letěla proti větru. Zasáhl Milese přímo do levého oka. Hlava mu poskočila dozadu a po stěně vozu za ním se rozstříkla krev. Zavrávoral a Waxilián znovu vystřelil a trefil ho do čela.

Muž zvedl ruku a stáhl si masku. Pod ní se objevila tvář s ostřížíma očima, černými vlasy a nápadným obočím. Byl to Miles. Ochránce zákona, který neměl tohle nikdy udělat. Twinborn, skládač s neuvěřitelnými schopnostmi. V okamžiku mu dorostlo oko a zahojila se rána na čele. Na pažích hluboko pod rukávy se mu leskly zlaté feruchemické zásobárny. Byly to bodce, které nosil zapíchnuté do kůže na předloktí jako jakýsi piercing. Na kov, který procházel kůží, bylo těžké allomanticky působit.

Mrcha Zmar! Nezastavila ho ani rána do oka! Waxilián si všiml blížícího se stromu a vystřelil a potom vyskočil z vlaku. Měl nejnižší váhu, s jakou byl schopen fungovat. Nechal se větrem unášet zpátky, a když se mihl kolem stromu, zatlačil na kulku, která v něm byla zavrtaná. Tím se posunul stranou, mezi dva vozy. Tam se skrčil. Zalapal po dechu a srdce se mu rozbušilo, když se v rohu nad ním odrazila další Milesova střela.

Jak má člověk bojovat proti někomu, kdo je v podstatě nesmrtelný?

Vlak objížděl nízké kopce a zabočil do další zatáčky. V dálce se před ním rýsovaly verdantské farmy a poklidné sady. Waxilián se chytil žebříčku po straně vozu, přitáhl se nahoru a opatrně nahlížel přes okraj střechy.

Miles se k němu hnal přes střechu vozu. Waxilián zaklel a zvedl zbraň. Miles udělal totéž. Waxilián vypálil první a Milese zasáhl. Byl v tu chvíli jen několik kroků od něho.

Mířil na ruku, ve které Miles držel zbraň.

Kulka se mu zavrtala svalem až ke kosti. Vykřikl a zbraň upustil. Spadla na střechu, chvilku po ní poskakovala a potom sklouzla z okraje dolů. Waxilián se spokojeně usmál. Miles zavrčel a seskočil z vozu a strčil do něho.

Waxilián vrazil hlavou do kovového kraje, kterého se držel, a bolestí se mu zatmělo před očima. Zasténal a chvíli zůstal omámený. Idiote! Většina lidí by nikdy takhle neskočila. Bylo velmi pravděpodobné, že je to oba smete dolů. To bylo ovšem Milesovi jedno.

Oba upadli do prostoru mezi vagony a balancovali tam na pohyblivé plošině. Miles popadl Waxiliána oběma rukama za vestu, zvedl ho a mrštil jím o vagon. Waxilián reflexivně znovu na Milese vypálil. Střílel zblízka a kulky se zavrtávaly Milesovi do břicha a zády mu vycházely ven, aniž by mu ovšem jakkoli ublížily. Miles si Waxiliána přitáhl blíž a praštil ho do obličeje.

Bolestí se mu rozostřilo vidění. Zavrávoral a málem upadl na koleje. Zoufale se snažil vymrštit do vzduchu. Miles na to byl připravený, a jakmile začal Waxilián vstávat, zaklínil mu nohu pod poslední příčku žebříku a držel ji tam. Waxilián sebou škubl, stále ještě omámený, ale nikam se nedostal. Tlačil stále víc, ale Miles ho nepouštěl. Tvářil se odhodlaně.

„Můžeš mi přetrhat šlachy v noze, Waxi,“ křičel na něj Miles přes rachot kol na kolejích a hukot větru, „ale já si je stejně hned spravím. Myslím, že tvoje tělo podlehne dřív než moje. Zatlač víc. Uvidíme, co se stane.“

Waxilián povolil a znovu upadl na plošinu mezi vagony. Snažil se chytit Milese chvatem za hlavu, ale Miles byl mladší, rychlejší a dovedl se lépe prát. Skrčil se a přitom stále držel Waxiliána za vestu. Potom zatáhl. Waxilián zavrávoral a ztratil rovnováhu. Sesunul se na Milese, který mu vrazil pěst do žaludku.

Waxilián zalapal po dechu bolestí. Miles ho popadl za rameno a odstrčil ho s jasným záměrem zabořit mu znovu pěst do břicha.

A tak Waxilián zdesetinásobil svou váhu.

Miles se zapotácel, protože najednou narazil do něčeho neuvěřitelně těžkého. Vytřeštil oči. Byl zvyklý na mincíře, to byl běžný typ allomantů a mezi zločinci ještě víc. Feruchemové ovšem byli vzácní. Miles věděl, že Waxilián feruchem je, ale vědět o něčí schopnosti a počítat s tím, že ji dotyčný proti člověku použije, to jsou dvě různé věci.

Stále ještě omámený bolestí šťouchl Waxilián do Milese ramenem a obrovskou silou ho zatlačil zpět. Miles zaklel, ale nechal Waxe být a rychle vyšplhal na střechu vozu. Waxilián přestal čerpat ze zásob váhy a zatlačil a vymrštil se do vzduchu. Dopadl na jiný vagon a od Milese ho dělila jen mezera mezi vozy. Vítr jim vzdouval oblečení. Z obou stran se kolem nich míhala pole. Vagon se zakymácel, když přejel výhybku, a Waxilián málem ztratil rovnováhu. Klekl si na jedno koleno, přitiskl ruku na střechu vozu a zvýšil si váhu, aby byl stabilnější. Miles se tyčil nad ním a pohyb vagonu mu evidentně nevadil.

Waxilián nezřetelně slyšel výkřiky lidí, patrně jak se stěhovali do jiných vozů pryč z místa, kde došlo k přestřelce. Při troše štěstí by si toho mohl všimnout Wayne.

Miles sáhl po zbrani u druhého boku. Waxilián udělal totéž. První zbraň ? tu lepší ? během přestřelky ztratil. Viděl stále rozostřeně a srdce mu divoce bušilo, ale přesto stačil namířit skoro současně s Milesem. Oba vystřelili.

Kolem Waxe hvízdla kulka, provrtala mu kabát a zranila ho. Jeho rána zasáhla Milese do kolena. Miles zavrávoral a jeho další střela vzala faleš. Wax pečlivě zamířil a trefil Milese do ruky. Rozdrtil ji. Miles se však okamžitě začal hojit, kosti se mu scelily, tkáně se vrátily zpátky pružné jako guma a na nich se mu vytvořila kůže, jako když se na kaluži vody vytváří škraloup ledu. Zbraň ale upustil.

Když se pro ni sehnul, Wax svoji zbraň sklonil a do Milesovy střelil tak, že ji to shodilo ze střechy vagonu dolů.

„Sakra!“ zařval Miles. „Víš, kolik tyhle věci stojí?“

Stále ještě na jednom koleně Wax zvedl zbraň nad hlavu. Vítr, který jim svištěl kolem uší, rozptýlil kouř z hlavně.

Miles znovu vstal. „Ty to víš, Waxi,“ křičel proti větru. „Často jsem přemýšlel o tom, jestli s tebou budu muset bojovat. A vždycky mi něco našeptávalo, že budu. Protože jsi měkkej. Že jednou pustíš někoho, koho bys pustit neměl. Přemýšlel jsem, jestli tě za to budu moct sejmout.“

Waxilián neodpověděl. Ve tváři měl strnulý výraz. Pasivní. Uvnitř trpěl. Snažil se překonat bolest a nevnímat rány, které utržil, a popadnout dech. Zvedl ruku a sáhl si na ránu na boku. Naštěstí nebyla tak zlá. Přesto mu na prstech zůstala krev. Vagon se zakymácel a Waxilián se rychle znovu chytil střechy.

„Co tě to zlomilo, Milesi?“ volal na soupeře. „Láká tě bohatství?“

„Moc dobře víš, že pro peníze to není.“

„Potřebuješ zlato. To nepopřeš. Vždycky jsi ho potřeboval, jsi přece skládač.“

Miles mlčel.

„Co se stalo?“ naléhal Waxilián. „Byl jsi ochránce zákona, Milesi. Zatraceně dobrej.“

„Byl jsem jen hlídací pes, Waxi. U boudy a na řetězu slibů a příkazů.“ Miles udělal krok dozadu a potom se rozběhl a přeskočil mezeru mezi vagony, která je oddělovala.

Waxilián, plný obav, začal ustupovat.

„Neříkej mi, že ty jsi to nikdy necítil,“ vyštěkl Miles. „Pracoval jsi den co den, abys opravil všechno špatný, Waxi. Abys ukončil utrpení, násilí, loupeže. Jenže ono to nefungovalo. Čím víc lidí jsi sejmul, tím víc jsi měl starostí.“

„Život ochránce zákona je ale takovej,“ děl Waxilián. „Jestli jsi to ty vzdal, tak fajn. Ale nemusel ses hned přidat na druhou stranu.“

„Já jsem na týhle straně byl vždycky,“ oponoval Miles. „Odkud se berou zločinci? Začne jen tak loupit a vraždit prodavač odvedle? Nebo kluci, co vyrostli za městem a dřeli odmalička na tátově vyprahlý farmě?

Ne. Začnou s tím horníci, který vyrážej z města hloubit doly a hledat poslední zbytky nějakýho bohatství ? a když všechno vytěží, tak to nechají tak a jdou. Jsou obyčejný lovci štěstěny. Bohatý hlupáci z města, co se ženou za dobrodružstvím.“

„Mně je jedno, kdo to byl,“ řekl Waxilián a stále pomalu couval. Byl na předposledním voze a už téměř neměl kam ustoupit. „Já jsem sloužil právu.“

„Já taky,“ burácel Miles. „Ale teď sloužím něčemu lepšímu. Podstatě zákona, skutečný spravedlnosti. To je ta pravá slitina, Waxi. To nejlepší z obou dohromady. Dělám víc než jen vymetat špínu, kterou mi poslalo město.

A netvrď mi, že ty sis toho nikdy nevšiml. Co třeba Smrťák Pars, tvůj největší úlovek za posledních pět let? Pamatuju si, jak ses za ním honil, jak jsi nespal, jak jsi byl ve střehu. Na tu krev v centru Wertingu, když ti tam nastražil mrtvou dceru starýho Burlowa, abys ji našel. Odkud se vzal on?“

Waxilián neodpověděl. Pars byl vrah z města, řezník. Chytili ho, když vraždil žebráky. A tak utekl do Burin a tam se dál oddával své krvežíznivé vášni.

„Nezastavili ho.“ Miles postoupil kupředu. „Neposlali ti pomoc. Buriny jim totiž byly ukradený. Buriny jsou ukradený všem ? oni je totiž využívají jen jako smetiště.“

„A proto je okrádáš?“ křikl Wax zpátky. „Unášíš jim dcery a vraždíš všechny, co ti stojí v cestě?“

Miles udělal dlouhý krok dopředu. „Já dělám to, co je potřeba udělat, Waxi. To je přece krédo ochránce zákona, ne? A to jsem pořád. To se totiž člověku zažere do kostí. Dělá to, co by jinej dělat nechtěl. Staví se za ty uťápnutý, aby bylo na světě líp, a brání zločinu. No, a tak jsem se právě vrhl na mocnější zločineckej gang.“

Waxilián zavrtěl hlavou. „Ne, proměnil ses v monstrum, Milesi.“

„To klidně můžeš vykládat,“ přikývl Miles. Vítr mu pročesával krátké vlasy. „Ale prozradí tě oči, Waxi… v nich je totiž pravda. Já ji vidím. Ty rozumíš tomu, co říkám. Protože jsi to cítil stejně. Ty víš, že mám pravdu.“

„Já se k tobě nepřidám.“

„Já to po tobě nechci,“ opáčil Miles vlídněji. „Ty jsi byl vždycky dobrý honicí pes, Waxi. Když ti dá pán bití, jenom zakňučíš a dumáš, jak bys sloužil líp. Myslím, že by nám to spolu nešlo. V tomhle ne.“

Vrhl se dopředu.

Waxilián přesunul skoro všechnu svou váhu do feruchemické zásobárny a nechal se pár metrů unášet větrem. Potom znovu váhu zvýšil a pevně se postavil na poslední vagon. Blížili se k okraji města. Zeleně za okny ubývalo.

„Uteč!“ nabádal ho Miles. „Já se jen vrátím a vezmu si tu malou Harmsovou, toho bastarda! A Wayna. Tomu už chci dávno prohnat kulku hlavou.“ Otočil se a odcházel opačným směrem.

Waxilián zaklel a skočil. Miles se obrátil a chladně se usmál. Sehnul se a vytáhl z boty nůž s dlouhou čepelí. Byl hliníkový. Neměl na těle jediný předmět, který by mohl allomant proti němu využít.

Musím ho shodit dolů, pomyslel si Waxilián. Tady Milese v žádném případě nepřemůže. Potřebuje prostředí, které by měl trochu víc pod kontrolou. A čas plánovat.

Jakmile se Miles přiblížil, Wax zvedl zbraň a pokusil se vyrazit mu nůž z ruky ? jenže Miles se otočil a vrazil si nůž do levého předloktí. Nůž mu prošel skrz a vyčníval z druhé strany. Miles se ani nehnul. Vyprávělo se, že utrpěl a přežil stovky ran, které by ho měly zabít, až postupně úplně přestal cítit bolest. Napřáhl ruce a chtěl Waxiliána chytit ? a vytáhnout nůž, jakmile to bude potřeba. Waxilián také vytasil nůž a držel ho v levé ruce. Chvíli se oba točili na místě. Wax zvýšil váhu, aby se snáz udržel na střeše kymácejícího se vozu. Ani tak nestál úplně stabilně. Po čele mu stékal pot, ale hned mu ho sušil vítr.

Několik bláznů vystrčilo hlavu do prostoru mezi vagony a chtělo se dívat. Bohužel mezi nimi nebyl Wayne. Wax se snažil předstírat fingovaný útok, ale Miles to včas prohlédl. Wax uměl s nožem bojovat tak průměrně, ale Miles byl v tomto směru proslulý. Ovšem kdyby se Waxovi podařilo ho chytit a oba je shodit dolů…

V téhle rychlosti bude po mně, ale po něm ne, ulevil si v duchu. Pokud nebudu mít pod sebou něco, na co bych zatlačil. Mrcha Zmar. To bude těžký.

Měl jen jednu šanci, a to rychle jejich boj ukončit.

Miles se k němu řítil a chtěl ho popadnout. Wax se zhluboka nadechl a vyrazil. Milese to patrně překvapilo, ale stačil Waxe chytit za paži. Druhou rukou vytáhl nůž a chystal se jím Waxe bodnout. Ten v zoufalství zvýšil váhu a vrazil ramenem Milesovi do břicha.

Miles to však čekal. Padl na střechu, skulil se a kopal Waxe do nohou.

V okamžiku Wax letěl vzduchem na kameny vedle železniční tratě. Podvědomě si však věděl rady. Zatlačil na nůž, který držel v ruce, vyhodil ho do vzduchu a nechal spadnout na zem pod sebe. To ho vymrštilo nahoru, protože si zároveň snížil váhu. Začal rotovat ve větru a ztrácel orientaci.

Upadl, chvilku se kutálel, až narazil na něco tvrdého. Všechno se s ním točilo.

A pak se všechno zastavilo. Pomalu se mu vrátil zrak a dokázal rozeznávat věci kolem sebe. Byl sám uprostřed pole. Vlak bafal po kolejích dál.

Zasténal a odvalil se stranou. Člověk v mém věku už by tohle neměl dělat, pomyslel si. Ještě před pár lety si věk vůbec neuvědomoval, ale teď už mu bylo přes čtyřicet. Podle měřítka Burin byl starý.

Díval se za mizejícím vlakem. Bolelo ho rameno. V jedné věci měl Miles pravdu. Člověk nikdy nepřestane být ochráncem zákona.

Zaťal zuby a rozběhl se dopředu. Sebral zbraň, kterou upustil, když padal dolů ? s allomancií ji snadno našel. Potom z rozběhu vyskočil a dopadl na koleje.

Zatlačil a vymrštil se do vzduchu. Vyletěl do dost dobré výšky, ještě se znovu odrazil o koleje, které měl za sebou, a vrhl se dopředu. Opatrně tlačil směrem dolů a za sebe. Vítr mu burácel v uších, oblečení se na něm třepotalo a z rány na boku mu prosakovala krev.

Takový let mincíře měl své kouzlo. Byla v něm svoboda, jakou žádný jiný allomant nezažil. Ovládl vzduch a cítil stejné vzrušení jako před lety, když odešel hledat štěstí do Burin. Litoval, že nemá mistplášť a že není mlha. Ta prý chrání spravedlivé.

Během chvilky dostihl vlak a přeletěl ho mohutným obloukem. Po střeše vagonů se pohybovala malá postava a mířila k Waynovi a k Marasi.

Wax se snesl dolů, aby nepřistál příliš zprudka, ale současně si zvýšil váhu. Narazil do střechy vozu a udělal do ní díru. Napřímil se a otevřel revolver, jako by ho chtěl nabít. Nábojnice a nepoužité kulky vyletěly do vzduchu. Jednu z nich chytil.

Miles se otočil. Wax po něm hodil kulku.

Miles po ní zmateně chňapl.

„Nashledanou,“ vykřikl Wax a na kulku silně zatlačil.

Miles vytřeštil oči. Ruka mu přiskočila k hrudi a katapultovalo ho to do vzduchu. Vlak zatočil a Miles prosvištěl vzduchem a dopadl na štěrk vedle kolejí.

Wax si sedl a po chvíli si lehl a díval se na oblohu. Zhluboka dýchal a sáhl si na ránu na boku. Dojel až k další zastávce. Teprve potom vstal a slezl dolů.

„Máme příkazy, pane,“ řekl železniční zřízenec. „I když jsem sám slyšel, že se vzadu v osobním voze střílí, tak nesmím za žádných okolností zastavit. Jakmile zastavíte, dostanou vás Mizeči.“

„To je dobře,“ podotkl Waxilián a napil se vody od mladíka v učňovské vestě. „Kdybyste zastavili, asi by mě to stálo život.“

Seděl v malé místnosti na stanici, kterou tradičně vlastnil a provozoval některý méně významný člen domu, jemuž patřila většina pozemků v příslušné oblasti. Pán ve stanici zrovna nebyl, ale sluha okamžitě poslal pro místního lékaře.

Waxilián měl svlečený kabát, vestu a košili a u boku si držel obvaz. Nebyl si zdaleka jistý, jestli si může dovolit na doktora čekat. Miles brzy na stanici dorazí. Naštěstí jako feruchem nemohl pracovat s ocelí, takže nedokázal zvýšit rychlost.

Bude mu to trvat nejspíš tak hodinu, ale bylo dobré mít záložní plán. Kdyby náhodou Miles sehnal koně, dostal by se sem dřív. Waxilián si také nebyl jistý, jestli Miles nemůže nějak feruchemicky působit na svou vytrvalost. Třeba bude schopen uběhnout větší vzdálenost, než je obvyklé.

„Váš kolega už je skoro venku, pane,“ hlásil další učeň, který zrovna vešel dovnitř. „Tyhle zámky nejsou zas tak problematické.“

Waxilián se napil vody. Miles svou past naplánoval dobře. Wayne a Marasi byli uvězněni ve svém voze ? společně se všemi ostatními cestujícími, kteří tam náhodou jeli ? kovovými tyčemi, které zablokovaly mechanismus zámku u dveří. Miles počkal, až Waxilián z vozu odejde, potom tiše zavřel ostatní a pak teprve šel po něm.

Určité štěstí však přece jen nakonec měli ? že je rovnou nezabil. Ovšem i v tom byl Milesův záměr. Kdyby se je pokusil zabít, Wayne by se mohl ze svých feruchemických zásob uzdravit a přilákat zpátky Waxiliána. Na to byl Miles až moc opatrný. Waxilián je jeho skutečný cíl. Potřeboval mít ostatní pod zámkem, dokud nesplní svůj prvotní úkol.

„Musíme vyrazit,“ oznámil Waxilián strojvůdci. Byl to podsaditý muž s tmavě hnědými vousy a placatou čepicí. „Hrozí vám nebezpečí. Mizeči. Musíme jet bez zastávky až do města. Nesmíme nabrat zpoždění.“

„Ale vy jste zraněn, pane!“

„To bude dobrý,“ ubezpečil ho Waxilián. V Burinách musel často chodit s ránou i několik dní, než se dostal k lékaři.

„Musíme ?“

Dveře se rozletěly a mezi nimi se zjevila vrávorající Marasi. Modré šaty měla stále ještě zničené výbuchem ve vile, ale nesla se v nich hrdě, navzdory vyčuhujícím krajkám spodničky. Na modrém živůtku, který těsně přiléhal ke korzetu, chyběl dole knoflík. Nejspíš se utrhl, když se propadli podlahou. Waxilián si toho až do této chvíle nevšiml.

Zvedla ruce k ústům, když viděla zakrvácený obvaz, a potom okamžitě zčervenala, když zjistila, že Waxilián nemá košili. Projela jím vlna pýchy. I když už jeho vlasy prokvétaly šedinami, tělo měl štíhlé a svalnaté.

„Pro věčný Soulad!“ vykřikla. „Jste v pořádku? To je vaše krev? Hodí se vůbec, abych tu byla? Já klidně půjdu pryč. Asi bych měla, viďte? A opravdu jste v pořádku?“

„Přežije to,“ utrousil Wayne, který nahlížel do dveří za ní. „Co jsi dělal, Waxi? Uklouzl jsi cestou do umývárny?“

„Našel mě Miles,“ informoval je Waxilián a sundal si obvaz. Zdálo se, že rána přestává krvácet. Vzal si od jiného učně čistý a znovu si ho přiložil.

„Je mrtvý?“ zeptala se Marasi.

„Zabil jsem ho hned několikrát,“ odvětil, „jenže to mělo stejný úspěch jako všechny předchozí pokusy. Nejen moje.“

„Musíš ho zbavit feruchemickejch zásobáren,“ poznamenal Wayne. „Jinak to nepůjde.“

„Má jich třicet,“ namítl Waxilián. „Všechny mu procházejí kůží a ve všech má tolik zásob, že ho uzdraví úplně z čehokoli.“ Přímá rána do hlavy by obrněnce nebo obyčejného krvetvora jako Wayne zabila. Jenže Miles se dokáže hojit tak rychle, že mu život neohrozí. Říkalo se, že čerpá uzdravování nepřetržitě. Podle toho, co Waxilián o skládání věděl, mohlo být dost nebezpečné to v tomto případě přerušit.

„No to je sakra výzva!“ zamnul si ruce Wayne.

Marasi ještě chvíli otálela ve dveřích a potom se rychle rozhodla a vešla dovnitř. „Ukažte mi to zranění,“ nařídila a klekla si vedle Waxiliánovy lavice.

Zamračil se, ale přestal si uvazovat tkaničky obvazu a nechal ji ránu odkrýt. Prohlédla si ji.

„Vy se vyznáte v lékařství, madam?“ tázal se strojvůdce a párkrát přešlápl. Její přítomnost v místnosti ho znervózňovala.

„Studuju na univerzitě,“ odpověděla.

Tak to ho uklidní, pomyslel si Waxilián.

„No a?“ opáčil Wayne.

Marasi prohmatávala ránu. „Zásady pro univerzity, které stanovil sám Soulad, požadují studium v celé šíři.“

„Jo, to já vím, že musí brát i děvčata,“ přikývl Wayne.

Marasi se zastavila. „No… takhle jsem to s tou šíří nemyslela, Wayne.“

„Studenti se učí od všeho trochu,“ objasnil Waxilián. „A až potom si vyberou specializaci.“

„A v tom je i základní ošetřovatelství a trocha medicíny,“ navázala Marasi. „A kompletní anatomie.“

Wayne se zamračil. „Moment, anatomie? Jako úplně všechno z anatomie?“

Marasi se začervenala. „Ano.“

„Takže ?“

„Takže se celá třída bavila mými reakcemi,“ uzavřela a začervenala se. „A mohli bychom obrátit list, Wayne, děkuju. Tohle chce zašít, Waxiliáne.“

„Vy to umíte?“

„Ehm… na živém člověku jsem to ještě nikdy nedělala…“

„Hmm,“ zabručel Wayne, „já jsem trénoval celý měsíce s holema na figurínách, než jsem zbil živýho člověka. To je stejný.“

„Já to zvládnu, Marasi,“ ujistil ji Waxilián.

„Takových jizev,“ povzdechla si tiše, jako by nezaregistrovala, co řekl. Prohlížela mu hrudník a bok, jako by počítala následky předchozích střelných ran.

„Sedm,“ řekl tiše, vrátil obvaz na místo a pevně ho utáhl.

„Vás postřelili sedmkrát?“ vyjekla.

„Mnoho ran není nebezpečných, když se dobře ošetří,“ uklidňoval ji Waxilián. „A ani ?“

„Ale,“ zvedla ruku k ústům, „já jsem myslela… my máme záznamy jen o pěti. To mi o těch dvou opravdu budete muset někdy vyprávět.“

„Dobře,“ přitakal a s grimasou vstal. Kývl, aby mu podali košili.

„No, to jsem neřekla moc dobře, viďte?“ omlouvala se. „Opravdu pokládám za hrdinství, že vás tolikrát postřelili. Opravdu.“

„Nechat se postřelit není žádný hrdinství,“ namítl Wayne. „Ono to totiž není žádný umění. Umění je naopak se těm kulkám vyhnout.“

Waxilián se ušklíbl a natáhl si rukáv.

Marasi vstala. „Otočím se, abyste se mohl obléknout,“ řekla a učinila tak.

„Otočte se zpátky,“ děl Waxilián suše.

„Ehm, ano.“

„Abych se mohl obléknout.“

„Asi to byla trochu hloupost, co?“

„Trochu,“ usmál se a vklouzl do druhého rukávu. Začal si zapínat košili. Wayne se tak dobře bavil, že mu dělalo potíže vstát.

„Dobře.“ Zase zvedla ruce k obličeji. „Jsem si vědoma, že se občas chovám trochu unáhleně. Já jenom nejsem zvyklá na to, že věci explodují, lidé po sobě střílejí, nebo že někam vejdu a najdu tam přátele bez košile s krvácející ránou. Tohle všechno je pro mě hrozně nové.“

„To nic,“ Waxilián jí položil ruku na rameno. „Jsou horší věci, Marasi. Kromě toho, než si na tohle všechno zvykl Wayne, tak nebyl o nic lepší. Ten býval tak nervózní, že vždycky vyletěl ?“

„Hej,“ ozval se Wayne, „tohle nemusíš zrovna vytahovat.“

„A co?“ vyzvídala Marasi a dala ruce dolů.

„NIC,“ zaburácel Wayne. „Pojďte, musíme jet. Jestli je pan Miles Zabiják ještě naživu, tak po nás bude chtít střílet, víte? Myslím, že od toho bychom si už dnes mohli dát pokoj.“

„Má pravdu,“ poznamenal Waxilián, oblékl si vestu a potom si nasadil podpažní pouzdra. Na obličeji se mu mihla bolestná grimasa.

„Určitě to zvládnete?“ zeptala se Marasi.

„Jo, zvládne,“ odpověděl Wayne a podržel jim dveře. „Já jsem před chvílí málem vyletěl do povětří a přišel o celý záda, jestli si laskavě vzpomínáte, a tolik soucitu jste mi teda neprojevovala.“

„Tohle je ale něco jiného,“ ušklíbla se Marasi a prošla kolem něho.

„Co? A proč? Protože se umím zahojit?“

„Ne,“ odtušila, „protože podle toho, jak vás znám ? i když vás ještě neznám moc ?, jsem si dost jistá, že si vyletět do povětří čas od času zasloužíte.“

„No, to ale bylo hodně krutý,“ postěžoval si Wayne.

„A není to pravda?“ Waxilián si oblékl kabát. Byl celý potrhaný.

„Snad jsem toho tolik neřek.“ Wayne zívl. „Tak jdeme, lenoši. Mrcha Zmar! Nechá se postřelit a pak si myslí, že se kvůli tomu na celý odpoledne všichni zastavíme. Honem!“

Waxilián šel pomalu. Nutil se do úsměvu, ale cítil se zničený jako ten kabát. Nemají moc času. Miles sundal masku a evidentně čekal, že Waxiliána zabije. Waxilián ho přelstil, ale o to bude teď Miles nebezpečnější.

Jestli chtějí Miles a jeho lidé ukrást další hliník, budou si muset pospíšit. Možná to budou muset udělat ještě dnes, jestli bude vypravený náklad. Waxilián předpokládal, že bude. Něco takového četl v novinách. Dům Tekiel se tam chlubil novými obrněnými železničními vozy.

„Tak co uděláme, až se vrátíme?“ optal se Wayne tiše, když se vraceli k vagonu. „Potřebujeme přece nějakej bezpečnej kout, kde bychom mohli dát hlavy dohromady, ne?“

Waxilián si vzdychl, protože věděl, kam Wayne míří. „Asi máš pravdu.“

Wayne se usmál.

„Víš,“ podotkl Waxilián, „jen si nejsem jistej, jestli je kolem Ranette bezpečno. Zvlášť v případě, že tam budeš ty.“

„Lepší než vyletět do povětří,“ mínil Wayne spokojeně. „Obvykle.“

Waxilián zabouchal na dveře jednoho z domů. Jeho okolí bylo pro Elendel typické. Rušné, se stromořadím vzrostlých ořechů podél dlážděné ulice. Ani po sedmi měsících, které už ve městě strávil, ho stromy nepřestávaly fascinovat. V Burinách byly takhle vysoké stromy vzácné. A tady jich je najednou plná ulice a lidé chodí kolem a ani si jich nevšímají.

Spolu s Waynem a Marasi stáli na zápraží úzkého domu s cihlovým průčelím. Waxilián měl ještě téměř ruku na dveřích, když se rozletěly. Objevila se v nich štíhlá žena s dlouhýma nohama. Dlouhé vlasy měla svázané do ohonu, který jí sahal po ramena. Byla oblečená v hnědých kalhotách, bílé praktické košili a v dlouhém koženém kabátě podle burinské módy. Spatřila Waxiliána a Wayna a beze slova s hlasitým bouchnutím dveře zavřela.

Waxilián se na Wayna podíval a oba se rozestoupili do stran. Marasi je nechápavě sledovala, dokud ji Waxilián nevzal za ruku a nepřitáhl ji k sobě.

Dveře se znovu otevřely a žena vyšla tentokrát se zbraní v ruce. Rozhlédla se, a když viděla, že neodešli, přimhouřila oči.

„Počítám do deseti,“ řekla. „Jedna…“

„No tak, Ranette,“ začal Waxilián.

„Dvě, tři, čtyři, pět,“ vychrlila rychle.

„Copak opravdu musíme ?“

„Šest, sedum, osum.“ Zvedla zbraň a zamračila se na ně.

„Tak dobře…,“ pravil Waxilián a seběhl ze schodů v patách s Waynem ve strojvůdcovské čepici.

„Ale ona by na nás doopravdy nevystřelila, že ne?“ zeptala se Marasi tiše.

„Devět!“

Doběhli na chodník pod vysokými stromy. Dveře se znovu přibouchly.

Waxilián se zhluboka nadechl a otočil se zpátky k domu. Wayne se opřel o jeden ze stromů a usmál se.

„Tak to šlo hladce,“ poznamenal Waxilián.

„Jo,“ přikývl Wayne.

„Hladce?“ podivila se Marasi.

„Nikoho nestřelila,“ odpověděl Waxilián. „U ní člověk nikdy neví. Ranette je nevyzpytatelná. Zvlášť když s sebou mám Wayna.“

„No, to je teda nefér,“ hartusil Wayne. „Zatím mě střelila jen třikrát.“

„Zapomněl jsi na Callingfale.“

„To bylo do nohy,“ ohradil se Wayne. „To se ani nepočítá.“

Marasi sevřela rty a prohlížela si dům. „Vy dva máte tedy zvláštní přátele.“

„Zvláštní? Né, ona je jen vzteklá.“ Wayne se usmál. „Takhle si vždycky chladí žáhu.“

„Tím, že střílí na lidi?“

„Wayna nesmíte brát vážně,“ vložil se do řeči Waxilián. „Ranette je možná od rány, ale po nikom jiném než po Waynovi prakticky nestřílí.“

Marasi přikývla. „Tak… půjdeme?“

„Počkejte chvilku,“ zarazil ji Waxilián. Vedle si zatím Wayne pohvizdoval a potom vytáhl z kapsy hodinky.

Dveře se znovu rozletěly a objevila se Ranette se zbraní v ruce. „Tak vy jste neodešli!“ volala.

„Potřebuju od tebe pomoct,“ křikl na ni Waxilián.

„A já od tebe potřebuju, aby sis strčil hlavu do kýblu s vodou a pomalu počítal do tisíce!“

„Tady jde o životy, Ranette,“ naléhal Waxilián. „O nevinný lidi.“

Ranette zvedla zbraň a zamířila.

„Nebojte se,“ uklidňoval Wayne Marasi. „Na tuhle vzdálenost nás to asi nezabije. Ale radši zavřete oči.“

„Ty mi ale nepomáháš, Wayne,“ podotkl Waxilián chladně. Byl si jistý, že Ranette nevystřelí. Řekněme dost jistý. Nejspíš.

„Jé, a ty chceš, abych ti pomohl?“ divil se Wayne. „Tak jo. Máš ještě tu hliníkovou pistoli, co jsem ti dal?“

„Tlačí mě v kříži,“ odpověděl Waxilián. „Ale nemám ani jedinou kulku.“

„Hej, Ranette,“ zavolal Wayne. „Mám pro tebe pěknou bouchačku!“

Zaváhala.

„Počkej,“ vyhrkl Waxilián. „Já jsem chtěl, aby ?“

„Nebuď jako malej,“ okřikl ho Wayne. „Ranette, ten revolver je celej z hliníku!“

Sklonila zbraň dolů. „Fakt?“

„Vyndej ho,“ šeptal Wayne. Waxilián vzdychl a sáhl pod kabát. Vytáhl revolver a pár kolemjdoucích si toho všimlo. Někteří se otočili a pospíchali pryč.

Ranette vyšla ven. Byla allomantka, zvěd, takže poznala většinu kovů pomocí allomancie. „No tak to ses měl zmínit hned, že mi neseš úplatek. Mohlo by to stačit, abych ti odpustila.“ Zamířila pomalu k nim a zbraň se jí houpala na rameni.

„Uvědomuješ si,“ sykl Waxilián tiše, „že tenhle revolver má takovou cenu, že bys za něj koupil celou zbrojnici? Tak se mi zdá, že tě zastřelím pro změnu já.“

„Cesty Waynovy jsou nevyzpytatelné,“ pravil Wayne. „Tolikéž, co uchvátí, kdo mu to rozkáže navrátiti? Kdo dí jemu: Co činíš?“

„Co činit budeš mít s mou pěstí, až ti přistane na nose.“ Waxilián nasadil umělý úsměv, když Ranette došla až k němu. Potom jí váhavě podal revolver.

Prohlížela si ho okem odborníka. „Lehký,“ prohodila. „Ale není tu nikde značka výrobce. Kde jste to sebrali?“

„U Mizečů,“ odvětil Waxilián.

„U koho?“

Waxilián vzdychl. Tak jo.

„Jak můžete nevědět o Mizečích?“ ozvala se Marasi. „Vždyť už dva měsíce noviny nepíšou o ničem jiném. Všichni o nich mluví.“

„Lidi jsou hloupí,“ opáčila Ranette, otevřela revolver a prohlížela komory. „Jdou mi na nervy. A to mám tyhle dva ráda. Byly v tom i hliníkový náboje?“

Waxilián přikývl. „Ale žádný nemáme. Jen do pušky.“

„Jak fungovaly?“ zeptala se. „Silnější než ocel, ale lehčí, co? Menší brzdná schopnost, evidentně, ale při zásahu se stejně roztrhne. Mohlo by to být hodně destruktivní, když zasáhnou to správný místo. Odpor větru je asi moc nezpomaluje. Budou vysoce průrazný.“

„Já jsem z toho nikdy nestřílel,“ přiznal Waxilián. Podíval se na Wayna. Ten se šklebil. „My jsme… ehm… to šetřili pro tebe. Jsem si ale jistý, že kulky jsou z mnohem těžší slitiny než zbraň sama, i když jsem zatím neměl možnost to otestovat. Budou lehčí než olověný, ale zdaleka ne tak lehký jako čistej hliník. Obsah hliníku musí mít ale dost vysoký. Nevím, z čeho jsou, ale jsou zatraceně dobrý.“

Ranette cosi zabručela. Kývla zbraní nepřítomně k Marasi. „Co jste si to přivedli za krasotinku?“

„To je přítelkyně,“ odpověděl Waxilián. „Ranette, jdou po nás nebezpečný lidi. Opravdu nebezpečný. Můžeme jít dál?“

Zasunula revolver za opasek. „Fajn. Ale jestli se Wayne něčeho dotkne ? čehokoli ?, tak mu ty pařáty urazím.“

Marasi cestou do domu mlčela. Nebyla zrovna nadšená z toho, že ji ta žena nazvala krasotinkou, ale byla ráda, že na ni nikdo nestřílel, tak se jí zdálo nejrozumnější mlčet.

Mlčet Marasi uměla. Učili ji to dvacet let.

Ranette za nimi zavřela dveře a otočila se. Marasi nadskočila, když slyšela, jak zámky ve dveřích samy od sebe zapadly. Byla jich snad desítka a jejich současný pohyb ji šokoval. Co je to, při Hrdinově svatém jménu?

Ranette položila zbraň do koše vedle dveří ? ukázalo se, že tam ukládá zbraně přesně stejně, jako většina lidí ukládá deštníky. Potom je nenápadně obešla úzkou chodbou. Mávla rukou a u vnitřních dveří vyskočila jakási páčka. Dveře se rozletěly a ona vstoupila dovnitř.

Ranette byla allomantka. Samozřejmě. To proto poznala ten hliník. Když vcházeli do dveří, Marasi zkoumala vynález, který je otevřel. Byla tam páčka, která ? když se za ni zatáhlo ? pohnula provazem na kladce, a ten na druhé straně vysunul západku.

Na každé straně je jedna, všimla si, když prošli dveřmi i oni. Takže ona může otevřít dveře z obou stran, aniž by přitom pohnula rukou. Připadalo jí to skoro až požitkářské. Ale copak může Marasi kritizovat jiné za allomancii? Tohle může být velmi užitečné, když máte často plné ruce.

Obývací pokoj, ve kterém se ocitli, byl upravený na dílnu. Podél všech čtyř stěn stály velké pracovní stoly a na zdech bylo zavěšeno obrovské množství nejrůznějšího nářadí. Marasi žádné ze zařízení na stolech neznala, nanejvýš nějaké svěráky a ozubená soukolí. Na podlaze leželo obrovské množství elektrických kabelů.

Našlapovala velmi opatrně. Ale elektřina snad není nebezpečná, když vede ve šňůrách, nebo je? Slyšela spoustu historek o tom, jak se lidé popálili, když se dostali příliš blízko k elektrickým zařízením. Také se vyprávělo, jak lze tuhle sílu všestranně využívat ? dokáže nahradit koně, pohánět mlýny, které samy namelou obilí, nebo pohyblivá schodiště. Běhá z toho mráz po zádech. No, radši se od toho bude držet dál.

Dveře se za nimi zavřely. Opět to bylo Ranettiným allomantickým příkazem. Musela allomanticky zatáhnout za páku, z čehož vyplývalo, že je zvěd, a ne mincíř jako Waxilián. Wayne mezitím už šmejdil mezi věcmi na stolech a nedbal na Ranettino varování ani na osud, který hrozí jeho rukám.

Waxilián se rozhlédl po místnosti ? přeletěl očima dráty, okna ? se zavřenými okenicemi ? a nářadí. „Předpokládám, že se ti ve městě líbí ? ne?“

„Co?“ zarazila se Ranette. „Ve městě? Je to stoka. Připadá mi to tu mnohem nebezpečnější než v Burinách.“

„Nemůžu uvěřit, že jsi nás tam nechala,“ pronesl Wayne ukřivděně.

„Neměli jste elektriku,“ namítla Ranette. Sedla si ke stolu na židli na kolečkách. Mávla rukou a ze skříňky na zdi vyskočil dlouhý tenký kus nářadí. V letu ho chytila, vzala ho do ruky a začala rýpat do zbraně, kterou jí dal Waxilián. Marasi věděla, že allomantický tlak a tah nepotřebují gesta, ale mnozí allomanti je přesto používali.

Ranette se pustila do práce a návštěvníky naprosto ignorovala. Aniž by zvedla hlavu, přitáhla si ještě další nářadí. Létala k ní vzduchem. Jedno málem zasáhlo Marasi do ramene.

Bylo zvláštní vidět allomancii sloužit něčemu tak obyčejnému, a Marasi nějak nevěděla, co si o tom má myslet. Na jednu stranu to bylo úžasné a na druhou stranu ponižující. Jaké to asi je, mít allomantické schopnosti, které jsou opravdu užitečné? Lord Harms vyžadoval, aby Marasi o svých schopnostech nemluvila, protože je pokládal za nepatřičné. Viděla mu do duše. Neuvádělo ho ani tak do rozpaků, že má dceru allomantku, jako to, že je nemanželská. Nemohl dopustit, aby Marasi byla lepší partie než Steris.

Trpké myšlenky, vynadala si a usilovně se je snažila zapudit. Zatrpklost ženu dokáže zničit. Nesmí jí dát šanci.

„To je dobrá práce, tahleta zbraň,“ prohlásila Ranette, i když bylo patrné, že to vyslovuje se sebezapřením. Nasadila si brýle se silnými zvětšovacími skly a dívala se do hlavně revolveru. Svítila si do ní malým elektrickým světlem. „Vy asi chcete, abych vám řekla, kdo to vyrobil, co?“

Waxilián se otočil k řadě polotovarů zbraní na jednom ze stolů a začal je studovat. „No, my jsme sem spíš přišli proto, že jsme se potřebovali na pár hodin uklidit někam do bezpečí.“

„Tvůj dům bezpečnej není?“

„Komorník se mě pokusil otrávit, potom zastřelit a nakonec mi nastražil do pracovny výbušninu.“

„Nó.“ Několikrát otočila pistoli v ruce. „Musíš si tyhle lidi víc prověřovat, Waxi.“

„Budu o tom uvažovat.“ Vzal pistoli a zamířil. „Budu potřebovat nový Sterrion.“

„No to mi sakra nevykládej!“ rozzlobila se Ranette. „Co je s tamtěma, co máš?“

„Dal jsem je právě tomu komorníkovi,“ objasnil. „A ten je nejspíš hodil do kanálu.“

„A ty Ambersairy? Jeden jsem ti přece dělala, ne?“

„Dělala. Přišel jsem o něj dnes ráno, když jsem bojoval s Milesem Dagouterem.“

To Ranette vyvedlo z míry. Odložila hliníkovou pistoli a otočila se na židli. „Cože?“

Waxilián sevřel rty. „No, před ním se právě schováváme.“

„Proč?“ zeptala se. „On se tě Nesmrtelnej Miles snaží zabít?“

Wayne udělal pár kroků dopředu. „Snaží se o nějakej převrat ve městě nebo co, má milá. A z jakýhosi důvodu si myslí, že nejlepší způsob, jak toho dosáhnout, je okrádat lidi a vyhazovat do povětří baráky.“

„Neříkej mi má milá.“

„Jasně, zlato.“

Marasi všechno mlčky zvědavě sledovala. Wayne si zřejmě tuhle ženu rád dobíral. I když se vždycky snažil vystupovat lhostejně, po očku se na ni stále díval a pomalu se k ní přisunoval blíž a blíž.

„No jo, tak ať,“ mávla rukou Ranette a vrátila se k práci. „Mně je to nakonec jedno. Ale novej Sterrion nedostaneš.“

„Ranette, nikdo jinej nedělá tak dobrý zbraně jako ty!“

Mlčela. Ohlédla se na Wayna, který tou dobou už byl těsně u ní a díval se jí přes rameno na novou zbraň.

Waxilián se usmál a obrátil se zpátky k nedokončeným zbraním na stolech. Marasi se k němu připojila, nejistá, co má vlastně dělat. Neměli tu náhodou naplánovat, jak budou dál postupovat? Jako by se do toho ani jednomu, ani druhému nechtělo.

„Oni spolu něco mají?“ zeptala se šeptem a kývla k Waynovi a Ranette. „Ona se chová jako podvedená milenka.“

„O tom by si Wayne mohl leda tak nechat zdát,“ odpověděl jí šeptem Waxilián. „Ranette o něj nemá zájem. Nevím, jestli má vůbec zájem o nějakého mužského. Ale nebrání mu, aby to zkoušel.“ Zavrtěl hlavou. „Někdy mám trochu pocit, že všechno, co tu podnikl ? přišel do Elendelu vyšetřovat Mizeče a vyhledat mě ?, udělal vlastně jen proto, aby mě přemluvil, abychom ji navštívili. Věděl, že ho nepustí přes práh, pokud mě nebude mít s sebou a pokud nepojedeme v nějaké závažné akci.“

„Vy jste teda opravdu zvláštní pár, vy dva.“

„Děláme, co můžeme.“

„Tak co teď bude dál?“

„Snažím se rozhodnout. Když se tu teď dost dlouho zdržíme, tak nakonec možná odejdu s novým revolverem.“

„Buď, anebo s kulkou v břiše za to, že otravujete.“

„To ne. Nevzpomínám si, že by někdy na někoho střílela, když už si ho pustí přes práh. Ani na Wayna.“ Zaváhal. „Nechala by vás asi tady, kdybyste chtěla. Bylo by to bezpečnější. Vsadím se, že tu kolem těchhle baráků neustále krouží měděná clona. Ranette nesnáší, když někdo cítí její allomancii. Myslím, že bych spočítal na prstech jedné ruky lidi, co vědí, že tu žije. Jen sám Soulad ví, jak ji Wayne vypátral.“

„Já tu nechci zůstat. Chci vám pomoct. Bez ohledu na to, co budete provádět.“

Sebral cosi ze stolu. Malou krabičku nábojů. „Já se ve vás nevyznám, Marasi Colmsová.“

„Vy jste vyřešil ty nejsložitější případy, co se kdy v Burinách staly, Lorde Waxiliáne. Pochybuju, že bych já byla složitější.“

„Váš otec je zámožný člověk,“ rozvažoval Waxilián. „Podle toho, jak jsem ho poznal, vám jistě poskytne pohodlné zajištění na zbytek života. Jenže vy se místo toho vydáte na univerzitu a vyberete si jeden z nejtěžších oborů, které se dají studovat.“

„Vy sám jste ale taky opustil zajištěné místo,“ namítla, „a zvolil jste radši nepohodlí.“

„Máte pravdu.“

Vyndala z krabičky jednu kulku, zvedla ji a prohlížela si ji. Nic zvláštního na ní neviděla. „Měl jste někdy pocit, že jste zbytečný, Lorde Waxiliáne?“

„Ano.“

„To si neumím představit ? člověk, který toho tolik dokázal.“

„Někdy tenhle pocit s úspěchy moc nesouvisí.“

„To je fakt. No, mně celý život zdvořile naznačovali, že nejsem k ničemu. Zbytečná pro otce ? kvůli tomu, jak jsem se narodila, zbytečná jako allomant, zbytečná pro Steris, protože jsem ji vždycky jen uváděla do rozpaků. Když se člověk něčeho dopracuje, tak to snad přece jen jeho vnímání sebe sama ovlivní. Aspoň doufám.“

Přikývl. „Mám pro vás úkol. Bude nebezpečný.“

Hodila kulku zpátky do krabičky. „Být užitečná aspoň pro jednu jedinou drobnost je víc než prožít celý život a ničeho nedosáhnout.“

Podíval se jí do očí, aby viděl, jak jsou její slova upřímná.

„Vy máte nějaký plán?“ tázala se.

„Na plány už není moc času. Tohle je spíš jen takový pokus.“ Zvedl krabičku s náboji a zeptal se nahlas: „Ranette, k čemu je tohle?“

„Protimistingový střely.“

„Protimistingové?“ podivila se Marasi.

„To se tak dřív říkalo,“ vysvětlil jí Waxilián. „Protimistingové jednotky byli vojáci cvičení pro boj s allomanty.“

„Pracuju na střelách proti různým typům allomantů,“ pokračovala Ranette nepřítomně. Odšroubovala rukojeť pistole a začala ji rozebírat. „Tyhle jsou proti mincířům. Mají keramický hroty. Jakmile na ně mincíř zatlačí, když na něj letí, tak utrhne kovovou část, ale hrot pokračuje dál a zasáhne ho. Je to možná lepší než hliníkový. Ty allomant necítí, tak se radši schová a netlačí na ně. Tyhle cítí a myslí si, že je odvrátí, a než mu to dojde, tak leží na zemi v krvi.“

Wayne tiše hvízdl.

„Zmarovy boty, Ranette, ještě že jsme na stejné straně!“ ulevil si Waxilián. Zaváhal. „Nebo aspoň že ty máš svojí stranu a nám se obvykle daří si ji nerozházet.“

„Co s nimi uděláte?“ zajímala se Marasi.

„Udělám?“ opakovala nechápavě Ranette.

„Prodáte je?“ naléhala Marasi. „Nebo si je necháte patentovat a budete prodávat licence?“

„To kdybych udělala, tak je bude mít každej,“ potřásla Ranette znechuceně hlavou. „To by mě sem chodila otravovat půlka města.“

„Střely proti zvědům?“ zeptal se Waxilián a v ruce držel jinou krabičku.

„Podobný,“ přisvědčila Ranette. „Jsou keramický ze stran. Ale nejsou tak efektivní, přinejmenším na dlouhou vzdálenost. Většina zvědů se chrání tím, že přitahuje kulky ke štítu, který má na těle. Tyhle kulky vybuchnou, když se za ně zatáhne, a rozletí se z nich keramický šrapnely. Mělo by to fungovat tak na tři metry, ale na zabití by to nebylo. Muselo by se mířit na hlavu. Ještě se to snažím zdokonalit.“

„A střely na cínaře?“

„Dělají kravál, když se vypálí,“ objasnila. „A další, když zasáhnou cíl. Stačí jich pár vystřelit a cínař se bude plazit po zemi a držet se za uši, protože to jeho zbystřený smysly neunesou. Výborný, když ho chcete živýho, pokud se vám ho ovšem podaří vůbec najít.“

„A proti obrněncům?“ vyzvídal Waxilián a prohlížel si poslední krabičku.

„Na těch není nic zvláštního,“ odtušila. „Velký kulky, víc střelnýho prachu, široký dutý hroty, měkký kov ? aby měly co největší brzdnou schopnost. Obrněnec vydrží dost dlouho i potom, co ho několikrát zasáhnete, takže ho potřebujete dostat na lopatky a držet ho na nich tak dlouho, než si jeho tělo uvědomí, že má umřít, a ne se vzpouzet. A na to je samozřejmě nejlepší trefit ho první střelou do hlavy.“

Obrněnec by neměl být schopný se okamžitě uzdravit jako Miles. Byli odolní a dokázali ignorovat rány ? ale nakonec je ty rány stejně usmrtily.

„No jo,“ podotkl Waxilián a držel v ruce jednu z dlouhých kulek. „Žádná z nich ale nemá standardní kalibr. Musíš na ně mít extra zbraň.“

Ranette neodpověděla.

„Úžasná práce, Ranette,“ pochválil ji Waxilián. „I na tebe. To zírám.“

Marasi čekala, že odměřená Ranette kompliment přehlédne. Místo toho se však usmála, i když se snažila své potěšení nedat najevo. Ponořila se do práce a ani neodehnala Wayna nepřátelským pohledem. „Co je to za lidi, který jsou v ohrožení, jak jste říkali?“

„Rukojmí,“ odpověděl Waxilián. „Ženy. Včetně Marasiny sestřenice. Někdo se je chystá zneužít a založit si chov nových allomantů.“

„A v tomhletom jede Miles?“

„Ano,“ pravil Waxilián vážně. Ustaraně.

Ranette zaváhala, stále ještě skloněná nad prací. „Třetí dvířka nahoře,“ ukázala nakonec. „Úplně vzadu.“

Waxilián přešel místnost a sáhl do skříňky. Vyndal z ní lesklý stříbrný revolver s rukojetí z onyxu a slonoviny ve vlnitých pruzích oddělených stříbrnými pásky. Měl dlouhou hlaveň a byl tak naleštěný, že v elektrickém světle úplně zářil.

„To není Sterrion,“ řekla Ranette. „Tohle je lepší.“

„Osm komor,“ konstatoval Waxilián se zvednutým obočím, když otočil bubínkem revolveru.

„To je invarijská ocel. Silnější a lehčí. Takže se mi podařilo ztenčit přepážky mezi komorama, čímž těch komor může mít víc. Vidíš tu páčku tamhle vzadu?“

Přikývl.

„Tak ji zmáčkni a pootoč kolečkem.“

Udělal to a kolečko zapadlo na pozici určité komory.

„Tuhle komoru a tu vedlejší to normálně přeskočí,“ vysvětlila Ranette. „Ty můžeš používat, jenom když přehodíš tuhle páčku.“

„Na protimistingový střely,“ kývl Waxilián.

„Jo. Nabiješ šest normálních a dvě tyhle. A vystřelíš je, až když potřebuješ. Ty pálíš ocel?“

„Jo.“

„Modrý paprsky na rukojeti.“

„Vidím je.“

„Zatlač na ten vlevo.“

Ve zbrani cvaklo. Waxilián tiše hvízdl.

„Co je?“ nechápal Wayne.

„Allomantický ovládání,“ odpověděl Waxilián. „Tuhle zbraň může ovládat jedině mincíř nebo zvěd.“

„Ten přepínač je v rukojeti,“ dodala Ranette. „Zvenku nikde nic není vidět. Takže s tímhle se nemusíš bát, že na tebe někdo vystřelí z tvý vlastní zbraně.“

„Ranette,“ vydechl Waxilián užasle, „to je geniální.“

„Říkám tomuhle modelu Vindikátor,“ sdělila jim. „Po Následnici.“ Potom zaváhala. „Můžeš si ho půjčit. Pokud mi ho vyzkoušíš v terénu a ohlásíš výsledky.“

Waxilián se usmál.

„Tohleto, mimochodem, dělal Nouxil,“ mávla Ranette ke stolu.

„Tu hliníkovou pistoli?“ zeptal se Waxilián.

Přikývla. „Myslela jsem si to už podle tvaru hlavně, ale ta mechanika vevnitř je pro něj typická.“

„Kdo je to?“ chtěl vědět Wayne a naklonil se k ní.

Ranette mu významně položila ruku na čelo a odstrčila jeho hlavu dál od sebe. „Výrobce zbraní. Zmizel asi tak před rokem. Dřív jsme si psali. A pak už o něm nikdo neslyšel.“ Vyndala z rukojeti zbraně kovový plíšek a zvedla ho. „Umíte někdo staroříšsky?“

Waxilián zavrtěl hlavou.

„Já z toho mám bolehlav,“ prohodil Wayne.

„Já trochu umím staroříšštinu číst,“ ozvala se Marasi a vzala plíšek do ruky. Bylo na něm vyryto několik znaků. „Izbavi ny ot neprijazni,“ četla a skládala si v hlavě neznámá slova. Tímto starým jazykem se psávaly dokumenty v době Počátku, případně se v něm vedly vládní ceremonie. „To je prosba o pomoc.“

„No, tak už víme, jak se k těm zbraním Miles dostal,“ usoudil Waxilián, vzal si plíšek do ruky a prohlížel si ho.

„Waxi,“ otočila se k němu Ranette, „Miles v sobě měl vždycky kousek černý duše, to já vím. Ale tohle? Jsi si jistý?“

„Naprosto.“ Zvedl Vindikátor. „Já jsem se mu díval do očí, Ranette. Chrlil na mě fráze o tom, jak chce spasit město, a potom se mě pokusil zabít.“

„Tohle je ale proti němu bezcenný,“ kývla Ranette k Vindikátoru. „Snažím se sestavit zbraň proti krvetvorům, ale ještě ji nemám hotovou.“

„Tohle bude dobrý,“ pronesl Waxilián jistým hlasem. „Beru cokoli.“ Oči měl nesmlouvavé a tvrdé jako ocel.

„Ke mně se doneslo, že jsi toho nechal,“ pravila Ranette.

„Nechal.“

„A co se změnilo?“

Zasunul Vindikátor do podpažního pouzdra. „Mám povinnost,“ řekl tiše. „Miles byl ochránce zákona. Když selže někdo z tvých lidí, musíš to s ním vyřídit osobně. Nesmíš se spoléhat, že to za tebe udělá někdo jiný. Wayne, potřebuju seznamy nákladů k přepravě po železnici. Můžeš mi nějaký sehnat?“

„Jasně. Do hodiny jsou tady.“

„Výborně. Máš ještě ten dynamit?“

„Samo. Tady v kapse.“

„Ty jsi blázen!“ vykřikl Waxilián. „A co rozbušky?“

„Jo, taky mám.“

„Tak se prosím tě snaž, abys nic omylem nevyhodil do povětří,“ požádal ho Waxilián. „Hlídejte ten dynamit, Marasi. Já si potřebuju skočit koupit pár rybářských sítí. Pevných.“

Přikývla.

„Ranette,“ začal Waxilián, „já ?“

„Já mezi tvou jednotku pěšáků nepatřím, Waxi,“ ohradila se. „Mě z toho vynech.“

„Nechtěl jsem nic víc než se zeptat, jestli bys nám půjčila jeden z tvých pokojů a dala kus papíru. Potřebuju si to rozkreslit.“

„Fajn,“ souhlasila. „Pokud budeš mlčet. Ale Waxi…, opravdu si myslíš, že máš šanci Milese dostat? Ten chlap je nesmrtelnej. Proti němu bys potřeboval rovnou celou armádu.“

„Přesně tak,“ přisvědčil Waxilián. „Protože já si ji hodlám opatřit.“

„Wax je prohnanej,“ prohlásil Miles, když procházel vedle Mistra Smokase tmavou chodbou, která spojovala obytné prostory jejich nové skrýše se slévárnou. „Celej život se totiž učí nenechat se zabít silnějším a schopnějším soupeřem.“

„Neměl jste se nechat poznat,“ děl Smokas stroze.

„Nechtěl jsem Waxe zastřelit, aniž by mě viděl, Smokasi,“ objasnil Miles. „Zaslouží si aspoň trochu respektu.“ Ta slova ho pálila, když je říkal. Nezmínil se o první ráně, kterou na Waxe vystřelil, když k němu byl otočený zády. Nezmínil se ani o látce své masky, kterou mu zavrtala do těla Waxova kulka, a jakou práci mu dalo zahojit si oko. Musel si tu látku vyrvat z těla.

Smokas se ušklíbl. „A to se tvrdí, že v Burinách se na nějakou čest nehraje.“

„V Burinách se čest zadupe do země. Zadusí se ve vlastní šťávě a rozčtvrtí a nechá v poušti. Ale pokud to náhodou přežije, tak je silná jako ďábel. Rozhodně silnější než cokoli, co si vy pěstujete tady v Elendelu na svých večírcích.“

„To zní zvláštně od člověka, který šel zabít přítele,“ poznamenal Smokas. Vyznělo to nedůvěřivě. Myslel si, že ho Miles nechal utéct schválně.

Nic nechápal. Tady už nešlo o ty loupeže. Wax a Miles se vydali každý určitou cestou a ty cesty se zkřížily a do budoucna se dá jít jen po jedné.

Buď Wax, nebo Miles musí zemřít. Tím se celá věc vyřeší. Tak, jak to chodí v Burinách. Buriny nejsou jednoduché místo, ale jsou místem jednoduchých řešení.

„Wax není můj přítel,“ ohradil se Miles po pravdě. „Nikdy jsme přátelé nebyli ? jako dva soupeřící králové nemůžou být přátelé. Vzájemně se uznáváme, dělali jsme podobnou práci a pracovali jsme spolu. Ale tam to končí. Já ho zarazím, Smokasi.“

Vstoupili do slévárny a vylezli po schodech na balkon, který se táhl po celé severní stěně místnosti. Došli až na konec a zastavili se u dveří, které vedly k výtahu. „Začínáš nám být trochu na obtíž, ochránče zákona,“ prohodil Smokas. „Sbor tě nemá rád, i když jsem se za tebe pořád přimlouval. Tak ať toho nemusím litovat. Hodně kolegů je přesvědčených, že se jednou obrátíš proti nám.“

Miles v tu chvíli ještě nevěděl, jestli to udělá, nebo ne. Ještě se nerozhodl. V zásadě chtěl jedinou věc ? pomstu. Všechny nejlepší motivy se mu slévaly v jedinou emoci, která ho hnala dopředu.

Pomstu za patnáct let v Burinách, za která ničeho nedosáhl. Kdyby se tohle město ocitlo v plamenech, možná ? jednou jedinkrát ? by v tom Buriny mohly vidět spravedlnost. Elendel je zkažený. Ve skrytu duše věděl, že největší zadostiučinění by pro něj bylo vidět je ? pány, kteří vládnou, strážníky, kteří jim podlézají, senátory, kteří vedou vznešené řeči, ale pro obyčejné lidi nic nedělají ? všechny na kolenou.

Sbor byl součástí vládnoucích sil ve společnosti. Potom však začal volat po revoluci. Možná se nakonec proti nim neobrátí. Možná.

„Mně tohle místo nevyhovuje, Smokasi,“ kývl k místnosti, kde se Mizeči dali dohromady. „Je tu moc velký ruch. Mí lidé tu budou moc na očích. Uvidí je, jak sem chodí.“

„Brzy se přesuneme jinam,“ ujistil ho Smokas. „Sbor pracuje na tom, aby získal železniční stanici. Počítáte s tou prací na dnešek?“

„Počítám. Potřebujeme prostředky.“

„Mí kolegové o tom pochybují,“ namítl Smokas. „Nechápou, proč jsme si přidělávali tolik starostí se sháněním hliníku pro vaše lidi, když jste pak o všechno přišli při jednom jediném konfliktu, v němž jste nedokázali víc než zabít jednoho allomanta, který se vám postavil.“

Je to důležitý, pomyslel si Miles, protože já tím hliníkem budu platit svý operace. Momentálně byl prakticky bez prostředků, byl na tom stejně jako na samém začátku. Zatracenej Wax! Aby ho Trnook vzal!

„Vaši kolegové snad pochybujou o tom, co všechno jsem pro ně udělal?“ zeptal se Miles a napřímil se. „Dostali jste pět žen z těch, který chtěli, aniž by na vás nebo na sbor padlo zrnko podezření. Jestli chcete, aby to takhle pokračovalo dál, tak je potřeba moje lidi pořádně zásobit. Stačí jeden buřič, aby proti sobě všechny z celý party poštval.“

Smokas ho sledoval. Štíhlý starší pán chodil bez hole a záda měl vzpřímená. Nebyl navzdory svému věku nijak slabý a měl evidentní chuť do života. Dveře výtahu se otevřely a vyšli z nich dva mladíci v bílých košilích a černých oblecích.

„Sbor souhlasí s tím, aby se to udělalo dnes,“ řekl Smokas. „Potom bude šest měsíců pauza a vy se zaměříte na nábor nových lidí. My pro vás připravíme nový seznam rukojmí. Až se znova rozběhne akce, prodiskutujeme, jestli je u toho nutné to divadlo okolo ‚Mizečů‘.“

„To divadlo odvádí pozornost strážníků od ?“

„O tom budeme diskutovat až potom. Bude se do toho Wax dnes večer plést?“

„S tím počítám,“ přisvědčil Miles. „Jestli se pokusíme někde schovat, tak nás stejně dřív nebo pozdějc vyčmuchá. Ale to ani nebude potřeba ? on si dá dohromady, kde chceme udeřit, a bude tam, aby nám v tom zabránil.“

„Takže ho dnes zabijete,“ zkonstatoval Smokas a ukázal na dva muže u výtahu. „Ta žena, co jste zajali naposled, zůstane tady. Použijete ji jako návnadu, když to bude nutné. Nechceme ji přesunovat, dokud ten chlap větří její stopu. Tihle dva vám pomůžou, aby všechno proběhlo hladce.“

Miles zaskřípal zuby. „Žádnou pomoc nepotřebuju.“

„Pomoc mít budete,“ opáčil Smokas chladně. „Prokázal jste, že pokud jde o Waxiliána, nejste spolehlivý. Tady není o čem debatovat.“

„Fajn.“

Smokas k němu přistoupil blíž, poklepal mu na hruď a pronesl tiše: „Sbor je netrpělivý, Milesi. V tuto chvíli máme velmi omezené zdroje. Můžete vyloupit vlak, ale rukojmí nechte být. Vezmeme si polovinu hliníku, který ukradnete, abychom fundovali operace, o kterých vy nemusíte nic vědět. Vy si můžete vzít zbytek na zbraně.“

„Bojovali tihle vaši chlapi někdy proti allomantům?“

„Patří k mým nejlepším lidem,“ odpověděl Smokas. „Myslím, že zjistíte, že jsou víc než schopní.“

Oba věděli, co to znamená. Ano, ti dva budou bojovat proti Waxovi, ale zároveň budou dohlížet na Milese. Výborně. Další rušivý element.

„Já odjíždím z města,“ oznámil Smokas. „Wax nám už moc dýchá na záda. Jestli dnešní noc přežijete, vzkažte mi to po někom.“ Při posledních slovech se pousmál.

Nesnesitelnej zmetek, čertil se Miles, když Smokas vcházel do výtahu, kde čekala čtveřice členů osobní ochranky. Odjede svým pravidelným vlakem. Pravděpodobně se vrátí zase svým pravidelným vlakem. Nejspíš si neuvědomil, že Miles ty vlaky sleduje.

Smokas odešel a Miles zůstal s oběma muži v černých oblecích. No, nějaké využití pro ně najde.

Vrátil se do hlavní místnosti společně se svými novými chůvami. Mizeči ? zbylo jich asi třicet nebo čtyřicet ? se připravovali na večerní službu. Do místnosti dopravili velkým nákladním výtahem stroj. Byl to všechno jeden grandiózní elektrický zázrak.

Svět se mění, pomyslel si Miles a opřel se o zábradlí. Nejdřív železnice, teď elektrika. Za chvíli budou lidi lítat po obloze, jak stojí v Základním kameni. Přijde den, kdy tu svobodu, která byla vždycky výsadou mincířů, poznají všichni.

Vývoj Milese nijak neděsil. Vývoj je příležitost, je to možnost stát se tím, čím člověk zatím není.

Žádný augur se nikdy změny nebál.

Augur. Tuhle stránku své osobnosti většinou nějak nevnímal. Při životě ho držela feruchemie a v posledních dnech nějak nevnímal ani ji ? až na zvláštní energii, kterou ho vždycky zásobila. Nikdy ho nebolela hlava, nikdy se necítil vyčerpaný, nevěděl, co je to únava svalů, a neznal nachlazení nebo bolest.

Vmžiku se přehoupl přes zábradlí a přistál na zemi o nějakých šest metrů níž. Na okamžik pocítil tu svobodu. Potom ale nevyhnutelně dopadl na zem. Býval by si zlomil nohu ? už znal ten pocit lupnutí ?, ale jeho kosti se zahojily stejně rychle, jako se zlomily. Kost se mu nikdy nezlomila úplně, hned, jak se objevila prasklina, se okamžitě scelila.

Vstal z podřepu, zdravý. Chůvy v černých oblecích doskočily vedle něho. Jeden z nich odhodil na zem kousek kovu a zpomalil pád. Tedy mincíř. No, to se může hodit. Druhý ho překvapil. Dopadl měkce, ale bez kovu. Strop měl kovové nosníky. Bude to patrně zvěd. Zatáhl za ně, aby padal pomaleji.

Miles přešel po místnosti a kontroloval Mizeče, jak připravují soustrojí. Veškerý hliník, který měli, padl na zbraně a munici. Tentokrát je budou používat hned od začátku. Na té svatební hostině jim chvíli trvalo, než vyměnili jedny zbraně za druhé. Teď už věděli, co mohou čekat. Je jich méně, ale budou mnohem lépe připraveni.

Kývl na Clampse, který dohlížel na muže. Zjizvený chlapík kývl na odpověď. Byl loajální, i když se do akce zapojil jen pro vzrušení z krádeží. O nic jiného mu nešlo. Skutečnou loajalitu z nich ze všech projevoval jen Tarson ? zlatý brutální Tarson.

Clamps o věrnosti rád mluvil, i když si o tom Miles myslel své. Clamps zkrátka nebyl ten, kdo v poslední potyčce vystřelil první ránu. Přestože Miles cítil skutečnou potřebu změnit stav věcí, tentokrát u něj zvítězila prchlivost nad rozumem.

Měl se ovládnout. On je stvořený k tomu, aby měl vždycky pevnou ruku a ještě pevnější mysl. Přestože ho stvořil Trell, inspirovaný Hrdinou z Hathsinu, má stále ještě slabiny. Miles o sobě často pochyboval. Jak se pozná nedostatečná oddanost? Nikdy v životě vlastně nedělal nic, o čem by nezapochyboval.

Otočil se a rozhlédl se po svém království. Zloději, vrazi, chvástalové. Zhluboka se nadechl a spálil zlato.

Bylo považováno za jeden z nejméně praktických allomantických kovů. Mnohem použitelnější byla jeho slitina a ještě lepší byly primární kovy, zvláště v boji. Ve většině případů měli mistingové schopní pálit zlato větší význam než mistingové pálící hliník. Pálit hliník bylo tak neužitečné, že se z toho stala metafora pro nicnedělání.

Zlato však přece jen nebylo tak bezvýznamné. Existovaly situace, kdy přišlo vhod. Když Miles spálil zlato, rozdvojil se. Vnímal to jenom on, ale na chvíli byl skutečně dvěma lidmi, dvěma verzemi jednoho já. Vzteklý ochránce zákona, den ode dne zatrpklejší. Přes omšelé oblečení nosil bílý svrchník a tmavými brýlemi si chránil oči před prudkým světlem. Vlasy měl krátké a napomádované, sčesané dozadu. Žádný klobouk. Ty nikdy neměl rád.

Ten druhý byl ten Miles, kterým se stal teď. Oblečený jako městský dělník ? v košili na knoflíky a kalhotách s roztřepanými nohavicemi a šlemi. Chodil přihrbený. Odkdy?

Byl schopný vidět obojím pohledem a myslet obojí myslí. Byl dvěma lidmi současně a každý z těch dvou nenáviděl toho druhého. Ochránce zákona byl netolerantní, vzteklý a frustrovaný. Nesnášel cokoli, co se neshodovalo s přesným řádem práva, a nemilosrdně vynášel ty nejtvrdší tresty. Zvláště neměl rád ty, kdo se původně zákonem řídili, ale později se k němu obrátili zády.

Zloděj a Mizeč tohoto ochránce zákona nenáviděl za to, že dopustil, aby mu pravidla stanovovali jiní. Na zákonu ve skutečnosti není nic svatého. Vytvořili ho v podstatě náhodně mocní lidé, aby jim pomáhal udržet si moc. Zločinci věděli, že to tak ochránce zákona ve skrytu cítí. Byl nemilosrdný vůči zločincům právě proto, že si připadal naprosto bezmocný. Dobrým lidem se žilo den ode dne hůř, i když se snažili, a zákon na jejich ochranu nedělal skoro nic. Cítil se jako člověk, který od sebe odhání mouchy a nevšímá si otevřené rány na své noze, z níž rytmicky stříká krev.

Miles zalapal po dechu a uhasil zlato. Byl najednou unavený a sesunul se po zdi na zem. Jeho dva hlídači všechno sledovali s ledovým klidem.

„Jděte,“ nařídil jim Miles a vyčerpaně mávl rukou. „Zkontrolujte mý lidi. Allomanticky ověřte, jestli při sobě někdo z nich omylem nemá kov. Chci je čistý.“

Muži se na sebe podívali. Neměli se k tomu, ho poslechnout.

„Jděte!“ vykřikl Miles důrazněji. „Když už jste tady, je potřeba, abyste byli trochu prospěšní.“

Nastal další okamžik váhání, ale potom oba muži odešli, jak jim přikázal. Miles se svezl po stěně ještě níž a těžce dýchal.

Proč tohleto sám sobě dělám?

O tom, co misting pálící zlato vlastně ve skutečnosti vidí, se mnoho diskutovalo. Jistě viděl sama sebe v minulosti. Byl to ale člověk, kterým skutečně býval? Nebo to byl člověk, kterým by mohl být, kdyby se rozhodl vykročit v životě po jiné cestě? Tahle možnost mu vždycky připomněla mytický ztracený kov, atium.

Nicméně si rád myslel, že příležitostné pálení zlata mu prospívá ? že si pokaždé, když zlato pálí, dokáže vzít ze svého starého já to nejlepší, čím mohl být. Jako by vlastně vytvářel slitinu sebe sama.

Dělalo mu starosti, jak moc se ty dva obrazy jeho osobnosti vzájemně nesnášejí. Cítil to jako žár z kamen, který stoupá z uhlí a plamene.

Vstal. Někteří z mužů se na něho upřeně dívali, ale nevšímal si toho. Není jako ti zločinečtí vůdcové, které v Burinách tak často zatýkal. Každý z nich si dával záležet na tom, aby před ostatními vypadal silně, aby ho náhodou nezabil někdo z těch, kteří touží po jeho postavení. Milese zabít nemohli a jeho lidé to věděli. Jednou si přímo před nimi pistolí prostřelil hlavu, aby jim to dokázal.

Prošel kolem hromady krabic a beden. Byly plné věcí, které Mistr Smokas nechal ukrást ve Waxově domě v dobré víře, že jim pomohou proti bývalému ochránci zákona bojovat nebo aspoň na něj nalíčit past. Z nějakého důvodu Smokas odolal pokušení Waxe hned zabít.

Miles je nechal a odešel dozadu, kde měl svá zavazadla ještě od překotné evakuace z jejich starého doupěte. Několik jich minul a potom jedno otevřel. Uvnitř byl jeho bílý svrchník. Vyndal ho a rozložil a potom vytáhl bytelné kalhoty a košili, jaké se nosí v Burinách. Tmavé brýle si zasunul do kapsy a začal se převlékat.

Skrýval se a měl obavy, aby ho nikdo nepoznal a nepostavil mimo zákon. Ale mužem mimo zákon se vlastně stal. A když už si zvolil tuto cestu, půjde po ní aspoň s hrdostí.

Ať ve mně vidí to, co skutečně jsem.

Neodbočí ze směru, který si vytkl. Je pozdě změnit cíl, když kladivo už padá. Ale není pozdě napřímit záda.

Waxilián se díval na zdi Ranettina obývacího pokoje. Všechen nábytek měla natěsnaný u jedné stěny, aby si vytvořila volný průchod mezi dílnou a ložnicí. Zbytek místnosti byl plný krabic různých druhů munice, kousků kovu a rozházených hlavní na výrobu pistolí. Všude bylo plno prachu. To byla celá Ranette. Požádal ji o něco, na co by si mohl položit papír, a čekal, že přinese malířský stojan. Ranette mu bezmyšlenkovitě podala hřebík a ukázala na kladivo. Pověsil tedy papír na zeď a skřípal zuby, když musel zatloukat hřebík do jemně opracovaného dřeva.

Udělal krok dopředu a do rohu papíru cosi zapsal tužkou. Stranou ležel stoh přepravních výkazů, které přinesl Wayne. Wayne patrně nechal na místě výkazů, které si přivlastnil, pistoli od Ranette a pokládal to za férový obchod. Nejspíš ho ani ve snu nenapadlo, že železniční techniky poněkud uvede do rozpaků, až najdou místo výkazů zbraň.

Miles zaútočí v Carlosově zatáčce, pomyslel si Wax a poklepal na papír.

Vypátrat umístění nákladu hliníku bylo jednoduché. Dům Tekiel, který už neustálé loupeže unavovaly, se nechal slyšet o svém novém trezorovém voze. Wax chápal důvody. Tekielovi byli známí především jako bankéři a podnikali v oblasti bezpečnosti a ochrany jmění. Loupeže tedy pro ně byly přímým ohrožením pověsti. Proto se rozhodli pro velmi okázalou rehabilitaci. Bylo to skoro jako výzva Milesovi a jeho Mizečům. Wax si napsal další poznámku na papír. Tekielův náklad pojede po přímé trase směrem k Doxonaru. Sledoval to na mapě a zaznamenal si místa, kde vedly koleje blízko kanálu.

Nebudu mít možnost sledovat, kudy jedeme, připomněl si a připsal další poznatek. Musím přesně vědět, jak daleko je Carlosova zatáčka od předchozí stanice…

Nezbývalo moc času na přípravu. V levé ruce si pohrával s náušnicí, palcem přejížděl po její hladké straně a přemýšlel.

Otevřely se dveře. Wax nezvedl hlavu, ale podle kroků poznal, že je to Marasi. Měkké podrážky. Ranette i Wayne nosili bytelné boty s tvrdou podrážkou.

Marasi si odkašlala.

„Sítě?“ zeptal se Waxilián a bezmyšlenkovitě zapsal číslo ,.

„Něco jsem nakonec našla,“ řekla, došla k němu a podívala se na poznámky. „Vy se v tom vyznáte?“

„Z větší části ano. Kromě toho, co mi tam přimalovává Wayne.“

„To… jsou vaše portréty. Nelichotivé. Ošklivé.“

„No, to je právě ta drobnost, co mi na tom nesedí,“ poznamenal. „Každý totiž ví, že jsem nenapravitelně krásný.“ Usmál se. Tohle říkávala Lessie. Nenapravitelně krásný. Vždycky tvrdila, že by ovšem lépe vypadal s hezkou jizvou na tváři podle osvědčené burinské módy.

Marasi se také usmála, i když nemohla odtrhnout oči od jeho poznámek. „Fantomový vůz?“ ukázala na jeho obrázek záhadného vozu, který jede po kolejích, a na diagram vedle, jak byl vůz pravděpodobně vytvořen.

„Ano,“ odpověděl. „K většině útoků došlo za mlhavých nocí, a to evidentně proto, aby nebylo vidět, že přízrak vlaku není nic víc než falešný předek s velkou čelní lampou nasazený na pohyblivou plošinu.“

„Jste si jistý?“

„Dost,“ přitakal. „K útokům využívají kanály, a tak potřebují nějakou atrakci k odvedení pozornosti od toho, co se děje vzadu.“

Zamyšleně sevřela rty.

„Byl Wayne tam venku?“ zeptal se.

„Jo. Otravuje Ranette. Já… jsem radši odešla, protože jsem měla strach, že po něm vystřelí.“

Waxilián se usmál.

„Když už jsem byla venku, tak jsem vzala noviny. Strážníci už našli to jejich předchozí doupě.“

„Už?“ podivil se Waxilián. „Wayne tvrdil, že máme náskok do soumraku.“

„Ale venku už je tma.“

„Je? Sakra.“ Podíval se na hodinky. Mají méně času, než si myslel. „Ale v novinách by to stejně ještě být nemělo. Policie na to přišla hodně brzy.“

Marasi se dívala na jeho poznámky a přikyvovala. „To znamená, že víte, kde Mizeči uhodí. Měli bychom kout železo, dokud je žhavé, Lorde Waxiliáne, a jít to oznámit strážníkům.“

„Já si to jen myslím, jen tuším, kde by k útoku mohlo dojít. Když to teď řekneme strážníkům, tak zaplaví celé široké okolí a Milese jedině vyplaší.“

„Waxi,“ pravila a přistoupila k němu blíž, „já rozumím vašemu nezávislému duchu, patří k vaší skutečné povaze, ale tady nejsme v Burinách. Tohle nemusíte dělat vy sám.“

„To taky nehodlám a strážníky do toho zapojím, to slibuju. Jenže Miles není jen tak ledajaký zločinec. Ví, co strážníci podniknou, a bude na to připravený. Strážníci se musí zapojit ve vhodnou chvíli a vhodným způsobem.“ Poklepal na poznámky na zdi. „Já Milese znám. A vím, jak přemýšlí. Je stejný jako já.“

Až moc.

„To ale znamená, že dokáže předvídat i on vás.“

„To nepochybně dokáže. Ale já jeho líp.“

V okamžiku, kdy Waxilián vytáhl proti Mizečům zbraň a vystřelil, se nevratně vydal po určité cestě. A jakmile se Waxilián do něčeho zakousne, hned tak to nepustí.

„Vy jste mě odhadla dobře.“

„Já? Já nevím o tom, že bych o vás něco říkala, Lorde Waxiliáne.“

„Ale myslíte si to. Myslíte si, že jsem arogantní, že za každou cenu musí být po mém a že jsem paličatý, když tu věc nechci předat strážníkům. A že jsem lehkomyslný, když od nikoho nechci pomoct. Máte pravdu.“

„Tak hrozné to zase není,“ oponovala.

„Není to vůbec hrozné,“ opravil ji. „Opravdu jsem arogantní a lehkomyslný. A opravdu se chovám jako v Burinách. Ale taky mám pravdu.“ Natáhl se a nakreslil na papír malý čtvereček a od něj šipku ke strážnici.

„Napsal jsem Ranette dopis pro strážníky,“ pokračoval. „Jsou v něm všechny podrobnosti. Všechno, co jsem vypátral, a moje odhady, co udělá Miles, kdybych mu podlehl. Dnes nepodniknu nic, dokud nebudeme dostatečně daleko od železnice a od cestujících. Mizeči dnes nebudou brát rukojmí. Budou se snažit být co nejrychlejší a co nejnenápadnější.

Ale bude to nebezpečné. Mohlo by to stát nevinné životy. Udělám všechno, co bude v mých silách, abych nevinné lidi ochránil. A pevně věřím, že proti Milesovi mám větší šanci než strážníci. Uvědomuju si, že studujete právo a že vám vaše budoucí profese velí svěřit všechno do rukou úřadů. Ovšem vzhledem k mým plánům a k tomu, co jsem slíbil ? překonáte to tentokrát a pomůžete mi místo toho?“

„Ano.“

Pro věčnej Soulad, pomyslel si. Ona mi věří. Možná až moc. Natáhl ruku a označil čtverec poznámek. „Tohle je váš úkol.“

„Já s vámi nebudu ve vlaku?“ Znělo to překvapeně.

„Ne,“ odpověděl. „Vy budete všechno sledovat s Waynem z vršku kopce.“

„A vy budete sám.“

„Budu.“

„Vy jste věděl, co si o vás myslím. A co si myslíte vy o mně, Lorde Waxiliáne?“

Usmál se. „Pokud má tahle hra pro obě strany stejná pravidla, tak vám to nemůžu říct. Budete muset hádat.“

„Myslíte si, že jsem moc mladá,“ spustila. „A dělá vám starost, že jsem se do toho všeho připletla, protože by mě mohli zranit.“

„To není těžké uhádnout, co? Dosud jsem vám dal… kolik… tři příležitosti odejít radši někam do bezpečí.“

„A taky si myslíte,“ dodala, „že jste rád, že chci zůstat, protože vám budu užitečná. Život vás totiž naučil využít všechno, co se nabízí.“

„Ještě lepší.“

„Myslíte si, že jsem chytrá, protože jste to říkal. Ale taky máte strach, že hned znervózním a že mě proti vám zneužijí.“

„Je v těch materiálech, co jste prostudovala, taky něco o Sucharovi Paclovi?“

„Jistě. Býval vaším zástupcem, než jste se seznámil s Waynem.“

„Byl to kamarád,“ upřesnil Waxilián. „Solidní ochránce zákona. Ale nikdy jsem nepotkal člověka, který by se tak snadno lekal jako Paclo. Stačilo tiše přivřít dveře, a hned nadskočil.“

Zamračila se.

„To v těch materiálech asi nebylo, viďte?“ soudil.

„Píše se o něm jako o statečném člověku.“

„To taky byl, slečno Marasi. Jenže, víte, hodně lidí si plete nervozitu se zbabělostí. Ano, když vystřelili, tak Paclo vyskočil. A letěl se podívat, co se stalo. Jednou jsem ho viděl, jak stojí proti šesti mužům, kteří na něj mířili, a nemá na čele ani kapičku potu.“

Otočil se k ní. „Vy jste nezkušená. To jsem já kdysi taky byl. To je každý. Zkušenost se projeví tím, kolik jste toho prožila. Ne podle toho, jak snadno se člověk lekne, když se někde něco ozve, nebo jak rychle dá najevo emoce. Ta se projeví tím, jak člověk dokáže využít toho, co mu život předvedl.“

Začervenala se ještě víc. „Taky si ještě o vás myslím, že rád přednášíte.“

„To patří k odznaku ochránce zákona.“

„Ten už ale nenosíte.“

„Člověk si ho může odepnout, slečno Marasi, ale nosit ho nikdy nepřestane.“

Podíval se jí do očí. Byly hluboké jako tůň u pramene, který se zničehonic vynoří v Burinách. Ovládl se. Byl by pro ni špatný partner. Moc špatný. Totéž si myslel o Lessii a měl pravdu.

„A ještě si o vás myslím jednu věc,“ pronesla tiše. „Víte jakou?“

Moc dobře.

Zdráhavě od ní odtrhl pohled a podíval se na poznámky. „Ano. Myslíte si, že bych měl promluvit s Ranette, aby vám půjčila zbraň. Souhlasím. A přestože se domnívám, že by bylo rozumné, abyste se nakonec naučila zacházet s revolverem, byl bych radši, kdybyste ještě tentokrát měla zbraň, kterou dobře ovládáte. Možná najdeme něco, do čeho se budou hodit ty hliníkové kulky, co sebral Wayne.“

„Aha. Ano.“

Předstíral, že si nevšiml jejích rozpaků.

„Půjdu se podívat za Waynem a Ranette.“

„Dobrý nápad. Doufejme, že nepřišla na to, že jí sebral jednu zbraň, aby ji někde za něco vyměnil.“

Pospíchala ke dveřím.

„Slečno Marasi?“ zavolal za ní.

Váhavě se otočila. V očích měla výraz naděje.

„Odhadla jste mě dobře,“ uznale pokývl. „To umí málokdo. Já se nedokážu uvolnit a dát najevo, co cítím.“

„Seminář pokročilých metod výslechu,“ odvětila. „A… ehm, četla jsem váš psychologický profil.“

„Já mám psychologický profil?“

„Obávám se, že ano. Vytvořil ho doktor Murnbru po své návštěvě Wertingu.“

„Ta malá krysa Murnbru byl psycholog?“ zeptal se najednou zmateně. „Podváděl v kartách a vědělo to celé město.“

„Ehm, ano, to je taky v tom profilu. Vy máte tendenci v každém, kdo má na sobě trochu víc červené, vidět hazardního hráče.“

„Já?“

Přikývla.

„Sakra,“ ulevil si. „To si budu muset přečíst.“

Odešla a zavřela za sebou dveře. Vrátil se ke svým plánům. Zvedl ruku a vsunul si do ucha náušnici. Měl ji nosit, když se modlí nebo když dělá něco velmi důležitého.

Uvědomil si, že dnes večer bude platit obojí.

Wayne kulhal pomalým křehkým krokem přes nádraží a opíral se o hnědou hůl. Kolem vlaku se nahromadila spousta postrkujících se nebo postávajících a přihlížejících lidí. Jedna skupina, která se hrnula stranou, ho málem porazila.

Všichni se natahovali a vytahovali krk, aby viděli, takže Wayne shrbený stářím neměl šanci, že spatří, co se vpředu děje. „Na starou ubohou ženskou nikdo nevezme ohled,“ mumlal vetchým hlasem, nosovým a vyšším než normálně, s krásným přízvukem z margothského předměstí. Předměstí už dávno neexistovalo, aspoň ne v původní podobě, protože ho pohltila průmyslová zóna příslušného oktantu a jeho obyvatele vystěhovala jinam. Tedy vymírající přízvuk pro ženu nad hrobem. „Ani trochu respektu! To je svět, to vám povím! Zkrátka a dobře, nestojí to za nic!“

Několik mladíků z davu před ním se po něm ohlédlo ? po jeho staromódním kabátu až po kotníky a věkem sešlé tváři se stříbrnými vlasy vyčnívajícími zpod plstěného klobouku. „Pardón,“ řekl jeden z nich konečně a udělal mu místo.

No, hodnej kluk, pochválil si v duchu Wayne, poplácal ho po paži a kulhal dál. Lidé mu postupně ustupovali z cesty. Někdy stačilo dostat záchvat kašle, který vypadal nakažlivě. Ovšem dával si záležet, aby nepůsobil jako žebrák. Upoutal by pozornost strážníků, kteří by ho mohli pokládat za kapsáře.

Ne, žádný žebrák není. Je stará paní Abrigain, která se jde ze zvědavosti mrknout, co se to tu děje. Abrigain není ani bohatá, ani chudá. Je šetrná, má pečlivě záplatovaný kabát a svůj oblíbený klobouk, který býval kdysi moderní. A brýle tlusté jako účetní kniha. Několik velmi mladých chlapců jí uvolnilo cestu a Abrigain jim za to dala každému bonbon a poplácala je po zátylku. To jsou hodní kluci. Jako její vlastní vnoučata.

Konečně se Wayne dostal až dopředu. A tam se ve vší slávě dmul Vítěz. Obrněný vagon bytelný jako pevnost, lesklý, celý z tlusté oceli, s oblými rohy a s masivními dveřmi po straně. Vypadaly jako dveře obrovského sejfu, s otočným kolem zámku z vnější strany.

Dveře byly otevřené a prostor uvnitř byl skoro prázdný. Uprostřed vozu byl k podlaze přivařený box na náklad. Když se dveřmi díval dovnitř, všiml si, že i bedna s nákladem vypadá jako svařená ze všech stran.

„Panečku!“ zahoroval Wayne. „To je něco!“

Poblíž postával strážce s odznakem důstojníka bezpečnostní služby domu Tekiel. Usmál se a pyšně nadmul hruď. „To je začátek nové éry,“ pravil hrdě. „A konec loupeží na železnici.“

„Je to působivé, mladý muži,“ mínil Wayne. „Ale vy jistě přeháníte. Já už jsem takové vozy viděla, dokonce jsem v jednom i jela ? do smrti budu ten den proklínat! Vnuk, Charetel, chtěl, abych s ním zajela za jeho nevěstou do Covingtaru, a to nešlo jinak než vlakem. I když já zastávám názor, že není nad cestu v kočáře s koňma. Jenže on má pořád ten pokrok. To je tedy pokrok, když vás zavřou do vozu, ani nevidíte nahoru na sluníčko a nic z toho nemáte. No, ale ten vlak byl zrovna jako tuhleten. Jen se tolik neleskl.“

„Já vás ujišťuju, paní, že tenhle vlak je absolutně nedobytný. To mění celou historii. Vidíte ty dveře?“

„Jo, mají zámek,“ odpověděl Wayne. „To vidím. Ale se zámkem si zloděj poradí, mladý muži.“

„S tímhle ne,“ namítl. „Tohle lupiči neotevřou, protože to otevřít nejde. Ani nám, ani jim. Jakmile se tyhle dveře zavřou, tak to vevnitř spustí spínací hodiny a zámek půjde otevřít nejdřív až za dvanáct hodin. A klidně můžete znát i kód.“

„A co výbuch?“ zeptal se Wayne. „Lupiči přeci vždycky všechno vyhazujou do povětří! To ví každé malé dítě.“

„Ta ocel je dvacet čísel tlustá,“ děl spiklenecky strážce. „To byste musela mít tolik dynamitu, že by to vevnitř všechno zdemoloval, madam.“

„Ale allomant by se dovnitř dostal, ne?“ nedal se Wayne.

„A jak? I kdyby na ten kov tlačil sebevíc, tak ho to vždycky odhodí pryč, protože je to moc těžký. A i kdyby se třeba dovnitř nějak dostal, tak tam bude osm hlídačů.“

„Páni!“ Wayne málem neuhlídal přízvuk. „To je teda věc, opravdu! A jak budou ti hlídači ozbrojení?“

„Budou mít celou…,“ začal strážce, ale zarazil se a zadíval se pozorně na Wayna. „Celou…“ Podezíravě přimhouřil oči.

„Jemináčku, přijdu pozdě na čaj!“ vyhrkl Wayne, otočil se a kulhal zpátky skrz dav.

„Zastavte tu ženskou!“ zařval strážce.

Wayne přestal hrát divadlo, napřímil se a tlačil si cestu davem razantněji. Ohlédl se přes rameno. Strážce za ním posílal své muže. „Stůjte!“ křičel. „Sakra, stůjte!“

Wayne zvedl hůl a stiskl spoušť. Ruka se mu začala třást jako vždycky, když mířil zbraní, ale tahle měla stejně jen slepé náboje, tak na tom nezáleželo. Když se ozval výstřel, lidé propadli panice, hromadně uhýbali a krčili se, takže celý dav vypadal jako pole obilí ve větru.

Wayne proběhl mezi skrčenými postavami, některé přeskočil a dostal se až dozadu. Strážce zvedl zbraň a Wayne v tom okamžiku právě zaběhl za roh nádražní budovy. A tam vytvořil bublinu.

Odhodil kabát a strhl ze sebe blůzu. Pod ní měl pánské oblečení. Černé sako, bílou košili a červenou kravatu. Wax tomu říkal „cíleně neinspirativní“ ? ať už to mělo znamenat cokoli. Vyndal z blůzy vycpávku, která měla vytvářet iluzi ženského poprsí ? malý vak, skládací pánský klobouk a mokrý hadr. Klobouk rozložil a blůzu nacpal do prostoru uvnitř, který na to měl připravený, sundal si paruku a klobouk si dal na hlavu. Serval vrchní vrstvu z hole. Hůl pod ní byla černá. Odhodil paruku a tašku položil ke zdi. Nakonec si mokrým hadrem smazal z obličeje líčidla, mrštil s ním do silnice a potom zrušil bublinu.

Vyvrávoral zpoza nádražní budovy a dělal, jako by do něj někdo strčil. Zaklel, narovnal si klobouk a vztekle zatřásl černou holí.

Kolem něho proběhl strážce. „Jste v pořádku, milostpane?“

„Ne!“ vyštěkl Wayne s největší aristokratickou povýšeností, jaké byl schopen, přízvukem z madisonské čtvrti, nejbohatší oblasti Prvního oktantu, kde většinu pozemků vlastnil dům Tekiel. „Co to bylo za chuligána, kapitáne? V nádražní hale se má udržovat klid a pořádek!“

Kapitán se zastavil a Wayne sledoval, jak mu hlava pracuje na plné obrátky. Čekal nejspíš nějakého obyčejného bohatého pána, ale tenhle člověk působil jako člen domu Tekiel ? tedy domu kapitánova chlebodárce.

„Odpusťte, milostpane,“ omlouval se. „Zahnal jsem ho.“

„Co to bylo zač?“ zeptal se Wayne a došel k paruce. „Tohleto tu vyhodil, když běžel kolem mě.“

„Byl převlečený za starou paní.“ Hlídač se poškrábal na bradě. „A vyptával se na Vítěze.“

„No propánakrále, chlape, to byl určitě někdo z Mizečů!“

Hlídač zbledl.

„Víte, jakou nevoli by vyvolalo v našem domě, kdyby na téhle cestě k něčemu došlo?“ hřímal Wayne a třásl holí. „V sázce je naše pověst, kapitáne. Kolik máte stráží?“

„Tři desítky, milostivý pane, a ?“

„Málo! Nehorázně málo! Pošlete pro posily.“

„Já ?“

„Ne!“ uťal ho Wayne. „Udělám to sám. Mám tu s sebou pár svých lidí. Pošlu jednoho pro další divizi. Dávají vaši muži pozor, jestli se tu někde neobjeví zase takové individuum?“

„No, výslovně přesně tohle jsem jim neřekl, milostpane. Myslel jsem, že ho dostanu já sám, víte, a ?“

„Vy jste opustil svoje místo?“ vykřikl Wayne a chytil se rukama za hlavu. Hůl se mu houpala na prstech. „Vy jste se od něj nechal vylákat pryč? Vy idiote! Okamžitě se vraťte! Jděte! Varujte ostatní. Pro Hrdinu na nebesích! Jestli se něco semele, tak je to naše smrt! Smrt, rozumíte?“

Hlídač se otočil a utíkal zpátky k vlaku, kde vládla panika. Wayne se opřel o zeď, podíval se na hodinky a chvíli vyčkával. Až když měl dost místa na časovou bublinu, vytvořil ji. Byl si skoro jistý, že ho nikdo neviděl.

Nejdřív šel dolů klobouk. Zahodil hůl a sako si oblékl naruby, protože zespodu bylo jako hnědo-žlutý vojenský kabátek, který nosily i stráže. Sloupl falešný nos a z tašky, kterou předtím položil ke zdi, vytáhl trojúhelníkovou látkovou čepici.

Tu si dal na hlavu místo pánského klobouku. Správná pokrývka hlavy je základ. A klíč ke všemu. Svlékl kalhoty, pod nimi měl kalhoty od vojenské uniformy, a přes kabát si přehodil zbraň. Zrušil bublinu a běžel za roh ke kolejišti. Našel kapitána. Zrovna vydával rozkazy svým lidem. Poblíž se hádala dvojice rozzlobených mužů.

Náklad nevyložili. To bylo dobře. Wayne předpokládal, že po tom všem zmatku by mohli transport vzdát, ale Wax s ním nesouhlasil. Tvrdil, že Tekielové s Vítězem tolik nadělali, že je nějaký zádrhel na nádraží jen tak nezastaví.

Hlupáci, zavrtěl hlavou Wayne. Farnsward s tím rozhodnutím nesouhlasí. Působí jako strážce u Tekielů už deset let, i když většinou bývá v jejich sídle v Příměstské zóně se svým pánem, který je chronicky nemocný. Viděl toho za ta léta už hodně a naučil se, že riskovat se někdy vyplatí. Někdy to zachrání život, někdy vyhraje bitvu, někdy ochrání jméno domu. Ale riskovat jen proto, že někdo prohlásí, že riskovat bude? Bláznovství.

Doběhl ke kapitánovi, se kterým před chvílí mluvil, a zasalutoval. „Pane,“ ohlásil se, „jsem Farnsward Dubs. Mám se u vás hlásit na žádost Lorda Everstorma Tekiela.“ Předměstský přízvuk s aristokratickými prvky pochycenými dlouhodobým kontaktem s aristokracií.

Kapitán vypadal vyčerpaně. „Výborně. Myslím, že se nám hodí každá ruka.“

„Omlouvám se, pane,“ naklonil se k němu Wayne, „Lord Everstorm je někdy trochu nedůtklivý. Já vím, jak to chodí, ono by to nebylo poprvé, co mě poslal pomáhat někam, kde vůbec nejsem potřeba. Nebudeme vám s Brenem překážet.“

„S Brenem?“

„Jé, byl pořád za mnou,“ podivil se Wayne a začal se zmateně rozhlížet kolem sebe.

Wax se odplížil z nádraží v podobné uniformě, jako měl Wayne. Měl také falešné břicho a v něm schované určité věci, které bude v akci potřebovat.

„Támhle je,“ ukázal. „Je to takový přitroublý klacek, pane. Otec mu zajistil tuhle pozici, ale jiskru byste z něj nevykřesal, ani kdybyste ho celou noc mlátil ebonitovou tyčí a třel liščím ohonem, jestli mi rozumíte.“

„Dobře, tak tady zůstaňte,“ řekl kapitán. „Hlídejte to tu. K tomu vozu se nikdo nesmí přiblížit ? bez ohledu na to, jak vypadá.“ Potom odběhl za skupinou vážně vyhlížejících mužů.

„Nazdar, Waxi,“ prohodil Wayne a poklepal si na čepici. „Tak co, už ses připravil na to, že se necháš pozřít?“

Waxilián se ohlédl zpátky k nádražní budově. Ještě se kolem ní hemžili lidé. Na zemi ležely klobouky a kapesníky. „Musíš se ujistit, jestli ten vůz opravdu pošlou, Wayne. Musejí ho poslat, ať se děje, co se děje.“

„Já jsem měl pocit, že jsi říkal, že se budou bát ho poslat.“

„To budou. Jenže ono to má dvě stránky. Musíš to zařídit, Wayne.“

„Jasný, kámo.“ Wayne se podíval na hodinky. „Má zpoždění ?“

Náhle vzduchem třeskla sprška výstřelů. I když je Wayne čekal, nadskočil. Stráže kolem vykřikly a rozhlížely se, odkud střelba vychází. Waxilián vykřikl a upadl. Z ramene mu vytryskla krev. Wayne ho chytil. Další strážník si mezitím všiml jakýchsi záblesků na střeše budovy.

Strážci začali střílet a Wayne mezitím táhl Waxiliána do bezpečí. Rozhlédl se kolem sebe ? nervózně ? a strčil ho do otevřených dveří vozu. Někteří ze strážců se na něho podívali, ale nikdo neřekl ani slovo. Waxilián měl v očích nepřítomný pohled. Někteří strážci patrně už někdy přišli o kolegy a věděli, co to znamená. Odvedete raněné z boje do bezpečí a v tu chvíli je opravdu jedno kam.

Střelba ze střechy ustala. Ovšem během okamžiku se začalo střílet z jiné. Několik kulek se odrazilo o traverzu poblíž a rozhodilo do vzduchu spršku jisker. Trochu moc blízko, Marasi, pomyslel si Wayne znechuceně. Proč se ho každá ženská, která se mu připlete do cesty, vždycky pokouší rovnou zabít? Jenom proto, že se z toho dokáže uzdravit? To je, jako kdyby někomu upíjel z půllitru pivo jenom proto, že si může objednat další.

Wayne nasadil ustaraný nervózní výraz. „Oni přijdou pro ten náklad!“ křičel. Potom chytil dveře velkého nákladního vozu, kopl do zajišťovací páky po straně, rozběhl se, přibouchl dveře Vítěze, a než ho kdokoli stačil zastavit, zavřel Waxiliána uvnitř a on sám zůstal venku.

Střelba ustala. Strážci, kteří se krčili za vozem před odstřelovači, se na Wayna dívali s hrůzou v očích.

„Mrcha Zmar, chlape!“ zanadával jeden z vojáků. „Co jste to provedl?“

„Zamknul jsem ten náklad,“ odpověděl Wayne. „A koukejte, oni přestali!“

„Jenže vevnitř měli být vojáci!“ volal kapitán a utíkal k němu.

„Ale viděl jste sám, co dělali,“ bránil se Wayne. „Chtěli se dostat dovnitř!“ Pohlédl na zavřené dveře vagonu. „Takhle už ten náklad nedostanou! Vyhráli jsme!“

Kapitán se na něj ustaraně podíval. Potom se ohlédl po mužích, kteří právě vstávali ze země. Wayne skoro ani nedýchal, když se sesypali na kapitána. Kapitán však jen opakoval Waynova slova.

„Ale my jsme jim v tom zabránili,“ vysvětloval a byl si přitom vědom toho, že vinu v případě, že to bude někdo pokládat za chybu, ponese on, a ne Wayne.

Wayne ustoupil stranou a opřel se o sloup. Strážci se mezitím rozběhli zjistit, kdo to střílel. Vrátili se se spoustou nábojnic, které našli na různých místech, i když většinou byly slepé. Několik žebravých dětí dostalo zaplaceno za to, že vystřelí pár slepých nábojů do vzduchu a potom budou vyprávět historku o jakýchsi mužích, kteří rychle naskákali do vozů tažených koňmi a ujížděli pryč.

Neuplynula ani hodina a vlak se dal do pohybu. Všichni v domě Tekiel byli přesvědčeni, že odrazili nápor Mizečů. Dokonce přišla řeč i na veřejné uznání Waynovi, ale ten skromně všechnu slávu přenechal kapitánovi a zmizel, než se kdokoli stačil začít ptát, kterému z pánů vlastně dělá ochranku.

Waxilián jel sám ve studeném nákladním voze, rameno mokré od falešné krve, a poslouchal rachot kol pod sebou. Na stropě v koutě se houpala lampa, kterou si tam pověsil. Ke stropu si také připevnil sítě na speciálních hácích přilepených lepicí páskou. Ulevilo se mu, když tohle všechno už nemusel mít omotané kolem nohou a připevněné jako falešné břicho. Uniformu, která mu teď byla velká, odhodil na hromadu v rohu a místo ní si na sebe vzal praktické kalhoty a lehkou černou košili.

Seděl na podlaze s nataženýma nohama a zády opřenými o bednu s nákladem. V ruce držel Vindikátor, nepřítomně otočil bubínkem a klepl do páčky, která ho přepnula na komory se speciálními náboji. Měl v kapse od každého druhu protimistingových střel po dvou nábojnicích a nabil do speciálních komor ty proti mincířům a proti obrněncům.

Stále měl v uchu náušnici.

Chtěl jsi ode mě tohle, vzkázal v myšlenkách Souladu. Je to vůbec modlitba, nebo obvinění? Tak jsem tady. Doufám, že mi trochu pomůžeš, jestli se to slučuje s tvým věčným plánem a tak.

Bednu s nákladem měl vedle sebe. Pochopil, proč je dům Tekiel na své dílo tak pyšný. Svařovaný trezor bylo opravdu takřka nemožné vyjmout a ukrást. Trvalo by hodiny, než by se plynovým hořákem nebo velkou elektrickou pilou odřízl. K tomu ty důmyslné dveře a předpokládaná přítomnost hlídačů ve voze ? to všechno by loupež velmi zkomplikovalo a nejspíš zcela znemožnilo.

Ano, Tekielové byli opravdu pečliví. Jenže problém byl v tom, že na to šli špatně.

Waxilián vyndal zpod kabátu balíček. Dynamit a rozbušku, které našel Wayne. Položil je vedle sebe na zem a podíval se na hodinky. Teď by k tomu mělo dojít…

Vlak začal zpomalovat.

„Jo,“ kývl Wayne, který se díval z kopce dolů dalekohledem. „On měl pravdu. Koukněte se.“

Marasi od něj nervózně dalekohled převzala. Oba tu zaujali pozice potom, co kvapně opustili město. Marasi měla Ranettiny kalhoty a připadala si v nich skoro nahá. Cítila se v nich naprosto nepatřičně. Každý muž, kterého potkají, se jí bude dívat na nohy.

Třeba Mizeči přestanou střílet, pomyslela si s úšklebkem. Odvede to jejich pozornost jinam. Zvedla dalekohled. Byli s Waynem na kopci u železniční trati za městem. Když vlak konečně přisupěl, byla už skoro půlnoc.

Teď začal zpomalovat, brzdy skřípěly a od kol vyletovaly jiskry. Z protisměru se proti němu cosi vyřítilo. Zachvěla se. Fantomový vlak.

„Wax bude mít radost,“ poznamenal Wayne.

„Z čeho?“ zeptala se. „Z toho přízraku?“

„Ne. Že je dneska mlha.“

Teprve teď si uvědomila, že se vzduch zakalil. Nebyla to ta obyčejná mlha, co se převalí přes oceán. Tahle vznikala nahoře na obloze a šířila se pramínky, jako když mráz maluje květy na studený kov. Když se začala vlnit i kolem nich a světlu lamp u železniční trati dávala strašidelný nádech, Marasi se zachvěla.

Namířila dalekohled na přijíždějící vlak. Protože věděla, na co se má dívat, a protože byla k trati otočená v určitém úhlu, viděla to hned. Skutečně to byla léčka. Obyčejná drezína s dřevěnou kulisou lokomotivy vpředu.

„Jak to, že jim svítí světlo?“ podivila se.

„Nevím. Že by kouzlo?“

Ušklíbla se a snažila se zaostřit na to, co je za kulisou. „To je asi nějaká chemická baterie. Četla jsem o nich… mrcha Zmar, to je ale silné světlo. Za chvíli se jim určitě vybije.“

Když skutečný vlak zastavil, po stranách z něj vyskákali muži. Dům Tekiel tedy vyslal stráže. Marasi to vykouzlilo ve tváři úsměv. Třeba k té loupeži nakonec vůbec nedojde.

Přední část falešného vlaku, kulisa lokomotivy, se sklopila.

„A sakra,“ ulevil si Wayne.

„Co se to ??“

Přerušila ji série výstřelů. Neuvěřitelně rychlá. Reflexivně se skrčila, i když na ně nic nemířilo. Wayne popadl dalekohled.

Marasi skrz mlhu a tmu neviděla, co se děje dál. A byla ráda. Střelba pokračovala. Slyšela výkřiky.

„Rotační zbraň,“ vydechl Wayne. „Sakra, ti chlapi to myslí vážně.“

„Musím mu pomoct,“ řekla Marasi a vytáhla pušku, kterou jí dala Ranette. Tu značku neznala, ale Ranette se dušovala, že bude daleko přesnější než cokoli, co kdy držela Marasi v ruce. Kdyby dokázala Mizeče zasáhnout…

Wayne natáhl ruku, ručnici chytil a sklonil dolů. Rotační zbraň umlkla a rozhostilo se ticho.

„Teď mu nijak pomoct nemůžeme, má zlatá. Přece nechcete přitáhnout pozornost chlapa s tou zatracenou zbraní. A kromě toho, vy si fakt myslíte, že je na tuhle dálku trefíte?“

„Trefila jsem na pět set kroků.“

„Ve tmě?“ zeptal se. „V mlze?“

Neodpověděla. Potom natáhla ruku po dalekohledu. Wayne jí ho dal. Viděla, jak z falešného vlaku vyskakuje šest mužů. Procházeli podél skutečného vlaku z obou stran a zbraně měli v pohotovosti.

„Že by chtěli odvést pozornost?“ přemítal Wayne a sledoval, co se dole děje.

„Lord Waxilián to předpokládal. Říkal, že máme…“ Náhle zmlkla.

Říkal, že mají sledovat kanál.

Otočila se a zaměřila dalekohled na kanál. Plulo po něm něco velkého a tmavého. Zahalené v mlze to vypadalo jako nějaké obrovské zvíře ? jako mořská obluda, která se tiše sune vodou. Dorazilo to k vlaku a tam se to zastavilo. Z černé masy se vynořila temná obrovská noha. Pro pána Hrdinu na hathsinském nebi, pomyslela si, ono je to živé.

Ale ne… ta končetina je moc strnulá. Zdvihla se, potom se otočila a zasunula se dolů. Jakmile ta věc na kanálu zůstala stát, noha se zase vysunula ven a zabořila se do břehu. Kvůli stabilitě, uvědomila si Marasi. Tak to udělalo tu díru, co jsme tehdy viděli.

Jakmile bylo… to soustrojí… stabilní, objevili se venku muži a hnali se k trezorovému vozu. Chvilku kolem něho něco prováděli. Potom se ze tmy nad kanálem zhmotnilo obrovské rameno, stočilo se nad koleje, kleslo dolů, popadlo celý vůz a zvedlo ho.

Marasi zalapala po dechu. Vůz to neslo vzduchem jen pár metrů, ale to stačilo. Byl to jeřáb.

Mizeči, kteří vůz nasadili do zvedacího zařízení jeřábu, ho pomáhali tlačit nad prostorem mezi tratí a kanálem. Ta obrovská černá věc muselo být nějaké plavidlo. Marasi se hlavou honila čísla. Aby bylo možné takový vagon zvednout, musí být plavidlo velmi těžké a musí mít po obou stranách masivní plováky na udržení rovnováhy.

Zvedla dalekohled a spatřila další rameno, které se pohybovalo ve stejném směru a neslo také něco těžkého. Plavidlo kleslo níž, když rameno zvedlo trezorový vagon, ale ne tak nízko, jak by Marasi čekala. Možná mělo vespod nějaké vysunovací zařízení, o které se mohlo na dně kanálu opřít. A to by spolu se stabilizačním ramenem stačilo.

„No páni…,“ šeptal Wayne. „To je věc!“

Soustrojí umístilo celý trezorový vagon na palubu plavidla a potom zvedlo něco dalšího. Něco velkého a hranatého. Už tušila, co má čekat. Repliku vagonu.

Sledovala, jak duplikát ukradeného vozu klesá na koleje. Důležitý byl spojovací mechanismus. Ten by jim mohl zmařit celý plán. Kdyby vagon na koleje postavili obráceně, spojovací mechanismus by poškodili, a kdyby se potom vlak rozjel, zadní část by na kolejích zůstala stát. Tím by bylo zřejmější, co se patrně stalo. Mizeči koordinovali celou akci od kolejiště.

Několik dalších Mizečů střílelo z oken osobních vozů a na několika místech kolem vlaku, nejspíš aby zabránili cestujícím dívat se ven. Nicméně koleje se stáčely podél zalesněného svahu, takže by bylo i tak obtížné zevnitř něco vidět. Světla falešného vlaku před chvílí zhasla a drezína už nejspíš touto dobou ujížděla zpátky. Kde ji asi schovávali? Možná jenom popojeli z dohledu a potom ji někde naložili na další člun.

Mizeči, kteří pracovali v okolí lodi, naskočili zpátky a plavidlo se stočilo ke středu kanálu, kde ve tmě prakticky nebylo rozeznatelné. Pohybovalo se jenom jako stín a světlo falešného vlaku už nesvítilo.

„Wayne!“ pobídla ho a začala se zvedat, „musíme jít.“

Vzdychl a vstal. „Jistě, jistě.“

„Waxilián je v tom vagonu!“

„Jo. Všimněte si někdy, jak často si jezdí v pohodlí, zatímco já musím někde klusat jako kůň! To je nespravedlivý.“

Hodila si pušku na rameno a utíkala z kopce dolů. „Víte, když jsem o vás četla ty zprávy, tak mě nikdy nenapadlo, že si pořád takhle stěžujete!“

„No, ale nespravedlivý to je, to uznejte. Jinak si zakládám na svý veselý a optimistický nátuře.“

Zastavila se, ohlédla se na něj a zvedla obočí. „Vy si na ní zakládáte?“

Zvedl ruku k hrudi a promluvil skoro posvátným tónem. „Ano, ale pýcha je špatná, víte, a já se v poslední době snažím být skromný a pokorný. Tak poběžte, poběžte. Ať je neztratíme. Nebo byste chtěla, aby zůstal Wax sám, zahnaný do kouta? Ženská, ženská…“

Zavrtěla hlavou, otočila se a hnala se dál z kopce k místu, kde měli uvázané koně.

Miles stál s rukama za zády na přídi člunu se soustrojím, který pomalu plul kanálem. Nepředstavoval si to zrovna takhle, když to vysvětloval Mistru Smokasovi ? napůl jeřáb, napůl loď, ale bylo to blízko.

Byl na sebe hrdý. Není jen obyčejný zloděj. Je někdo, kdo se dovede zmocnit fantazie lidí. Ať si Smokas říká, co chce, o tom, že je to tyjátr, ono to funguje. Strážníci nemají tušení, jak loupeže probíhají.

„Vyřídili všechny Tekielovy stráže, šéfe,“ oznámil Tarson, který k němu mezitím přišel. Ruku už neměl na pásce. Lidé, kteří trvale pálí cínovou slitinu, se uzdravují rychle. Ne tak rychle jako Miles, ale přesto pozoruhodně. Jistě, lidé, kteří trvale pálí cín s olovem, pracují na tom, aby se zničili, protože necítí, že je jejich tělo vyčerpané. Byla to nebezpečná záležitost a dokázala člověka spálit stejně rychle, jako allomant spálí kov.

„Techniky taky,“ pokračoval Tarson. „Chytili pár dalších hlídačů v posledním osobním voze ? zkoušeli špehovat, jak bereme ten náklad. Tak jsme je postříleli. Takže, myslím, jsme čistý.“

„Ještě ne,“ pravil Miles tiše a díval se do mlhy ve tmě, kterou je pomalu sunuly dva lodní šrouby vpřed. „Waxilián ví, jak to děláme.“

Tarson se zarazil. „Ehm… ví?“

„Jo,“ odpověděl Miles nepřítomně. „On je v tom vagonu.“

„Cože?!“ Tarson se otočil na místě a pohlédl na obrovský vagon uprostřed člunu. Bylo slyšet, jak ho Milesovi lidé přikrývají plachtou, aby nebyl vidět, až se budou blížit do města. Bude to vypadat jako obyčejná nákladní loď, ramena jeřábu a postranní plováky skryjí další plachty, takže vše bude působit jako obvyklý transport kamene z dolů za městem. Miles si dokonce obstaral i doklady k přepravě a potvrzení o nakládce a pod pár plachtami skutečně vezl pečlivě nasekané kameny.

„Netuším, jak to provedl,“ řekl, „ale je tam. Wax má myšlení ochránce zákona a tohle je ta nejlepší cesta, jak odhalit náš úkryt ? zůstat u nákladu, o kterém ví, že bude ukraden, i když neví přesně jak.“ Odmlčel se. „Ne, on určitě odhadl, jak to děláme. To je prostě riziko, když je někdo tak dobrej jako on. Nebo jako jsem byl já. Člověk pak začne uvažovat jako zločinec.“

Ve skutečnosti lépe než zločinec.

Bylo svým způsobem zarážející, že se víc ochránců zákona nedalo na zločineckou dráhu. Když člověk často sledoval, jak někdo něco dělá špatně, muselo ho to logicky svádět k tomu, aby to sám zkusil udělat dobře. Miles tyhle loupeže začal plánovat už dávno, když si uvědomil, že bezpečnost na železnici je daná bezpečností vagonů. Nejdřív to byl jen takový hypotetický experiment. To byla další věc, na kterou byl hrdý. Loupil a byl v tom dobrý. Velmi dobrý. A lidé ? chodil po městě s nastraženýma ušima ? o Mizečích mluvili s posvátnou hrůzou.

V Burinách se k němu takhle nikdo nestavěl. On ostatní chránil a oni ho nenáviděli. Teď jim kradl a oni ho milovali. Lidé jsou nepochopitelní. Ale nebýt nenáviděný je dobrý pocit. Být obávaný, ano. Ale ne nenáviděný.

„Tak co uděláme?“ zeptal se Tarson.

„Nic,“ odtušil Miles. „Wax si nejspíš neuvědomuje, že jsem odhadl, že tam bude. A to nám dává výhodu.“

„Jenže…“

„Nemůžeme ten vagon otevřít tady,“ doplnil Miles. „V tom je celá pointa. Potřebujeme dílnu.“ Odmlčel se. „I když bychom ho možná mohli celej shodit do kanálu. Tady je dost hlubokej, ponořil by se až po střechu. Rád bych věděl, jestli má Wax nějakej plán, jak otevřít dveře, kdyby se něco takovýho stalo.“

„Myslím, že Mistr Smokas by nebyl rád, kdybychom ten vagon utopili,“ namítl Tarson. „Potom, co ho stálo opatřit tu repliku.“

„Jo. Bohužel má ten kanál hloubku tak maximálně čtyři metry, takže kdybychom to utopili, nikdy by se nám nepodařilo dostat ho ven dřív, než tudy pojede jiná loď. Narazila by do toho a všechno by prasklo. Škoda.“

Waxiliánova smrt by za ten potopený vagon stála. Mistr Smokas nechápe, jak je to nebezpečný člověk. Nebo to aspoň předstírá. Jenže kdyby opravdu docenil, jak je Waxilián nebezpečný a efektivní…, tak by s touhle loupeží nemohl nikdy souhlasit. Zastavil by všechny operace a stáhl by se z města. A Miles by s tím souhlasil, až na jednu drobnost.

Znamenalo by to, že mezi nimi nedojde ke konfrontaci.

Pluli k městu a vezli železniční vagon, jeho náklad a jeho pasažéra ? skoro jako kdyby byl Waxilián pán v obrovském kočáru. Byl v neproniknutelné pevnosti, jež ho oddělovala od té asi desítky mužů na palubě, kteří by ho s radostí zabili.

Smokasovi hlídači ? říkali si Tlačil a Tahal ? se k Milesovi připojili na přídi, ale nemluvili s ním. A tak společně proplouvali Elendelem. Řady pouličních lamp vypadaly v mlze jako ohnivé čáry, jasně bílé, táhnoucí se podél kanálu. Jiná světla zářila vysoko na obloze. Byla to okna výškových budov, ponořených do mlhy.

Kdosi poblíž něco polohlasně šeptal. Mlhu většina lidí pokládala za smolné znamení, i když přinejmenším pro dvě náboženství byla zhmotněním božského principu. Miles nikdy nevěděl, co si o mlze má myslet. Prý posiluje allomancii, ale jeho schopnosti byly už tak velmi silné a silnější nepotřeboval.

Církev Hrdiny z Hathsinu učila, že mlhy patří Hrdinovi, protože on je pánem mlh. Objevuje se v noci, kdy je mlha hustá, a žehná svým stoupencům, svobodomyslným. Bez ohledu na to, jestli jsou to zloději, učenci, anarchisté nebo farmáři, kteří žijí na své půdě. Každý, kdo si dokáže ochránit vlastní život, kdo je nezávislý a samostatný, je Hrdinovým stoupencem a následníkem, ať si to uvědomuje, nebo ne.

To je další věc, kterou současný systém staví na hlavu, pomyslel si Miles. Mnozí se vědomě hlásili k Církvi Hrdiny z Hathsinu, ale svým zaměstnancům tu kýženou nezávislost odpírali. Miles potřásl hlavou. No, už dávno nevyznává jenom Hrdinu. Našel si něco lepšího. Reálnějšího.

Dostali se až ke vnějším okrajům Čtvrtého a Pátého oktantu, kde se proti sobě tyčily dvě vysoké budovy, jejichž vršek se ztrácel v mlze. Na jedné straně Tekielova věž, na druhé Železná jehla.

Železná jehla měla své vlastní nákladní přístaviště na svém rameni kanálu. Vpluli do něho, tam se zastavili a přístavním jeřábem zvedli přikrytý vůz z člunu. Měla to přece nakonec být velká hromada kamene. Pomalu ho zvedali do vzduchu a potom ho zase pomalu snášeli na plošinu.

Miles seskočil z člunu na zem a došel k plošině ? s Tahalem a Tlačilem v patách. Ostatní jeho lidé se shlukli poblíž a tvářili se spokojeně. Někteří mezi sebou vtipkovali o tom, že dostanou bonus za úspěšnou loupež.

Clamps byl velmi neklidný a škrábal se po jizvách na krku. Byl to hathsinista a jeho jizvy byly známkou oddanosti víře. Tarson jen do široka roztáhl popelavé rty, zívl a potom si praskal klouby.

Celá plošina se zachvěla a pak se dala do pohybu a klesala do suterénní slévačské haly. Výtah se zastavil s citelným trhnutím. Miles se podíval stranou do dlouhého tunelu, který podle Smokase jednou bude podzemní železniční dráhou. Teď byl prázdný a vypadal holý a bez života.

„Zahákněte řetězy,“ nařídil Miles, když seskočil z plošiny. „Ukotvěte vagon na místě.“

„Nemohlo by to počkat?“ zeptal se Tarson zachmuřeně. „Za dvanáct hodin se to samo otevře, ne?“

„Za dvanáct hodin už tady nebudu,“ odpověděl Miles. „Wax se svejma lidma je moc blízko. Tenhle vlak rozbijeme, vyřídíme toho, co je vevnitř, sebereme hliník a jdeme. Do práce, musíte vytrhnout ty dveře.“

Muži mu utíkali na pomoc a připoutávali velký železniční vůz ke stěně spoustou řetězů. Další řetězy připevnili na jeho dveře a připojili k mechanismu, který zvedal plošinu. Plošinu odpojili.

Miles došel k polici se zbraněmi a vybral si dvě hliníkové pistole, stejné jako ty, které měl v pouzdrech na těle. Znepokojilo ho, že v polici zbyla už jen jedna. Za zbraně utratili obrovské jmění. No, Waxilián za to zaplatí. Miles kráčel prostornou místností, řetězy řinčely a muži hekali. Ve vzduchu byl cítit koks z odstavených pecí.

„Do zbraně!“ zavelel. „Připravte se, a jakmile to otevřeme, palte na všechny, kdo budou uvnitř.“

Mizeči se na sebe zmateně podívali, ale vytáhli zbraně. Byla jich tu necelá desítka. Ostatní tvořili zálohu. Pro všechny případy. Nikdy nevyplýtvej všechny náboje do jediné zbraně, když je Waxilián nablízku.

„Ale šéfe,“ ozval se jeden z Mizečů, „v hlášení bylo, že vlak vyjel bez ostrahy ve voze!“

Miles odjistil zbraň. „Když najdeš sýpku bez krys, hochu, tak si pamatuj, že je vyplašilo něco nebezpečnějšího.“

„Vy si myslíte, že je tam on?“ tázal se Tlačil monotónně, když došel až k němu. Samozřejmě neslyšel Milesův rozhovor o Waxovi na člunu.

Přikývl.

„A vy jste ho sem přivezli.“

Miles znovu přikývl.

Tlačil se zachmuřil. „To jste nám měl říct.“

„Vás jsem dostal, abyste mi s ním pomohli,“ opáčil Miles. „Tak jsem vás o tu šanci nechtěl připravit.“ Otočil se. „Nastartujte motory!“

Jeden z mužů zatáhl za páku a řetězy se napnuly. Skřípěly a škubaly dveřmi. Vagon se otřásal, ale držely ho na místě další řetězy z druhé strany.

„Připravte se!“ křičel Miles. „Jakmile se dveře otevřou, palte na cokoli, co se vevnitř jen pohne! Používejte jen aluminium a nešetřete municí. Potom můžeme ty kulky sesbírat a recyklovat.“

Dveře vozu vibrovaly, kov skřípěl o kov. Miles a ostatní se rozestoupili do stran, aby je dveře nezranily. Tři utíkali připravit rotační zbraň, ale Miles je mávnutím přivolal zpátky. Pro tuto zbraň neměli hliníkové náboje, takže střílet s ní proti připravenému mincíři by skončilo nejspíš katastrofou.

Miles se soustředil na trezorový vagon. Přestal dýchat a cítil, jak se mu v těle rozlévá teplo, jak čerpá ze zásob. Nepotřeboval dýchat. Tělo se mu samo neustále regenerovalo. Kdyby mohl, zastavil by si i puls. Puls ho rušil, když potřeboval přesně mířit.

Ale ani když nedýchal, nikdy nedokázal mířit tak přesně jako Wax. To nedokázal samozřejmě nikdo. Ten člověk jako by měl vrozený instinkt pro zbraně. Miles ho viděl vystřelit rány, které pokládal za nemožné. Bylo skoro až škoda takového člověka zabít. To je jako spálit originál obrazu. Umělecké dílo.

Jenže to bylo nutné. Miles natáhl ruku a zacílil. Dveře se kroutily a některé články řetězu začínaly být opotřebované. Ale bylo jich dost a motor byl dostatečně silný. Konečně dveře začaly praskat. Vyletovaly z nich kovové špony a pukaly panty. Jedna špona Milesovi roztrhla tvář. Rána se okamžitě zacelila, aniž by cítil bolest. Bolest z jeho života už prakticky vymizela.

Dveře naposledy zaskřípěly, vytrhly se z pantů a přeletěly přes místnost. Dopadly na zem a smýkly se po ní, až kolem nich zasršely jiskry, když muž u spouštěcí páky rychle zastavil motor. Dveře spočinuly mezi Mizeči, kteří zatím nervózně mířili do temných útrob vozu.

Tak vylez, Waxi, popoháněl ho Miles. Vylož karty. Přišel jsi za mnou. Do mého hnízda. Tak jsi můj.

Chudák a blázen. Wax si nikdy nedokázal poručit, když byla v ohrožení ženská.

A potom si Miles všiml drátu. Byl tenký, sotva viditelný. Vedl od utržených dveří dovnitř do vozu. Nejspíš k nim byl připevněný s velkou vůlí a rezervou na cívce. Tudíž když dveře vyrvali, drát se nepřetrhl, jenom se rozvinul. Co…

Miles se znovu podíval na dveře na zemi. Páska. Dynamit.

Sakra.

Kdosi uvnitř vozu ? ukrytý za bednou hliníku ? náhle prudkým trhnutím drát napnul.

Zvenku se otřásla celá místnost. Uvnitř se vůz zakymácel. Ale někdo byl zřejmě tak hodný, že ho připevnil ke zdi, takže to s Waxem tolik neházelo. Držel se provazu, který uvázal kolem trezoru, hlavu měl skloněnou a Vindikátor v pohotovosti.

Jakmile odezněla tlaková vlna, vrhl se přes trezor a skrčil se v rohu. Ve vzduchu kroužil kouř. Na zemi se válely kusy kamene a oceli. Většinu světel výbuch porazil, pár se jich divoce houpalo a vrhalo po místnosti strašidelné stíny.

Waxilián přehlédl vzniklou spoušť a rychle počítal. Minimálně čtyři muži. Mohl jich dostat víc, kdyby dynamit odpálil dřív, ale nechtěl ubližovat nevinným. Potřeboval chvilku, aby se mohl podívat ven a ujistit se, že poblíž není Steris ani žádná jiná z unesených žen.

Zatlačil na kus kovu a vymrštil se nahoru a dozadu dřív, než na něj Mizeči mohli stihnout zamířit. Za letu pozvedl Vindikátor a střelil jednoho muže, který zrovna vstával a potřásal hlavou. Dopadl na střechu vozu a dvakrát vypálil. Mířil velmi přesně a zabil dva Mizeče.

Uprostřed místnosti stála otrhaná postava. Střelil po ní ještě dřív, než v ní rozeznal Milese. Levou polovinu saka a košile měl roztrhanou, ale tělo pod ní už měl zahojené a teď sám zvedal zbraň.

Sakra, zaklel Waxilián v duchu a skočil za trosky vagonu. Doufal, že se ocitne v tradičnějším doupěti s úzkými chodbami a krytými zákoutími, a ne v takovémhle kamenném hangáru. Tady bude mít velmi těžké se ubránit.

Povystrčil hlavu přes stěnu vozu a snesla se na něj sprška střel z několika různých stran. Hned se stáhl zpátky a rychle nabil Vindikátor obyčejnými náboji. Nechal se zahnat do kouta. To vůbec není dobré.

Další světla zablikala a potom zhasla. Místnost zalilo oranžové světlo ohně z několika požárů, které založila exploze. Waxilián se krčil, Vindikátor měl v ruce v pohotovosti. Nezdržoval se ocelovou bublinou. Stejně všichni používali jen hliníkové kulky.

Měl dvě možnosti ? buď zůstat v koutě a nechat se zabít, až ho obklíčí, nebo se pokusit dostat ven. Nejspíš ho zastřelí i tak. Budiž. Vybral si kus kovu a tlačil ho před sebou. Okamžitě na něj zabubnovala záplava kulek. Zatlačil za sebe a vyletěl do vzduchu. Stočil se ke straně a několikrát vypálil, především proto, aby nutil nepřátele mít hlavy skloněné. Podařilo se mu jednoho zastřelit, ještě než sám dopadl na zem a vklouzl za popadané krabice.

Vstal a rychle znovu nabil. Bolelo ho v boku a krvácel přes obvaz. Vagon byl připevněný k severní stěně. Vrhl se tedy západním směrem a skončil v severozápadním koutě za hromadou beden. U západní strany, kousek od místa, kde byl, ústil jakýsi tunel. Možná by tudy mohl utéct.

Krčil se po straně hromady beden a střelil jednoho z Mizečů do hlavy. Potom se skulil mezi větší bedny.

Po jeho levici se někdo plazil mezi bednami. Slyšel, jak pod ním vrže suť, kterou tu vytvořila exploze. Waxilián zvedl zbraň, udělal krok stranou a vypálil.

Muž v černém lhostejně zvedl ruku. Waxilián pomocí modrých allomantických paprsků sledoval, jak se kulka vychýlila z dráhy a zasáhla stěnu nad ním. Výborně. Mincíř. Otočil bubínkem Vindikátoru na protimistingové náboje. Než však stačil vystřelit, pustili se do něj Mizeči a on se musel skrýt.

Mincíř byl blízko. Waxilián se bude muset pohybovat rychle. Vyndal z kapes několik speciálních šátků zatížených kovem a poslal je dopředu, aby vyprovokoval střelbu. Postupoval zprava kolem hromady beden. Musí se stále hýbat. Jakmile ?

Najednou se ocitl proti někomu, kdo se plížil kolem beden směrem k němu, aby na něj zaútočil z boku. Byl to štíhlý muž s popelavou kůží a na hlavě měl Waynův klobouk. Ten, kterému říkali Tarson.

Tarson překvapeně vytřeštil oči a rozmáchl se pěstí ? v tu chvíli rezignoval na to, že v ní má revolver. V žilách mu kolovala kolosská krev, možná byl ještě navíc obrněnec, podle toho, jak rychle se vzpamatoval, když ho Waxilián střelil. Takovíhle lidé často dali přednost pěsti před zbraní.

Waxilián se na poslední chvíli stihl skrýt. Pěst mu proletěla těsně kolem nosu, narazila do jedné z beden a rozbila ji. Zvedl Vindikátor, ale Tarson mu ho s nadpřirozenou rychlostí vyrazil z ruky. Ano, určitě je obrněnec. Lidé s kolosskou krví jsou silní, ale ne takhle.

Waxilián se reflexivně stáhl dozadu. Pěstní souboj s tímhle člověkem by byla sebevražda.

Střecha vybuchla.

Vlastně ne úplně celá střecha. Jenom její část nad Waxiliánem, kde byl zřejmě mechanismus, který zvedal trezorový vagon. Waxilián se skrčil mezi padajícími kusy kovu. Na některé zatlačil a rozehnal je pryč. Nahoře na zbytku střechy se rozpoutala palba. Kolosský obrněnec musel uhýbat, protože několik střel zasáhlo bedny kolem nich. Za kulkami následovala postava ve svrchníku, s bojovými holemi v ruce. Wayne dopadl přesně vedle Waxiliána a bolestně hekl. To už se ale oba ocitli uvnitř časové bubliny.

„Au,“ sténal Wayne, protahoval si nohu a hojil si zlomenou kost.

„Nemusel jsi skákat tak prudce,“ upozornil ho Waxilián.

„Ne? Tak se koukni nahoru, jelito.“

Waxilián zvedl hlavu. Zatímco se zabýval obrněncem, ze střechy se pomalu snášel mezi bedny mincíř v černém obleku, v ruce revolver, z jehož hlavně se ještě kouřilo. Hlaveň mířila přímo Waxiliánovi na hlavu.

Waxilián se zachvěl a ukročil stranou. „Děkuju. A… proč zrovna jelito?“

„Rozšiřuju repertoár nadávek,“ odpověděl Wayne a vstal. „Jak se ti líbí můj svrchník?“

„Tak tohle tě tak zdrželo? To mi chceš říct, že jsi nakupoval, zatímco já tady bojuju o holej život?“

„Musel jsem vodpravit ty tři šmejdy, co hlídali u vchodu tam nahoře,“ ohradil se Wayne a otočil v ruce bojovou holí. „No, a tuhletu čupr věcičku měl shodou okolností jeden na sobě.“ Odmlčel se. „Ehm… tak jsem se trochu zpozdil, protože jsem musel vymyslet, jak ho zmlátit a přitom ten kabát nezničit.“

„No skvělý.“

„Nakonec ho Marasi střelila do nohy,“ zašklebil se Wayne. „Tak jsi připravenej? Já se pokusím o toho kolosskýho fešáka.“

„Buď opatrnej,“ varoval ho Waxilián. „Je to obrněnec.“

„To je úžasný. Ty mě vždycky dovedeš seznámit s nevšedníma lidma. Marasi nás bude krýt shora a držet ty chlápky v šachu. Zvládneš toho mincíře?“

„Jestli ne, tak je nejvyšší čas, abych šel do důchodu.“

„Jo tak se tomu dneska říká? Místo nechat se zastřelit? Tak to si budu pamatovat. Připraven?“

„Jo.“

Wayne zrušil časovou bublinu, skulil se dopředu a překvapil obrněnce, který se vynořil z beden. Mincířova kulka minula a skončila v zemi. Waxilián skočil pro Vindikátor, který upadl do jedné z beden, když mu ho vyrazili z ruky.

Mincíř reflexivně seskočil dolů a zatlačil na Vindikátor. Ranette se vyznačovala lecčím, jen ne bohatstvím, a tak Vindikátor nebyl z hliníku a mincíř ho hodil Waxiliánovi rovnou na hlavu. Waxilián zaklel, přikrčil se a nechal zbraň odletět pryč. Měl samozřejmě ještě jiné zbraně, ale všechny byly jen na obyčejné kulky.

Waxilián usoudil, že mincíř chce zbraň mrštit na zeď a rozbít ji, a tak zatlačil všemi dostupnými prostředky a poslal Vindikátor nahoru dírou ve stropě.

Sám se katapultoval za ním, odhodil kulku a odrazil se od ní. Mincíř po něm střílel, ale dobře mířená rána od Marasi ? ta měla jenom hliníkové náboje ? ho málem zasáhla do hlavy a donutila ho uskočit.

Waxilián vyletěl do mlhy, která se snášela do místnosti jako vodopád. Vyrazil do temné mlhavé noci a ve vzduchu chytil Vindikátor. Zatlačil na stojan pouliční lampy a stočil se stranou, když za ním zarachotily kulky.

Dostal se až k vedlejší budově a chytil se jí. Dírou ve střeše proletělo něco tmavého. Mincíř. A za ním další muž v černém, taky evidentně allomant, i když jeho dráha nasvědčovala tomu, že to není mincíř, ale zvěd.

Výborně. Waxilián sklonil zbraň dolů a vystřelil obyčejnou kulku do země. Zatlačil na ni a zároveň si snížil hmotnost a znovu se vymrštil do vzduchu. Oba soupeři ho následovali v ladných skocích a Waxilián mezitím otočil bubínek Vindikátoru na speciální náboje.

Sbohem, rozloučil se a střelil mincíře do hlavy.

Mincíř se čistě náhodou přesně v tu chvíli trochu odklonil a střela ho minula. Nebyl to vypočítaný pohyb, bylo to pouhé štěstí. Kulka prosvištěla kolem něho a on mezitím zvedl svou zbraň a trefil Waxiliána do paže.

Waxilián vykřikl a vzduchem se rozstříkla krev. Potom se stočil stranou a začal se pohybovat chaoticky, aby se vyhnul jejich střelám. Idiote! spílal si. Ani sebelepší kulka ti není k ničemu, když neumíš mířit!

Soustředil se na to, aby si udržel předstih před nepřáteli, a skákal ze strany na stranu kolem Železné jehly. Mincíř ho pronásledoval elegantními skoky, zvěd byl přímější. Přitahoval se ke kovové konstrukci budovy. Odskočil a znovu se přitáhl, jako kdyby slaňoval vzhůru nohama.

Oba šetřili kulky, až přijde vhodný okamžik. Totéž dělal i Waxilián, ale z jiného důvodu. Nebyl si jistý, jestli má cenu na ně střílet. Potřeboval nabít další protimistingovou střelu. A potřeboval oba allomanty od sebe oddělit, aby je mohl vyřídit jednotlivě, jednoho po druhém.

Propracovával se stále výš, vždycky zatlačil na ocel pod kamenem na římse, na kterou doskočil. Brzy ovšem narazil na stejný problém jako poprvé, když tady byl. Budova se nahoře zužovala a on se mohl pohybovat jen jedním směrem, dovnitř konstrukce už to nešlo. Tentokrát neměl své zbraně. Ty odevzdal Tillaumovi.

Měl jen jeden protimistingový náboj proti obrněnci. Zaváhal. Má si ho ušetřit na toho muže dole?

Ne. Kdyby teď zemřel, už by se s mužem dole nikdy neutkal. Natáhl ruku, stiskl spoušť a odskočil dozadu. Ne takovou silou, s jakou vyšel výstřel, ale protože byl velmi lehký, rána ho odmrštila k budově.

Mincíř proletěl vzduchem těsně kolem něho a vypadal překvapeně. Namířil, ale Waxilián vystřelil první. Obyčejnou kulku, ale mincíř na ni musel zatlačit, aby ji od sebe odklonil. Současně s ním zatlačil i Waxilián, a to ho přitáhlo k budově. Mincíře to naopak odhodilo od budovy pryč.

Dobře, pomyslel si Waxilián. Chytil se zdi. Byl třicet metrů vysoko. Vypálil dolů na zvěda, ale ten opatrně zatáhl a Waxiliánova kulka opsala oblouk a skončila na náprsním krunýři na zvědově těle.

Waxilián chvilku váhal a potom se pustil zdi, nabral rovnováhu a vytáhl revolver z druhého podpažního pouzdra.

Vyprázdnil v rychlém sledu celý zásobník. Zvěd se otočil a nastavil letícím kulkám krunýř. Waxilián opět neměl štěstí. Někdy se podařilo zvěda tímto způsobem zabít, když se některá kulka odrazila a zasáhla ho do obličeje nebo když se štít otevřel a uvolnil. Tentokrát ne.

Waxilián zaklel a vymrštil se nahoru kolem soupeře. Zvěd vyskočil za ním. Oba zmizeli v mlze.

Waxilián poslal kulku k zemi, aby se zbrzdil při dopadu. Potřeboval na zvěda zamířit ve správném úhlu.

Vzduchem prosvištěla další kulka a zvěd vykřikl. Waxilián se otočil, zvedl zbraň, ale zvěd mezitím upadl na zem tváří dolů. Už během pádu krvácel.

Zpoza křoví vedle Waxiliána se vynořila hlava Marasi. „Jé! To muselo bolet.“ Zašklebila se a soucitně se podívala na muže, kterého právě vyřídila hliníkovou kulkou.

„Když ono o to právě jde, Marasi.“

„Jenže terče nekřičí.“

„Technicky vzato, to byl taky terč.“ A díky Waynovi, že po té svatební hostině posbíral zbylé kulky. Zaváhal. Na co to zapomněl?

Na mincíře.

Zaklel, upustil obyčejnou pistoli a popadl Marasi. Stačili se skrýt těsně předtím, než k nim doletěla z mlhy salva střel. Minuly jen velmi těsně. Waxilián se s Marasi vymrštil do vzduchu a měkce s ní dopadl do úkrytu Mizečů.

Ve spodní místnosti vládl chaos. Na podlaze leželi zranění a mrtví, některé usmrtil výbuch, jiné Waxiliánovy kulky. Velká skupina Mizečů se stáhla k západnímu tunelu a z něj střílela na Wayna. Ten ? v nejlepší formě ? pálil cerrobend ostošest. Vždycky se objevil, chvíli střílel a potom zase zmizel a znovu se vynořil kousek dál od místa, kde byl předtím. Vykřikl na Mizeče pár urážek, když ho jejich kulky minuly, a pohnul se dál.

Střelci se snažili uhádnout, kde se objeví, ale bylo to k ničemu. Wayne dokázal zpomalit čas okolo sebe, aby viděl, kam kulky letí, a přesunout se na místo, kam nedopadnou. Trefit zrychlovače, který ví, že na něj střílíte, vyžadovalo značnou dávku štěstí i dovednosti.

I když to bylo působivé, byla to jen oddalovací taktika. Protože na Wayna pálilo tolik lidí, nemohl si dovolit se k nim přiblížit. Musel skutečně vyčkávat a tvořit bubliny jednu za druhou, protože kdyby se ke střelcům dostal příliš blízko, měli by větší šanci ho v okamžiku, kdy zruší bublinu a ještě nemá vytvořenou novou, zasáhnout. Čím déle s nimi bude hrát tuhle hru na schovávanou, tím lépe začnou odhadovat pauzy mezi bublinami. Když to bude natahovat příliš dlouho, nakonec ho sejmou.

Waxilián zhodnotil situaci a natáhl ruku k Marasi. „Dynamit.“

Podala mu tyčku.

„Schovejte se. Snažte se zneškodnit toho mincíře, až se sem vrátí.“

Waxilián vpadl do místnosti a pálil hlava nehlava na všechny strany. Muži se rozprchli a hledali úkryt. Doběhl k Waynovi přesně v okamžiku, kdy vytvořil bublinu.

„Děkuju,“ řekl Wayne. Usmíval se, ale po tvářích mu stékaly pramínky potu.

„Obrněnec?“ zeptal se Waxilián.

„Dostali jsme se do patový situace,“ odpověděl Wayne. „Je rychlej, sviňák.“

Waxilián přikývl. Obrněnci Waynovi vždycky dělali potíže. Dovedl se hojit mnohem rychleji než oni, ale oni byli zase silnější a rychlejší. V přímém boji muže proti muži byl tedy v nevýhodě.

„On má furt ten můj klobouk pro štěstí,“ postěžoval si Wayne a kývl směrem k muži s popelavou pletí, který stál za skupinou Mizečů. „Tahle poslední skupina přišla z toho tunelu. Myslím, že jich je tam ještě víc. Nevím, proč je sem Miles ještě nenahnal.“

„Čím víc kulek tady lítá, tím je to pro ně nebezpečnější. Chce mít rezervu. Chce nás vyčerpat. A kde vůbec je?“

„Chystá se mě napadnout z boku,“ odvětil Wayne. „Myslím, že se schovává támhle za tím vozem.“

Stáli s Waynem uprostřed místnosti a vůz měli vlevo za sebou, přímo za nimi byly bedny a krabice a vpravo tunel.

Waxilián se dostane k vagonu snadno. „Výborně,“ prohodil. „Takže zatím platí plán číslo jedna.“

„Ten nebude fungovat.“

„Proto máme plán číslo dvě. Ale doufejme, že první plán fungovat bude. Nerad bych vystavoval Marasi dalšímu nebezpečí.“ Waxilián zvedl dynamit. Chyběla zápalná šňůra ? dynamit se měl odpálit rozbitím rozbušky. „Ty si vezmi támhlety chlapy. Já si beru Milese. Připraven?“

„Jo,“

Waxilián vyhodil dynamit a Wayne zrušil časovou bublinu těsně předtím, než dynamit doletěl na její hranici. Každý předmět ? zejména malý ?, který opustil časovou bublinu, se vždycky mírně odklonil nepředvídatelným směrem. Proto bylo prakticky bezpředmětné z bubliny střílet.

Mizeči vyhlíželi z úkrytů. Dynamit letěl směrem k nim. Waxilián namířil Vindikátor a vystřelil poslední kulku na letící dynamit.

Celou místností otřásla exploze. Waxiliánovi po ní zvonilo v uších. Otočil se a viděl, jak Miles vyšel z úkrytu po straně rozbitého vagonu. Waxilián sebral hrst kulek a utíkal k vagonu. Ukryl se uvnitř, aby nabil zbraň.

O okamžik později zastínila průhled ve dveřích temná postava. „Nazdar, Waxi,“ pozdravil Miles. Vstoupil za Waxem do vozu.

„Nazdar, Milesi.“ Waxilián se zhluboka nadechl a zatlačil na kovové háky, které měl nad sebou. Připevnil je tam, aby držely na místě sítě. Háky se vytrhly a shodily síť na Milese.

Miles sebou překvapeně trhl a Waxilián mezitím zatlačil na spony na koncích sítě a vymrštil je ven dírou, která zbyla po dveřích. To utáhlo sítě dole a podrazilo Milesovi nohy.

Miles narazil hlavou na podlahu vozu a uhodil se o trezor s aluminiem. To ho nejspíš ani neomámí, ale jak upadl, upustil zbraň. Waxilián po ní skočil, sebral ji a protáhl sítí. Potom vstal. Rychle dýchal.

Miles se zmítal v síti. I když měl obrovský uzdravovací potenciál, nebyl o nic silnější než ostatní. Tenhle trik ho neměl zabít, měl ho jen spoutat. Waxilián udělal krok dopředu. Teprve teď si mohl přiložit obvaz na ránu na paži. Nebyla zlá, ale krvácela víc, než se mu líbilo.

Miles se na něj podíval a uklidnil se. Potom sáhl do kapsy, vyndal pouzdro na doutníky a vytáhl z něj malou štíhlou tyčinku dynamitu.

Waxilián strnul. Uvědomil si, v jaké se ocitl situaci, a zachvátila ho hrůza.

Sakra! Vymrštil se nahoru, minul Milese a vyletěl ven z vozu. Protože vyskočil prudce, ve vzduchu se několikrát otočil. Zahlédl Milese v okamžiku, kdy dynamit odpálil, obklopeného zářivým a mocným výbuchem.

Exploze s Waxiliánem zamávala jako vítr se spadaným listím. Upadl na zem a před očima se mu zatmělo. Na okamžik ztratil vědomí.

Když se vzpamatoval, byl zakrvácený a omámený. Točila se mu hlava a bušilo mu srdce, nebyl schopný se hýbat ani myslet.

Ve voze se vztyčila postava. Waxilián nedokázal zaostřit zrak, ale věděl, že je to Miles. Oblečení měl potrhané, o většinu ho výbuch připravil, ale byl celý. Odpálil dynamit v ruce, aby se dostal ze sítě.

Mrcha Zmar, ulevil si Waxilián a rozkašlal se. Jak na tom vlastně je? Překulil se, celý otupělý. To nebylo dobré znamení.

„Ještě pochybuješ o tom, že jsem byl předurčen pro něco velikýho?“ burácel nad ním Miles. Waxilián ho sotva slyšel, po explozi mu sluch vypovídal službu. „K čemu bych jinak měl tyhle schopnosti, Waxiliáne? Proč bychom jinak byli tím, čím jsme? A přesto necháváme vládnout druhý. Ničí nám svět rovnou nad hlavou. A neděláme proti tomu nic víc, než že honíme malý zlodějíčky.“

Seskočil z vozu a zamířil k Waxiliánovi. Hruď měl holou a z kalhot mu zbyly cáry. „Už mě nebaví dělat, o co si město řekne. Já mám pomáhat lidem, a ne vést nesmyslnej boj na příkaz těch prodejných a těch bez srdce.“

Došel k Waxiliánovi a sklonil se. „Copak to nevidíš? Copak nevidíš, jakou důležitou práci bychom mohli dělat? Nevidíš, že jsme k ní předurčený? Možná i k tomu, abychom vládli? Je to skoro jako…, jako bychom měli božskou podstatu, když jsme dostali takový schopnosti.“ Jako by Waxiliána až prosil, aby mu přisvědčil, aby mu dal ospravedlnění.

Waxilián jenom zakašlal.

„Che,“ ušklíbl se Miles, napřímil se a mávl rukou. „Myslíš si snad, že si neuvědomuju, že jedinej způsob, jak mě zastavit, je mě spoutat? Zjistil jsem, že tomu pomůže taková malá explozička. Tak s sebou nosím dynamit mezi doutníkama. Tam se moc lidí nekouká. Měl ses zeptat těch zločinců, co jsem chytil v Burinách. Pár se jich pokusilo mě svázat.“

„Já…,“ Waxilián se znovu rozkašlal. Vlastní hlas mu zněl divně. „Já jsem nemohl mluvit s lidma, který jsi chytil. Všechny jsi je vždycky zabil, Milesi.“

„To jsem zabil,“ přisvědčil Miles. Popadl Waxiliána za rameno a vytáhl ho na nohy. „Viděl jsem, že jsi upustil mou bouchačku, když jsi vystřelil z toho vagonu. To se mi hodí.“ Praštil Waxiliána pěstí do břicha, až hekl a prudce vydechl. Potom ho nechal upadnout zpátky na zem a odešel ke zbrani, která ležela kousek dál.

Waxilián byl sice omámený, ale věděl, že se musí rychle schovat. Vypotácel se na nohy, zatlačil na stroj a vyletěl do vzduchu. Dopadl mezi bedny na druhé straně místnosti. Bedny rozmetal výbuch, ale ty, co zbyly, jako úkryt ještě stačily.

Kašlající a krvácející se plazil mezi ně. Tam se zhroutil na zem.

Wayne se zatočil mezi dvěma Mizeči. Bojovými holemi přetáhl jednoho z nich přes záda. Odměnou mu bylo kýžené lupnutí. Muž upadl.

Wayne se zašklebil a zrušil časovou bublinu. Další muž, kterého v ní držel, se obrátil a snažil se na Wayna zamířit ? ale jakmile byla bublina pryč, připletl se bezděky do cesty několika svým parťákům, kteří stříleli.

Zabili ho. Wayne uskočil a vytvořil další bublinu kolem sebe a zmateného Mizeče.

Vně bubliny se všechno zpomalilo ? kulky se zastavily ve vzduchu, křik utichl, když se zvukové vlny rozptýlily, jakmile narazily na bublinu. Wayne se prudce otočil a vyrazil soupeři zbraň, potom se rozpřáhl a zabodl mu do krku bojovou hůl. Mizeč jen překvapeně zachroptěl. Wayne ho uhodil ze strany do hlavy a srazil ho na zem.

Ustoupil, párkrát těžce vydechl a otočil jednou z holí. Cerrobend mu ubýval, a tak rychle spolkl ještě trochu. To už byl jeho poslední. Ještě hůř na tom byl s feruchemickou zásobou. Byla skoro celá spotřebovaná. Zase. Nenáviděl tenhle boj. Bez zásob bude stačit jediná rána na to, aby ho usmrtila. Byl stejně bezbranný jako… no, jako normální lidé. Nahánělo mu to strach.

Postoupil až na hranici bubliny, kterou vytvořil, a přál si, aby se mohla pohybovat s ním. Obrněnec měl stále na hlavě jeho klobouk. Ukryl se, když Waxilián odpálil dynamit, a právě se vynořil. Zdálo se, že neutrpěl žádné závažné zranění. Na obličeji měl pár škrábanců, ale takových věcí si obrněnci ani nevšímali. To není dobré. Ale zase to znamená, že klobouk opravdu funguje.

Otočil se k Waynovi a začal nabíjet. Pohyboval se velmi pomalu, ale ve srovnání s ostatními Mizeči rychle. Bylo to frustrující, ale Wayne věděl, že se k němu nesmí přibližovat. Ještě nikdy se neutkal s obrněncem, aniž by měl v pohotovosti velkou zásobu zdraví. Musí poskakovat kolem a mást ho, dokud na něj Wax nebo Marasi aspoň několikrát nevystřelí.

Wayne se obrátil, rozhlédl se kolem sebe a vybral si, kde bude stát, až bublinu zruší. Létá tu příliš mnoho kulek, tak nebude riskovat…

Támhleto je Wax?

Vytřeštil oči, když si všiml, jak se zkrvavený Waxilián sune po místnosti, jako by používal allomancii. Mířil k hromadě beden na severozápadní straně místnosti po Waynově levici. Oblečení měl z jedné strany potrhané a ohořelé. Že by další výbuch? Wayne měl pocit, že něco slyšel, ale skákání mezi bublinami dělalo se zvuky divy.

Wax ho potřebuje. Tak to tady musí ukončit. Zrušil bublinu a vrhl se dopředu. Počítal do dvou, vytvořil další bublinu a stočil se doprava. Zrušil bublinu a rozběhl se. Na místo, odkud vyrazil, dopadla sprška střel. Těm, kteří ho sledovali, se rozostřil jako barevná šmouha a zmizel a najednou se objevil vpravo od místa, kde byl původně. Totéž udělal znovu a zjevil se vlevo.

Už byl skoro na místě. Ještě jednu bublinu a ?

Cosi ho zasáhlo do paže. Dřív než bolest cítil krev. Zaklel, zavrávoral a okamžitě vytvořil bublinu.

Hmátl si na paži. Mezi prsty mu vystříkla teplá krev. Zneklidněl a sáhl do posledního zbytku zásob. Nebylo jich už tolik, aby si mohl zahojit střelnou ránu. Stačilo to sotva zpomalit krvácení. Otočil se a viděl, jak mu do bubliny míří další střela. Uskočil stranou, těsně než zasáhla stěnu bubliny, mihla se vzduchem, prošla protější stěnou a znovu zpomalila, vychýlená ke stropu.

Sakra, zaklel v duchu a ránu si provizorně ovázal. Někdo umí setsakramentsky dobře mířit. Podíval se k mincíři v černém obleku. Klečel u zdi, svíral pušku, která byla Waynovi povědomá, a cílil na něho. Byla to puška, kterou dal Marasi. No, to začíná bejt horký. Víc, než když se pálí cerrobend.

Na okamžik zaváhal. Wax leží támhle na zemi. Ale Marasi… co je s Marasi? Nikde ji neviděl, ale ten mincíř se ukrýval za nějakým strojem a měl její zbraň. To mluvilo za všechno.

Wax by jí chtěl pomoct.

Wayne zaťal zuby, otočil se a rozběhl se k mincíři.

Waxilián zasténal, přemohl bolest a natáhl se pro zbraň, kterou měl v pouzdře na lýtku. Ztratil Vindikátor ? Ranette ho zabije ? a druhou zbraň nechal nahoře, když tam šel pro Marasi. Snažil se nabít malou pistoli třesoucími se prsty, ale nešlo mu to. Nechtěl příliš pokoušet své rány. Dostal zásah do nohy a do ruky.

Dírou ve střeše do místnosti proudila mlha. Jeho stranu už skoro zaplnila. S hrůzou si uvědomil, že pistoli poškodil výbuch. Nemohl ji odjistit. Ale proti Milesovi by mu stejně nebyla nic platná.

Znovu zasténal a opřel si hlavu o podlahu. Přece jsem prosil o trošku pomoci.

Vnímal vzdálený a nečekaný hlas. A trošku jsi taky dostal.

Trhl sebou. No… a nemohl bych ještě trochu? Prosím!

Nemůžu nikoho upřednostňovat, opáčil hlas v jeho mysli. To by porušilo rovnováhu.

Ty jsi bůh. K tomu přece upřednostňování patří, ne?

Ne, odpověděl hlas. K tomu patří především soulad. Vytvořit podmínky pro to, aby si každý mohl sám vybrat svou cestu.

Waxilián ležel na zemi a díval se na kroužící mlhu. Ten výbuch ho omámil mnohem víc, než by čekal.

Jsi božský, zeptal se ho hlas, jak to Miles tvrdí o allomantech?

Já…, pomyslel si Waxilián, kdybych byl, tak bych tady asi teď neležel na zemi v bolestech.

Tak co potom jsi?

To je divný rozhovor, přemítal Waxilián.

Ano.

Jak se můžeš dívat na to, co prováděli Mizeči, tázal se, a neudělat proti tomu něco?

Já jsem proti tomu něco udělal. Poslal jsem sem tebe.

Waxilián vydechl a rozfoukal mlhu před sebou. Milesova slova mu nešla z mysli. Není pochyb, že jsme ten dar nedostali jen tak.

Zaťal zuby a přinutil se vstát. V mlze se cítil lépe. Jako by mu mírnila bolest. Jenže neměl zbraň. Jenže měl obavy. Jenže…

Najednou poznal bednu, která stála přímo před ním. Jeho vlastní truhla. Ta, kterou si s sebou vzal, když poprvé odešel do Burin. Před dvaceti lety. A kterou si potom z Burin odvezl zpátky do města.

Ta, do které tehdy ten večer před několika měsíci uložil všechny svoje zbraně. Po straně z ní visel střapec mistpláště.

Vítej, zašeptal sotva slyšitelně hlas.

Marasi se skrývala ve stínu za rozbitým vagonem, neklidná, srdce jí tlouklo. Mincíř ji pronásledoval za to, co provedla jeho kolegovi. Jako allomant by ji měl být schopen sledovat, kamkoli se pohne, i ve tmě, i v mlze. Ukryla tedy pušku mezi bedny a sama se schovala jinde.

Připadalo jí to zbabělé, ale fungovalo to. Mincíř několikrát vystřelil mezi bedny, potom tam došel a překvapeně vyndal zbraň. Bylo zřejmé, že čekal, že tam najde Marasi, krvácející nebo mrtvou.

Zůstala však neozbrojená. Musí si najít zbraň. Musí něco udělat. Wayna postřelili. Zahnal mincíře, ale když ho viděla, krvácel.

V místnosti vládl chaos. Byla dezorientovaná. Wayne jí řekl, že tyčinky dynamitu, které mají, jsou sice malé, ale když se odpálí zblízka, způsobí obrovský, bolestivý hluk. Ale výstřely měly skoro tentýž účinek. Vzduch byl cítit kouřem, a když nepráskaly výstřely, slyšela muže sténat, klít a umírat.

Nikdy předtím, než se objevili Mizeči na svatební hostině, podobný boj nezažila. Teď si nevěděla rady, a dokonce ztratila pojem, který směr je který. V místnosti byla tma, osvětlovaly ji jen mihotavé plameny a mlha kolem ní vrhala přízračné stíny.

Někteří Mizeči se tísnili v chumlu a společně s kolosským potomkem hlídali vchod do tunelu. Sotva je rozeznala, když vyhlédla ze svého úkrytu. Měli namířené zbraně. Tam nemůže.

Ze tmy kousek od ní se vynořila postava. Zalapala po dechu. Podle popisu poznala Nesmrtelného Milese. Úzký obličej, krátké tmavé vlasy. Byl bez košile a svalnatý hrudník měl obnažený. Kalhoty měl roztrhané na cáry. Počítal kulky v revolveru a byl jediný v místnosti, kdo se neplížil nebo nekrčil. Nohama rozkopával mlhu, která už pokryla celou podlahu.

Zastavil se u Mizečů na kraji tunelu a něco řekl. Neslyšela ho. Mizeči se přikrčili a zmizeli v tunelu. Miles se k nim nepřipojil, ale procházel místností a přiblížil se k Marasi. Zatajila dech a doufala, že se dostane natolik blízko, aby…

Cosi zašustilo a vedle Milese dopadl mincíř. Miles se zastavil a zvedl obočí.

„Tlačil je mrtvej,“ pravil mincíř. Marasi ho sotva slyšela, ale přesto rozeznala v jeho hlase zlost. „Snažil jsem se toho malýho oddělat, ale hraje si se mnou na schovávanou.“

„Myslím, že už jsem párkrát řekl, že Waxilián a Wayne jsou jako krysy. Honit je nemá cenu. Je potřeba je vylákat.“

Marasi se naklonila dopředu a dýchala mělce, jak nejtišeji dovedla. Miles byl blízko. Ještě pár kroků…

Zaklapl revolver. „Waxilián se někam odplazil. Ztratil jsem ho, ale je zraněnej a nemá zbraň.“ Potom se Miles otočil k místu, kde se schovávala Marasi. „Zavolejte ho, prosím, slečno Marasi.“

Strnula a zachvátila ji hrůza. Miles měl ledově klidnou tvář. Bezcitnou. Bez váhání ji zabije.

„Zavolejte ho,“ opakoval rázněji. „Křičte.“

Chtěla křičet, ale nic z ní nevyšlo. Nesvedla víc než dívat se do hlavně Milesovy zbraně. Na univerzitě ji učili v takovémto případě poslechnout a při nejbližší příležitosti utéct. Ale nedokázala se ani pohnout.

Mlhavé stíny v rohu místnosti se začaly pohybovat. Odtrhla pohled od Milese. V mlze se pohnulo cosi temného. Muž. Vysoký.

Mlha jako by se najednou stáhla. Stál tam Waxilián a na sobě měl plášť od hrudníku dolů rozstříhaný na pásy. Na bocích měl v pouzdrech dva revolvery a na každém rameni brokovnici. Obličej měl zakrvácený, ale usmíval se.

Beze slova střelil Milese do boku.

Střelit Milese samozřejmě nebylo nic platné. Přežil i výbuch dynamitu v těsné blízkosti. Nějaká ta střelná rána mu neublíží.

Ale střelba způsobila, že se mincíř od Milese rychle vzdálil. A že Miles měl na těle spoustu kovu. Wax si zvýšil váhu a zatlačil, i když bylo těžké pevně se zachytit obyčejného broku. Na kov, který pronikl člověku do těla a přišel do styku s krví, se allomanticky těžko působilo.

Naštěstí se Miles začal okamžitě hojit a brok z těla vyloučil. Než však dopadl na zem, Wax našel kotvu a odhodil Milese na stěnu.

Mincíř doskočil na druhou stranu místnosti. Waxilián se vrhl dopředu a plášť mu vlál kolem těla. Byla to nádhera mít ho zase na sobě. Sklouzl po podlaze a zastavil se u Marasi, která se schovávala za vagonem.

„Už jsem ho skoro měla,“ řekla.

„Waxiliáne,“ křičel Miles a jeho hlas se rozléhal po místnosti. „Jenom to oddaluješ. Abys věděl, mí lidi dostali rozkaz zabít tu ženu, pro kterou jsi sem přišel. Jestli chceš, aby zůstala naživu, musíš se obětovat. My ?“

Najednou zmlkl. Wax se zamračil, protože se za Marasi cosi pohnulo. Vyskočila a Wax namířil brokovnici, ale byl to Wayne.

„Hele,“ prohodil a těžce oddechoval, „hezká hračička.“

„Díky,“ pravil Wax, dal si ji na rameno a všiml si časové bubliny kolem nich. Tak proto Miles tak najednou uťal svůj proslov. „Co ta ruka?“

Wayne se podíval na zakrvácený obvaz na levé paži. „Nic moc. Už nemám zásobu zdraví a ztratil jsem dost krve. Musel jsem zpomalit, Waxi. Hodně zpomalit. Na tobě je taky vidět, že už toho máš dost.“

„Já to zvládnu.“ V noze cítil pulsující bolest, obličej měl sedřený, ale cítil se překvapivě dobře. V mlze se takhle cítil vždycky.

„To, co tvrdí,“ začala Marasi, „… myslíte, že je to pravda?“

„Možný to je.“ Waynův hlas zněl naléhavě. „Ty chlápkové, co vystrčil před ten tunel, se najednou sebrali a zmizeli. A vypadali, že mají něco důležitýho na práci.“

„Miles jim něco říkal,“ přisvědčila Marasi.

„Sakra.“ Wax vyhlédl za roh vagonu. Miles možná blufuje…, ale možná taky ne. A oni si nemůžou dovolit to riskovat. „Ten mincíř to ale asi všechno hodně zkomplikuje. Musíme ho sundat.“

„Kde skončila ta Ranettina superbouchačka?“ zeptal se Wayne.

„Nevím,“ ušklíbl se Wax.

„No nazdar. Ta ti utrhne palici, kámo.“

„Já to samozřejmě svedu na tebe,“ opáčil Wax a nepřestával přitom sledovat mincíře. „Támhleten je dobrej. Nebezpečnej. Dokud bude tenhle allomant naživu, Milese nedostaneme.“

„Ale vy přece máte ty speciální náboje,“ připomněla Marasi.

„Náboj. Jeden,“ opravil ji Wax a zasunul brokovnici do pouzdra pod kabátem. Vyndal protimistingovou střelu. „Myslím, že se ale do normálního revolveru nehodí. Já bych…“

Odmlčel se a podíval se na Marasi. Opětovala jeho pohled se zdviženým obočím.

„Dobře,“ řekl nakonec. „Dokážete vy dva Milese chvíli zdržovat?“

„Bez problému,“ odpověděl Wayne.

„Tak jdeme.“ Wax se zhluboka nadechl. „Poslední pokus.“

Wayne se mu zadíval do očí a přikývl. Wax viděl, jak je napjatý. Oba byli potlučení a zakrvácení, docházela jim vnitřní zásoba allomantických kovů a vyčerpali feruchemické zásobárny.

Ale takhle už na tom párkrát byli. A vždycky se v tu chvíli vzepjali k nejvyšším výkonům.

Když Wayne zrušil časovou bublinu, vyběhl Wax z úkrytu za vagonem. Vyhodil kulku do vzduchu a zatlačil na ni rychlým krátkým impulsem. Mincíř s obvyklou sebejistotou natáhl ruku a potom zatlačil zpátky proti Waxovi.

V tu chvíli se kulka vytrhla z pouzdra. Pouzdro letělo na Waxe a ten ho snadno odklonil. Keramický hrot nezměnil směr a dál se hnal na mincíře. Zasáhl ho přímo do oka.

Do zlata tě zasadit, Ranette, pochvaloval si Waxilián, vyskočil a zatlačil na mince v mincířově kapse. To ho vymrštilo dopředu do tunelu. Vedly do něho koleje, jako by byl postavený pro vlak.

Wax strnul, zmatený, ale zatlačil na ně a vrhl se bezhlavě vpřed do tmy. Dostal se ke schodišti nahoru. Strop tu byl ze dřeva. Nad tunelem byla nějaká stavba. Vyběhl po schodišti, které ústilo v dřevěné budově, jakýchsi kasárnách nebo ubytovně.

Usmíval se a měl čím dál víc energie. V tu chvíli nemyslel na bolest. Na dřevěné podlaze nad schodištěm slyšel kroky. Čekají ho. Byla to samozřejmě past.

Uvědomil si, že je mu to jedno. Vytáhl obě brokovnice, potom zatlačil na hřeby ve schodišti a vymrštil se nahoru až ke druhému podlaží. První minul. Jestli tu Steris někde drží, tak nejspíš nahoře.

Hořím jako pochodeň, pomyslel si, dmýchal kov a dodával si stále víc a víc energie. Vrazil ramenem do dveří na konci schodiště a vtrhl do další chodby. Za ním duněly po schodech rychlé kroky a z okolních místností vyrazili po zuby ozbrojení muži. Neměli na sobě ani kousek kovu.

Wax se usmál a zvedl zbraně. Dobře, jdeme na to.

Vší silou zatlačil na hřeby v podlaze pod jejich nohama. Hřeby se vytrhly a pod Mizeči, mířícími na Waxe, se podlaha rozhoupala, takže minuli cíl. Wax uskočil doprava a skulil se z chodby do sousední místnosti. Vstal, otočil se a oběma brokovnicemi současně zamířil ke dveřím.

Mizeči se hnali ze schodiště za ním. Dvakrát vystřelil, až mu nadskočily ruce. Zatlačil a vrhl se k oknu. Budova byla patrně nějaké skladiště, v oknech nebylo sklo a zavíraly je jenom okenice.

Wax proskočil oknem ven. Na temné ulici stála po levé straně pouliční lampa. Zatlačil na ni a současně si snížil váhu na minimum. Tlakem se katapultoval z budovy. Dopadl a napůl běžel a napůl skákal podél zdi. Tak se dostal k místnosti sousedící s tou, z níž vyskočil, zatlačil na další pouliční lampu a řítil se vzduchem do okna nohama napřed. Kolem něho létaly třísky. Dopadl na zem a vrhl se ke stěně, která obě místnosti oddělovala.

Vyndal z pouzder brokovnice, zkříženýma rukama sevřel revolvery a vytáhl z pouzder i je. Byly to Sterriony od Ranette a patřily k nejlepším zbraním, které měl. Zvedl je a zvýšil si váhu a potom zatlačil na hřeby ve zdi před sebou.

Levné nekvalitní dřevo popraskalo a rozpadlo se a stěna se proměnila na třísky a prkna. Vzduchem létaly hřeby, stejně nebezpečné jako kulky, a zavrtávaly se do těl mužům v sousední místnosti. Wax zamířil a postřílel všechny, které smršť hřebů, třísek a ocelových špon nezasáhla.

Zleva zaslechl jakýsi zvuk. Otočil se. Kdosi bral za kliku. Nečekal, kdo vejde. Zatlačil na kliku, vytrhl ji ze dveří a vrazil ji do hrudi Mizeči, který se snažil dostat dovnitř. Dveře se rozletěly a bandita narazil na zeď chodby ? na druhé straně nebyly žádné místnosti, jen holá zeď ? a vypadl ven do mlhavé noci.

Wax vrátil Sterriony do pouzder. Z hlavní se kouřilo a zásobníky byly prázdné. Popadl brokovnice, vyběhl na chodbu a přikrčil se. Mířil do obou směrů. Z pravé strany se k němu plížilo pár Mizečů a na levé straně další zvedali zbraně. Zatlačil na kovové páčky obou brokovnic a allomanticky je odjistil. Do vzduchu vyletěly prázdné nábojnice a Waxilián zatlačil a současně vystřelil. Do obou stran tím poslal proti čekajícím Mizečům broky a použité nábojnice.

Vedle místa, kde stál, se propadla podlaha.

Zaklel a vrhl se vlevo, protože se dole střílelo a kulky vyštipovaly z dřevěných prken třísky. Stříleli po něm chytře zdola. Obrátil se a utíkal a přitom pálil dírou dolů. Rozbitými zdmi se dovnitř valila mlha.

Dole bylo dobře přes desítku Mizečů. To bylo příliš mnoho, aby na ně dokázal střílet poslepu. Jedna kulka ho škrábla do stehna. Otočil se a ještě víc se přikrčil. Překračoval mrtvá těla a postupoval dál chodbou. Kulky ho pronásledovaly, podlaha praskala a štípala se do třísek, muži dole křičeli a pálili po něm vším, co měli.

Dospěl ke dveřím na konci chodby. Byly zamčené. Poradil si s nimi zdravou dávkou váhy a silným nárazem ramenem. Vtrhl do místnosti. Byla malá, bez oken a bez dalších dveří.

V jednom rohu se choulil malý muž s prořídlými vlasy a na lavici vzadu seděla plavovlasá žena v pomačkaných plesových šatech, oči rudé, tvář vyděšenou. Steris. Když vrazil rozbitými dveřmi dovnitř a kolem těla mu v cárech vlál mistplášť, oněměla úžasem. Zatlačil na pár hřebů v podlaze vzadu a rozkmital tam prkna. Vytrhl je a odrážel jimi střely.

„Lord Waxilián!“ vyhrkla Steris v šoku.

„Osobně,“ řekl a bolestně svraštil obličej. „A skoro celý. Možná jsem nechal jen pár prstů tam v té chodbě.“ Otočil se k muži do rohu. „Kdo jste vy?“

„Nouxil.“

„Ten výrobce zbraní,“ uvědomil si Wax a hodil po něm brokovnici.

„Ale střílet zrovna moc neumím,“ přiznal muž s vyděšeným výrazem. Podlahou k nim nahoru vylétlo pár kulek. Mizeči pochopili, že je oklamal. Věděli, co hledá.

„Na tom nezáleží, jak umíte střílet,“ mínil Wax a zvedl volnou ruku ke zdi a zesíleným tlakem a zvýšenou váhou ji vyrazil. „Víc bude záležet na tom, jak umíte plavat.“

„Co? No, plavat samozřejmě umím. Ale proč ?“

„Držte se mě pevně,“ nařídil Wax, když v jeho blízkosti hvízdly další střely. Zatlačil na brokovnici v Nouxilových rukou a poslal ho otevřeným oknem obloukem do kanálu.

Sám se otočil a popadl Steris. „Co ostatní ženy?“ zeptal se.

„Žádnou jsem neviděla,“ odtušila. „Podle toho, jak Mizeči mluvili, to vypadá, že jsou někde jinde.“

Sakra, ulevil si. To má tedy štěstí, že našel Steris. Mírně zatlačil na hřeby v podlaze a vymrštil se i se Steris ke stropu. Využíval výhody, že nezáleží na váze, když allomanticky vyhozený předmět padá dolů. Všechny padají stejně rychle. To znamenalo, že kdyby si zvýšil váhu, na jejich pád by to nemělo vliv.

Zvedl brokovnici a vystřílel všechny broky na jedno místo ve stropě. Potom na ně zatlačil, a protože měl zvýšenou váhu, příliš se nepohnul. Kdyby byl lehčí, prudce by odletěl.

Tlačil usilovně dál, až jeho tlaku podlehl strop a pukl. Hned si snížil váhu na minimum a zatlačil na hřeby v podlaze a dírou ve stropě vyletěl i se Steris ven. Skoro dvacet metrů vysoko. Waxilián se ve vzduchu otočil a pásy mistpláště se mu rozevlály kolem těla. Brokovnici, z níž se ještě kouřilo, svíral pod paží a Steris k sobě tiskl druhou rukou. Kolem nich svištěly zdola kulky a nechávaly za sebou v mlze stopu.

Steris zalapala po dechu a pověsila se na něj. Vyčerpal všechny zásoby váhy, které měl k dispozici, takže jeho feruchemická zásobárna zůstala prázdná. Byla to váha shromažďovaná dlouhé stovky hodin a stačila na to, aby rozdrtil dlažební kameny, kdyby se po nich chtěl projít. Feruchemie měla své zvláštnosti. A tak feruchemické zvýšení váhy nevyvolalo zvýšení hustoty těla, takže by se do něj kulky zavrtaly stejně snadno jako při normální váze, kdyby ho zasáhly. Ale s extrémně zvýšenou váhou měl také extrémně zvýšenou schopnost vyvinout allomantický tlak.

Vší silou tedy zatlačil dolů. Okamžitě se objevilo obrovské množství modrých paprsků ke zdrojům kovu ? hřebům, klikám od dveří, zbraním.

Budova se zachvěla, prkna se začala ohýbat a nakonec popraskala a všechny hřeby z nich odletěly dolů, jako by je vystřílela rotační zbraň. Ozvala se obrovská rána a budova se propadla do tunelu, nad nímž stála.

Waxilián během okamžiku přišel o všechnu nakumulovanou váhu a feruchemickou zásobu měl vyčerpanou. Nechal se unášet gravitací a padal mlhou dolů v těsném objetí se Steris. Dopadli doprostřed sutě do tunelu. Pod nimi byla hromada rozbitých prken a kusy nábytku.

U ústí tunelu stáli tři užaslí Mizeči. Wax zvedl brokovnici, allomanticky ji odjistil a vypálil do nich celou dávku broků. Byli to asi poslední Mizeči, kteří zůstali naživu. Ostatní byli pohřbeni v tunelu pod sutinami.

V rohu, kam upadla lampa, se zableskl plamínek. V jeho světle se Waxilián podíval na Steris. Kolem nich kroužila mlha a postupně se snášela dolů a vyplňovala tunel.

„Hrdina z mlhy!“ vydechla. Tváře měla červené a oči dokořán, rty pootevřené. Pevně se ho držela. Nevypadala vyděšeně. Spíš rozrušeně.

Ty jsi zvláštní ženská, Steris, pomyslel si Wax.

„Uvědomuješ si, že ses minul povoláním, Waxiliáne?“ rozlehlo se černým tunelem. Byl to Miles. „Ty jsi celá armáda v jedné osobě. Ten život, co sis vybral, je mrhání tvým darem.“

„Vezměte si to,“ vyzval Wax tiše Steris a podával jí brokovnici. Byla v ní poslední nábojnice. „Držte to pevně. Chci, abyste běžela na strážnickou stanici. Je to na rohu Patnácté a Rumanovy. Kdybyste za sebou zaregistrovala někoho z Mizečů, vystřelte.“

„Ale ?“

„Nepředpokládám, že ho trefíte,“ přerušil ji. „Ale uslyším, že jste vystřelila, a to stačí.“

Chtěla ještě něco namítnout, ale Wax se přikrčil, aby na suti získal větší stabilitu, a zatlačil na brokovnici. S její pomocí Steris vymrštil do vzduchu ven z jámy. Dopadla neobratně, ale bezpečně, na okamžik zaváhala a potom se rozběhla do tmy.

Wax se odplížil na stranu, aby nebyl ve světle plamenů vidět. Vytáhl z pouzdra Sterrion a našel ještě nějaké kulky. Nabil a skrčil se.

„Waxiliáne?“ volal Miles z tunelu. „Jestli už jsi tu hru dohrál, tak by ses možná chtěl smířit.“

Wax se plížil k ústí tunelu. A ještě kousek dovnitř. Všude byla mlha a snižovala viditelnost ? což ovšem byla stejná nevýhoda i pro Milese. Sunul se stále dál, dokud nezahlédl světlo z velké dílny na konci, kde stále hořel oheň.

V jeho záři matně rozeznal v tunelu siluetu postavy se zbraní mířící na hlavu štíhlé ženy. Marasi.

Waxilián strnul a srdce se mu rozbušilo. Ale ne, to přece patří k jejich plánu. Tak to má být. Jenže…

„Já vím, že tu jsi,“ ozval se znovu Milesův hlas. Objevila se další postava a zablesklo se několik světel.

Waxilián si s hrůzou uvědomil, že Marasi nedrží Miles. Miles stál dál. Příliš daleko. Marasi ohrožoval ten, kterému říkali Tarson, obrněnec s kolosskou krví.

Tvář jí osvětlovalo mihotavé světlo improvizované pochodně. Vypadala vyděšeně. Waxiliánovy zpocené prsty klouzaly po hliníkové zbrani. Obrněnec Marasi držel přesně mezi sebou a Waxiliánem a zbraň měl přiloženou u jejího spánku. Byl podsaditý a svalnatý, ale ne příliš velký. Mohlo mu být něco málo přes dvacet. Stejně jako všichni kolosští potomci bude růst celý život.

V každém případě na něj teď Waxilián nemohl mířit. Pro věčnej Soulad, zaklel, je to tu znova. Zase se to opakuje.

Ve tmě kousek od něho cosi zašustilo. Nadskočil a málem vystřelil. V poslední chvíli rozeznal obrys Waynovy tváře.

„Promiň, kámo,“ zašeptal Wayne. „Když ji popadl, myslel jsem, že je to Miles. A tak jsem ?“

„To je jasný,“ zarazil ho Waxilián tiše.

„A co uděláme?“ zeptal se Wayne.

„Nevím.“

„Ty víš vždycky.“

Waxilián mlčel.

„Slyším, že si tam špitáte!“ křičel Miles. Šel kousek dál a zapálil další pochodeň.

Ještě pár kroků, pomyslel si Waxilián.

Miles se zastavil a pozoroval vlnící se mlhu. Zdálo se, že s nedůvěrou. Marasi zasténala. Potom sebou trhla a snažila se vyškubnout jako tehdy na svatební hostině.

„Nic takovýho,“ vyštěkl Tarson a pevně ji sevřel. Vystřelil jí těsně před obličejem a potom jí dal zbraň zpátky k hlavě. Strnula.

Waxilián zvedl revolver.

Nemůžu. Nemůžu se dívat, jak zemře další. Ne, mou rukou už ne.

„Dobře,“ volal Miles. „Fajn. Zkoušíš mě, Waxi, co? Tak počítám do tří. Až řeknu ‚tři‘, Tarson vystřelí. Bez dalšího varování. Jedna.“

On to udělá, uvědomil si Waxilián a připadal si bezmocný, provinilý, neschopný. Udělá to. Miles rukojmí nepotřebuje. Pokud tím dostane Waxiliána ven, tak nebude brát žádné ohledy.

„Dvě.“

Krev na cihlové zdi. Usmívající se tvář.

„Waxi?“ Waynův hlas zněl naléhavě.

Pro věčný Soulad…, jestli jsem někdy potřeboval tvou pomoc…

Nohy mu obkroužila mlha.

„Tř?“

„Wayne!“ zařval Waxilián a vstal.

Objevila se časová bublina. Tarson ve zlomku vteřiny vystřelí. Miles za ním zuřivě ukazoval nataženou rukou. Bylo to, jako když pozorovali ten zpomalený výbuch. Waxilián zvedl Sterrion. Uvědomil si, že má neuvěřitelně klidnou ruku.

Ten den, co zabil Lessii, měl také klidnou ruku.

Zastřelil ji touhle zbraní.

Potil se a snažil se zapudit vzpomínky a namířit tak, aby zasáhl jen Tarsona. Nebylo to možné. Trefit by ho mohl, ale ne tak, aby ho zneškodnil. A kdyby ho nezasáhl na správné místo, Tarson by reflexivně vystřelil na Marasi.

Obrněnce bylo nutné střelit do hlavy, aby to bylo spolehlivé. Jenže Waxilián mu na hlavu neviděl. Jak může střílet? V cestě mu stála Marasi. Nebo se má zaměřit na kolena? Ne. Obrněnec by většinu ran zvládl. Pokud by rána nebyla skutečně osudná, vzpamatoval by se a vypálil by.

Musí to být do hlavy.

Waxilián zadržel dech. Tohle je ta nejpřesnější zbraň, z jaké jsem kdy střílel, pomyslel si. Nemůžu tady stát jako sloup. Musím jednat!

Musím něco udělat.

Pramínky potu mu stékaly po bradě. Zvedl ruku a namířil Sterrion na stranu mimo Marasi a Tarsona. Vystřelil.

Kulka vyletěla z bubliny a zpomalila se. Odchýlila se jako vždycky, když se střílí z časové bubliny. Sledoval ji a odhadoval dráhu letu. Letěla pomalu a otáčela se.

Pečlivě zamířil a několik rozhodujících okamžiků vyčkal. Připravil si ocel.

„Až dám znamení, zruš bublinu,“ nařídil.

Wayne přikývl.

„Teď.“

Wax vystřelil a zatlačil ocelí.

Bublina zmizela.

„?ři!“ vykřikl Miles.

Vzduchem se rozletělo několik drobných jisker, jak Waxova druhá kulka hnaná neuvěřitelnou rychlostí jeho allomantickým tlakem třeskla do první vypálené kulky a vychýlila ji z dráhy ? za Marasi, do Tarsonovy hlavy.

Tarson okamžitě upadl. Sesunul se na zem a zůstal ležet s nepřítomným pohledem ve tváři. Miles stál s vytřeštěnýma očima. Marasi několikrát mrkla, potom se otočila a zvedla ruce k hrudi.

„Ale ne,“ zvolal Wayne. „To jsi ho musel střílet zrovna do hlavy? Když na ní má ten můj klobouk, co mi nosí štěstí?“

Miles se vzpamatoval a namířil revolver na Waxe. Wax byl rychlejší. Zasáhl Milese do ruky. Miles upustil zbraň a Wax ji další ránou poslal až do druhé místnosti.

„Přestaň s tímhle!“ řičel Miles. „Ty haj ?“

Wax ho střelil do úst, odhodil ho tím dozadu a roztříštil mu několik zubů. Miles měl na sobě pořád ještě potrhaný pozůstatek kalhot.

„Tohle měl někdo udělat už dávno,“ mumlal Wayne.

„To nebude na dlouho,“ namítl Wax a znovu ho zranil, aby ho aspoň na čas udržel dezorientovaného. „Ale ty utíkej, Wayne. Záložní plán pořád ještě stojí za pokus.“

„Máš je určitě všechny, kámo?“

„Tarson byl poslední.“ A neměl bych se splést…

„Seber mu ten klobouk, kdyby to šlo,“ požádal Wayne a odpochodoval. Waxilián mezitím opakovaně střílel Milese do obličeje. Některé rány mu vůbec neublížily. Polonahý se řítil dopředu. K Marasi. Nebyl ozbrojený, ale v očích měl smrt.

Wax se vrhl proti němu, hodil na něj prázdnou zbraň a sáhl pro hrst kulek. Ty na něho mrštil a zatlačil na ně. Jedna mu rozřízla paži, druhá se mu zavrtala do břicha a vyšla ven druhou stranou, ale žádná ho nezasáhla tak, aby na ni Wax dokázal zatlačit a odhodit Milese pryč.

Wax Milese srazil v okamžiku, kdy vztáhl ruce k Marasi. Dopadli na špinavou zem a kutáleli se po ní mezi vířící mlhou.

Wax popadl Milese za rameno a začal ho mlátit. Jen… ho… na chvíli zaměstnat…

Miles se Waxovým úsilím bavil. Jemu rány neublížily a Wax měl po chvíli pohmožděnou ruku. Dokázal Milese bít do okamžiku, než si polámal klouby a než měl celou pěst zakrvácenou. Miles na tom byl stejně jako předtím.

„Já jsem věděl, že si pro ni přijdeš,“ řekl Wax stále ve snaze držet Milesovu pozornost. „Máš spoustu keců o spravedlnosti, ale nakonec nejsi víc než ubohej kriminálníček.“

Miles se ušklíbl a odkopl Waxe od sebe. Wax s bolestí, která se mu rozlila po celém hrudníku, upadl do bláta na podlaze tunelu. Kolem něho se rozstříkla studená voda a namočila mu mistplášť.

Miles vstal a otřel si krev z prasklého rtu, který si mezitím zahojil. „Víš, co je opravdu smutný, Waxi? Že ti rozumím. Já jsem totiž všechno viděl jako ty. Myslel jsem jako ty. Jenže ve mně vždycky pod tím vším hlodala ta hrozná nespokojenost. Jako když na obzoru cejtíš bouřku.“

Wax se postavil a vrazil pěstí Milesovi do ledvin. Miles nevydal ani hlásku. Popadl Waxe za ruku, zkroutil ji a páčil mu rameno, až Wax lapal po dechu bolestí. Potom ho Miles kopl do kolene a srazil ho znovu na zem.

Když se Wax snažil skulit stranou, Miles ho chytil za košili, zvedl ho na nohy a pravým hákem ho znovu poslal k zemi. Marasi tajila dech, ale podle plánu se neměla do ničeho vměšovat. Držela se tedy své role.

Wax cítil pachuť krve. Mrcha Zmar… bude mít štěstí, jestli z toho nebude zlomená čelist. Také měl pocit, že si utrhl něco v rameni.

Najednou na něho začala všechna zranění doléhat. Nevěděl, jestli mu k tomu, že se z nich na tu chvíli dokázal vzpamatovat, pomohla mlha, nebo jestli to bylo dílo Souladu, nebo jen prosté působení adrenalinu. Ale bylo to dočasné. V boku měl stále střelnou ránu a ruku a nohu měl popálenou a sedřenou od výbuchu. A teď ještě k tomu následky Milesova výprasku.

Zhroutil se na zem, sténal a ze všech sil se bránil upadnout do bezvědomí. Miles ho znovu vytáhl na nohy a znovu ho bil. Nebránil se. Bylo těžké prát se s člověkem, který ani nehne brvou, když ho praštíte.

Další rána opět srazila Waxe k zemi. V hlavě mu hučelo a před očima měl mžitky.

Miles se k němu naklonil a promlouval mu do ucha: „Ty to cejtíš zrovna tak jako já, Waxiliáne. Já to vím. A taky dobře víš, jak tě využívají a jak nikdo nechrání ty nejubožejší. Ty jsi jen obyčejná loutka. V tomhle městě se každej den vraždí lidi. Aspoň jedna vražda denně. Věděl jsi to?“

„Já…“ Nech ho mluvit. Svalil se bezmocně na záda a díval se Milesovi do očí.

„Každej den někoho zabijou,“ opakoval Miles. „A co tebe vytáhlo z ‚penze‘? No to, že jsem odkrouhl starýho bohatýho dědka. Napadlo tě někdy pomyslet na všechny ty ostatní lidi, co denně umírají na ulici? Na žebráky, kurvy, sirotky? Co chcípají buď hlady, anebo proto, že se náhodou ocitli někde, kde nemají co dělat, nebo že provedli nějakou hloupost?“

„Ty se pořád odvoláváš na Mandát Hrdiny z Hathsinu,“ šeptal Wax. „Ale to nefunguje, Milesi. My nežijeme v legendách z Finální říše. Bohatej člověk jen tak pro nic za nic žádnýho chudýho nezastřelí. My už jsme dnes dál.“

„Pche!“ vyštěkl Miles. „To je všechno jen přetvářka a divadýlko.“

„Není,“ oponoval Waxilián. „Lidi to myslí dobře a snaží se přijmout ty nejlepší zákony, aby předešli nejhoršímu ? jenže to zatím pořád ještě nestačí. To je ale jiná věc.“

Miles ho kopl do boku, aby ho udržel na zemi. „Mně je nějakej Mandát Hrdiny z Hathsinu ukradenej. Já jsem objevil něco lepšího. To ovšem ty nepochopíš. Ty jsi jen ubohej nástroj v něčí ruce, kterej píchne tam, kam ruka namíří. Ty nedokážeš zabránit věcem, kterým bys zabránit měl, a to tě žere. Že jo?“

Pohlédli jeden na druhého. A Waxilián si uvědomil, že bezděky ? navzdory absolutnímu vyčerpání ? přikyvuje. Upřímně přikyvuje. Opravdu to tak cítil. Proto ho tak děsilo to, co se z Milese stalo.

„No, a někdo s tím už musí něco udělat,“ pokračoval Miles.

Pro věčnej Soulad, pomyslel si Waxilián. Kdyby se Miles narodil v dávných dobách, byl by hrdina. „Já jim budu pomáhat, Milesi,“ řekl. „To ti slibuju.“

Miles zavrtěl hlavou. „Toho se nedožiješ, Waxi. Tak dlouho žít nebudeš. Bohužel.“ Znovu ho kopl. A ještě několikrát.

Waxilián se schoulil do klubíčka a chránil si rukama obličej. Nedokázal se bránit. Musí jenom vydržet. Ale bolest ho zmáhala čím dál víc. Začínala být nesnesitelná.

„Přestaň!“ vykřikla Marasi. „Přestaň, ty bestie!“

Kopance ustaly. Waxilián cítil Marasi vedle sebe. Klekla si k němu a položila mu ruku na rameno.

Ženská nešťastná, nemíchej se do toho. Zůstaň vzadu. Nenápadná. Podle plánu.

Miles si hlasitě zakřupal klouby na rukou. „Holka, tebe bych měl odvést Smokasovi. Má tě na seznamu a aspoň nahradíš tu, co Waxilián pustil. Na tu si taky budu muset posvítit.“

„Proč,“ prohlásila Marasi rozzlobeně, „musí vždycky malicherní bezvýznamní mizerové porážet ty velké a lepší?“

„Lepší než já?“ vybuchl Miles. „Tenhle? Ten nic neznamená, holka.“

„Největší lidi vždycky dostane ta nejobyčejnější věc. Jedna mizerná kulka ukončí život velikána.“

„Můj ne,“ opáčil Miles. „U mě kulka nepochodí.“

„Ne,“ souhlasila. „Vás totiž dostane něco ještě mnohem bezvýznamnějšího.“

„A to?“

„Já,“ odpověděla.

Miles se dal do smíchu. „To bych rád viděl…“ Potom zmlkl.

Waxilián vytřeštil oči. Na konci tunelu pod propadlým stropem, kde stávala budova, se objevilo světlo. Bylo stále jasnější. Velmi rychle se k nim blížilo.

„Koho sis to přivedla?“ zeptal se Miles nezúčastněně. „Stejně to nestihnou.“ Potom ztichl. Waxilián otočil hlavu na stranu a zaregistroval v Milesových očích hrůzu. Konečně to viděl. Kousek od nich se chvěl vzduch. Jako horký proud nad plamenem.

Časová bublina.

Miles se prudce otočil k Marasi. Potom se vrhl k okraji bubliny, pryč od světla. Utéct.

Světlo na druhé straně tunelu zesílilo a vrazilo do místnosti jako změť šmouh a rozmazaných obrysů.

Marasi zrušila bublinu. Z tunelu sem dopadalo denní světlo. A celý tunel ? až k místu, kde byl okraj bubliny ? byl plný strážníků v uniformách. V jejich čele stál Wayne. Na sobě měl uniformu a strážnický klobouk, na tváři falešný knír a spiklenecký úsměv.

„Seberte ho, chlapci!“ křičel a ukazoval na Milese.

Strážníci vtrhli dovnitř s holemi. Zbraně ani nevytahovali. Miles zoufale vykřikl a snažil se mezi nimi proběhnout a pral se se všemi, kteří na něho vztáhli ruku. Nebyl však dost rychlý a soupeřů bylo víc. Za pár okamžiků ho drželi na zemi a paže měl omotané provazy.

Waxilián se opatrně posadil. Jedno oko nemohl otevřít, protože bylo oteklé, krvácel mu ret a bolely ho rány. Marasi starostlivě klečela vedle něho.

„Neměla jste ho konfrontovat,“ řekl a cítil pachuť krve. „Kdyby vám ublížil, tak by to byl konec.“

„Ale mlčte,“ zarazila ho. „Nejste jediný, kdo může riskovat.“

Záložní plán byl jednoduchý, ale náročný. Předpokládal zneškodnění všech Milesových spojenců. Kdyby zůstal jediný naživu, mohl si všimnout časové bubliny a Marasi a Waxiliána zvenku zastřelit. A oni by byli bezmocní.

Doufali, že pokud Milese dokážou dost dlouho zdržovat a současně udrží bublinu, Wayne sežene dost strážníků na to, aby Milese obklíčili, dokud bude uvězněn v bublině. Miles nic netušil. A z bubliny se stejně nemohl bránit…

„Ne!“ křičel Miles. „Pusťte mě! To je útlak!“

„Jsi hlupák,“ zpražil ho Waxilián a stranou vyplivl krev. „Nechal ses izolovat a odlákat. Ztratil jsi pozornost, Milesi. Zapomněl jsi na první pravidlo Burin.“

Miles ječel, ale jeden ze strážníků mu nasadil roubík a svázal ho pevněji.

„Čím víc jsi sám,“ dodal Waxilián tiše, „tím víc potřebuješ někoho, na koho se můžeš spolehnout.“

„Strážní generál se rozhodl, že nevznese obvinění proti vašemu kolegovi za to, že se vydával za strážníka,“ řekl Reddi.

Waxilián si sušil ret kapesníkem. Seděl na strážnické stanici, která byla nejblíže místu úkrytu Mizečů. Měl polámaná žebra a polovinu těla v obvazech. Odnese si z toho spoustu jizev.

„Generál,“ prohlásila Marasi důrazně, „by měl být Lordu Waxiliánovi vděčný za pomoc ? tedy, po pravdě řečeno, měl Lorda Waxiliána už dávno o pomoc požádat.“ Seděla vedle něho na lavici a tvářila se jako jeho ochránkyně.

„No, on je rád,“ připustil Reddi. Když se teď Waxilián více soustředil, všiml si, jak se strážník stále ohlíží přes celou místnost ke generálovi Brettinovi. Reddi přimhouřil oči a svěsil koutky úst. Některé reakce svého nadřízeného nechápal.

Waxilián byl však v tu chvíli příliš vyčerpaný, než aby se tím hlouběji zabýval.

Reddi odešel, protože ho odvolal další ze strážníků, a Marasi položila ruku na Waxiliánovu zdravou paži. Doslova fyzicky cítil její starost o něj, viděl, jak váhá a jak krčí čelo.

„Vedla jste si dobře,“ pochválil ji. „Milese jste chytila vy, slečno Marasi.“

„Jenže mě Miles nezbil do krve.“

„Rány se zahojí,“ odpověděl. „I takovýmu starýmu kozlovi, jako jsem já. Sledovat, jak na mě útočí, a nic neudělat… To muselo být hrozný. Já bych to asi nezvládl, kdybychom si vyměnili role.“

„Zvládl byste to. Vy určitě. Jste přesně takový, jak jsem si vás představovala. Ale přitom takový skutečný.“ Dívala se na něj, oči dokořán, rty sevřené. Jako by chtěla ještě něco říct. Poznal jí to na očích.

„To není možné, slečno Marasi,“ pravil tiše. „Jsem vám hrozně vděčný za pomoc. Hrozně vděčný. Ale to, co si myslíte, prostě nejde. Je mi to líto.“

Jak se dalo čekat, začervenala se. „Jistě. Já jsem nic takového nenaznačovala.“ Přinutila se k úsměvu. „Jak vás to mohlo napadnout ? teda ? no, je to hloupost!“

„V tom případě se omlouvám,“ řekl. Přitom však oba dobře věděli, jaká komunikace se mezi nimi uskutečnila. Upřímně toho litoval. Kdybych byl o deset let mladší…

Jenže nešlo jen o věk jako takový. Spíš o to, co s ním ty roky udělaly. Když člověk vidí ženu, kterou miluje, umírat jeho vlastní rukou, když vidí kolegu a uznávaného ochránce zákona, jak se stává zločincem, něco to s ním provede. Roztrhá ho to uvnitř. A takové rány se nehojí tak snadno jako ty tělesné.

Tahle žena je mladá a plná života. Nezaslouží si chlapa, který je jen hrstí jizev obalených sluncem vyprahlou kůží.

Konečně za nimi přišel strážní generál Brettin. Působil stejně suchopárně jako při jejich předchozím setkání. Pod rukou nesl strážnický klobouk. „Lorde Waxiliáne,“ děl strnule.

„Generále.“

„Za vaše zásluhy, které jste dnešního dne prokázal, jsem požádal senát o toleranční certifikát s platností pro celé město.“

Waxilián překvapeně vytřeštil oči.

„Pokud přesně nevíte, co tento dokument znamená,“ pokračoval Brettin, „je to listina, která vás opravňuje vyšetřovat a zatýkat podezřelé osoby, jako kdybyste byl členem strážního sboru. I zpětně tedy autorizuje váš postup včerejší noci.“

„To je… od vás velmi pozorné,“ odvětil Waxilián.

„Je to jediná možnost, jak ospravedlnit vaše jednání, aniž bychom vyvolali ve strážním sboru problémy. Žádost jsem antedatoval, a když budeme mít štěstí, nikdo si neuvědomí, že jste tu noc byl sám. Zároveň byste měl vědět, že není potřeba, abyste pracoval sám. Město rádo vašich odborných schopností využije.“

„Při vší úctě, pane,“ podotkl Waxilián, „váš postoj od našeho předchozího setkání jaksi prošel znatelnou změnou.“

„Měl jsem možnost si všechno nechat projít hlavou a rozmyslel jsem si to,“ objasnil Brettin. „Brzy odejdu do důchodu. Na moje místo nastoupí nový strážní generál, ale rozhodnutí senátu ohledně vaší osoby bude muset respektovat.“

„Já…“ Waxilián nevěděl, co na to říct. „Děkuji.“

„To je pro dobro města. Samozřejmě mějte na paměti, že když tohoto privilegia zneužijete, bude nepochybně odvoláno.“ Brettin vážně pokýval hlavou a odkráčel.

Waxilián se škrábal na bradě a díval se za ním. Tady se děje něco divného. Byl jako vyměněný. Wayne prošel kolem a poklepal si na klobouk, který nosil pro štěstí ? na jedné straně na něm byly skvrny od krve ? a usmál se na Marasi a Waxiliána.

„Hele,“ utrousil nenápadně a podal Waxiliánovi cosi v kapesníku. Bylo to těžké. „To je zase taková bouchačka.“

Waxilián vzdychl.

„Neboj,“ uklidňoval ho Wayne, „nechal jsem jim tam za to krásnej šátek.“

„A ten jsi vzal kde?“

„Jednomu z těch chlapíků, co jsi postřílel,“ odpověděl Wayne. „To nebyla krádež. On už ho nepotřebuje.“ Zdálo se, že je na sebe pořádně pyšný.

Waxilián zasunul zbraň do prázdného pouzdra. Ve druhém měl Vindikátor. Marasi mu ho našla, když Milese odvedli. To bylo dobře. Bylo by smutné přežít tuhle noc a potom zemřít Ranettinou rukou.

„Takže,“ ozvala se Marasi, „vy jste vyměnil šátek mrtvého za zbraň jiného mrtvého. Jenže… pokud ta zbraň patřila mrtvému, tak by přece mělo stejnou logiku ?“

„Nesnažte se,“ přerušil ji Waxilián. „Wayne nemá s logikou nic společného.“

„No, před tou mě varoval jeden potulnej věštec,“ ušklíbl se Wayne. „Tak jsem si dal dvě a dvě dohromady, a už jsem v tom lítal.“

„No…, na tohle neumím odpovědět,“ usoudila Marasi.

„Technicky vzato jste právě odpověděla,“ poznamenal Wayne.

„Vypadá to, že toho výrobce zbraní ti z kanálu vylovili, Waxi. Je naživu. Do tance mu zrovna není, ale žije.“

„Zjistil někdo něco o těch dalších ženách, co zajali?“ zeptal se Waxilián.

Wayne pohlédl na Marasi a ta zavrtěla hlavou. „Nic. Možná bude vědět Miles, kde jsou.“

Jestli promluví, pomyslel si Waxilián. Miles už dávno přestal cítit bolest. Waxilián si nedovedl představit, jak ho vlastně budou vyslýchat.

Waxilián měl pocit, že zklamal, protože neosvobodil ostatní ženy držené jako rukojmí. Slíbil, že zachrání Steris, a to také udělal. Jenže škoda byla mnohem větší.

Vzdychl. Za okamžik se otevřely dveře a vstoupila Steris. Vyslechla ji dvojice vyšších strážníků, po Waxiliánovi a Waynovi. Pak mávli na Marasi. Marasi šla a cestou se ohlédla přes rameno na Waxiliána. Řekl jí, že má odpovídat přímo a pravdivě a že nemá skrývat nic, co on nebo Wayne udělali. Jenom ? pokud to půjde ? že nemá mluvit o Ranette.

Wayne zamířil ke strážníkům, kteří zrovna svačili sendviče. Dívali se na něj neklidně, ale Waxilián z vlastní zkušenosti věděl, že je Wayne během okamžiku rozesměje a oni ho vybídnou, aby si k nim přisedl. Chápe on vůbec, co dělá? přemítal, když Wayne začal strážníkům líčit přestřelku. Nebo to všechno provádí jen instinktivně?

Chvíli je sledoval, než si uvědomil, že u něho stojí Steris. Usedla elegantně na židli přímo proti němu. Mezitím si upravila vlasy, a i když měla šaty z dvoudenního věznění pomačkané, působila decentně.

„Lorde Waxiliáne,“ pravila. „Cítím se povinna vám poděkovat.“

„Doufám, že vás ta povinnost příliš netíží,“ odpověděl Waxilián.

„Jenom tím, že… vznikla… za tíživých okolností v zajetí. Měl byste vědět, že se mě nikdo nedotkl a že jsem si zachovala čistotu.“

„Mrcha Zmar, Steris! Já jsem rád, ale nemusela jste mi to říkat.“

„Musela,“ odtušila nezúčastněně, „v případě, že hodláte pokračovat v předsvatebních přípravách.“

„Ani v tom případě by to nehrálo roli. Kromě toho jsem si myslel, že ještě nejsme tak daleko. Ještě jsme veřejně neoznámili, že se stýkáme.“

„Ano, ale domnívám se, že můžeme svou předchozí dohodu v tomto směru poopravit. Chápejte, bude se předpokládat, že tohle dramatické vysvobození ve mně vyvolá vlnu emocí. To, co by bývalo za normálních okolností skandálem, teď může vypadat romanticky. Mohli bychom snad oznámit zasnoubení příští týden a společnost by ho měla přijmout bez zbytečných komentářů.“

„To je nejspíš dobře.“

„Ano. Mám tedy pokračovat se smlouvou?“

„A nevadí vám, že jsem se vrátil ke své bídácké minulosti?“

„Myslím, že bych byla brzy mrtvá, kdybyste se k ní nevrátil,“ opáčila. „Nemám právo si stěžovat.“

„Ale já v tom hodlám pokračovat,“ varoval ji Waxilián. „Ne každý den, nebudu nikde hlídkovat a vyhledávat problémy, to ne. Ale dostal jsem toleranční certifikát ? s nabídkou spolupráce se strážnictvem ve městě. Předpokládám, že čas od času budu řešit případy, které vyžadují zvýšenou pozornost.“

„Každý muž potřebuje mít nějakého koníčka,“ konstatovala věcně. „Ve srovnání s požitkářstvím, na kterém staví své záliby jiní muži, ten váš nebude problematický.“ Naklonila se k němu blíž. „Jinými slovy, můj pane, vidím vás takového, jaký jste. Oba už jsme minuli ten okamžik, kdy by bylo reálné čekat od druhého, že se změní. Přijmu tuto vaši stránku, pokud vy přijmete mě. Nejsem bez chyb ? jak mi dlouze písemně vysvětlili tři muži, kteří se mi dvořili před vámi.“

„Nevšiml jsem si.“

„To není nic, co by stálo za vaši pozornost, opravdu,“ řekla. „I když jsem se domnívala, že jste si vědom, že nevstupuji do tohoto potenciálního vztahu ? bez urážky ? s jistou mírou beznaděje.“

„Chápu.“

Steris zaváhala. Potom najednou jako by z ní spadla ta chladná maska. A důsledné sebeovládání. Najednou vypadala unaveně. Vyčerpaně. A přesto za tou její maskou spatřil cosi, co mohl být náznak náklonnosti k němu. Sepjala ruce. „Já… neumím jednat s lidmi, Lorde Waxiliáne. Jsem si toho vědoma. Ale zdůrazňuji, že jsem vám vděčná za to, co jste udělal. Myslím to opravdu upřímně. Děkuju vám.“

Podíval se jí do očí a přikývl.

„Tak,“ pronesla a znovu nasadila úřední tón. „Budeme pokračovat dál k zasnoubení?“

Zaváhal. Sice neměl důvod, ale přece mu proběhlo hlavou, že je zbabělec. Ten den dostal dvě nabídky. Jednu nevyslovenou a jednu přímou ? a on opravdu uvažuje o té druhé?

Pohlédl směrem k místnosti, kde Marasi vypovídala o událostech této noci. Je úžasná. Krásná, inteligentní a zaujatá. Měl by všechny logické důvody být jí okouzlen.

Vlastně mu svým způsobem hodně připomínala Lessii. A možná právě to byl ten problém.

„Budeme pokračovat,“ přisvědčil a otočil se zpátky ke Steris.

EPILOG

Marasi přišla na Milesovu popravu.

Daius, vrchní žalobce, ji od toho odrazoval. On sám na popravy nikdy nechodil.

Seděla na vnějším balkoně a sledovala, jak Miles vychází po stupínkách na popraviště. Balkon byl nad ním.

Přimhouřila oči a vybavila si, jak Miles stál v té temné místnosti uprostřed mlhy a mířil na místo, kde se ukrývala. Během posledních dvou dnů měla třikrát u spánku zbraň. Ale poprvé uvěřila, že zemře, až když Milesovi pohlédla do očí. Byla v nich ledová, bezcitná nadřazenost.

Zachvěla se. Mezi útokem Mizečů na svatební hostině a Milesovým zatčením uplynul jenom jeden den. Přesto měla pocit, že během toho jednoho dne zestárla o dvacet let. Jako by to byla časová allomancie, jakási časová bublina jenom okolo ní. Svět byl najednou jiný. Málem přišla o život a ona sama poprvé v životě zabila, zamilovala se a byla odmítnuta. A teď pomáhá odsoudit k smrti bývalého hrdinu Burin.

Miles se pohrdavě podíval na strážníky, kteří ho přivázali k tyči. Stejný výraz ve tváři měl po celou dobu procesu ? prvního procesu, na kterém se podílela na žalující straně, i když pouze jako pomocník, protože hlavní slovo měl Daius. Proces byl krátký, přestože byl významný. Miles své zločiny nepopíral.

Zdálo se, že se cítí nesmrtelný. I když tam stál ? zbaven feruchemických náramků a proti desítce mířících pušek ?, stále jako by ještě nevěřil, že zemře. Lidská mysl dovede samu sebe velmi chytře obelstít, aby si nemusela připustit zoufalství nevyhnutelnosti. Ten výraz v Milesových očích znala. Má ho každý muž, když je mladý. A každý nakonec dojde k závěru, že je to lež.

Pušky se vznesly na ramena. V tom okamžiku si už možná i Miles tu lež uvědomil. Jakmile třeskla salva, Marasi si uvědomila, že je spokojená. A velmi ji to zneklidnilo.

Waxilián nastoupil do vlaku v Dryportu. Noha ho ještě bolela, chodil o holi a hrudník měl ovázaný, aby mu snáz srostla polámaná žebra. Tak velké rány se za týden nezahojí. Nejspíš měl ještě ležet.

Kulhal po chodbičce přepychového vozu první třídy a míjel luxusně zařízená soukromá kupé. Když se dostal ke třetímu, vlak se dal do pohybu. Vešel do kupé, dveře nechal otevřené a sedl si na jedno z polstrovaných sedadel u okna. U sedadla byl malý stolek s jednou vysokou nohou. Byla tvarovaná a štíhlá jako ženská šíje.

Po chvíli zaslechl na chodbičce kroky. U dveří se zastavily.

Waxilián se díval z okna na ubíhající krajinu. „Nazdar, strýčku,“ pozdravil a otočil se k muži ve dveřích.

Lord Edwarn Ladrian vstoupil do kupé. Byl nákladně oblečen a opíral se o slonovinovou hůl. „Jak jsi mě našel?“ zeptal se a sedl si vedle Waxiliána.

„Vyslýchali jsme pár Mizečů,“ odpověděl Waxilián. „Popsali člověka, kterému Miles říkal Mistr Smokas. Myslím, že kromě mě tě v tom popisu nikdo jiný nepoznal. Jak jsem pochopil, žil jsi těch posledních deset let před svou ‚smrtí‘ v ústraní. S výjimkou příspěvků do novin o politických záležitostech, samozřejmě.“

Ta odpověď však nebyla úplná. Tenhle vlak a vagon vypátral podle čísel napsaných v Milesově krabici od doutníků, kterou Wayne našel. Byla to čísla vlakových spojů. Všichni ostatní si mysleli, že jsou to vlaky, které měli Mizeči v plánu přepadnout, jen Waxilián v tom viděl něco jiného. Miles sledoval pohyb Mistra Smokase.

„Zajímavé,“ prohodil Lord Edwarn. Vyndal z kapsy kapesník a otřel si ruce, protože přicházel sluha s podnosem jídla. Položil je na stolek před něho. Další sluha mu nalil víno. Mávnutím ruky je Lord Edwarn poslal čekat na chodbu.

„Kde je Telsin?“ tázal se Waxilián.

„Tvoje sestra je v bezpečí.“

Waxilián zavřel oči a bojoval s návalem emocí. Považoval ji za mrtvou. Měla zemřít při nehodě spolu se strýcem a s touto situací se smířil. Neviděli se celé roky.

Proč mu tedy najednou připadá zjištění, že je sestra naživu, tak úžasně významné? Nedovedl ani popsat, co konkrétně vlastně cítí.

Otevřel oči. Lord Edwarn se na něj díval a v ruce držel sklenici průzračného vína. „Povedlo se ti to,“ prohlásil. „Ty jsi měl celou dobu podezření, že jsem neumřel. Proto jsi poznal ten popis těch chuligánů, i když jsem se oblékal jinak než dřív, změnil jsem účes a oholil jsem si vousy.“

„Neměl jsi poslat Tillauma, aby se mě pokusil zabít,“ objasnil Waxilián. „Na to, jak dlouho byl u rodiny, byl příliš ochotný mě zavraždit, takže pokyn k tomu nemohl přijít od Mizečů. To by bylo moc narychlo. Znamenalo to tedy, že je ve službách někoho dalšího, a to už delší dobu. Tak se nabízela nejjednodušší odpověď, že pracuje stále pro téhož člověka, u kterého strávil už tolik let.“

„Jistě. Samozřejmě jsi neměl vědět, že ten výbuch způsobil on.“

„Jinými slovy jsem ho neměl přežít.“

Lord Ladrian pokrčil rameny.

„Proč?“ zeptal se Waxilián a naklonil se k němu blíž. „Proč jsi mě sem přivedl zpátky a hned jsi mě chtěl zabít? Proč náš dům rovnou nepřevzal někdo jiný?“

„Měl ho převzít Hinston.“ Lord Ladrian si mazal rohlík máslem. „Jenže nešťastně onemocněl. A plány už byly v pohybu. Neměl jsem čas probrat další možnosti. Navíc jsem doufal ? nepodloženě, jak je vidět ?, že už jsi překonal ten svůj naivně dětinský smysl pro morálku. Předpokládal jsem, že tě budu mít k ruce.“

Mrcha Zmar, já toho chlapa nenávidím, ulevil si Waxilián, jak se mu vracely vzpomínky z dětství. Zčásti odešel do Burin i proto, aby utekl tomu blahosklonně povýšeneckému hlasu.

„Přišel jsem pro ty zbývající čtyři ženy, co jste zajali,“ řekl nahlas.

Lord Ladrian upil ze sklenice vína. „Ty si myslíš, že ti je jen tak vydám?“

„Když ne, budu tě veřejně konfrontovat.“

„Výborně, pokračuj!“ Lord Ladrian se tvářil pobaveně. „Někdo ti třeba uvěří. Ostatní si budou myslet, že ses zbláznil. Žádný z těchhle postojů ale ani mě, ani kolegy neohrozí.“

„Protože už jste utrpěli porážku,“ dodal Waxilián.

Lord Ladrian se málem udusil rohlíkem. Dal se do smíchu a odložil ho na stůl. „To myslíš vážně?“

„Mizeči jsou pryč,“ vypočítával Waxilián. „Na Milesovi právě touhle dobou vykonávají popravu. Já vím, že jsi je sponzoroval. Zachytili jsme zboží, které jste kradli, takže jste tím nezískali vůbec nic. Evidentně jsi ze začátku moc prostředků na takovéhle sponzorování neměl. Jinak bys nepotřeboval, aby Miles a jeho lidi kradli.“

„Ujišťuju tě, Waxiliáne, že jsme zcela solventní. Děkuju. A nenajdeš jediný důkaz, že jsme já nebo mí kolegové měli s těmi loupežemi co do činění. Nechali jsme Milesovi prostor, ale jak jsme mohli tušit, po čem jde? Pro věčný Soulad, vždyť to byl uznávaný ochránce zákona!“

„Zajali jste ty ženy.“

„Na to neexistují důkazy. To jsou všechno jenom tvoje spekulace. Pár Mizečů odpřisáhne na svou smrt, že ty ženy Miles znásilnil a zabil. Vím jistě, že jeden z Mizečů přežil. Stejně mi ale vrtá hlavou, jak jsi mě našel zrovna tady, v tomhle vlaku.“

Waxilián na tuto otázku neodpověděl. „Vím, že jsi na mizině,“ pronesl místo toho. „Říkej si, co chceš, já to vidím. Vydej mi ty ženy a mou sestru. Doporučím soudcům, aby byli shovívaví. Ano, sponzoroval jsi partu zlodějů, byla to taková riskantní investice. Ale zakázal jsi jim komukoli ubližovat a ty jsi spoušť na Peteruse nestiskl. Takže jsem přesvědčený, že oprátce unikneš.“

„Ty jsi přesvědčený o mnoha věcech, Waxiliáne,“ usmál se Lord Ladrian. Sáhl do kapsy saka a vyndal složené noviny a tenký černý diář. Položil všechno na stolek, noviny navrch. „Sponzorovat partu zlodějů jako riskantní investici? Opravdu si myslíš, že šlo o tohle?“

„A o únos těch žen,“ připojil Waxilián. „Patrně jako prostředek k vydírání jejich rodin.“

Měl tuhle lež dobře naplánovanou. Waxilián ani na okamžik neuvěřil, že by šlo o vydírání. Strýc má nějaký plán, který souvisí s rodokmenem oněch žen. Marasi se tedy nemýlila, když tvrdila, že se to všechno točí kolem allomancie.

Pěstoval si naději, že strýc není zapletený do toho… šlechtitelského programu. Pokud si to připustil, byl z toho velmi nesvůj. Snad Ladrian ty ženy jen prodává někomu dalšímu.

A tohle má být nějaká útěcha?

Ladrian poklepal na noviny. Titulek shrnoval události ve městě. „Dům Tekiel je na pokraji kolapsu. Minulý týden se o nich hodně psalo, většinou negativně, i když ten náklad nakonec zachránili. K tomu pár dalších vážnějších finančních problémů a stačí to…“

Dalších vážnějších finančních problémů.

Waxilián přelétl očima noviny. Dům Tekiel podnikal hlavně v oblasti bezpečnosti. A pojišťovnictví. Mrcha Zmar! zaklel, když si to dal do souvislosti.

„Série cílených útoků,“ prohodil Ladrian a pohodlně se rozložil na sedadle. Vyznělo to spokojeně. „Osud domu Tekiel je zpečetěný. Dluží příliš velké částky za ztráty. Ty útoky a s nimi spojené pojistné události je zničily. Jejich akcionáři prodávají svoje podíly za pakatel. Tvrdil jsi mi, že moje finanční situace není dobrá. To je ale jenom důsledek toho, že všechny finance šly na jednu konkrétní věc. Přemýšlel jsi někdy, proč je tvůj dům bez prostředků?“

„Protože jsi je všechny sebral,“ hádal Waxilián, „a rozházel. Za něco. Někde.“

„My jsme totiž skočili po jedné z nejvýhodnějších investic ve městě,“ objasnil Ladrian. „Odkoupili jsme Tekielovy dluhy. Ukradené věci se postupně vracejí, a tak budou nároky ze ztrát brzy anulovány. Já jsem od začátku počítal s tím, že Milese zatknou. Bez toho by tenhle plán nevyšel.“

Waxilián zavřel oči. Obcházela ho hrůza. Tak já celou tu dobu honím slepice, uvědomil si, zatímco se tu kradou koně. Nešlo o krádeže ani o únosy.

Byl to pojišťovací podvod.

„My jsme potřebovali, aby to zboží zmizelo jen dočasně,“ dodal Edwarn. „A klaplo to. Děkuju ti.“

Do Milesova těla se zavrtaly kulky. Marasi všechno sledovala bez hnutí a se zatajeným dechem. Už není žádné dítě.

Stříleli do něj znovu a znovu. Otevřela oči, uklidnila nervy a s hrůzou přihlížela tomu, jak se všechny jeho rány přihlížejícím před očima hojí. Prohledali ho a odebrali mu všechny feruchemické zásobárny. Přesto se mu díry po kulkách vždycky zacelily a vždycky se ušklíbl a v očích měl vzdor.

„Jste hlupáci!“ posmíval se jednotce střelců. „Jednoho dne přijdou zlato-rudí muži, nositelé posledního kovu, a budou vám vládnout. A vy je budete poslouchat.“

Vypálili další salvu a Milese zasypaly další střely. Rány se opět hned zavřely, ale už ne docela. Už neměl dostatek zásob zdraví ani v posledních feruchemických zásobárnách, které nosil někde skryté. Když vyletěla čtvrtá a Miles se začal zmítat v křečích, Marasi se roztřásla.

„Ctěte,“ křičel Miles slábnoucím hlasem a z úst mu vytékala krev. „Ctěte a oslavujte Trella a čekejte…“

Vzápětí Milese zasáhla pátá dávka a tentokrát už se žádná rána nezahojila. Miles se sesunul a zůstal viset v poutech, nevidoucí oči upřené na podlahu před ním.

Strážníci vypadali velmi neklidně. Jeden z nich se rozběhl Milesovi zkontrolovat puls. Marasi se zachvěla. Miles se až do poslední chvíle nechtěl se smrtí smířit.

Teď však už byl skutečně mrtvý. Krvetvor jako on se dokáže opakovaně uzdravovat, ale pokud přestane čerpat z nastřádaných zásob zdraví, zemře jako každý jiný. Pro jistotu nejbližší strážník zvedl ruční zbraň a třikrát Milese střelil do hlavy. Bylo to hrozná podívaná a Marasi se raději otočila.

Byl konec. Nesmrtelný Miles byl mrtev.

Když se však Marasi otočila, zahlédla ve stínu vzadu postavu, které si strážníci nevšimli. Muž v černém dlouhém plášti, který pozoroval popravu zezadu, se otočil a vyšel bránou na ulici.

„To ovšem není jenom pojišťovací podvod,“ pravil Waxilián a zadíval se Edwarnovi do očí. „Zajali jste ty ženy.“

Edwarn Ladrian mlčel.

„Já ti v tom zabráním, strýčku,“ přísahal Waxilián tiše. „Nevím, co jsi s těmi ženami udělal, ale najdu způsob, jak to skončit.“

„Ale prosím tě, Waxiliáne,“ pronesl znechuceně Edwarn, „tvoje povýšenost mi šla na nervy, už když jsi byl malý. Divím se, že tě tvoje dědictví nad tohle ještě nepovzneslo.“

„Dědictví?“

„Máš urozený původ,“ objasnil Ladrian. „Naše linie vede až k samotnému Poradci Božímu. Jsi twinborn a mocný allomant. Velmi jsem litoval toho, že musím vydat pokyn, který povede k tvé smrti, a udělal jsem to jen na nátlak kolegů. Tušil jsem, dokonce jsem doufal, že přežiješ. Svět tě potřebuje. Nás potřebuje.“

„Ty mluvíš jako Miles,“ řekl Waxilián překvapeně.

„Ne,“ opravil ho Ladrian. „Miles mluvil jako já.“ Zasunul si ubrousek za límec a začal večeřet. „Jenže ještě nejsi připravený. Postarám se, aby se ti dostaly správné informace. Prozatím můžeš odejít a přemýšlej o tom, co jsem ti řekl.“

„Myslím, že ne,“ opáčil Waxilián a sáhl do pláště pro pistoli.

Ladrian se na něj lítostivě podíval. Waxilián zaslechl, jak kdosi odjišťuje zbraně. Ohlédl se. V chodbičce stálo několik mladíků v černých oblecích. Žádný z nich neměl na těle ani kousek kovu.

„V tomhle vlaku se mnou jede skoro dvacet allomantů, Waxiliáne,“ oznámil Edwarn chladně. „A ty jsi zraněný. Sotva chodíš. Nemáš proti mně jediný důkaz. Jsi si jistý, že se mnou skutečně chceš bojovat?“

Waxilián zaváhal. Potom volnou rukou smetl strýcovo jídlo ze stolku. Rozprsklo se po podlaze a Waxilián se ke strýci rozzlobeně naklonil. „Jednou tě zabiju!“

Edwarn se od něho nezúčastněně odsunul. „Odveďte ho do zadní části vlaku. A pak ho vyhoďte ven. Na shledanou, Waxiliáne.“

Waxilián se snažil strýce sevřít, ale jeho ochranka vtrhla z uličky do kupé a odtáhla ho pryč. Jak ho popadli, znovu ho přemohla silná bolest v boku a v noze. Strýc měl pravdu. Dnes nebyla vhodná doba na boj.

Ale jednou bude.

Nechal se odvléct do uličky. Mladíci otevřeli dveře vagonu a vyhodili ho na koleje, které jim ubíhaly pod nohama.

Marasi vyběhla na ulici u strážnice. Cítila uvnitř napětí, obrovskou vlnu zvědavosti, kterou ani dost dobře nedovedla popsat. Prostě musí vědět, kdo ta osoba je.

Zahlédla jenom cíp černého pláště, jak mizí za rohem. Utíkala za ním, pevně sevřela kabelku a sáhla dovnitř pro malý revolver, který jí dal Waxilián.

Co to provádím? uvědomila si. Ženu se sama do postranní uličky? To nebylo ani trochu moudré. Dělala to čistě intuitivně. Cosi ji k tomu nutilo.

Hnala se dál. Copak se ten člověk ztratil? Zastavila se před křižovatkou, která vedla do ještě užší uličky. Ta zvědavost byla skoro nesnesitelná.

Za rohem na ni čekal vysoký muž v černém plášti.

Zalapala po dechu a pár kroků couvla. Ten muž mohl měřit skoro dva metry a v tom černém dlouhém plášti naháněl hrůzu. Natáhl bledé ruce a sňal si z hlavy kapuci. Hlavu měl holou, tvář tetovanou kolem očí zvláštními obrazci.

Místo očí měl v hlavě bodce. Jeden oční důlek měl deformovaný, jako by byl kdysi rozdrcený, a tetování mu v těch místech rušily staré jizvy a hrbolaté kosti pod nimi.

Marasi tu postavu znala z mytologie, když ji však viděla na vlastní oči, zůstala vyděšeně stát. „Trnook,“ zašeptala.

„Omlouvám se, že jsem vás sem takhle vylákal,“ pronesl tichým záhrobním hlasem.

„Takhle?“ vydala ze sebe přidušeně.

„Emocionální allomancií. Občas tahám příliš silně. Tohle mi nikdy nešlo tak dobře jako Breezovi. Nebojte se, dítě. Neublížím vám.“

Cítila náhlý klid, i když jí připadal velmi nepřirozený, a paradoxně se bála ještě víc. Byla klidná, ale nesvá. Člověk by ale neměl být klidný, když mluví se samotným ztělesněním smrti.

„Váš přítel,“ řekl Trnook, „odhalil něco velmi nebezpečného.“

„A vy chcete, aby toho nechal?“

„Nechal? Vůbec ne. Chci, aby byl informován. Soulad má svou vizi, co se musí stát. Já s ním vždycky úplně nesouhlasím. Paradoxně i to je součástí jeho záměru. Tohle vám dám.“ Trnook sáhl do záhybů v plášti a vyndal malou knížku. „Tady máte informace, které potřebujete. Střežte je. Můžete si je přečíst, jestli chcete, ale odevzdejte je mým jménem Lordu Waxiliánovi.“

Vzala knížku do ruky. „Prosím,“ začala a snažila se překonat tu otupělost, kterou v ní allomanticky vyvolal. Opravdu mluví s postavou z mytologie? Nebo začíná bláznit? Vždyť se ani nedokáže soustředit. „A proč mu to nedáte sám?“

Trnook se zasmál a zaměřil na ni stříbřité bodce. „Ještě by po mně začal střílet. On nemá rád nezodpovězené otázky, ale je na naší straně, dělá práci mého bratra, a proto bych ho v tom rád podpořil. Sbohem, slečno Marasi Colmsová.“

Otočil se, plášť se mu zavlnil kolem těla, a odcházel uličkou pryč. Cestou si nasadil kapuci a potom se vznesl do vzduchu a allomanticky vyletěl nad okolní domy. Až jí zmizel z dohledu.

Svírala knihu a potom ji třesoucíma se rukama vsunula do kabelky.

Waxilián přistál na nádraží. Celou dobu letěl podél kolejí a dopadl, jak nejměkčeji mohl, ale přesto si znovu poranil nezahojenou nohu.

Wayne seděl na nástupišti s nohama na sudu a kouřil dýmku. Ruku měl na pásce. Nemohl si ji rychle zahojit, protože neměl žádnou feruchemickou zásobu. Kdyby se ji snažil obnovit teď, hojil by se ještě pomaleji, a kdyby to potom chtěl nastřádanou zásobou urychlit, nezískal by vůbec nic.

Četl nějaký tenký román, který vytáhl někomu z kapsy cestou z Příměstské zóny. Místo toho mu v kapse nechal hliníkovou kulku, která měla rozhodně aspoň stonásobně vyšší cenu než kniha. Bohužel člověk, který ji najde, ji nejspíš vyhodí, protože si její hodnotu nikdy neuvědomí.

Musím s ním o tom znova promluvit, přislíbil si Waxilián cestou po nástupišti. Ale ne dnes. Dnes mají jiné starosti.

Waxilián došel k Waynovi, ale díval se stále na druhou stranu, k jihu. K městu. Za strýcem.

„To je docela dobrá knížka,“ řekl Wayne a rychle prolistoval pár stránek. „Měl by sis ji přečíst. Je o králících. Mluvících. To je nejdivnější, co jsem kdy slyšel.“

Waxilián nereagoval.

„Tak co, byl to strejda?“ zeptal se Wayne.

„Jo.“

„Do prdele. Visím ti pěťák.“

„Vsadili jsme se ale o dvacet.“

„Jo, ale ty mi dlužíš patnáct.“

„Jo?“

„Jasně, za tu vyhranou sázku, že se se mnou pustíš do toho případu Mizečů.“

Waxilián se zamračil. „Já se na žádnou sázku nepamatuju.“

„Protože jsi u toho nebyl, když jsme se vsadili.“

„My jsme se vsadili a já u toho nebyl?“

„Jo.“

„Wayne, nemůžeš se sázet s někým, kdo u toho není.“

„Můžu,“ hádal se Wayne, zasunul knihu do kapsy a vstal, „když tam má bejt. A ty jsi měl, Waxi.“

„Já…“ Co může na tohle odpovědět? „Budu tam. Odteď.“

Wayne přikývl, postavil se vedle něho a podíval se na Elendel. Tyčil se v dálce, se dvěma konkurenčními mrakodrapy na jedné straně a menšími věžáky, které rostly jako krystaly uprostřed rozpínajícího se velkoměsta.

„Víš,“ zadumal se Wayne, „já jsem si vždycky představoval, jaký to asi je, přijet sem, do civilizace a tak. Nikdy mě to nenapadlo.“

„Co tě nenapadlo?“ tázal se Waxilián.

„Že ta pravá divočina není v Burinách, ale tady. Že jsme to tam v těch horách měli hrozně jednoduchý.“

Waxilián bezděky přikyvoval. „Ty jsi někdy docela moudrej, Wayne.“

„To proto, že mi to pálí, kámo,“ Wayne si poklepal na čelo a zdůraznil burinský přízvuk. „Protože mám fištróna. Teda aspoň čas od času.“

„A mezitím?“

„Mezitím fištróna nemám. Páč dybych ho měl, tak bych vzal nohy na ramena a mazal tam, kde je líp. Jasný?“

„Jasný. Ale my tu musíme zůstat, Wayne. Já tu mám práci.“

„No tak ji uděláme,“ opáčil Wayne. „Jako vždycky.“

Waxilián přikývl, sáhl do rukávu a vytáhl dlouhou tenkou knihu.

„Co to je?“ zeptal se Wayne a zvědavě si ji od něj vzal.

„Strýcův diář,“ pravil Waxilián. „Se záznamy o schůzkách a tak.“

Wayne tiše hvízdl. „Jak jsi mu ho vzal? Obrátil jsi mu kapsy?“

„Převrátil jsem stůl,“ usmál se Waxilián.

„Hezký! Tak vidíš, že jsem tě za ty roky, co jsme spolu, naučil něco potřebnýho! Co jsi mu za něj nechal?“

„Hrozbu,“ odpověděl Waxilián a podíval se směrem k Elendelu. „A slib.“

Dotáhne to až do konce. To je první zásada cti v Burinách. Když selže někdo z tvých lidí, musíš to s ním vyřídit osobně.