Brandon Sanderson

Vyjednavač

PROLOG

Zvláštní, pomyslel si Vasher, kolik věcí začíná tím, že mě někdo strčí do vězení.

Strážci se zasmáli a hlučně práskli dveřmi cely. Vasher vstal a oprášil se, zakroutil ramenem a zkřivil rty. Spodek dveří byl z pevného dřeva, ale horní, zamřížovanou částí viděl, jak tři strážci otevírají jeho vak a prohrabují se v něm.

Jeden z nich si všiml, že je Vasher pozoruje. Byla to obrovská bestie s oholenou hlavou a v tak špinavé uniformě, že na ní byla sotva vidět žlutá a modrá barva městských strážníků T’Teliru.

Jasné barvy, pomyslel si Vasher. Budu si na ně zase muset zvyknout. V každé jiné zemi by zářivě žlutá a modrá na vojácích vypadala směšně. Ale tohle byl Hallandren, země Navrácených bohů, Neživých služebníků, biochromatického výzkumu a ? samozřejmě ? barev.

Vysoký hlídač se doloudal ke dveřím cely a nechal své přátele, aby se bavili nad Vasherovými věcmi. „Říkají, že jsi pěkně tvrdej,“ prohodil. Odhadoval Vashera pohledem.

Vasher neodpověděl.

„Barman říká, že jsi v té rvačce zbil nějakých dvacet mužů.“ Strážce se podrbal na bradě. „Tak tvrdej se mi zase nezdáš. Ať je to jak chce, měl jsi mít víc rozumu, než abys uhodil kněze. Ostatní prostě stráví noc za mřížemi. Ale tebe… tebe pověsí, ty jeden bezbarvý blázne.“

Vasher se odvrátil. Jeho cela plnila svůj účel, i když nebyla nijak zvláštní. Úzká škvíra v horní části jedné zdi pouštěla dovnitř světlo, z kamenných stěn porostlých mechem kapala voda a v rohu hnila hromada špinavé slámy.

„Ty mě budeš ignorovat?“ zeptal se strážný a přistoupil blíž ke dveřím. Barvy na jeho uniformě se rozjasnily, jako kdyby vešel do silnějšího světla. Změna byla nenápadná. Vasherovi nezbývalo moc Dechu, a tak jeho aura příliš neovlivňovala barvy kolem. Strážce si změny barev nevšiml, stejně jako si jí nevšiml předtím v baru, kde se svými kamarády sebral Vashera z podlahy a hodil ho na vozík. Změna barev byla samozřejmě pro oko obyčejného člověka tak slabá, že bylo téměř nemožné ji rozeznat.

„Hele,“ podivil se jeden z mužů, probírajících se Vasherovým tlumokem. „Co je tohle?“ Vasherovi se vždycky zdálo pozoruhodné, že muži střežící žaláře jsou většinou stejně špatní, nebo i horší než ti, které hlídají. Třeba je to účel. Společnosti je nejspíš jedno, jestli lidé toho druhu jsou v celách, nebo před nimi, pokud tím jsou drženi stranou od poctivých lidí.

Jestli tedy takoví vůbec existují.

Strážný vytáhl z Vasherova tlumoku dlouhý předmět zabalený v bílém plátně. Hvízdl a rozbalil látku, která odhalila dlouhý meč s tenkou čepelí ve stříbrné pochvě. Jílec byl čistě černý. „Komu si myslíte, že tohle ukradl?“

Velitel stráží pohlédl na Vashera, jako kdyby nabyl dojmu, že Vasher je možná nějaký šlechtic. I když Hallandren neměl aristokracii, v mnoha sousedních královstvích vrchnost byla. Jenže, který šlechtic by nosil obyčejný hnědý plášť, navíc na několika místech roztržený? Který šlechtic by se chlubil modřinami z barové rvačky, neoholenou tváří a obnošenými botami? Strážný se odvrátil, zřejmě přesvědčený, že Vasher žádný šlechtic není.

Měl pravdu. A zároveň se pletl.

„Ukaž mi to,“ nařídil velitel a vzal meč do ruky. Zabručel, jeho váha ho zjevně překvapila. Otočil ho a všiml si spony spojující pochvu s rukojetí, aby se čepel nemohla samovolně obnažit. Strážný sponu otevřel.

Barvy v místnosti rázem zintenzivněly. Nerozjasnily se ? ne stejně jako vesta hlídače, když se přiblížil k Vasherovi. Spíš zesílily. Ztmavly. Z červené se stala kaštanová. Žluť ztvrdla do zlatova. Blankyt se změnil v námořnickou modř.

„Opatrně, příteli,“ prohodil Vasher tiše, „ten meč může být nebezpečný.“

Strážný vzhlédl. Nastalo ticho. A potom si strážce odfrkl a s mečem v ruce poodešel od Vasherovy cely. Druzí dva ho následovali s Vasherovým vakem. Všichni společně vstoupili do strážnice na konci chodby.

Dveře se s prásknutím zavřely. Vasher si bez meškání klekl k hromádce slámy a vybral si hrst pevnějších stébel. Ze svého pláště, který se na lemu už začínal třepit, vytáhl několik vláken a svázal jimi slámu do tvaru lidské postavičky, asi osm centimetrů velké, se střapatýma rukama a nohama. Z jednoho obočí si vytrhl chloupek, položil ho proti hlavě slaměného panáčka, pak sáhl do boty a vytáhl zářivě červenou šálu.

Potom Vasher Dýchl.

Dech z něho vyrazil do vzduchu jako obláček, průsvitný, ale zářící jako barva oleje na vodě ve slunci. Vasher cítil, jak plyne ? učenci to nazývali biochromatický Dech. Většina lidí tomu prostě říkala jen Dech. Každý člověk jeden měl, aspoň obvykle. Jeden člověk, jeden Dech.

Vasher měl Dechů asi padesát, právě dost, aby dosáhl První úrovně. S tak malým počtem si připadal chudý v porovnání s tím, co kdysi míval, ale mnozí by považovali padesát Dechů za velký poklad. Bohužel, i Probuzení malé postavičky z přírodního materiálu ? a přestože použil část vlastního těla, aby ušetřil ? odčerpalo asi polovinu jeho Dechů.

Slaměná postavička nasála Dech a trhla sebou. Polovina jasně červené šály ve Vasherových rukou vybledla do šeda. Vasher se sklonil, představil si, co má panáček udělat, a dal mu Příkaz.

„Přines klíče,“ řekl.

Slaměný panáček vstal a pozvedl k Vasherovi své jediné obočí.

Vasher ukázal směrem ke strážnici, odkud se najednou začaly ozývat překvapené výkřiky. Není moc času, pomyslel si.

Slaměný človíček se rozběhl po podlaze, pak vyskočil a protáhl se mezi mřížemi. Vasher si sundal plášť a rozložil ho na zemi. Měl dokonalý tvar lidské postavy, s trhlinami v místech, kde byly na Vasherově těle jizvy. Kapuce měla otvory ve tvaru Vasherových očí. Čím více se předmět podobal člověku, tím méně Dechů bylo potřeba k jeho Probuzení.

Vasher se sklonil k zemi a pokoušel se nemyslet na dny, kdy měl dost Dechů, aby mohl Probouzet bez ohledu na cokoli. To bylo v jiné době. Se zkřivenými ústy si z hlavy vytrhl chomáč vlasů a rozsypal je po kapuci pláště.

Ještě jednou Dýchl.

Stálo ho to zbytek jeho Dechů. Jakmile byly pryč, plášť se zachvěl, šála ztratila zbylou barvu a Vasher se cítil… utlumený. Ztráta Dechu nebyla smrtelná. Ve skutečnosti ty Dechy navíc, které Vasher použil, patřily kdysi jiným lidem. Vasher ani nevěděl komu, sám je nenasbíral. Byly mu darovány. Ale tak to samozřejmě bylo vždycky. Dech nebylo možné vzít nikomu silou.

Být bez Dechu nicméně bylo jiné. Barvy se nezdály tak jasné. Nedokázal vnímat lidi spěchající městem nad ním, cítit spojení, které obvykle pokládal za samozřejmé. Bylo to vědomí o přítomnosti druhých, které měli všichni lidé ? něco jako varování na pokraji spánku, mrazení v týle, když někdo vstoupí do místnosti. Jenže Vasher měl předtím tohle vědomí padesátkrát silnější.

A teď bylo pryč. Nasálo se do pláště a do slaměné postavy a dalo jim život.

Plášť sebou trhl. Vasher se nad ním sklonil. „Chraň mě,“ Přikázal a plášť znehybněl. Vasher vstal a přehodil si ho přes ramena.

Slaměný panáček se vrátil k jeho okénku s velkým svazkem klíčů. Nohy postavičky byly zbarvené do ruda. Vasherovi teď rudá barva krve připadala nezvykle vybledlá.

Vzal si klíče. „Děkuji ti,“ řekl. Vždycky jim děkoval. Těžko říct proč, zvlášť vzhledem k tomu, co se chystal udělat vzápětí. „Tvůj Dech k mému,“ Přikázal a dotkl se panáčka na prsou. Slaměný človíček rázem spadl ze dveří, život z něho vyprchal a Vasher dostal svůj Dech zpět. Známé vědomí spojení s lidmi se mu vrátilo, opět věděl, že někam patří. Mohl si vzít Dech zpátky, protože stvoření Probudil sám ? ve skutečnosti byla Probuzení tohoto typu málokdy trvalá. Použil svůj Dech jako rezervu, kterou napřed vydal, a pak si ji zase vzal.

V porovnání s tím, co kdysi vlastnil, bylo pětadvacet Dechů směšně málo. Ale ve srovnání s ničím se i málo zdá nekonečně rozdílné. Zachvěl se radostí.

Výkřiky ze strážnice ustaly. Ve vězení se rozhostilo ticho. Musí jít.

Protáhl ruce mezi mřížemi a klíčem si odemkl celu. Otevřel těžké dveře a vyběhl do chodby ? slaměnou figurku nechal ležet na podlaze. Nezamířil do strážnice a k bráně za ní, ale místo toho se obrátil na jih, aby pronikl hlouběji do sklepení.

Tohle byla nejméně jistá část jeho plánu. Najít hospodu, kam chodili kněží Duhových tónů, bylo dost snadné. Stejně jednoduché bylo zaplést se do rvačky a jednoho z nich praštit. V Hallandrenu byli představitelé náboženství bráni velmi vážně, a Vasher si tím vysloužil nikoli jen obyčejné místní vězení, ale cestu přímo do kobek v paláci Božího krále.

Znal ten typ lidí, kteří obvykle střeží takové žaláře, a dobře věděl, že se pokusí tasit jeho Noční děs. Meč odvedl jejich pozornost na dost dlouho, aby mezitím mohl získat klíče.

Ale teď přišla ta část, která se nedala předvídat.

Vasher se zastavil a Probuzený plášť zašustil. Celu, kterou potřeboval, nalezl snadno, protože velká kamenná plocha kolem ní postrádala veškerou barvu, stěny i dveře byly nevýrazně šedé. Bylo to místo, kde mohli uvěznit Probouzeče, protože žádná barva znamenala, že se nemůže konat žádné Probouzení. Vasher přistoupil ke dveřím a podíval se za mříže. Ze stropu visel na háku za ruce nahý spoutaný muž. Jeho barva ve Vasherových očích zářila ? kůže byla čistě snědá, modřiny jako jasné cákance modré a fialové.

Muž měl v ústech roubík. Další obezřetné opatření. Aby mohl Probouzet, člověk potřeboval tři věci: Dech, barvu a Příkaz. Někteří to nazývali harmonií odstínů. Duhové tóny, vztah mezi barvou a zvukem. Příkaz se musel vyslovit jasně a čistě v rodném jazyku Probouzeče ? každé přeřeknutí nebo nezřetelná výslovnost by znamenaly, že Příkaz nebude fungovat. Dech by se odčerpal, ale předmět by neožil.

Vasher použil žalářní klíče, odemkl dveře cely a vstoupil dovnitř. Aura uvězněného muže ostře zjasňovala barvy každému, kdo by k němu přistoupil blíž. Tak silné aury by si všiml každý, ale pro ty, kdo dosáhli První úrovně, to bylo mnohem snazší.

Nebyla to nejsilnější biochromatická aura, jakou kdy Vasher viděl ? ty patřily Navráceným, tady v Hallandrenu známým jako bohové. Ale biochroma vězně byla přesto velmi působivá a mnohem, mnohem silnější než Vasherova. Vězeň měl spoustu Dechů. Stovky a stovky.

Muž se v poutech pohupoval a prohlížel si Vashera. Rty za roubíkem byly zkrvavené, popraskané nedostatkem vody. Vasher krátce zaváhal, pak vztáhl ruku a vyndal muži roubík.

„Ty,“ zašeptal vězeň a lehce si odkašlal, „přišel jsi, abys mě osvobodil?“

„Ne, Vahre,“ odpověděl Vasher tiše. „Jsem tu, abych tě zabil.“

Vahr si odfrkl. Zajetí pro něj nebylo lehké. Když ho Vasher naposledy viděl, Vahr byl při těle. Podle toho, jak vychrtle vypadal teď, už byl nějakou dobu o hladu. Jizvy, modřiny a spáleniny na jeho kůži byly čerstvé.

Zmučený a uštvaný výraz ve Vahrových oteklých očích mluvil jasně. Dech mohl být převeden pouze ochotným, záměrným Příkazem. Vůli však bylo možné povzbudit.

„Takže,“ zasípal Vahr, „ty mě soudíš jako každý jiný.“

„Tvá nepovedená vzpoura se mě netýká, Vahre. Chci jen tvůj Dech.“

„Ty a celý hallandrenský dvůr.“

„Ano. Ale ty ho nedáš jednomu z Navrácených. Dáš ho mně. Za to, že tě zabiju.“

„To nevypadá jako moc dobrý obchod.“ Vahrův hlas zněl tvrdě, projevoval nedostatek emocí, který u něj Vasher nepozoroval, když se před lety naposled setkali.

Je to divné, pomyslel si Vasher, že konečně, po celé té době, v něm nacházím něco, s čím se mohu ztotožnit.

Vasher se obezřetně držel od Vahra dál. Teď, když mohl mluvit, mohl také vyslovit Příkaz. Ale nedotýkal se ničeho kromě kovových řetězů, a kov se dal Probudit jen velmi těžko. Kov nikdy nebyl živý a řetězy zdaleka neměly tvar člověka. I když byl Vasher na vrcholu sil, dokázal Probudit kov jen v několika vzácných případech. Samozřejmě, ti nejmocnější Probouzeči uměli přivést k životu věci, aniž by se jich dotkli, ale to vyžadovalo Devátou úroveň. Ani Vasher nikdy neměl tolik Dechu. Vasher vlastně věděl jen o jedné bytosti, která ho měla ? sám Boží král.

Takže Vasher byl pravděpodobně v bezpečí. Vahr měl obrovské množství Dechu, ale neměl co Probudit. Vasher muže visícího na řetězu obešel a uvědomil si, že jen těžko dokáže projevit soucit. Vahr si svůj osud zasloužil. Nicméně, kněží by ho nenechali zemřít, dokud měl tolik Dechu ? jakmile by zemřel, byl by Dech ztracený. Neodvolatelně by zmizel.

Ani hallandrenská vláda se svými přísnými zákony o kupování a předávání Dechu si nemohla nechat takový poklad uniknout. Chtěli ho tak moc, že odkládali popravu dokonce i tak nebezpečného vězně, jako byl Vahr. Až zjistí, co se tu stalo, budou se proklínat za to, že ho nehlídali lépe.

Ale Vasher na podobnou příležitost čekal dva roky.

„Tak co?“ zeptal se Vahr.

„Dej mi ten Dech, Vahre,“ opakoval Vasher a přistoupil blíž.

Vahr si odfoukl. „Pochybuju, že máš stejné schopnosti jako mučitelé Božího krále, Vashere ? a jejich týrání jsem vydržel už dva týdny.“

„Divil by ses. Ale na tom teď nezáleží. Ty mi svůj Dech dáš. Víš, že máš jen dvě možnosti. Dát ho mně, nebo jim.“

Vahr visel za zápěstí a pomalu se otáčel. Bylo ticho.

„Nemáš moc času na rozmýšlení,“ řekl Vasher. „Každou chvíli někdo venku objeví mrtvé stráže a spustí poplach. Já odejdu, tebe budou znovu mučit a nakonec tě zlomí. Potom se veškerá moc, kterou jsi nashromáždil, dostane přesně k těm lidem, které ses zapřísáhl zničit.“

Vahr zíral do země. Vasher ho nechal chvíli na pokoji a díval se, jak to Vahrovi pomalu dochází. Nakonec Vahr vzhlédl. „Ten… předmět, který s sebou nosíš. Je tady, ve městě?“

Vasher přikývl.

„Ty výkřiky, které jsem předtím slyšel, způsobil on?“

Vasher opět přikývl.

„Jak dlouho budeš v T’Teliru?“

„Nějakou dobu. Možná rok.“

„Použiješ ho proti nim?“

„Moje cíle jsou jenom moje, Vahre. Přistoupíš na můj návrh, nebo ne? Rychlou smrt výměnou za ty Dechy. Tvoji nepřátelé je nedostanou. To ti slibuju.“

Vahr mlčel. „Jsou tvoje,“ zašeptal nakonec.

Vasher natáhl ruku a položil ji Vahrovi na čelo, opatrně, aby se žádná část jeho oděvu nedotkla Vahrovy kůže a neposkytla mu tak barvu pro Probouzení.

Vahr se ani nepohnul. Vypadal otupělý. Potom, když už se Vasher začal obávat, že si to vězeň rozmyslel, Vahr Dýchl. Ztratil naráz veškerou barvu, tu překrásnou duhovou auru, díky níž působil majestátně i přes svá zranění a řetězy. Vyplynula mu z úst a visela ve vzduchu jako třpytivá mlha. Vasher zavřel oči a nasál ji.

„Můj život tvému,“ přikázal Vahr s náznakem zoufalství v hlase. „Můj Dech staň se tvým.“

Dech Vashera zaplavil a všechno se rozzářilo. Barva jeho hnědého pláště nabyla hloubky a nádhery. Krev na podlaze žhnula teď intenzivně rudě, jako by hořela. Dokonce i Vahrova kůže vypadala jako barevné mistrovské dílo, poznamenaná černými chloupky, modrými modřinami a ostře červenými ranami. Celá léta se už Vasher necítil tak… naživu.

Zalapal po dechu a padl na kolena, jako by ho událost sama přemohla, a musel se opřít oběma rukama o zem, aby se nezhroutil. Jak jsem bez toho mohl žít?

Věděl, že jeho smysly se ve skutečnosti nezlepšily, ale přesto byl náhle mnohem bdělejší. Byl si více vědom krásy vjemů. Když se dotkl kamenné podlahy, užasl nad jejím drsným povrchem. Stejně tak se podivoval nad zvukem větru vanoucího za úzkým oknem žaláře nad nimi. Byl vždycky tak melodický? Jak to, že si toho dřív nevšímal?

„Splň svou část dohody,“ požádal Vahr. Vasher vnímal tóny jeho hlasu, krásu jednoho každého z nich, dohromady vytvářejících téměř harmonii. I jeho vlastní hlas získal dokonalou výšku a intenzitu. Dar pro každého, kdo dosáhl Druhé úrovně. Bude dobré ji opět mít.

Samozřejmě, kdyby si přál, mohl kdykoli přejít na Pátou úroveň. To by však vyžadovalo jisté oběti, které nebyl ochoten učinit. Takže se přinutil postupovat staromódním způsobem, získáváním Dechu od lidí, jako byl Vahr.

Vstal a vytáhl bezbarvou šálu, kterou předtím použil. Přehodil ji Vahrovi přes rameno a Dýchl.

Neobtěžoval se s upravováním šály do lidského tvaru ani nepotřeboval kousek svých vlasů nebo kůže ? jen musel odčerpat barvu ze své košile.

Podíval se do Vahrových odevzdaných očí.

„Uškrť, co vidíš,“ Přikázal Vasher s prsty na chvějící se šále.

Okamžitě se zkroutila a vytáhla si velký, ale teď zanedbatelný objem Dechu. Rychle se omotala kolem Vahrova krku a utáhla se. Začala ho dusit. Vahr nebojoval ani nelapal po dechu, jen s nenávistí pozoroval Vashera, dokud jeho pohled nezmatněl a on nezemřel.

Nenávist. Svého času ji Vasher dobře znal. Tiše vztáhl ruku a vzal si svůj Dech ze šály zpátky. Vahra nechal viset v cele. Potichu prošel vězením a žasl při tom nad barvou kamene a dřeva. Po chvilce chůze si v chodbě všiml nové barvy. Červené.

Obešel louži krve, stékající po šikmé podlaze žaláře, a vstoupil do strážnice. Tři strážci byli mrtví. Jeden z nich seděl na židli. Noční děs, stále z velké části zastrčený v pochvě, se zabodl do jeho hrudi. Pod stříbrnou pochvou bylo vidět asi dva centimetry černočerného ostří.

Vasher opatrně zastrčil zbraň zpátky do pochvy a zapnul přezku.

Dneska jsem to udělal moc dobře, ozval se hlas v jeho hlavě.

Vasher meči neodpověděl.

Všechny jsem je zabil, pokračoval Noční děs. Nejsi na mě hrdý?

Vasher zvedl zbraň. Byl na její neobyčejnou váhu zvyklý a nesl ji v jedné ruce. Sebral svůj vak a přehodil si ho přes rameno.

Věděl jsem, že to na tebe udělá dojem, řekl Noční děs spokojeně.

1

Být nedůležitá bylo velice výhodné.

Pravda, v očích mnoha lidí Siri nedůležitá nebyla. Koneckonců, byla dcerou krále. Její otec však měl naštěstí čtyři děti a Siri, ve svých sedmnácti letech, byla nejmladší. Fafen, o něco starší než Siri, splnila k Sirině úlevě rodinnou povinnost a stala se mniškou. Po ní následoval Ridger, nejstarší syn. Ten zdědí trůn.

A pak tu byla Vivenna. Siri si na cestě zpátky do města povzdechla. Prvorozená Vivenna byla… no, prostě… Vivenna. Krásná, rozvážná, skoro ve všem dokonalá. Což také bylo dobře, vzhledem k tomu, že byla zasnoubená s bohem. Siri jako čtvrté dítě byla postradatelná. Vivenna a Ridger se museli soustředit na studia. Fafen vykonávala svou práci na pastvinách a v domácnostech. Siri však mohla unikat, protože byla nedůležitá. Mohla mizet na celé hodiny v lesích.

Lidé si toho samozřejmě všimnou, a pak by mohla mít problémy. Ale i její otec bude muset připustit, že její útěky nezpůsobily celkem žádné potíže. Město se docela dobře obešlo bez Siri ? po pravdě řečeno, když byla pryč, byl tam větší klid.

Nedůležitá. Někomu jinému by to mohlo znít urážlivě. Pro Siri to bylo požehnání.

Usmála se a vešla do města. Nevyhnutelně přitahovala pohledy kolemjdoucích. I když byl Bevalis oficiálně hlavním městem Idrisu, nebyl příliš velký a každý ji tu od vidění znal. Podle příběhů, které slyšela od náhodných tuláků, byl její domov ve srovnání s obrovskými městy jiných národů sotva něčím víc než vesnicí.

Měla ho ráda takový, jaký byl, s jeho zablácenými ulicemi, doškovými střechami chalup a nudnými, masivními kamennými zdmi. Ženy tu honily utíkající husy, muži za sebou táhli osly s nákladem jarní sadby a děti vodily ovce na pastvu. Velká města v zemi Xaka, v Hudresu, nebo dokonce v hrozném Hallandrenu možná poskytovala vzrušující podívanou, ale byla přeplněná anonymními, povykujícími, strkajícími se davy a nadutými šlechtici. To by se Siri nelíbilo, pro ni byl i Bevalis občas příliš hlučný.

Ale stejně, pomyslela si s pohledem na své prosté šedé šaty, vsadím se, že v těch městech je víc barev. To bych docela ráda viděla.

Její vlasy by tam nebyly tak nápadné. Jako obvykle se její dlouhé kadeře zbarvily radostí do zlatova, když byla venku v polích. Soustředila se a pokusila se je ovládnout, ale dokázala jejich barvu změnit jen na matně hnědou. Jakmile se přestala snažit, vlasy se zase samy vrátily k barvě, kterou měly předtím. Nikdy je neuměla tak dobře ovládat jako Vivenna.

Pokračovala v chůzi městem a brzy se k ní přitočila skupinka malých postaviček. Předstírala, že si dětí nevšímá, dokud se jedno z nich neosmělilo. Přiběhlo blíž a zatahalo ji za šaty. Siri se otočila a usmála se. Děti na ni hleděly s vážnými tvářičkami. Už v tomto věku byly idriské děti vychovávány tak, aby nepodléhaly nedůstojným výbuchům emocí. Učení boha Austreho říkalo, že na citech samotných není nic špatného, ale upozorňovat na sebe s jejich pomocí je nesprávné.

Siri nikdy nebyla příliš zbožná. Není to moje vina, říkala si, jestliže mě Austre stvořil tak neschopnou poslouchat. Děti trpělivě čekaly, dokud Siri nesáhla do zástěry a nevytáhla svazek pestrobarevných květin. Při pohledu na zářivé barvy děti vykulily oči. Tři květy byly modré, jeden žlutý.

V jednotvárné šedi města květiny působily velmi výrazně. Kromě lidské pleti a očí nebyla v dohledu ani kapka barvy. Kameny byly nabílené, šaty vybledlé do šeda nebo do hněda. Všechno jen proto, aby se město zbavilo barev.

Protože bez barev nebylo možné Probouzet.

Dívenka, která zatahala Siri za sukni, nakonec popadla květiny a utekla s nimi pryč. Ostatní děti odběhly za ní. Siri si všimla nesouhlasného pohledu několika kolemjdoucích vesničanů. Ale nikdo z nich ji neoslovil. Být princeznou, i když nedůležitou, mělo své výhody.

Šla dál směrem k paláci. Byla to dlouhá, přízemní budova s velkým nádvořím z udusané hlíny. Siri se vyhnula davu lidí handrkujících se v popředí, obešla palác a vstoupila kuchyňským vchodem. Kuchařka Mab přestala zpívat, když se dveře otevřely, a pohlédla na Siri.

„Otec tě hledal, dítě,“ řekla, otočila se a s pobrukováním se začala věnovat hromadě cibule.

„To jsem si myslela,“ Siri přešla kuchyni a přičichla k hrnci, z něhož se linula klidná vůně vařících se brambor.

„Zase jsi byla v kopcích, viď? Vsadím se, že jsi vynechala učení.“

Siri se usmála, vytáhla další žlutou květinu a otáčela jí mezi prsty.

Mab zakoulela očima. „A zase jsi kazila městskou mládež, co? Opravdu, děvče, ve svém věku už bys z toho mohla vyrůst. Otec si tě bude muset pozvat na slovíčko o tom, jak se vyhýbáš zodpovědnosti.“

„Já mám slova ráda,“ opáčila Siri. „A vždycky se naučím pár nových, když se rozzlobí. Učení přece nemám zanedbávat, že?“

Mab si odfrkla a nakrájela do cibule několik nakládaných okurek.

„Vážně, Mab,“ řekla Siri. Stále točila květinou v prstech a při tom cítila, jak se jí vlasy zbarvují trochu do červena. „Nevím, o co vám jde. Květiny přece stvořil Austre. On jim dal barvy, takže nemůžou být špatné. Pro všechno na světě, přece ho nazýváme Bohem barev.“

„Květiny nejsou špatné,“ vysvětlovala Mab a přidala do směsi něco, co vypadalo jako tráva, „za předpokladu, že je necháme tam, kam je Austre dal. Neměli bychom využívat Austreho krásu proto, abychom se dělali důležitější.“

„Kvůli kytce přece nevypadám o nic důležitější.“

„Jo?“ zeptala se Mab a přidala trávu, okurku a cibuli do jednoho ze svých bublajících hrnců. Cinkla plochou nože z boku o hrnec, chvíli poslouchala, pak si přikývla a začala pod pultem lovit další zeleninu. „Pověz mi,“ pokračovala tlumeným hlasem, „copak na sebe neupozorňuješ, když procházíš městem s takovouhle květinou?“

„To jenom proto, že je město tak bezbarvé. Kdyby tu byly nějaké barvy, nikdo by si jedné kytky ani nevšiml.“

Mab se vynořila zpod pultu s krabicí plnou všelijakých hlíz. „Ty bys chtěla, abychom to tu vyzdobili jako v Hallandrenu? Třeba bychom mohli i začít zvát do města Probouzeče. To by se ti líbilo? Kdyby ďáblové vysávali duše z našich dětí a škrtili lidi jejich vlastním oblečením? Kdyby přiváděli mrtvé zpátky a používali je jako laciné dělníky? Kdyby obětovali ženy na svých bezbožných oltářích?“

Siri pocítila, že jí vlasy trochu zbělely úzkostí. Nechte toho! pomyslela si. Zdálo se však, že vlasy mají vlastní vůli a reagují na její nejhlubší pocity.

„To o obětování panen je jen legenda,“ namítla Siri. „Oni to ve skutečnosti nedělají.“

„Legendy musely z něčeho vzniknout.“

„Ano, pocházejí z toho, co si staré ženské v zimě vyprávějí u krbu. Myslím, že se nemusíme tolik bát. Ať si Hallandrenští dělají, co chtějí, to mi docela vyhovuje, pokud nás nechají na pokoji.“

Mab krájela hlízy a ani nevzhlédla.

„Máme s nimi smlouvu, Mab,“ připojila Siri. „Otec a Vivenna zajistí, že budeme v bezpečí, a tak nás Hallandren nechá na pokoji.“

„A co když ne?“

„Ale ano. Nedělej si starosti.“

„Mají lepší armádu,“ řekla Mab. Stále bez ohlédnutí krájela hlízy. „Lepší ocel, víc jídla a ty… ty věci. Lidi si dělají starosti. Ty možná ne, ale rozumní lidé ano.“

Nemohla brát slova kuchařky na lehkou váhu. Mab měla rozum a moudrost přesahující pouhý instinkt pro koření a polévky. Ale také měla sklon zbytečně se trápit. „Děláš si starosti kvůli ničemu, Mab. Uvidíš.“

„Jen ti říkám, že tohle není vhodná doba pro královskou princeznu, aby tu běhala s květinami, nechala se všemi okukovat, a budila tím Austreho nelibost.“

Siri vzdychla. „Tak dobře,“ přikývla a hodila svůj poslední kvítek do hrnce s dusícím se jídlem. „Teď budou koukat na nás obě.“

Mab ztuhla, obrátila oči k nebi a začala krájet nějaký kořen. „Předpokládám, že to byl květ vanavelu.“

„Samozřejmě,“ přitakala Siri a čichla si k bublajícímu hrnci. „Přece bych nezkazila dobré jídlo. Ale stejně si myslím, že to přeháníš.“

Mab popotáhla nosem. „Tumáš,“ řekla a vytáhla druhý nůž. „Dělej chvíli něco užitečného, tyhle kořeny se musí nakrájet.“

„Neměla bych říct otci, že jsem tady?“ řekla Siri. Vzala pokroucený kořen vanavelu a začala ho krájet.

„Stejně by tě za trest hned poslal zpátky do kuchyně,“ odtušila Mab a opět cinkla nožem o hrnec. Pevně věřila, že podle toho, jak hrnec zazvoní, může posoudit, jestli je jídlo uvařené.

„Austre mi pomáhej, jestli otec někdy zjistí, že mě to tady baví.“

„Jen jsi ráda u jídla,“ opravila ji Mab. Vylovila Sirin květ z hrnce a odhodila ho stranou. „Ať je to jak chce, teď za ním stejně nemůžeš. Má jednání s Yardou.“

Siri navenek nedala nic znát, prostě pokračovala v krájení. Ale vlasy jí zesvětlely vzrušením. Otcovy schůzky s Yardou obyčejně trvají hodiny, pomyslela si. Nemá smysl tady vysedávat a čekat, až skončí…

Mab se otočila, aby si něco vzala ze stolu, a když se podívala zpátky, Siri už stačila vyrazit ze dveří a byla na cestě ke královským stájím. O pár minut později už cválala z paláce, na sobě svůj oblíbený hnědý plášť, a byla tak rozjařená, že jí vlasy úplně zezlátly. Pěkná rychlá jízda bude ten nejlepší způsob, jak zakončit den.

Koneckonců, trest ji stejně nemine.

*

Dedelin, král Idrisu, položil dopis na stůl. Už na něj hleděl dost dlouho. Byl čas se rozhodnout, zda má svou nejstarší dceru poslat na smrt.

Přestože začínalo jaro, v místnosti bylo chladno. Na idriské vysočině bylo teplo vzácné, lidé po něm toužili a užívali si je, protože v létě trvalo jen chvilku. Komnata navíc působila stroze. V prostotě je krása a ani král nemá právo být okázalý.

Dedelin vstal a podíval se z okna na nádvoří. Podle světových měřítek byl palác malý ? jen přízemní, se špičatou dřevěnou střechou a tlustými zdmi. Ale na Idris byl velký a téměř velkolepý. To se dalo odpustit, protože sloužil i jako poradní sál a řídilo se odtud celé království.

Král se úkosem podíval na generála Yardu. Statný muž stál a čekal, ruce sepnuté za zády, hustý plnovous na třech místech svázaný. Kromě něj a krále v místnosti nikdo nebyl.

Dedelin se znovu podíval na dopis. Papír byl jasně růžový a křiklavá barva byla na jeho stole nápadná jako kapka krve na sněhu. Růžová se v Idrisu nevyskytovala. Ale v Hallandrenu, světovém centru barvířství, byly takové nevkusné odstíny běžné.

„Nuže, starý příteli?“ zeptal se Dedelin. „Máš pro mě nějakou radu?“

Generál Yarda zavrtěl hlavou. „Válka bude, Vaše Veličenstvo. Cítím to ve vzduchu a čtu to ve zprávách našich vyzvědačů. Hallandren nás stále považuje za buřiče. Naše průsmyky vedoucí na sever jsou pro ně příliš lákavé. Napadnou nás.“

„Takže bych ji neměl posílat,“ řekl Dedelin a opět se zadíval z okna. Na nádvoří se hemžili lidé v kožešinách a pláštích, přicházející na trh.

„Válku nemůžeme zastavit, Vaše Veličenstvo,“ pravil Yarda. „Ale… můžeme ji oddálit.“

Dedelin se otočil od okna zpátky do místnosti.

Yarda k němu přistoupil a tiše promluvil: „Tohle není vhodná doba, Vaše Veličenstvo. Naše vojsko se ještě nevzpamatovalo z nájezdů Vendisů z minulého podzimu, a v zimě nám vyhořely sýpky…“ Potřásl hlavou. „Nemůžeme si dovolit obrannou válku v létě. Náš nejlepší spojenec proti Hallandrenu je sníh. Nemůžeme dovolit, aby začali, až jim se to bude hodit. Jestli jim to umožníme, je po nás.“

Jeho slova dávala smysl.

„Vaše Veličenstvo,“ pokračoval Yarda, „oni jen čekají na to, že porušíme smlouvu a dáme jim tím záminku k útoku. Když učiníme první krok, oni nás napadnou.“

„Když smlouvu splníme, stejně nás napadnou,“ odporoval Dedelin.

„Ale později. Možná o celé měsíce. Přece víte, jak je hallandrenská politika pomalá. Když dodržíme smlouvu, budou následovat debaty a hádky. Kdyby pokračovaly až do zimy, získali bychom čas, který tak nutně potřebujeme.“

Všechno to do sebe přesně, krutě zapadalo. Dedelin celá léta vyčkával a pozoroval, jak je hallandrenský dvůr čím dál agresivnější a rozbouřenější. Každým rokem se ozývaly hlasy vyžadující útok na „vzbouřené“ Idrisany žijící na vysočině. Každým rokem byly tyto hlasy silnější a bylo jich víc. Každým rokem držela Dedelinova smířlivá politika vojsko za hranicemi obtížněji. Možná doufal, že vůdce povstání Vahr a jeho odpadlíci z Pahn Kahlu odvedou pozornost od Idrisu, ale Vahra zajali a jeho takzvaná armáda se rozprchla. Jeho čin způsobil jen to, že Hallandren se začal tím více soustředit na své nepřátele.

Mír nevydrží. Ne s Idrisem, představujícím lákavé, zralé ovoce, ne s obchodními cestami, které byly tak cenné. Ne se současnou úrodou hallandrenských bohů, kteří se zdáli ještě nevyzpytatelnější než jejich předchůdci. To všechno Dedelin věděl. A také věděl, že porušit smlouvu by bylo bláznovství. Když vás hodí do jámy lvové, tak to zvíře prostě neprovokujete.

Yarda přišel za králem k oknu, opřel se loktem o rám a vyhlédl ven. Byl to drsný muž, zrozený z drsných zim, a byl proto také jeden z nejlepších mužů, které Dedelin znal ? v hloubi duše si přál, aby se Vivenna mohla provdat za generálova syna Parlina.

Bylo to bláznovství. Dedelin vždycky věděl, že tenhle den přijde. Smlouvu navrhl sám, a ta požadovala, aby poslal svou dceru do Hallandrenu jako nevěstu Božího krále. Hallandren potřeboval dceru z královské krve, aby do své monarchie opět vtělil tradiční dynastii. Bylo to něco, po čem ti zpustlí a nadutí lidé z hallandrenských nížin odjakživa toužili, a jen tento specifický článek smlouvy Idris dvacet let chránil před jejich vpádem.

Smlouva byla prvním oficiálním činem Dedelinovy vlády, pracně dojednaným po vraždě jeho otce. Dedelin stiskl čelisti. Jak rychle se podrobil rozmarům nepřátel! Ale stejně by to udělal znovu, panovník Idrisu by pro svůj lid udělal cokoli. V tom právě byl velký rozdíl mezi Idrisem a Hallandrenem.

„Když ji pošleme, Yardo,“ zoufal si Dedelin, „posíláme ji na smrt.“

„Třeba jí neublíží,“ řekl Yarda po hodné chvíli.

„Ty víš, že ano. První věc, kterou udělají, až vypukne válka, bude, že ji použijí proti mně. Je to Hallandren. Ve jménu Austreho, vždyť oni si zvou do svých paláců Probouzeče!“

Yarda mlčel. Nakonec potřásl hlavou. „Podle posledních zpráv se jejich armáda rozrostla o nějakých čtyřicet tisíc Neživých.“

Pane bože barev, pomyslel si Dedelin a opět pohlédl na dopis. Bylo to jednoduché. Vivenna už oslavila dvaadvacáté narozeniny a podmínky smlouvy stanovily, že dál už Dedelin čekat nemůže.

„Poslat Vivennu je špatný plán, ale lepší nemáme,“ pravil Yarda. „Když budu mít víc času, myslím, že bych dokázal přivést na naši stranu Tetradelany ? od Velké války Hallandren nenávidí. A možná i najdu způsob, jak povzbudit Vahrovy rozprášené rebely v samotném Hallandrenu. Přinejmenším ale budeme moci budovat armádu, shromažďovat zásoby a žít o rok déle.“ Otočil se ke králi. „Jestli princeznu Hallandreňanům nepošleme, budou to chápat tak, že válka vypukla z naší viny. A kdo nás podpoří? Všichni budou chtít vědět, proč jsme odmítli dodržet smlouvu, kterou sepsal náš vlastní král!“

„A když jim Vivennu pošleme, dáme jejich monarchii královskou krev, a tím jim vznikne skutečně legitimní nárok na naši vysočinu!“

„Možná,“ přitakal Yarda. „Ale oba víme, že nás stejně napadnou, tak co je nám po jejich nárocích? Takhle možná aspoň s útokem počkají, než se narodí dědic.“

Víc času. Generál vždycky žádal víc času. Ale co když ten čas bude krále stát jeho vlastní dítě?

Yarda by neváhal poslat jednoho vojáka na smrt, kdyby to vyneslo dost času na to, aby lépe připravil své vojsko na útok, pomyslel si Dedelin. Jsme Idrisané. Jak bych mohl žádat od své dcery méně, než bych žádal od svého vojáka?

Byla to jen představa Vivenny polapené v náruči Božího krále, přinucené porodit té ohavné bytosti dítě… Vlasy mu téměř vybledly starostí. To dítě, jeho krev, bude mrtvě narozené monstrum, které se stane příštím Navráceným bohem Hallandrenu.

Je ještě jeden způsob, našeptávala mu část jeho mysli. Nemusíš posílat Vivennu…

Někdo zaklepal na dveře. Oba se otočili a Dedelin vyzval návštěvníka, aby vstoupil. Snadno uhodl, kdo to je.

Stála tam Vivenna, v nenápadných šedých šatech, a vypadala tak mladě, až se mu sevřelo srdce. A přesto byla dokonalým obrazem idriské ženy ? vlasy spletené do skromného uzlu, žádná líčidla, která by poutala pozornost k její tváři. Nebyla plachá, ale ani mírná jako některé šlechtičny ze severních království. Byla prostě vyrovnaná. Ovládající se, tvrdá a schopná. Dokonalá. Idrisanka.

„Už jsi tu několik hodin, otče,“ podotkla Vivenna a uctivě sklonila hlavu před Yardou. „Služebnictvo mluví o pestrobarevné obálce, kterou generál nesl, když sem vstoupil. Myslím, že vím, co obsahovala.“

Dedelin se jí podíval do očí a pak ukázal, aby se posadila. Tiše zavřela dveře a vzala si jednu z dřevěných židlí, stojících u stěny. Usedla. Yarda po způsobu mužů zůstal stát. Vivenna pohlédla na dopis ležící na stole. Byla klidná, své vlasy ovládala natolik, že zůstaly uctivě černé. Byla dvakrát zbožnější než Dedelin a na rozdíl od své nejmladší sestry na sebe nikdy neupozorňovala výlevy emocí.

„Asi bych se tedy měla připravit na odjezd,“ řekla Vivenna prostě s rukama v klíně.

Dedelin otevřel ústa, ale žádná námitka ho nenapadla. Letmo pohlédl na Yardu, ale ten jen odevzdaně zavrtěl hlavou.

„Na tohle jsem se chystala celý život, otče,“ pokračovala Vivenna. „Jsem připravená. Ale Siri to ponese těžce. Před hodinou si vyjela na koni. Měla bych odjet z města dřív, než se vrátí. Tím zabráníme případné scéně, kterou by mohla ztropit.“

„Pozdě,“ prohlásil Yarda. Ušklíbl se a ukázal k oknu. Lidé na nádvoří se rozprchli, aby udělali místo jezdkyni cválající jejich středem. Měla na sobě tmavohnědý plášť, jehož odstín byl málem barevný, a samozřejmě měla rozpuštěné vlasy.

Byly úplně plavé.

Dedelin se rozzuřil. Jen Siri dokázala, že nad sebou ztrácel kontrolu. A jako opravdovou ironii pocítil, že v záchvatu hněvu jeho vlastní vlasy mění barvu. Kdo by se na něj v tu chvíli díval, mohl spatřit, jak několik černých kadeří na jeho hlavě zesvětlelo do ruda. Schopnost měnit barvu vlasů byla poznávacím znakem královské rodiny, která uprchla na idriskou vysočinu, když vyvrcholila Velká válka. Ostatní mohli své emoce snadno skrývat. Členové královské rodiny je však prozrazovali barvou vlasů na svých hlavách. Pokud se je nenaučili perfektně ovládat.

Vivenna, dokonalá jako vždycky, ho pozorovala a její přítomnost mu dala sílu přimět vlasy, aby opět zčernaly. Ovládat královské kadeře vyžadovalo silnější vůli, než mohl prostý člověk vůbec pochopit, a Dedelin sám nevěděl, jak to Vivenna tak dobře dokáže.

Chudinka, neměla žádné dětství, pomyslel si. Vivennin život od narození směřoval k této jediné události. Jeho prvorozené dítě, dcera, která se vždycky zdála být jeho součástí, žena, která si už vysloužila lásku a úctu svého lidu. V duchu v ní viděl královnu, kterou se stane, silnější, než je on sám. Někoho, kdo by je mohl provést temnými dny na obzoru.

Ale jen jestli bude tak dlouho naživu.

„Připravím se na cestu,“ oznámila Vivenna stručně a vstala.

„Ne,“ řekl Dedelin.

Yarda i Vivenna se k němu otočili.

„Otče,“ namítla Vivenna, „jestli porušíme smlouvu, bude to znamenat válku. Jsem připravená se pro svůj lid obětovat. Tak jsi mě to naučil.“

„Nikam nepojedeš,“ pravil Dedelin pevně a obrátil se k oknu. Venku se Siri smála s jedním ze stájníků. Dedelin slyšel výbuch jejího smíchu i z dálky a viděl, že její vlasy změnily barvu na plamenně červenou.

Bože barev, odpusť mi, pomyslel si. Pro otce je to strašná volba. Smlouva jasně říká, že až bude Vivenně dvaadvacet, musím poslat svou dceru do Hallandrenu. Ale neříká, kterou dceru mám poslat.

Kdyby do Hallandrenu neposlal žádnou ze svých dcer, udeří okamžitě. Když pošle nesprávnou, možná se rozhněvají, ale nezaútočí, to věděl. Počkají, až se narodí dědic. To poskytne Idrisu přinejmenším devět měsíců.

A kdyby se pokusili použít Vivennu proti mně, přemýšlel dál, vím, že bych to neunesl a vzdal bych se. Pro Idrisana, navíc samotného krále, byla hanba připustit, že povyšuje jednu ze svých dcer nad druhou, ale koneckonců právě to ho přimělo k rozhodnutí.

Dedelin se otočil zpátky do místnosti. „Vivenno, ty se za tyranského boha našich nepřátel neprovdáš. Pošlu místo tebe Siri.“

2

Siri seděla v drkotajícím kočáře jako omráčená. S každým nárazem a otřesem se její domov víc a víc vzdaloval.

Uplynuly dva dny a stále tomu nerozuměla. Tohle byl Vivennin úkol. Každý to chápal. V Idrisu se Vivennino narození oslavovalo. Král ji nechal vyučovat, jakmile začala chodit, školili ji ve dvorských způsobech a politice. Druhá dcera, Fafen, také dostávala lekce, čistě pro případ, že by Vivenna před svatbou zemřela. Ale Siri ne. Byla přebytečná. Nedůležitá.

Teď už ne.

Pohlédla z okna. Otec ji na jih poslal v nejhezčím kočáře království a s čestnou gardou dvaceti vojáků. Společně s dohlížitelem a několika mladými sluhy tvořili nádhernější procesí, než Siri kdy viděla. Hraničilo to s nepřípustnou okázalostí ? což by ji mohlo uchvátit, kdyby ji nevezli pryč z Idrisu.

Takhle to nemá být, myslela si. Nic z toho se nemělo stát!

A přece se stalo.

Nic nedávalo smysl. Kočár kodrcal a ona jen otupěle seděla. Měli mě aspoň nechat jet na koni, pomyslela si, místo aby mě nutili sedět v tomhle kočáře. Ale to by bohužel nebyl vhodný způsob, jak vjet do Hallandrenu.

Hallandren.

Cítila, jak se jí vlasy strachem barví do popelava. Posílají ji do Hallandrenu, do království, které Idrisané proklínají s každým druhým dechem. Jestli ještě vůbec někdy uvidí svého otce, bude to za hodně dlouho. Nebude si povídat s Vivennou ani poslouchat učitele, nebude vysedávat v kuchyni s Mab, jezdit na královských koních, ani hledat venku květiny. Bude…

Stane se ženou Božího krále. Hrůzovládce z Hallandrenu, tvora, který nikdy nezažil, co to je, nadechnout se jako živá bytost. V Hallandrenu má Boží král absolutní moc. Může člověka nechat popravit, kdy se mu zachce.

Ale já budu v bezpečí, ne? pomyslela si. Budu jeho manželka.

Manželka. Budu se vdávat.

Ach Austre, bože barev… sténala v duchu. Udělalo se jí špatně. Schoulila se a přitáhla si kolena k hrudi ? vlasy jí zbělely tak, že skoro svítily ? a stočila se na sedadle kočáru do klubíčka. Nevěděla, jestli otřesy, které cítí, způsobuje její vlastní chvění, nebo natřásání kočáru na jeho neúprosné cestě na jih.

*

„Myslím, že bys to měl znovu uvážit, otče,“ řekla Vivenna klidně. Seděla úhledně s rukama v klíně, jak ji naučili.

„Už jsem o tom přemýšlel několikrát,“ pravil Dedelin odmítavě. „Rozhodl jsem se.“

„Ale Siri se pro ten úkol nehodí.“

„Zvládne to dobře,“ řekl král, zatímco si prohlížel papíry na svém stole. „Všechno, co opravdu musí udělat, je mít dítě. Jsem si jistý, že na takový úkol stačí.“

A co potom moje školení? pomyslela si Vivenna hořce. Dvacet dva let příprav. K čemu to bylo, když jediným jejich účelem je nakonec jen poskytnout příhodnou dělohu?

Udržovala si černou barvu vlasů, mluvila klidně a v obličeji se jí nehnul ani sval. „Siri je určitě celá bez sebe,“ řekla. „Nemyslím, že je schopná to zvládnout po citové stránce.“

Otec vzhlédl. Jeho vlasy nabraly červený nádech ? černá z nich stékala jako barva z plátna ? prozradily jeho rozmrzelost.

Její odjezd mu vadí víc, než je ochotný přiznat.

„Je to pro blaho našeho lidu, Vivenno,“ řekl a se zřejmým úsilím se snažil navrátit vlasům černou barvu. „Jestli bude válka, Idris tě bude potřebovat tady.“

„Jestli bude válka, co bude se Siri?“

Otec se odmlčel. „Možná, že válka nebude,“ prohodil nakonec.

Austre… pomyslela si Vivenna s úlekem. On tomu nevěří. On si myslí že ji poslal na smrt.

„Vím, co si myslíš,“ prohlásil její otec a zahleděl se na ni vážnýma očima. „Ale jak bych mohl dát jedné z vás přednost? Jak bych mohl poslat Siri, aby tam zemřela, a tebe tu nechat žít? Neudělal jsem to proto, že bych jednu z vás stavěl výš než druhou, ať si lidé myslí, co chtějí. Udělal jsem, co bude pro Idris nejlepší, pokud přijde válka.“

Až přijde válka. Vivenna vzhlédla a podívala se otci do očí. „Já jsem měla válce zabránit, otče. Já jsem měla být nevěstou Božího krále! Já jsem s ním měla mluvit a přesvědčit ho. Učili jste mě politickému umění, jejich zvykům a ?“

„Zabránit válce?“ přerušil ji otec. Teprve teď si Vivenna uvědomila, jak neomaleně s ním mluvila. Uhnula očima.

„Vivenno, dítě,“ řekl její otec. „Téhle válce se nedá zabránit. Jen slib, že jim dáme dceru z královské krve, jim celou dobu bránil v útoku. Tím, že jsme poslali Siri, jsme možná získali trochu času. A… možná že tam, kam jsem ji poslal, bude v bezpečí, až se válka rozzuří. Možná, že si jejího královského původu budou cenit natolik, že ji nechají naživu ? třeba pro případ, že by dědic, kterého jim dá, zemřel.“ Zadíval se do dálky. „Ano,“ pokračoval, „možná to není Siri, o koho bychom se měli bát, ale…“

Ale my, dokončila v duchu Vivenna. Neznala všechny válečné plány svého otce, ale věděla dost. Idris nebude mít ve válce převahu. Je jen málo pravděpodobné, že by vyhráli střet s Hallandrenem. Pro zdejší lidi a jejich způsob existence bude život v područí Hallandrenu zničující.

„Otče, já ?“

„Prosím, Vivenno,“ pravil tiše. „Už o tom nemohu dál mluvit. Teď jdi, promluvíme si později.“

Později. Až bude Siri daleko, až bude mnohem obtížnější přivést ji zpátky. Přesto vstala. Byla poslušná, tak ji vychovali. To byla jedna z věcí, která ji vždycky odlišovala od její malé sestry.

Vyšla z otcovy pracovny, zavřela za sebou dveře, a když procházela chodbami dřevěného paláce, předstírala, že nevnímá upřené pohledy a neslyší šepot. Vrátila se do svého malého, prostého pokoje bez ozdob, sedla si na postel a složila ruce do klína.

Vůbec nesouhlasila s úsudkem svého otce. Mohla něčeho dosáhnout. Měla se stát nevěstou Božího krále. To by jí poskytlo vliv u dvora. Bylo všeobecně známo, že Boží král se příliš nestaral o politiku své země, ale jako jeho žena by jistě mohla sehrát nějakou roli v obraně svého lidu.

A její otec to všechno zahodil?

Opravdu si musí myslet, že neexistuje nic, co by vpádu zabránilo. Z čehož plyne, že Siri je jen další politický manévr za účelem získání času. Přesně to, co Idris dělá už celá desetiletí. V každém případě však, jestli je obětování královské dcery Hallandrenu tak důležité, měla to opravdu být ona, Vivenna. Vždycky to byla její povinnost, aby se připravila na manželství s Božím králem. Ona. Ani Fafen ne, a docela určitě ne Siri, ale Vivenna.

Necítila v sobě žádný vděk, že je toho uchráněná. Ani neměla pocit, že lépe poslouží svému lidu, když zůstane v Bevalisu. Kdyby otec zemřel, generál Yarda by byl určitě vhodnější než Vivenna, aby vedl národ v době války. Kromě toho Ridger, Vivennin mladší bratr, se léta připravoval na to, že se stane dědicem trůnu.

Zachránili ji zbytečně. Cítila to jako trest svého druhu. Poslouchala, učila se, připravovala se a procvičovala své znalosti. Každý říkal, že je dokonalá. Proč teď tedy není dost dobrá, aby se svého úkolu pro svůj národ zhostila?

Nemohla najít žádnou odpověď. Zbývalo jí jen sedět s rukama v klíně, trápit se a smířit se s hrozivou pravdou. Ukradli jí účel jejího života a dali ho její sestře. Byla teď přebytečná. Nedůležitá. K ničemu.

*

„Co si myslí, že dělá?“ bouřila se Siri. Napůl visela z okna kočáru kodrcajícího po nedlážděné cestě. Vedle povozu pochodoval v odpoledním světle mladý voják a vypadal celý nesvůj.

„Myslím to vážně,“ řekla Siri nešťastně. „Co si myslí, že poslal mě, abych se provdala za Božího krále? To je přece pitomost, ne? Určitě jsi už slyšel, co já provádím. Utíkám, toulám se, když se nikdo nedívá. Zanedbávám učení. Mívám záchvaty vzteku, vždyť se vůbec neumím ovládat, pro jméno barev! Jen se podívej na moje vlasy!“

Voják se na ni koutkem oka podíval, ale jinak nereagoval. Siri to vlastně bylo jedno. Neječela ani tak na něj, jako kvůli ječení samotnému. Nebezpečně se nahýbala z okna a cítila, jak si vítr hraje s jejími vlasy ? dlouhými, rovnými a rudými. Živila v sobě vztek, protože když zuřila, aspoň neplakala.

Zelené jarní kopce idriské vysočiny pomalu mizely v dálce a den už také končil. Po pravdě řečeno, možná už byli v Hallandrenu ? hranice mezi oběma královstvími byla nejasná. Nebylo na tom nic divného, vždyť až do Velké války byli jedním národem, jednou zemí.

Podívala se na chudáka strážného. Jediný způsob, jak se vyrovnat se zuřící princeznou, byl ignorovat ji. Siri konečně vklouzla zpět do kočáru. Neměla s ním tak jednat, ale koneckonců, právě ji prodali jako kus skopového ? odsouzenou na základě smlouvy sepsané dávno předtím, než se narodila. Jestli někdo měl právo na záchvat vzteku, byla to ona.

Možná, že to je ten důvod, pomyslela si trpce. Třeba otce už unavovaly moje nálady a prostě se mě chtěl zbavit.

To se zdálo trochu přehnané. Se Siri se dalo jednat jinak ? jistě by se našly snazší způsoby, než poslat ji, aby zastupovala Idris u cizího dvora. Tak proč? Opravdu si otec myslí, že ona to zvládne líp? Nad tím se musela zamyslet. Ale hned jí došlo, jak je to směšné. Otec by si přece nemohl myslet, že to Siri zvládne lépe než Vivenna. Nikdo není lepší než Vivenna.

Siri vzdychla a pocítila, jak její vlasy mění barvu do zadumané hnědé. Aspoň že krajina byla zajímavá ? aby zapomněla na své zoufalství, nechala se jí chvíli rozptylovat. Hallandren ležel v nížině, kde rostly tropické pralesy a žila divná, pestrobarevná zvířata. Siri o tom slyšela od tuláků a četla v knížkách, které jí občas vnutili učitelé. Myslela si, že ví, co očekávat. Ale jak strohé kopce ustupovaly barevným loukám a potom se kolem cesty objevily řady stromů, začínala si uvědomovat, že je tu něco, co žádná kniha ani vyprávění nemohu přiměřeně obsáhnout.

Barvy.

Na vysočině byly ostrůvky květin vzácné a daleko od sebe, jako kdyby cítily, že se do idriského světa vůbec nehodí. Tady se zdálo, že jsou všude. Drobné kvítky pokrývaly zem v celých kobercích. Ze stromů visely velké, převislé růžové květy jako svazky hroznů a květiny rostly všude ve velkých trsech prakticky jedna na druhé. I plevel kvetl. Kdyby se vojáci po květinách nedívali s takovým nepřátelstvím v očích, byla by si nějaké natrhala.

Jestli to vzbuzuje úzkost ve mně, uvědomila si, co to asi dělá s nimi. Není jediná, koho poslali daleko od rodiny a přátel. Kdy se tihle muži budou smět vrátit? Najednou se cítila ještě provinileji za to, že se v přítomnosti mladého vojáka lépe neovládla.

Pošlu je zpátky, až tam dorazím, řekla si. Její vlasy zbělely. Když pošle své lidi domů, ocitne se sama ve městě plném Neživých, Probouzečů a pohanů.

Ale k čemu by jí bylo dvacet vojáků? Bude lepší, když se aspoň někdo bude moci vrátit domů.

*

„Člověk by si myslel, že budeš šťastná,“ prohodila Fafen. „Koneckonců, už si nemusíš vzít za muže nepřátelského tyrana.“

Vivenna hodila do košíku modrofialovou bobuli a přešla k dalšímu keři. Fafen pracovala vedle ní. Měla bílou mnišskou róbu a vlasy ostříhané dohola. Fafen byla v každém ohledu prostřední sestra ? menší než Vivenna a větší než Siri, méně spořádaná než Vivenna a zdaleka ne tak bezstarostná jako Siri. Byla trochu zaoblenější než její sestry, což přitahovalo zraky několika mladíků z vesnice. Ale skutečnost, že by sami museli vstoupit do řádu, kdyby si ji chtěli vzít, je odrazovala. Pokud si Fafen uvědomovala, jak je oblíbená, nikdy to nedávala najevo. Rozhodnutí, že se stane mniškou, učinila ještě před svými desátými narozeninami a otec s tím z celého srdce souhlasil. Každá šlechtická nebo zámožná rodina byla tradičně povinna poslat jednoho potomka do kláštera. Sobectví bylo hříchem proti Pěti vizím, i kdyby se týkalo vlastní rodiny.

Sestry sbíraly bobule, které Fafen později rozdá potřebným. Plody zbarvily prsty mnišky slabě do fialova. Vivenna měla rukavice. Tolik barvy na jejích rukou by vypadalo nevhodně.

„Ano,“ pokračovala Fafen, „myslím si, že to celé chápeš špatně. Prosím tě, vždyť ty se chováš, jako by sis zrovna přála jet dolů na jih a vdát se za to Neživé monstrum.“

„On není Neživý,“ namítla Vivenna. „Susebron je Navrácený, a v tom je velký rozdíl.“

„Ale je to falešný bůh. A kromě toho, každý ví, jaký je to hrozný netvor.“

„Ale bylo na mně, abych tam jela a provdala se za něho. To byla moje podstata, Fafen. Bez ní nejsem nic.“

„Nesmysl,“ odsekla Fafen. „Tak teď budeš dědičkou namísto Ridgera.“

A tím ještě víc rozvrátím řád věcí, pomyslela si Vivenna. Nemám právo brát mu jeho úděl.

Ale přešla to mlčením. Už hájila svůj názor několik minut a nebylo by vhodné pokračovat. Vhodné. Vivenna se dosud nikdy necítila tak stísněná tím, že se musí chovat za všech okolností vhodně. Její emoce se stávaly čím dál… nevhodnější.

„A co Siri?“ zeptala se mimoděk. „Ty jsi ráda, že to potkalo ji?“

Fafen vzhlédla a trochu se sama pro sebe zamračila. Měla sklon příliš věci nepromýšlet, pokud před ně nebyla přímo postavená. Vivenna se trochu zastyděla za svou necitlivou poznámku, ale s Fafen to někdy jinak nešlo.

„Máš pravdu,“ přitakala Fafen. „Nevím, proč jsme museli vůbec někoho posílat.“

„Kvůli smlouvě,“ řekla Vivenna. „Chrání naše lidi.“

„Austre chrání naše lidi,“ opáčila Fafen a přešla k dalšímu keři.

A ochrání Siri? pomyslela si Vivenna. Chudinka nevinná, rozmarná Siri. Nikdy se nenaučila ovládat. U hallandrenského Božího dvora ji sežerou zaživa. Siri nebude chápat politiku, vrážení nožů do zad, falešné úsměvy a lži. Bude také přinucena porodit příštího Božího krále Hallandrenu. Na vykonání této povinnosti se Vivenna nikdy netěšila. Byla by to oběť, ale její oběť, provedená ochotně pro bezpečí jejího národa.

Takové myšlenky trápily Vivennu, dokud s Fafen neskončily se sbíráním plodů. Pak se vydaly z kopce dolů do vesnice. Jako všichni mniši dělala Fafen všechnu svou práci pro dobro druhých lidí. Hlídala stáda, sklízela úrodu a pomáhala v domácnostech, kde na to sami nestačili.

Když teď už neměla žádnou povinnost, Vivenna si připadala neužitečná. Ale když se nad tím zamyslela, přece jen existoval někdo, kdo ji ještě potřeboval. Někdo, kdo před týdnem odjel vyděšený a se slzami v očích a kdo na svou starší sestru hleděl zoufalým pohledem.

Ať si její otec říkal, co chtěl, v Idrisu Vivennu nikdo nepotřeboval. Tady byla zbytečná. Ale znala lid, kulturu a společnost v Hallandrenu. A cestou do vsi, když kráčela vedle Fafen, se jí v hlavě začal rodit nápad.

Nápad, který na žádný myslitelný způsob nebyl… vhodný.

3

Hymnus si nepamatoval, jak umřel.

Jeho kněží ho však ujišťovali, že jeho smrt byla neobyčejně inspirující. Vznešená. Nádherná. Hrdinská. Nikdo se Nenavrátil, pokud nezemřel způsobem prokazujícím velké ctnosti lidské existence. Proto Duhové tóny posílaly Navrácené zpět ? sloužili jako příklady a jako bohové lidem, kteří ještě žili.

Každý bůh něco představoval, nějaký ideál, vztahující se k hrdinské smrti, kterou zemřel. Hymnus zemřel neobyčejně statečně ? nebo mu to aspoň kněží tvrdili. Sám se na tu událost nepamatoval, stejně jako si nemohl vzpomenout na nic ze svého života, než se stal bohem.

Tiše si vzdychl, už nemohl spát. Převalil se, a když si na své velkolepé posteli sedl, cítil se slabý. Mysl mu zatěžovaly vize a vzpomínky ? potřásl hlavou, aby se zbavil mlhy spánku.

Vstoupili sluhové, beze slova reagující na potřeby svých bohů. Hymnus byl jedním z mladších božstev, protože se Navrátil teprve před pěti lety. U Božího dvora byly asi dva tucty bohů a hodně jich bylo mnohem důležitějších ? a mnohem sběhlejších v politice než Hymnus. A nad nimi všemi panoval Susebron, Boží král Hallandrenu.

I když byl tak mladý, zasloužil si vlastní obrovský palác. Spal v místnosti s hedvábnými závěsy zbarvenými jasně červeně a žlutě. Jen pro sebe měl desítky různých komnat, všechny vyzdobené a zařízené podle jeho rozmarů. O jeho potřeby se staraly stovky sloužících a kněží, ať chtěl nebo ne.

A to všechno, pomyslel si, jen proto, že si nedovedu vybavit vlastní smrt. Vstal. Mírně se mu zatočila hlava. Dnes je jeho hodovní den. A nenabude síly, dokud se nenasytí.

Přistoupili k němu sluhové nesoucí jasně červený a žlutý oděv. Jakmile některý ze sluhů vstoupil do jeho aury, všechno na něm ? pleť, vlasy i oblečení ? se rozzářilo nejjasnějšími barvami. Syté odstíny byly daleko nádhernější, než by dokázal i ten nejlepší barvířský prostředek. To byl účinek Hymnovy vrozené biochromy ? měl víc Dechu než tisíce lidí dohromady. Příliš si toho necenil. Nemohl ho použít, aby oživil neživé předměty nebo mrtvá těla ? byl bůh, ne Probouzeč. Svůj božský Dech nemohl nikomu dát, ba ani půjčit.

Vlastně mohl, ale jen jednou, a to by ho zároveň zabilo.

Sluhové pokračovali v péči a zahalili ho do skvělé róby. Hymnus byl víc než o hlavu větší než kdokoli jiný v místnosti. Měl široká ramena a vypracované svaly, které si nezasloužil, uváží-li se, kolik času strávil povalováním.

„Spal jste dobře, Vaše Milosti?“ ozvalo se za ním.

Hymnus se otočil. Jeho velekněz Llarimar byl vysoký, zavalitý muž, který nosil brýle a choval se neuvěřitelně vyrovnaně. V rukou, téměř zakrytých dlouhými rukávy rudého a žlutého hábitu, nesl tlustou knihu. Jak jeho oděv, tak kniha zajiskřily barvami, když vstoupil do Hymnovy aury.

„Spal jsem fantasticky, Zvěde,“ zívl Hymnus. „Noc plná zlých a podivných snů, jako vždycky. Ohromně uklidňující.“

Kněz zvedl obočí. „Říkáte mi Zvěde?“

„Ano,“ přitakal Hymnus. „Rozhodl jsem se, že ti dám novou přezdívku. Zvěd. Hodí se k tobě, protože pořád slídíš kolem a do všeho strkáš nos.“

„Jsem poctěn, Vaše Milosti,“ prohlásil Llarimar a posadil se na židli.

Bože barev, pomyslel si Hymnus, copak se ten člověk nikdy nerozčílí?

Llarimar otevřel svou knihu. „Začneme?“

„Jestli je to nutné,“ souhlasil Hymnus. Sluhové dovázali stuhy, pozapínali spony a nařasili hedvábí. Každý z nich se uklonil a ustoupil ke stěně.

Llarimar si vzal brk. „Co si tedy pamatujete ze svých snů?“

„Ale vždyť víš.“ Hymnus sebou plácl na jednu ze svých pohovek a rozvalil se v celé své mohutnosti. „Nic doopravdy důležitého.“

Llarimar nespokojeně sevřel rty. Do místnosti začaly proudit zástupy dalších sluhů, přinášejících rozličné mísy s jídlem. Obyčejná, lidská strava. Jako Navrácený ji Hymnus vlastně nepotřeboval. Je to jen požitek. Zakrátko dostane něco daleko… božštějšího. To mu dá dost síly, aby přežil další týden.

„Prosím, pokuste se rozpomenout na své sny, Vaše Milosti,“ požádal Llarimar svým zdvořilým, leč pevným způsobem. „Nezáleží na tom, jak nevýznamné se mohou jevit.“

Hymnus si povzdechl a pohlédl ke stropu. Strop byl samozřejmě pomalovaný ? zobrazoval tři pole obklopená kamenitými pastvinami. Byla to vize jednoho z jeho předchůdců. Hymnus zavřel oči a pokusil se soustředit. „Kráčel jsem… po pláži,“ začal. „A nějaká loď odplouvala beze mne. Nevím, kam měla namířeno.“

Llarimarovo pero začalo rychle škrábat po papíru. Pravděpodobně v té vzpomínce nalézal všemožné symboly. „Byly tam nějaké barvy?“ zeptal se kněz.

„Loď měla červenou plachtu,“ vzpomínal Hymnus. „Písek byl samozřejmě hnědý a stromy zelené. Z nějakého důvodu mám ale dojem, že voda v oceánu byla červená, stejně jako loď.“

Llarimar zuřivě psal. Vždycky ho vzrušilo, když si Hymnus pamatoval barvy. Hymnus otevřel oči a zíral na strop s obrazem. Nedbale natáhl ruku a vzal si z talíře, který mu sluha podával, několik třešní.

Proč by neměl lidem dopřát své sny? I když pokládá věštění za hloupost, nemá právo si stěžovat. Má nesmírné štěstí. Má božskou biochromatickou auru, postavu, jakou by mu záviděl každý muž, a dost přepychu pro deset králů. Nemá nejmenší právo dělat potíže.

Jenomže… Hymnus byl pravděpodobně jediný bůh na světě, který nevěřil ve vlastní náboženství.

„Viděl jste v tom snu ještě něco, Vaše Milosti?“ zeptal se Llarimar a vzhlédl od knihy.

„Tys tam byl, Zvěde.“

Llarimar se zarazil a mírně pobledl. „Já… že jsem tam byl?“

Hymnus přikývl. „Omlouval ses, že mě pořád obtěžuješ a bráníš mi v mém hýření. Pak jsi mi přinesl velkou láhev vína a zatančil jsi. Opravdu, bylo to pozoruhodné.“

Llarimar ho obdařil tvrdým pohledem.

Hymnus povzdechl. „Ne, nic jiného tam nebylo. Jen ta loď. A i její obraz už bledne.“

Llarimar kývl, vstal a pokynul sluhům, aby ustoupili ? i když samozřejmě zůstali v místnosti a postávali okolo s mísami ořechů, vína a ovoce, pro případ, že by bůh něco chtěl. „Půjdeme, Vaše Milosti?“ zeptal se Llarimar.

Hymnus vzdychl a vstal. Cítil se vyčerpaný. Přiběhl sluha a upravil mu sponu, která se rozepnula, když si sedl.

Hymnus, skoro o půl metru vyšší než kněz, vykročil za Llarimarem. Nábytek i dveře byly nicméně přizpůsobeny Hymnově velikostí, takže se sluhové i kněží zdáli nepatřičně malí. Procházeli přímo mezi sály, nepoužívali chodby. Ty byly pro služebnictvo a vedly jen venku, po obvodu. Hymnus kráčel po přepychových kobercích od severních národů a kolem překrásné keramiky z druhé strany Vnitřního moře. Stěny komnat byly ověšeny obrazy a básněmi vyvedenými půvabnou kaligrafií od nejlepších umělců Hallandrenu.

Uprostřed pláce byla malá čtvercová místnost, která nebyla vyzdobená v Hymnových barvách, červené a žluté. Tady byly stuhy tmavších barev ? tmavomodré, tmavozelené a krvavě rudé. Každá barva byla ve svém odstínu dokonalá, ale to mohl rozeznat jen někdo, kdo dosáhl Třetí úrovně.

Když Hymnus vstoupil do pokoje, barvy se probudily k životu. Zjasněly a zintenzivněly, ale přesto zůstaly tmavé. Kaštanová se zaleskla, tmavomodrá zesílila. Temné, ale jasné, to byl kontrast, který mohl vytvořit jenom Dech.

Uprostřed místnosti stálo dítě.

Proč to vždycky musí být dítě? pomyslel si Hymnus.

Llarimar i sluhové čekali. Hymnus přešel k dítěti. Holčička se podívala stranou, kde stálo několik kněží v červenožlutých hábitech. Povzbudivě na ni kývli. Dívka, zřejmě nervózní, pohlédla zpátky na Hymna.

„To bude dobré,“ řekl Hymnus. Snažil se jí dodat odvahu. „Nemáš se čeho bát.“

Dívka se přesto zachvěla.

Hymnus vzpomínal na Llarimarovy přednášky ? i když Llarimar trval na tom, že to přednášky nebyly, protože bohům se nepřednáší ? o tom, že není proč se bát Navrácených bohů Hallandrenu. Bohové představují požehnání. Přinášejí vize budoucnosti, vůdcovství a moudrost. K přežití potřebují jediné.

Dech.

Hymnus zaváhal, ale sám byl čím dál tím slabší. Zatočila se mu hlava. Tiše zaklel, klekl si na jedno koleno a vzal dívčinu tvář do svých příliš velkých dlaní. Začala plakat, ale řekla ta slova jasně a zřetelně, jak ji naučili: „Můj život tvému. Můj Dech staň se tvým.“

Dech z ní vyšel jako obláček. Plul ve vzduchu kolem Hymnovy paže ? dotek byl nutný ? a Hymnus ho vtáhl do sebe. Slabost zmizela a přestala se mu točit hlava. Teď viděl vše ostře a jasně. Cítil se povzbuzený, obnovený, živý.

Děvče otupělo. Barva jejích rtů a očí lehce vybledla. Vlasy ztratily něco ze svého lesku a tvář pozbyla výrazu.

To nic není, pomyslel si. Většina lidí říká, že ani nepoznají, že přišli o Dech. Čeká ji plný, šťastný život. Její rodina dostane za tu oběť dobře zaplaceno.

A Hymnus bude žít další týden. Nový Dech jeho auru nezesílil, to byl další rozdíl mezi Navráceným a Probouzečem. Probouzeči byli někdy považováni za méněcenné, lidmi vytvořené napodobeniny Navrácených. Ale spíš prostě byli jiní.

Kdyby Hymnus nedostal každý týden nový Dech, tak by zemřel. Mimo Hallandren přežili Navrácení většinou jen osm dní. Ale pokud mu byl každý týden darován Dech, mohl Navrácený žít věčně, nikdy nezestárl a měl noční vize, které údajně prorokovaly budoucnost. Proto existoval Boží dvůr plný paláců, kde bohové mohli žít, byli chráněni a ? což bylo nejdůležitější ? byli krmeni.

Kněží přispěchali, aby dívku vyvedli z místnosti. Pro ni to nic neznamená, řekl si Hymnus znovu. Vůbec nic…

Jejich oči se setkaly, když odcházela, a Hymnus viděl, že jí z pohledu zmizela jiskra. Stala se Tupcem. Byla mdlá a vybledlá. Člověk bez Dechu. Kněží ji odvedli pryč.

Hymnus se otočil k Llarimarovi a trochu se za svůj nával energie zastyděl. „Tak dobrá,“ prohlásil. „Pojďme se podívat na Obětiny.“

Llarimar zvedl jedno obočí nad obroučku brýlí. „Najednou jste nějak ochotný.“

Potřebuju za to něco dát, pomyslel si Hymnus. I když je to k ničemu.

Prošli několika dalšími červenožlutými komnatami. Většina z nich byla dokonale čtvercová, s dveřmi na každé straně. Na východní straně paláce vstoupili do dlouhé, úzké místnosti. Byla úplně bílá, cosi v Hallandrenu velmi neobvyklého. Stěny byly pokryté obrazy a básněmi. Sluhové zůstali venku, jen Llarimar stál vedle Hymna, když přistoupili k prvnímu obrazu.

„Co mu říkáte?“ zeptal se Llarimar.

Byla to krajinka zobrazující džungli s převislými palmami a pestrobarevnými květinami. Některé z nich rostly i v zahradách kolem Božího dvora, proto je Hymnus poznal. Ve skutečné džungli nikdy nebyl ? aspoň ne v tomto životě.

„Ten obraz je v pořádku,“ řekl. „Ale nelíbí se mi. Musím při pohledu na něj myslet na krajinu venku. Kéž bych ji mohl navštívit.“

Llarimar se na něj potutelně podíval.

„No a co?“ nadhodil Hymnus. „Na dvoře to není pořád zábava.“

„V pralese není moc vína, Vaše Milosti.“

„Mohl bych si nějaké udělat. Vykvasit… něco.“

„To jistě,“ souhlasil Llarimar a kývl na jednoho ze svých pobočníků, kteří zůstali venku. Nižší kněz si zapsal, co Hymnus řekl o obrazu. Někde tam venku ve městě je člověk, který touží po Hymnově požehnání. Nejspíš se to týká statečnosti ? možná plánuje, že požádá o ruku nějakou ženu, nebo to je třeba obchodník, který má podepsat riskantní smlouvu. Kněží mu vyloží Hymnův názor na obraz a pak mu sdělí věštbu ? dobrou nebo špatnou ? včetně přesných slov, která Hymnus vyslovil. I samotné zaslání obrazu bohovi však přinese tomu člověku jistou dávku štěstí.

Aspoň se to tak předpokládá.

Hymnus odstoupil od obrazu. Přispěchal jeden z nižších kněží a odstranil jej. Je pravděpodobné, že žadatel obraz nemaloval sám, ale že tím někoho pověřil. Čím je obraz lepší, tím lépe na něj bohové reagují. Zdá se, že budoucnost člověka se dá ovlivnit tím, kolik je schopen zaplatit umělci.

Neměl bych být tak cynický, řekl si Hymnus, bez tohoto systému bych byl zahynul už před pěti lety.

Před pěti lety ale skutečně zemřel, i když stále neví, co ho zabilo. Byla to opravdu hrdinská smrt? Třeba o jeho bývalém životě nikdo nesměl mluvit proto, aby se nikdo nedozvěděl, že Hymnus Smělý vlastně umřel na žaludeční křeče.

Nižší kněz zmizel s obrazem džungle pryč. Bude spálen. Obětiny byly vytvářeny speciálně pro určitého boha a jen on a několik jeho kněží je směli vidět. Hymnus přešel k dalšímu obrazu na stěně. Byla to vlastně báseň napsaná řemeslným písmem. Barevné tečky se rozzářily, když k nim Hymnus přistoupil. Hallandrenské řemeslné písmo představovalo zvláštní systém, který se nezakládal na tvaru, ale na barvě. Každá barevná tečka znamenala určitý zvuk v hallandrenské řeči. Společně s dvojitými tečkami ? každá jiné barvy ? vytvářely abecedu, která byla pro barvoslepé noční můrou.

Ale v Hallandrenu by se k barvosleposti nikdo nepřiznal. Aspoň tak to Hymnus slyšel. Zajímalo by ho, jestli kněží vědí, jak moc se bohové zajímají o klepy z venkovního světa.

Báseň nebyla příliš dobrá. Zřejmě ji napsal nějaký venkovan, který pak zaplatil někomu jinému, aby ji přepsal řemeslným písmem. To prozrazovaly jednoduché tečky. Skuteční básníci používali pracnější symboly, nepřetržité linky měnící barvu nebo barevné piktogramy tvořící obrázky. Se symboly, které mohly měnit tvar, aniž by ztratily význam, se toho dalo dělat hodně.

Použít správnou barvu bylo delikátní umění, a aby je člověk dokonale zvládl, musel dosáhnout nejméně Třetí úrovně. Tehdy získal schopnost vnímat přesné odstíny barev, podobně jako Druhá úroveň mu dala perfektní výšku hlasu a schopnost vnímání harmonií. Navrácení byli na Páté úrovni. Hymnus nevěděl, jaké to je, žít bez schopnosti přirozeně rozeznávat přesné odstíny barev a zvuků. Dokázal odlišit ideální červenou od té, do níž přimísili třeba jen jedinou kapku bílé.

Vyslovil o básni pokud možno dobrý úsudek, i když většinou měl sklon vyjadřovat se o Obětinách poctivě. Měl pocit, že je to jeho povinnost, a z nějakého důvodu to byla jedna z mála věcí, které bral vážně.

Pokračovali dál a Hymnus vyjadřoval svůj názor na různé malby a básně. Stěna dnes byla pozoruhodně plná. Koná se dnes snad slavnost nebo hostina, o níž neví? Když se blížili ke konci, Hymna už unavovalo hledět na umění, ale jeho tělo, posílené Dechem dítěte, bylo stále silné a cítil se rozjařený.

Před posledním obrazem se zastavil. Bylo to abstraktní dílo ve stylu, jaký se v poslední době hodně objevoval na obrazech, které mu posílali, protože o podobných malbách už dříve vyslovil příznivé kritiky. Právě proto málem dal tomuto obrazu špatnou známku. Bylo dobré udržovat kněze v nejistotě o tom, co ho potěší, to mu aspoň říkali ostatní bohové. Hymnus vycítil, že mnozí z nich jsou daleko vypočítavější ve způsobu, jakým pronášeli své úsudky a jak jim záměrně dodávali tajemný význam.

Na podobné triky Hymnus neměl trpělivost, zvlášť proto, že zřejmě všechno, co od něj ostatní kdy chtěli, byla upřímnost. Poslednímu plátnu věnoval tolik času, kolik si zasloužilo. Barva byla hustě nanesena, každý centimetr obrazu byl zbarvený širokými, silnými tahy štětce. Převažující barva byla tmavě červená, téměř purpurová, a Hymnus okamžitě poznal, že je to směs červené a modré s nádechem černé.

Linie barev se překrývaly a jedna přesahovala druhou, skoro jako by se hýbaly. Bylo to trochu jako… vlny. Hymnus se zamračil. Když se na to zadíval správně, vypadalo to jako moře. A to uprostřed, mohla to být loď?

Vrátily se mu nejasné dojmy ze snu. Červené moře. Odplouvající loď.

To si jen představuju, řekl si. „Dobrá barva,“ konstatoval. „A hezký námět. Uklidňuje mě to, a přesto to má v sobě i napětí. Schvaluji.“

Llarimarovi se jeho odpověď zřejmě líbila. Kývl na nižšího kněze, který stál opodál, a ten Hymnova slova zaznamenal.

„Takže to je všechno?“ zeptal se Hymnus.

„Ano, Vaše Milosti.“

Už jen jedna povinnost, pomyslel si. Teď, když byli hotoví s Obětinami, byl čas věnovat se poslednímu ? a nejméně lákavému ? z jeho každodenních úkolů. Peticím. Musí je projít, než se bude moci zabývat důležitějšími činnostmi, jako třeba jít si zdřímnout.

Llarimar ho však tentokrát do síně petic nevedl. Prostě mávl na jednoho nižšího kněze a začal listovat ve svých poznámkách.

„Tak co?“ zeptal se Hymnus.

„Co má být, Vaše Milosti?“

„Petice.“

Llarimar zavrtěl hlavou. „Dneska nebudete poslouchat petice, Vaše Milosti. Nevzpomínáte si?“

„Ne. Na to mám tebe, abys mi takové věci připomínal.“

„Tak dobře,“ řekl Llarimar a otočil stránku. „Pokládejte to za oficiální připomínku, že dnes nemáte žádné petice. Vaši kněží mají jiný úkol.“

„Ano?“ zeptal se Hymnus. „A co dělají?“

„Uctivě klečí na nádvoří, Vaše Milosti. Dnes přijíždí nová královna.“

Hymnus strnul. Budu opravdu muset věnovat víc pozornosti politice. „Dnes?“

„Ano, Vaše Milosti. Boží král se bude ženit.“

„Tak brzy?“

„Jakmile princezna dorazí, Vaše Milosti.“

Zajímavé, pomyslel si Hymnus. Susebron bude mít manželku. Boží král byl jediný z Navrácených, který se mohl oženit. Navrácení nemohli mít děti ? samozřejmě až na krále, který nikdy předtím nežil. Hymnovi se vždycky zdál ten rozdíl podivný.

„Vaše Milosti,“ pokračoval Llarimar, „budeme potřebovat Příkaz Neživým, abychom shromáždili naše vojáky na prostranství před městem. Tam vyčkají příjezdu královny.“

Hymnus zdvihl obočí. „My na ni chceme zaútočit?“

Llarimar se na něj přísně podíval.

Hymnus se zasmál. „Nezralé ovoce,“ řekl. Byla to jedna z Příkazových frází, která umožnila druhým ovládat Neživé. Samozřejmě to nebyl hlavní Příkaz. Fráze, kterou sdělil Llarimarovi, dovolovala ovládat Neživé jen v nebojových situacích a ztratí platnost jeden den po prvním použití. Hymnus si často myslel, že systém Příkazů k ovládání Neživých je zbytečně složitý. Ale skutečnost, že je jedním ze čtyř bohů vlastnících Příkazy Neživým, mu občas dodávala jistou důležitost.

Kněz začal tiše mluvit o přípravách. Hymnus čekal a stále přemýšlel o Susebronovi a jeho nadcházející svatbě. Založil si ruce a opřel se zády o rám dveří.

„Zvěde?“ oslovil velekněze.

„Ano, Vaše Milosti?“

„Měl jsem ženu? Myslím, než jsem umřel.“

Llarimar zaváhal. „Víte, že nemohu mluvit o vašem životě před Návratem, Hymne. Znalost vaší minulosti by nikomu neprospěla.“

Hymnus zaklonil hlavu, opřel si ji o zeď a zadíval se na bílý strop. „Někdy si vybavuju… obličej,“ řekl tiše. „Krásnou mladou tvář. Myslím, že by to mohla být ona.“

Kněží utichli.

„Hezké hnědé vlasy,“ pokračoval Hymnus. „Rudé rty, jen o tři odstíny pod sedmou harmonií, velice krásné. Tmavá, opálená pleť.“

Přiběhl kněz s červenou knihou a Llarimar začal zuřivě psát. Neřekl si Hymnovi o další podrobnosti, ale prostě zaznamenával jeho slova tak, jak plynula.

Hymnus umlkl a obrátil se zády ke kněžím a jejich škrábajícím brkům. Co na tom záleží, pomyslel si. Ten život je pryč. Místo toho jsem se stal bohem. A ať si o tom náboženství myslím, co chci, má to své výhody.

Odešel, následován družinou sluhů a nižších kněží, kteří se postarají o vše, co potřebuje. Prohlédl si Obětiny, své sny nechal zaznamenat a petice zrušili. Může si dělat, co chce.

Nevrátil se do svých pokojů. Místo toho šel ven na terasu a mávl na sloužící, aby mu tam postavili pavilon.

Jestli dnes má přijet nová královna, chce se na ni dobře podívat.

4

Sirin kočár zastavil před hlavním městem Hallandrenu, T’Telirem. Při pohledu z okna si Siri uvědomila něco hodně pokořujícího. Její národ nemá ani to nejmenší tušení, co to znamená okázalost. Květiny u nich doma nejsou vůbec okázalé. Vojáci ani její kočár zdaleka nejsou okázalí. Mít záchvat vzteku na veřejnosti není ani trochu okázalé.

Čtyřicet tisíc vojáků oblečených v zářivé modré a zlaté, stojících v dokonalých řadách s vysoko zdviženými oštěpy s modrými střapci třepetajícími se ve vzduchu… to je okázalé. Dvě řady jezdců na obrovských koních se silnými kopyty, jezdci i zvířata zahalení zlatou látkou třpytící se ve vzduchu ? to je okázalé. Impozantní město, tak veliké, že to její mysl nedokázala pojmout, s kupolemi a věžemi a malovanými zdmi, všechno soutěžící o její pozornost… to je okázalé.

Myslela si, že je připravená. Cestou do T’Teliru její kočár projel několika městy. Už viděla pomalované domy, jasné barvy a vzory. Spala v hostincích s přepychovými postelemi. Jedla jídla tak kořeněná, až z toho kýchala.

Ale ani to všechno ji nepřipravilo na přivítání v T’Teliru. Vůbec ne.

Požehnaný pane barev… pomyslela si.

Její vojáci se shlukli kolem kočáru, jako kdyby do něj chtěli nastoupit a schovat se před ohromujícím výhledem. T’Telir se rozkládal na břehu Zářícího moře, velké vodní plochy obklopené pevninou. Spatřila moře, v dálce odrážející sluneční světlo, jako by chtělo dostát svému jménu.

K jejímu kočáru se přiblížil jezdec oděný v modré a stříbrné. Jeho šat v blýskavých barvách nebyl tak prostý jako oděv mnichů v Idrisu. Muž měl široká, špičatá ramena, která jeho uniformu měnila téměř v brnění. Na hlavě měl ozdobnou pokrývku ve stejných barvách. Při pohledu na zářivé barvy a komplikované vrstvy jeho oblečení Siriny vlasy zbělely strachem.

Jezdec se uklonil. „Královská paní Sisirinah,“ pravil hlubokým hlasem, „jsem Treledees, velekněz Jeho Nesmrtelného Veličenstva Susebrona Velikého, Navráceného boha a Božího krále Hallandrenu. Přijměte tuto symbolickou čestnou gardu, která vás doprovodí k Božímu dvoru.“

Symbolickou? pomyslela si Siri.

Kněz nečekal na odpověď, prostě otočil koně a vyrazil zpátky po cestě směrem k městu. Její kočár se rozjel za ním a vojáci, celí nesví, pochodovali vedle něj. Džungle ustoupila řídkým ostrůvkům palem a Siri překvapilo, kolik písku viděla v půdě. Obrovská masa vojáků, stojících v pozoru na obou stranách cesty, jí však brzy zakryla výhled do kraje.

„Austre, bože barev,“ zašeptal jeden z jejích vojáků, „to jsou Neživí!“

Siriny vlasy, jejichž barva se pomalu vracela ke zlatohnědé, opět v hrůze zbělely. Voják měl pravdu. Pod pestrobarevnými uniformami byli hallandrenští vojáci matně šedí. Jejich oči, pleť, a dokonce i vlasy byly dokonale bezbarvé. Nic než šeď.

Tohle nemohou být Neživí! pomyslela si. Vždyť vypadají jako lidé!

Představovala si Neživé jako kostry, jimž odpadává maso z kostí. Koneckonců, byli to lidé, kteří zemřeli a byli přivedeni zpátky k životu jako bezduší vojáci. Ale ti, které míjela, vypadali úplně lidsky. Až na nedostatek barvy a strnulý výraz se od lidí ničím nelišili. Ale jejich nehybný postoj byl nepřirozený. Nikdo z nich nepřešlapoval, nedýchal, ani sval se nezachvěl. I jejich oči byly nehybné. Se svou šedou kůží vypadali jako sochy.

A… já se mám provdat za někoho takového? otázala se Siri v duchu. Ale ne, Navrácení nejsou Neživí, a obojí se liší od Tupců, což jsou lidé, kteří ztratili svůj Dech. Matně si vzpomínala na den, kdy se jeden člověk z jejich vsi Navrátil. To se stalo skoro před deseti lety a její otec jí nedovolil toho muže navštívit. Přesto si vzpomněla, že muž mohl mluvit a žít se svou rodinou, i když se na ně nepamatoval.

Potom, o týden později, zemřel.

Její kočár konečně minul řady Neživých. Nahradily je městské hradby, obrovské a hrozivé, ale přesto spíše umělecké než funkční. Vrchol hradeb zdobily masivní polokoule připomínající kopce, s okraji zdobenými zlatým kovem. Brána sama byla ve tvaru dvou propletených, pružných těl mořských tvorů, stočených do masivního oblouku. Když mezi nimi Siri projela, připojila se k ní garda hallandrenských jezdců. Ti se zdáli živí.

Vždycky si představovala Hallandren jako místo smrti. Ten dojem získala z vyprávění tuláků a z povídaček starých žen, které se jimi bavily v zimě u krbu. Slýchala, že městské hradby jsou vystavěny z lebek pomalovaných rozbředlými, ošklivými pruhy barev. Představovala si, že domy uvnitř jsou zohyzděné křiklavými, neladícími barvami. Nechutné.

Mýlila se. Pravda, T’Telir byl domýšlivý. Zdálo se, že každý nový div chce všemi způsoby upoutat pozornost jejích očí. Ulice byly lemované lidmi ? bylo jich víc, než Siri viděla za celý svůj život. Tlačili se, aby zahlédli její kočár. Nedokázala říct, jestli mezi nimi byli chudí, protože všichni na sobě měli jasně zbarvené oblečení. Někteří byli oděni až přehnaně nápadně, pravděpodobně bohatí obchodníci, protože Hallandren údajně neměl jinou šlechtu než své bohy, ale i nejjednodušší oděvy svítily veselými odstíny.

Barvy budov se k sobě často nehodily, ale žádná nebyla použita bezmyšlenkovitě. Na všem, od fasád domů až po lidi a sochy mocných válečníků na rozích mnohých ulic, bylo vidět řemeslnou zručnost a umění. Všechno ji ohromovalo. Křiklavé barvy se chvěly a pulzovaly. Siri zjistila, že se usmívá, a přestože ji lehce rozbolela hlava, její vlasy začaly váhavě měnit barvu na zlatou.

Možná… možná proto mě sem otec poslal, pomyslela si. Ať byla Vivenna vychována sebepečlivěji, sem by se nehodila. Ale mě barvy vždycky zajímaly až příliš.

Její otec byl dobrý král s dobrými instinkty. Co když po dvaceti letech vychovávání a školení Vivenny došel k názoru, že ona není tou pravou, kdo může Idrisu pomoci? Nemohl to být důvod, proč poprvé v životě dal Siri přednost před Vivennou?

Ale jestli je to tak, co mám tedy dělat? Věděla, že Idrisané se bojí útoku Hallandrenu na jejich zem, ale nedokázala uvěřit, že otec by poslal jednu ze svých dcer, kdyby si myslel, že se blíží válka. Třeba doufal, že Siri dokáže uvolnit napětí mezi oběma zeměmi.

Ta možnost jen zvětšila její úzkost. Nebyla zvyklá mít povinnosti. Znervózněla. Otec jí svěřil do rukou osud národa a životy svých lidí. Nemohla utéct ani se nikde schovat.

Zvlášť ne před vlastní svatbou.

Ze strachu z toho, co přijde, jí ve vlasech probleskovala bílá, ale Siri se přinutila obrátit pozornost znovu k městu. Nebylo to nic těžkého. Město připomínalo obrovské, unavené zvíře rozvalující se na úpatích kopců. Kočár stoupal jižní částí a mezerami mezi domy viděla, že Zářivé moře se před městem rozlévá do zálivu. T’Telir se rozkládal kolem tohoto zálivu a obloukem sahal až k vodě. Městské hradby musely tedy vytvořit jen půlkruh kolem moře, aby město dokonale uzavřely.

Nevypadalo stísněné. Bylo tu hodně volného prostoru ? promenády a zahrady, velké nezastavěné plochy. Mnoho ulic lemovaly palmy a zeleň byla všude. A s chladným vánkem od moře byl vzduch mnohem příjemnější, než čekala. Cesta vedla k mořské vyhlídce uprostřed města, malé plošině s nádherným výhledem. Jenomže celou plošinu ohraničovala vysoká hradba. Siri s rostoucími obavami sledovala, jak se otevřela brána do tohoto menšího města ve městě, aby vpustila kočár, vojáky a kněze.

Prostí lidé zůstali venku.

Uvnitř byla další zeď zabraňující pohledu za bránu. Procesí zabočilo doprava a obešlo stěnu oddělující hallandrenský Boží dvůr ? uzavřené, travnaté nádvoří ? od druhého světa. Prostoru dominovalo několik desítek obrovitých paláců, každý jiné barvy. Na vzdáleném konci nádvoří stála impozantní černá stavba, mnohem vyšší než ostatní budovy.

Nádvoří obehnané zdí bylo klidné a tiché. Na terasách Siri viděla postavy, jak sedí a pozorují její kočár jedoucí po trávníku. Před každým palácem klečelo na trávě služebnictvo, muži i ženy. Barva jejich oblečení odpovídala barvám budov. Ale Siri si je moc neprohlížela. S úzkostí se dívala na obrovskou černou stavbu. Vypadala jako pyramida navršená z vyhlazených černých bloků kamene do tvaru obřího schodiště.

Černá, pomyslela si. Ve městě barev. Vlasy jí ještě víc vybledly. Najednou si přála, aby byla zbožnější. Pochybovala, že Austre by měl velkou radost z její prudké povahy, a většinou měla problém i vyjmenovat všech Pět vizí. Ale Austre na ni snad stejně dohlédne, ne? Už kvůli jejímu národu.

Procesí se zastavilo u paty obrovské trojhranné budovy. Okénkem kočáru Siri nahoře zahlédla výstupky a terasy, kvůli kterým se zdálo, že pyramida má příliš těžký vrcholek. Měla pocit, že tmavé kamenné bloky se na ni zřítí jako lavina a pohřbí ji. Kněz na koni se vrátil k jejímu okénku. Ostatní jezdci tiše čekali a na velikém, otevřeném nádvoří bylo slyšet jen přešlapování jejich zvířat.

„Dorazili jsme, Královská Choti,“ řekl muž. „Jakmile vstoupíme do budovy, připravíme vás a dovedeme k manželovi.“

„Manželovi?“ zeptala se Siri nejistě. „Copak nebude žádný svatební obřad?“

Kněz se zlomyslně usmál. „Boží král nepotřebuje oficiální ospravedlnění. Stanete se jeho ženou, jakmile po tom zatouží.“

Siri se zachvěla. „Jen jsem doufala, že ho třeba uvidím než… víte…“

Kněz na ni ostře pohlédl. Změnil tón. „Boží král nejedná podle tvých rozmarů, ženo. Jsi požehnaná mezi všemi, protože ti bude dovoleno se ho dotknout ? ale jen tehdy, až on o tom rozhodne. Přišla jsi sem, protože on tomu chtěl, a ty poslechneš. Jinak tě odstraníme a místo tebe bude vybrána jiná, a to by, myslím, pro tvé rebelské přátele v horách nevěstilo nic dobrého.“

Kněz otočil koně a odklusal k velké kamenné plošině vedoucí nahoru do budovy. Kočár sebou trhl a rozjel se, unášeje Siri vstříc jejímu osudu.

5

Tohle všechno jen zkomplikuje, pomyslel si Vasher. Stál ve stínu na vrcholku hradby obklopující Boží dvůr.

No a co? zeptal se Noční děs. Rebelové nakonec skutečně poslali princeznu, to tvé plány nemění.

Vasher čekal a pozoroval, jak princeznin kočár pomalu jede po svahu a mizí v tlamě paláce.

Tak co? naléhal Noční děs. I po všech těch letech meč v mnoha ohledech reagoval jako dítě.

Využiji ji, přemýšlel Vasher. Pochybuji, že náš plán budeme moci úspěšně dokončit bez ní. Nevěřil, že Idrisané doopravdy pošlou svou královskou krev do T’Teliru. Poskytli tím Hallandrenu nesmírně cennou zástavu.

Vasher se odvrátil od nádvoří a nohou v sandálu se pevně zachytil za pruh látky visící dolů podél zdi. Pak ze sebe vyslal Dech.

„Spusť mě,“ Přikázal.

Velký vlněný gobelín do sebe nasál stovky jeho Dechů. Neměl tvar člověka a byl obrovský, ale Vasher teď měl dost Dechu, aby ho mohl věnovat na tak extravagantní Probuzení.

Gobelín se zkroutil jako živý a vytvořil ruku, která Vashera popadla. Jako vždycky se Probuzená věc snažila napodobit lidský tvar. Když se Vasher pečlivě podíval na zvlněnou, zkroucenou látku, spatřil v ní obrysy svalů, a dokonce i žil. Nebyly k ničemu, Dech látku oživil, a ta k pohybu nepotřebovala svaly.

Gobelín vzal Vashera za rameno, opatrně ho snesl dolů a postavil ho na ulici. „Tvůj Dech k mému,“ Přikázal Vasher. Velký pruh gobelínu okamžitě ztratil svůj oživený tvar, a jak z něho vyprchal život, se zatřepetáním se opět položil na stěnu.

Několik lidí na ulici se zastavilo, ale nevyděsilo je to, jen zaujalo. Tohle byl T’Telir, domov samotných bohů. Nestávalo se často, že by se zde vyskytl člověk s více než tisícem Dechů, ale nebylo to zcela neobvyklé. Lidé zírali stejně, jako by venkované v jiných královstvích provázeli pohledem kočár kolemjedoucího šlechtice, a pak se vrátili ke své každodenní činnosti.

Pozornosti se nedalo uniknout. I když byl Vasher oblečený jako obvykle v otrhaných kalhotách a obnošeném plášti, který měl na sobě navzdory horku, s provazem několikrát obtočeným kolem pasu místo opasku, barvy se stále nápadně rozjasňovaly, kdykoli byl poblíž. Změny si všimnou i obyčejní lidé a pro ty s První úrovní bude úplně nepřehlédnutelná.

Skončily dny, kdy se mohl skrývat a číhat. Bude si muset zvyknout na to, že si ho lidé všímají. To byl jeden z důvodů, proč byl rád, že je v T’Teliru. Město bylo dost velké a bylo tu dost zvláštností, od Neživých vojáků až po Probuzené předměty vykonávající každodenní práce, takže snad nebude tak vyčnívat.

To samozřejmě neplatilo pro Noční děs. Vasher procházel davem s neobyčejně těžkým mečem v ruce. Špička meče v pochvě se za ním málem táhla po zemi. Někteří lidé se meči zdaleka vyhýbali. Jiní ho až příliš dlouze pozorovali. Asi je načase Noční děs zase vrátit do vaku.

Ne, nedělej to, naléhal Noční děs. Ať tě to ani nenapadne. Byl jsem zavřený dost dlouho.

Co ti na tom záleží? pomyslel si Vasher.

Potřebuju čerstvý vzduch, řekl Noční děs. A slunce.

Jsi meč, pomyslel si Vasher, ne palma.

Noční děs zmlkl. Byl dost chytrý, aby si uvědomoval, že není člověk, ale neměl rád, když se mu to připomínalo. Začínal pak trucovat. To Vasherovi docela vyhovovalo.

Došel k restauraci nacházející se několik ulic od Božího dvora. Restaurace, to bylo něco, co jinde opravdu postrádal. Ve většině měst se zřídka dalo zajít někam na jídlo. Když jste plánovali nějakou dobu zůstat, najali jste si místní ženu, aby vás nechala jíst u svého stolu. Když jste zůstávali jen krátce, jedli jste, co vám dal váš hospodský.

Ale T’Telir měl dost obyvatelstva, a dost bohatého, aby se tu uživili profesionálové. Ve zbytku světa se restaurace ještě neuchytily, ale v T’Teliru byly běžné. Vasher si už předem rezervoval stůl a číšník mu na něj kývnutím ukázal. Vasher se usadil a opřel Noční děs o stěnu.

Meč byl ukraden přesně minutu potom, co ho odložil.

Vasher krádež ignoroval. Když mu číšník přinesl šálek teplého citrusového čaje, zamyslel se. Upíjel sladkou tekutinu, cucal kousek kůry a divil se, proč pro všechno na světě lidé žijící v tropické nížině pijí horký čaj. Po několika minutách ho jeho Dechem posílené smysly varovaly, že ho někdo pozoruje. Pak ho upozornily, že se někdo blíží. Aniž by přestal popíjet čaj, Vasher volnou rukou vytáhl z pouzdra u pasu dýku.

Kněz se posadil do boxu naproti Vasherovi. Místo kněžského roucha měl na sobě běžné šaty. Možná podvědomě si však opět zvolil zelenou a bílou, barvy svého božstva. Vasher zastrčil dýku zpět do pochvy a zvuk zamaskoval hlasitým srknutím.

Kněz jménem Bebid se nervózně rozhlédl kolem sebe. Jeho Dechová aura ukazovala na První úroveň. Lidé, kteří si mohli dovolit koupit Dech, tam obvykle končili. Tolik Dechu jim prodloužilo život nejméně o deset let a posílilo smysl pro vyciťování přítomnosti živých bytostí. Také jim to umožňovalo vidět Dechovou auru, rozpoznat Probouzeče a tak trochu i Probouzet. Slušný obchod za částku, která by mohla padesát let živit venkovskou rodinu.

„Tak co?“ zeptal se Vasher.

Bebid při zvuku jeho hlasu doslova nadskočil. Vasher vzdychl a zavřel oči. Kněz nebyl zvyklý na taková nekalá setkání. Kdyby na něj Vasher nevyvinul jistý… nátlak, vůbec by nepřišel.

Vasher otevřel oči a zadíval se na kněze. Číšník jim mezitím přinesl dva talíře kořeněné rýže. Specialitou restaurace byla tekteeská jídla ? Hallandreňané milují cizokrajná koření stejně jako podivné barvy. Vasher objednal předem a zaplatil dost, aby boxy vedle nich zůstaly prázdné.

„Tak co?“ opakoval.

„Já…“ váhal Bebid. „Já nevím. Zatím jsem toho moc nezjistil.“

Vasher mu věnoval tvrdý pohled.

„Musíte mi dát víc času.“

„Vzpomeňte si na svou nepředloženost, příteli,“ prohodil Vasher a dopil svůj čaj. Už ho to rozčilovalo. „Přece byste nechtěl, aby se ta novinka dostala ven.“ Opravdu se o tom musíme bavit znovu?

Bebid zůstal chvíli zticha. „Nevíte, co žádáte, Vashere,“ řekl a předklonil se. „Jsem knězem Jasnozřivé pravdy. Nemohu zradit svou přísahu!“

„Tak to je dobře, že o to vás nežádám.“

„Nemáme nikomu sdělovat informace o dvorské politice.“

„Ale prosím vás,“ odsekl Vasher. „Navrácení se nemohou ani podívat jeden na druhého, aby se o tom během hodiny nedozvěděla polovina města.“

„Jistě tím nechcete říct ?“ namítl Bebid.

Vasher zaskřípal zuby a dopáleně ohnul prstem lžíci. „Nechte toho, Bebide! Oba víme, že vaše přísaha je jen součástí smluvené hry.“ Předklonil se. „A já tyhle hry opravdu nenávidím.“

Bebid zbledl. Jídla se ani nedotkl. Vasher otráveně pohlédl na lžíci a pak ji narovnal, aby se uklidnil. Spolkl sousto rýže, v ústech ho pálila jako oheň. Nerad nechával jídlo stát nesnědené ? nikdy nevíte, kdy budete muset narychlo odejít.

„Něco… se povídá,“ spustil Bebid nakonec. „Tohle je něco mimo obvyklou dvorskou politiku, Vashere ? netýká se to jen nějakých hrátek mezi bohy. Tohle je velmi vážné a velmi utajované. Natolik, že ani všímaví kněží neuslyší víc než náznaky.“

Vasher pokračoval v jídle.

„U dvora je frakce, která prosazuje útok na Idris,“ navázal Bebid. „I když si nedovedu představit proč.“

„Nedělejte ze sebe hlupáka,“ napomenul ho Vasher. Zalitoval, že nemá víc čaje, aby rýži spláchl. „Oba víme, že Hallandren má dobré důvody, aby všechny tam nahoře na vysočině vyvraždil.“

„Královskou rodinu,“ doplnil Bebid.

Vasher přikývl. Říkalo se jim rebelové, vzbouřenci, ale byla to původní hallandrenská královská rodina. Byli sice smrtelní, ale jejich dynastie byla pro Boží dvůr nebezpečná. Každý správný monarcha ví, že první věc, kterou musíte udělat, abyste upevnili svůj trůn, je popravit všechny, kdo na něj mají větší nárok než vy. A potom většinou není od věci popravit také každého, kdo si to třeba jen myslí.

„Takže,“ řekl Vasher, „pustíte se do boje a Hallandren vyhraje. V čem vidíte problém?“

„Problém je v tom, že je to špatný nápad,“ vysvětlil Bebid. „Hrozný nápad. Jsou tu přece Kaladovi fantómové, člověče! Nebude snadné Idris porazit, ať si lidé u dvora říkají, co chtějí. To není jako zmáčknout toho hlupáka Vahra. Idrisané mají spojence za horami a řada království s nimi sympatizuje. To, co někteří vidí jako jednoduché potlačení skupiny vzbouřenců, by mohlo lehce přerůst v další Velkou válku. To byste chtěl? Tisíce a tisíce mrtvých? Království zničená tak naprosto, že už nikdy nepovstanou? A to všechno jen proto, abychom získali kus zmrzlé země, kterou nikdo ani doopravdy nechce.“

„Obchodní cesty jsou cenné,“ poznamenal Vasher.

Bebid si odfrkl. „Idrisani nejsou tak velcí blázni, aby příliš zvyšovali poplatky za průjezd. Tady se nejedná o peníze. Jde o strach. Lidé u dvora hovoří o tom, co by se mohlo stát, kdyby Idrisani odřízli průchod, nebo co by se mohlo stát, kdyby nechali nepřítele proklouznout do země a oblehnout T’Telir. Kdyby šlo o peníze, nikdy bychom do války nešli. Hallandren prosperuje ze svého obchodu s barvivy a látkami. Myslíte si, že obchod by během války vzkvétal? Měli bychom štěstí, kdyby se ekonomika naprosto nezhroutila.“

„A vy si myslíte, že mně záleží na ekonomické prosperitě Hallandrenu?“

„No jistě,“ pravil Bebid suše, „zapomněl jsem, s kým mluvím. Co tedy chcete vy? Řekněte mi to, abychom mohli náš rozhovor uzavřít.“

„Povězte mi o rebelech,“ řekl Vasher s ústy plnými rýže.

„O Idrisanech? Právě jsme mluvili ?“

„O těch ne,“ opravil ho Vasher. „O těch, co jsou ve městě.“

„Ti už teď nejsou důležití, když je Vahr mrtvý,“ mávl kněz rukou. „Mimochodem, pořád se neví, kdo ho zabil. Možná vzbouřenci sami. Asi se jim nelíbilo, že se nechal chytit, ne?“

Vasher na to nic neřekl.

„Je to všechno, co chcete?“ zeptal se Bebid netrpělivě.

„Potřebuju se spojit s těmi frakcemi, o kterých jste se zmínil,“ odpověděl Vasher. „S těmi, co prosazují válku s Idrisem.“

„Já vám nebudu pomáhat, abyste rozzuřil ?“

„Předpokládejme, že nepotřebuju, abyste mi říkal, co mám dělat. Prostě mi dejte ty informace, které jste slíbil, a zbavíte se všech starostí.“

„Vashere,“ řekl Bebid a ještě víc se předklonil, „já vám nemůžu pomoct. Mou paní tenhle druh politiky nezajímá a já se v příslušných kruzích nepohybuju.“

Vasher nepřestával jíst a přemýšlel přitom, jak dalece je Bebid upřímný. „Tak dobře. S kým si mám tedy promluvit?“

Bebid se uklidnil a otřel si ubrouskem čelo. „Nevím,“ řekl pak. „Co třeba s některým z kněží Hvězdy slitování? Taky byste možná mohl zkusit Modroprstého.“

„Modroprstý? To je zvláštní jméno pro boha.“

„Modroprstý není bůh,“ pousmál se Bebid. „To je přezdívka. Je to správce Nejvyššího sídla, hlavní písař. On je ten, kdo vlastně udržuje celý dvůr v provozu, a jestli o té frakci někdo něco ví, bude to on. Je ale tak škrobený a poctivý, že vám dá spoustu práce ho zlomit.“

„To byste se divil,“ prohodil Vasher a vsunul si do úst poslední sousto rýže. „Vás jsem taky zlomil, ne?“

„Asi jo.“

Vasher vstal. „Zaplaťte číšníkovi, než odejdete,“ poručil, vzal si z věšáku plášť a odešel. Napravo vycítil jakousi… temnotu. Chvíli šel po ulici a pak zahnul do malé uličky, kde našel Noční děs. Byl stále v pochvě, ale trčel z hrudníku zloděje, který ho ukradl. Další dlouhoprsťák ležel mrtvý opodál.

Vasher meč vytáhl, zastrčil ho do pochvy ? vysunul se ani ne na centimetr ? a zapnul sponu.

Trochu ti tam ujely nervy, řekl Noční děs káravě. Myslel jsem, že hodláš na sebeovládání zapracovat.

No, asi se mi to zhoršuje, pomyslel si Vasher.

Noční děs se odmlčel. Vlastně si nemyslím, že by se ti to vůbec kdy odhoršilo.

Odhoršilo není žádné slovo, usadil Vasher meč a vyšel z uličky.

No a? opáčil Noční děs. Děláš si moc starostí se slovy. Ten kněz ? vyplýtval jsi na něj tolik slov a pak jsi ho nechal jít. Já bych to zvládl jinak.

Ano, já vím, přitakal Vasher. Kdyby bylo po tvém, bylo by tam o několik mrtvol víc.

Vždyť jsem meč, odsekl Noční děs nakvašeně. Taky by ses měl držet toho, v čem jsi dobrý…

*

Hymnus seděl na své terase a díval se, jak kočár nové královny zastavuje u paláce. „Ano, byl to příjemný den,“ poznamenal ke svému veleknězi. Po několika pohárech vína a po čase, který strávil přemýšlením o dětech zbavených Dechu, se začínal znovu cítit ve své kůži.

„Jste rád, že máme královnu?“ zeptal se Llarimar.

„Jsem rád, že jsme se díky jejímu příjezdu vyhnuli dnešním peticím. Co o ní víme?“

„Mnoho ne, Vaše Milosti,“ odpověděl Llarimar. Stál vedle Hymnova křesla a pohlížel směrem k paláci. „Idrisané nás překvapili tím, že neposlali svou nejstarší dceru, jak bylo plánováno. Místo ní je tady ta nejmladší.“

„Zajímavé,“ podotkl Hymnus a vzal si od jednoho ze sluhů další pohár vína.

„Je jí teprve sedmnáct,“ dodal Llarimar. „Nedovedu si představit, že bych v jejím věku uzavřel manželství s Božím králem.“

„Já si nedovedu představit, že ty bys uzavřel manželství s Božím králem v jakémkoli věku, Zvěde,“ řekl Hymnus. Pak se demonstrativně přikrčil. „Vlastně ano, dovedu si to představit. V té róbě bys vypadal náramně elegantně. Poznamenej si, že máš nechat mou představivost zbičovat za to, že mi poskytla ten pohled.“

„Zapíšu to hned za poznámku o vašem smyslu pro společenský takt, Vaše Milosti,“ řekl Llarimar chladně.

„Neblázni,“ odpověděl Hymnus a napil se vína. „Smysl pro takt nemám už léta.“

Opřel se v křesle a uvažoval, co asi Idrisané zamýšlejí, když poslali nesprávnou princeznu. Dvě palmy v květináčích se pohnuly ve větru a Hymna rozptýlila vůně soli v mořském vánku. Rád bych věděl, jestli jsem po tom moři někdy plul, pomyslel si. Byl jsem mořeplavcem? Je to důvod, proč jsem zemřel? Proto se mi zdá o lodi?

Teď si na ten sen už vzpomínal jen matně. Červené moře…

Oheň. Smrt, zabíjení a bitva. Najednou si svůj sen vybavil v silnějších, živějších detailech. Moře bylo červené, protože odráželo nádherné město T’Telir, zachvácené plameny. Téměř slyšel lidi křičet bolestí, téměř slyšel… co? Vojáky, pochodující a bojující v ulicích?

Hymnus potřásl hlavou a pokusil se zahnat přízračné vzpomínky. Loď, kterou ve snu viděl, byla také v plamenech, vzpomněl si. Nemuselo to nic znamenat, každý měl zlé sny. Ale cítil se nesvůj, protože věděl, že jeho zlé sny jsou pokládány za prorocké.

Llarimar pořád stál vedle Hymnova křesla a pozoroval palác Božího krále.

„Prosím tě, sedni si, přestaň se nade mnou vypínat,“ řekl Hymnus. „Nebo ti budou ti krkavci závidět.“

Llarimar pozvedl obočí. „A jaké krkavce máte na mysli, Vaše Milosti?“

„Ty, co nás pořád postrkují k válce,“ odpověděl Hymnus a mávl rukou.

Kněz se posadil na jedno z dřevěných lehátek na terase a spokojeně si sundal mohutnou mitru. Černé vlasy pod ní měl potem přilepené k hlavě. Prohrábl si je rukou. Během několika prvních let se Llarimar choval upjatě a formálně. Nakonec ho ale Hymnus udolal. Koneckonců, Hymnus je bůh. Podle jeho názoru, když si on sám může při práci dělat pohodlí, můžou tak činit i jeho kněží.

„Já nevím, Vaše Milosti,“ řekl Llarimar pomalu a poškrábal se na bradě. „Mně se to nelíbí.“

„Příjezd královny?“ zeptal se Hymnus.

Llarimar přikývl. „Neměli jsme u dvora královnu nějakých třicet let. Nevím, jak si s ní jednotlivé frakce u dvora poradí.“

Hymnus si přejel dlaní čelo. „Politika, Llarimare? Víš, že mě takové věci nebaví.“

Llarimar se na něj upřeně zahleděl. „Vaše Milosti, vy jste už ze své podstaty politik.“

„Nepřipomínej mi to, prosím tě. Moc rád bych se z toho postavení nějak vyvlékl. Myslíš, že bych třeba mohl podplatit někoho z ostatních bohů, aby převzali moje Příkazy k ovládání Neživých?“

„Pochybuji, že by to bylo moudré,“ řekl Llarimar.

„Je to součást mého hlavního plánu, stát se pro tohle město naprosto neužitečný a zbytečný, než zase zemřu.“

Llarimar naklonil hlavu. „Neužitečný a zbytečný?“

„Jistě. Prostá neužitečnost by nestačila ? jsem koneckonců bůh.“ Vzal si ze sluhova podnosu hrst hroznů. Stále se snažil potlačit zneklidňující obrazy ze svého snu. Nic neznamenaly. Byl to jen sen.

Přesto se rozhodl, že o něm příštího rána Llarimarovi poví. Třeba ho Llarimar bude moci použít, aby prosadil mír s Idrisem. Jestliže Dedelin neposlal svou nejstarší dceru, vyvolá to u dvora další debaty. Další hovory o válce. Princeznin příjezd je měl uklidnit, ale Hymnus věděl, že váleční krkavci mezi bohy na věc nezapomenou.

„Ale aspoň že někoho poslali,“ poznamenal Llarimar, jakoby sám k sobě. „To je dobré znamení. Kdyby odmítli bez okolků, znamenalo by to určitě válku.“

„Neznám žádné Okolkovy, ale pochybuju, že kvůli nim bychom měli jít do války,“ řekl Hymnus nedbale, zatímco si kritickým pohledem měřil hrozen vína. „Podle mého božského názoru je válka ještě horší než politika.“

„Jsou tací, kteří si myslí, že je to jedno a totéž, Vaše Milosti.“

„Nesmysl. Válka je mnohem horší. Přinejmenším tam, kde se dělá politika, mají většinou slušné občerstvení.“

Llarimar Hymnovy vtipné poznámky jako obvykle ignoroval. Hymnus by se urazil, nebýt toho, že tři další nižší kněží vzadu na terase zaznamenávali každé jeho slovo a hledali v nich moudrost a význam.

„Co si myslíte, že teď vzbouření Idrisané udělají?“ zeptal se Llarimar.

„To máš tak, Zvěde,“ opáčil Hymnus. Opřel se, zavřel oči a nastavil obličej slunci. „Idrisané se nepovažují za vzbouřence. Oni tam nahoře v kopcích nesedí a nečekají, až se jednou budou moci triumfálně vrátit do Hallandrenu. Tohle už není jejich domov.“

„Těch pár kopců ale není žádné království.“

„Idris je natolik královstvím, aby dokázal ovládat ložiska nejlepších surovinových zdrojů v celé oblasti a čtyři životně důležité cesty na sever a aby tam vládla původní královská rodina z prastaré hallandrenské dynastie. Oni nás nepotřebují, příteli.“

„A co potom ty zvěsti o idriských disidentech ve městě, kteří pobuřují lidi proti Božímu dvoru?“

„To jsou povídačky,“ řekl Hymnus. „Ale až se prokáže, že jsem se mýlil, až davy chudých vpadnou do mého paláce a budou mě chtít upálit na hranici, určitě jim řeknu, že pravdu jsi měl po celu dobu ty. Budeš se smát naposled. Nebo… budeš vřískat naposled, protože tě pravděpodobně přivážou vedle mě.“

Llarimar si povzdechl. Hymnus otevřel oči a shledal, že kněz na něj hledí se zamyšleným výrazem ve tváři. Nekáral Hymna za jeho lehkomyslnost. Llarimar prostě sáhl na zem a opět si nasadil mitru. Je kněz ? a Hymnus je bůh. Boha se nikdo nevyptává na jeho důvody, nikdo mu nic nevytýká. Když Hymnus vydá příkaz, všichni udělají přesně to, co chce.

Někdy ho to děsilo.

Ale dnes ne. Byl spíš rozmrzelý. Příjezd královny tak nějak vyústil v hovor o politice ? a až do té doby to přitom byl tak hezký den…

„Ještě víno,“ nakázal Hymnus a pozvedl pohár.

„Vy se nemůžete opít, Vaše Milosti,“ poznamenal Llarimar. „Vaše tělo je vůči všem jedům odolné.“

„Já vím,“ přitakal Hymnus, když mu služebník naplnil číši. „Ale věř mi, že to umím dost dobře předstírat.“

6

Siri vystoupila z kočáru. Okamžitě se kolem ní shlukly mraky služebnictva v modrých a stříbrných uniformách a vedly ji pryč. Siri se poplašeně ohlédla za svými vojáky. Muži k ní vykročili, ale Treledees zvedl ruku.

„Královská Choť půjde sama,“ prohlásil kněz.

Siri pocítila záchvěv strachu. Čas nadešel. „Vraťte se do Idrisu,“ přikázala vojákům.

„Ale, má paní ?“ namítl velitel.

„Ne,“ řekla Siri. „Tady už pro mě nemůžete nic udělat. Prosím, vraťte se a řekněte mému otci, že jsem v pořádku dojela.“

Velitel nejistě pohlédl na své muže. Siri se nestačila podívat, jestli poslechli nebo ne, protože služky ji odvedly za roh do dlouhé, černé chodby. Pokoušela se nedat svůj strach najevo. Přijela do tohoto paláce, aby se tu provdala, a byla odhodlaná udělat na Božího krále dobrý dojem. Ale ve skutečnosti byla vyděšená. Proč neutekla? Proč se z toho nějak nevykroutila? Proč ji prostě nemohli nechat na pokoji?

Teď už nebylo úniku. Jak ji služky odváděly do hloubi černého paláce, poslední útržky jejího dřívějšího života za ní mizely v nenávratnu.

Teď zůstala sama.

Na stěnách visely lampy s barevnými skly. V temné chodbě několikrát zahnuli kolem několika rohů. Pokoušela se zapamatovat si cestu, ale brzy byla beznadějně ztracená. Služebnictvo ji obklopilo jako čestná stráž. I když to všechno byly ženy, byly rozdílného věku. Každá měla na sobě modrou kápi, vlasy na zádech rozpuštěné a oči sklopené k zemi. Jejich třpytivé modré šaty byly volně střižené, dokonce i na prsou. Při pohledu na hluboké výstřihy se Siri začervenala. V Idrisu si ženy zakrývaly i krk.

Černá chodba nakonec vyústila do mnohem větší místnosti. Siri na prahu zaváhala. Černé stěny sálu byly pokryté tmavočerveným hedvábím. Vlastně všechno tam bylo tmavočervené, od koberce přes nábytek až po několik kachlíkových van uprostřed komnaty.

Služky ji začaly svlékat. Siri vyskočila a praštila několik žen přes ruku, a ty se překvapeně zarazily. Pak na ni zaútočily s novým úsilím a Siri si uvědomila, že nemá na vybranou. Musí zatnout zuby a podvolit se. Zvedla paže a nechala služky, aby jí sundaly šaty a prádlo. Vlasy jí přitom zčervenaly studem. Aspoň tam bylo teplo.

Stejně se třásla. Byla přinucena stát nahá, když k ní přistoupily další služky s krejčovskými metry. Strkaly a dloubaly do ní a všude ji měřily, včetně pasu, poprsí, ramen a boků. Když ženy skončily, ustoupily a v místnosti se rozhostilo ticho. Z lázně uprostřed komnaty stoupala pára. Několik služek tím směrem ukázalo.

Vypadá to, že se smím vykoupat sama, pomyslela si Siri s úlevou a přistoupila ke kachlíkovým schůdkům. Opatrně vstoupila do obrovské vany a potěšilo ji, že voda byla teplá. Položila se do ní a maličko se uvolnila.

Za ní se ozvalo tiché šplouchání. Rychle se ohlédla. Do vany lezlo několik dalších služek v hnědých šatech. Všechny byly úplně oblečené. Siri se s povzdechem podvolila jejich péči, když jí začaly energicky drhnout tělo i vlasy. Zavřela oči a snášela jejich jednání s maximální důstojností.

To jí však poskytlo čas na přemýšlení, a to nebylo dobré. Jen si tím víc uvědomovala, co se s ní děje. Úzkost se okamžitě vrátila.

Neživí nejsou tak špatní, jak se povídalo, pomyslela si ve snaze se uklidnit. A barvy ve městě jsou daleko příjemnější, než jsem čekala. Třeba… třeba ani Boží král není tak hrozivý, jak všichni říkají.

„Dobře,“ ozval se nějaký hlas. „Jde to přesně podle rozvrhu. Dokonalé.“

Siri ztuhla. Byl to mužský hlas. Rychle otevřela oči a spatřila vedle vany staršího muže v hnědém hávu. Něco si zapisoval do knihy. Měl začínající pleš a kulatý, příjemný obličej. Vedle něj stál mladý chlapec s dalšími listy papíru a malým kalamářem, kam si muž namáčel brk.

Siri vykřikla a polekala několik služek, když sebou náhle trhla a s cákáním si zakryla tělo pažemi.

Muž s knihou zaváhal a sklopil oči. „Je něco v nepořádku, Královská Choti?“

„Já se koupu,“ obořila se na něj.

„Ano,“ řekl muž nevzrušeně. „Myslím, že to je zřejmé.“

„Tak proč se na mě díváte?“

Muž naklonil hlavu. „Ale já jsem královský sluha, zdaleka se vám nemůžu rovnat…“ oponoval slabě. A pak s pochopením kývl. „Ach ano, idriská přecitlivělost. Zapomněl jsem. Dámy, prosím, šplouchejte trochu, ať se udělá víc bublin.“

Služky poslechly a rozvířily všechnu mýdlovou vodu do pěny.

„Tak,“ řekl muž a obrátil se zpět ke své knize. „Nic nevidím. Nuže, pokračujme. Božího krále nemůžeme o jeho svatebním dnu nechat čekat!“

Siri váhavě dovolila služkám, aby pokračovaly v mytí, ale dávala si pozor, aby žádná část její anatomie nevykukovala z vody. Ženy zuřivě pracovaly a drhly ji tak silně, že se Siri skoro bála, aby ji nestáhly z kůže.

„Jak jste asi uhodla,“ vysvětloval muž, „máme velmi napjatý rozvrh. Máme spoustu práce a chtěl bych, aby všechno šlo tak hladce, jak jen to bude možné.“

Siri se zamračila. „A kdo vlastně jste?“

Muž na ni pohlédl a Siri ještě víc zapadla do bublin. Tak červené vlasy snad nikdy neměla.

„Jmenuji se Havarseth, ale každý mi říká Modroprstý.“ Zvedl ruku a zatřepal prsty poskvrněnými modrým inkoustem. „Jsem hlavní písař a správce Jeho Milosti Susebrona, Božího krále Hallandrenu. Jednoduše řečeno, starám se o palácovou obsluhu a dohlížím na služebnictvo Božího dvora.“

Odmlčel se a pozoroval ji. „Také dbám o to, aby šlo všechno podle plánu a aby každý dělal, co má.“

Některé z mladších dívek ? ty, co byly ve stejných hnědých úborech jako ženy, které koupaly Siri ? začaly přinášet k vaně džbány s vodou a ženy je použily na spláchnutí Siriných vlasů. Otočila se, aby jim to usnadnila, ale přitom se snažila nespouštět pohled svých mokrých očí z Modroprstého a jeho mladého sluhy.

„Tak dál,“ pokračoval Modroprstý. „Palácoví krejčí teď urychleně pracují na vaší róbě. Měli jsme celkem dobrý odhad vaší velikosti, ale konečná měření byla nutná, abychom mohli šaty dokončit. Měli bychom je pro vás mít zanedlouho připravené.“

Služky opět polily Siri hlavu.

„Je několik věcí, které musíme projít,“ dodal Modroprstý. Voda v uších Siri měnila jeho hlas. „Předpokládám, že vás naučili správný způsob, jak jednat s Jeho Veličenstvem?“

Siri na něj pohlédla a pak odvrátila zrak. Pravděpodobně ji to učili, ale nevzpomínala si a v každém případě teď nebyla schopná se soustředit.

„Ach tak,“ řekl Modroprstý, který zřejmě pochopil její výraz. „To by tedy… mohlo být zajímavé. Dovolte, abych vám dal několik instrukcí.“

Siri přikývla.

„Za prvé, prosím, pochopte, že vůle Božího krále je zákon. Pro to, co dělá, nepotřebuje žádný důvod ani ospravedlnění. Váš život je v jeho rukou, stejně jako životy nás všech. Za druhé, prosím, pochopte, že Boží král s lidmi, jako jste vy nebo já, nehovoří. Až k němu půjdete, nebudete na něj mluvit. Rozumíte?“

Siri vyplivla trochu mýdlové vody. „Chcete říct, že se svým manželem nesmím ani promluvit?“

„Obávám se, že ne,“ přitakal Modroprstý. „Nikdo z nás nemůže.“

„Tak jak potom Boží král soudí a vládne?“ zeptala se a otřela si oči.

„O světské záležitosti království se stará rada bohů,“ vysvětlil Modroprstý. „Boží král je nad každodenní vládu povznesen. Pokud je to nutné, vyjeví svůj soud kněžím, a ti ho potom sdělí světu.“

Ohromné, pomyslela si Siri.

„Je neobvyklé, že se ho smíte dotýkat,“ pokračoval Modroprstý. „Zplodit dítě pro něho znamená nutnou zátěž. Naším společným úkolem je prezentovat vás v tak přitažlivé podobě, jak je jen možné, a za každou cenu se vyhýbat všemu, co by ho podráždilo.“

Austre, bože barev, pomyslela si. Co je to za netvora?

Modroprstý z ní nespustil pohled. „Je mi tak trochu znám váš temperament, Královská Choti,“ řekl. „Samozřejmě jsme se o děti idriské monarchie zajímali. Dovolte mi být trochu více osobní a přímější, než bych chtěl. Jestli na Božího krále přímo promluvíte, dá vás popravit. Na rozdíl od vašeho otce není příliš trpělivý. Chtěl bych to co nejvíc zdůraznit. Uvědomuji si, že jste zvyklá na to, být velmi důležitá. Ve skutečnosti jste stále stejně důležitá, nebo možná ještě víc. Vaše postavení je mnohem vyšší než moje nebo kohokoli dalšího v paláci. Nicméně, o kolik výše jste vy nad námi, o tolik je Boží král nad vámi.

Jeho Nesmrtelné Veličenstvo je… mimořádné. Knihy nás učí, že ani samotná země pro něj není dost cenná. On je ten, který dosáhl transcendence ještě předtím, než se narodil, ale pak se Navrátil, aby přinesl svému lidu požehnání a vize. Vy dostáváte mimořádnou důvěru. Prosím, nezklamte ji ? a prosím, prosím, nevyprovokujte jeho hněv. Rozumíte mi?“

Siri pomalu přikývla a pocítila, jak jí vlasy opět blednou. Pokusila samu sebe povzbudit, ale všechna odvaha, kterou kdy pobrala, se zdála falešná. Ne, s tímhle tvorem se nedokáže vyrovnat tak snadno, jako se vyrovnala s Neživými nebo s barvami. Jeho pověst v Idrisu nebyla přehnaná. Zakrátko si vezme její tělo a bude si s ním dělat, co se mu zlíbí. Částečně ji to dohánělo k zuřivosti, ale byla to zuřivost z úzkosti. Pramenila z vědomí, že brzy se stane něco strašného a že ona proti tomu nemůže naprosto nic udělat.

Služky od ní odstoupily a nechaly ji napolo ponořenou v mýdlové vodě. Jedna z nich pohlédla na Modroprstého a uctivě kývla hlavou.

„Takže jsme hotoví?“ zeptal se. „Výborně. Vy a vaše dámy jste jako obvykle velmi zdatné, Jlan. Budeme pokračovat.“

„Ony neumí mluvit?“ otázala se Siri.

„Jistěže umí,“ odpověděl Modroprstý. „Ale jsou to oddané služebnice Jeho Nesmrtelného Veličenstva. Během pracovní doby je jejich povinností být co možná užitečné, aniž by rušily. A teď, pokud chcete pokračovat…“

Siri zůstala ve vodě, i když se ji mlčenlivé ženy snažily vytáhnout ven. Modroprstý se k ní s povzdechem otočil zády. Vztáhl ruku a stejně obrátil i chlapce.

Siri konečně dovolila, aby ji služky vyvedly z lázně. Mokré ženy ji opustily a odešly do vedlejší místnosti ? asi aby se převlékly ? a několik dalších odvedlo Siri k menší vaně, kde se měla opláchnout. Vstoupila do vody, ta byla však mnohem studenější než v první vaně, a Siri zalapala po dechu. Ženy jí pokynuly, aby se ponořila. Poslechla, a spláchla tak ze sebe většinu mýdla. Pak následovala poslední, třetí vana. Když se k ní roztřesená Siri blížila, ucítila květinovou vůni.

„Co je to?“ zeptala se.

„Parfémovaná lázeň,“ odpověděl Modroprstý, stále zády k ní. „Jestli chcete, může vám jedna z palácových masérek místo toho vetřít parfém do těla. Ale vzhledem k omezenému času bych to neradil…“

Siri se zarděla, když si představila, že by někdo ? ať muž či žena ? vtíral do jejího těla parfém. „To je v pořádku,“ řekla a vstoupila do vody. Byla vlažná a květinová vůně byla tak silná, že musela dýchat ústy.

Ženy ukázaly směrem dolů a Siri se s povzdechem potopila pod navoněnou hladinu. Pak vylezla z vany a konečně k ní několik žen přistoupilo s načechranými ručníky. Začaly Siri utírat tak delikátně a lehce, jak tvrdě ji předtím drhly. To odstranilo trochu silné vůně a Siri to potěšilo. Přišly další ženy s tmavomodrým županem a Siri roztáhla paže, aby jí ho mohly obléknout a zavázat. „Můžete se otočit,“ pokynula správci.

„Výborně,“ pravil Modroprstý a obrátil se. Vykročil k postranním dveřím a mávl na ni, aby ho následovala. „Pospěšte si. Ještě máme hodně práce.“

Siri a služky ho následovaly z tmavočervené komnaty do jasně žluté. Bylo tam mnohem víc nábytku, žádné vany, a přímo uprostřed stálo velké, nádherné křeslo.

„Jeho Veličenstvo není spojováno s jediným barevným odstínem,“ řekl Modroprstý a ukázal na svítivé barvy komnaty, zatímco ženy vedly Siri ke křeslu. „Představuje každou jednotlivou barvu Duhových tónů. Proto je každý sál vyzdoben v jiném odstínu.“

Siri se posadila a ženy jí začaly pěstit ruce, další se snažily vykartáčovat prameny vlasů, zcuchané důkladnou koupelí. Siri se zamračila. „Prostě to ustřihněte,“ přikázala.

Zaváhaly. „Královská Choti?“ zeptala se jedna.

„Ustřihněte ty vlasy,“ opakovala.

Modroprstý jim dal svolení a za malý okamžik ležely její vlasy na hromádce na podlaze. Pak Siri zavřela oči a soustředila se.

Sama přesně nevěděla, jak to dělá. Královské kadeře byly vždycky součástí jejího života a měnit je bylo jako hýbat svaly, jen o trochu těžší. Za pár vteřin dokázala vlasy přimět k růstu.

Několik žen se tiše nadechlo, když Siri vyrazily z hlavy vlasy a dorostly jí k ramenům. Z takového úsilí dostala Siri hlad a unavilo ji to, ale bylo to pořád lepší, než nechat ženy zápasit se zcuchanými chomáči. Když skončila, otevřela oči.

Modroprstý ji tázavě pozoroval, stále s knihou v ruce. „Je to… úžasné,“ podotkl. „Královské kadeře. Čekali jsme hodně dlouho, než zase ozdobí náš palác, Královská Choti. Můžete podle přání měnit i barvu?“

„Ano,“ řekla Siri. Aspoň někdy. „Nejsou moc dlouhé?“

„Dlouhé vlasy jsou v Hallandrenu považovány za znamení krásy, má paní,“ odtušil. „Vím, že v Idrisu je nosíte zapletené, ale zde mnoho žen dává přednost rozpuštěným vlasům ? zvláště bohyně.“

V koutku duše se jí zachtělo nechat si vlasy krátké, čistě ze vzdoru, ale začínala si uvědomovat, že takový přístup by ji mohl v Hallandrenu stát život. Místo toho zavřela oči a opět se soustředila. Vlasy měla zatím k ramenům, ale ještě několik minut je prodlužovala, dokud jí nesahaly k pasu.

Otevřela oči.

„Krásné,“ zašeptala jedna mladší služebná, pak se začervenala a ihned se vrátila k péči o Siriny nehty na nohou.

„Velmi pěkné,“ souhlasil Modroprstý. „Teď vás opustím ? mám ještě několik věcí na práci ? ale vrátím se brzy.“

Siri mu na rozloučenou kývla. Přistoupily další ženy a začaly ji líčit. Siri to v zamyšlení strpěla. Jiné ženy jí stále ještě krášlily nehty a vlasy. Takhle si svůj svatební den nepředstavovala. Sňatek jí vždycky připadal jako něco vzdáleného, něco, co přijde, teprve až budou vybráni partneři pro její sourozence. Po pravdě řečeno, když byla malá, vždycky říkala, že místo manželství bude raději chovat koně.

Z toho sice vyrostla, ale stejně se jí ještě trochu stýskalo po těch prostých časech. Nechce se vdávat, ještě ne. Pořád si připadá jako dítě, i když už tak nevypadá. Chtěla by si hrát v kopcích, trhat květiny a škádlit otce. Chtěla by víc času, aby si mohla užít života, než bude muset převzít zodpovědnost a mít děti.

Osud jí tuhle možnost vzal. Teď musí čelit skutečnosti, že co nevidět vstoupí do postele muže. Muže, který s ní nepromluví a kterému bude jedno, kdo je nebo co by chtěla ona. Věděla, co to fyzicky obnáší, díky kuchařce Mab, která se nerozpakovala o tom upřímně diskutovat ? ale emocionálně byla Siri na dně. Nejraději by se schovala nebo odsud utekla co nejdál.

Měly stejné pocity všechny ženy? Nebo jen ty, které vykoupali, zkrášlili a poslali, aby byly po vůli bohu mocnému natolik, že mohl zničit národy?

Konečně se vrátil Modroprstý. Přišel s ním ještě někdo, starší muž v modrostříbrném oděvu. Siri už si začínala tyto barvy spojovat se služebníky Božího krále.

Ale… Modroprstý je oblečený v hnědé, pomyslela si a zamračila se. Proč?

„Vidím, že moje načasování je dokonalé,“ řekl Modroprstý. Ženy skončily, ustoupily ke stěnám a sklonily hlavy.

Modroprstý kývl směrem ke staršímu muži. „Královská Choti, toto je jeden z palácových léčitelů. Než budete odvedena k Božímu králi, musí vás prohlédnout, aby zjistil, jestli jste panna, a ujistil se, že nemáte jisté choroby. Je to opravdu jen formalita, ale obávám se, že na ní musím trvat. Uvážil jsem vaši stydlivost a nepřivedl jsem mladého léčitele, kterého jsem původně pro tento úkol určil. Předpokládám, že se starším léčitelem se budete cítit lépe.“

Siri vzdychla, ale přikývla. Modroprstý ukázal k čalouněnému stolu stojícímu stranou a potom se on i jeho služebný chlapec otočili zády. Siri si svlékla župan a přešla ke stolu, kde si lehla. Svatební den se zatím jevil jako nejtrapnější den jejího života.

Bude to jen horší a horší, uvažovala, zatímco ji doktor vyšetřoval.

Boží král Susebron. Úžasný, hrozný, svatý, majestátní. Mrtvě narozený, ale Navrácený. Co to s člověkem udělá? Bude se chovat jako člověk, nebo je to netvor, na kterého je hrozné i jen se podívat? Říká se, že je věčný, ale jeho vláda očividně jednou skončí, jinak by nepotřeboval dědice.

Zachvěla se. Přála si, aby to měla už všechno za sebou, ale zároveň byla vděčná za cokoli, co věci ještě trochu oddálilo. Dokonce i když šlo o něco tak ponižujícího jako doktorovo zkoumání. To však brzy ustalo. Siri rychle vstala a zahalila se do županu.

„Je úplně zdravá,“ oznámil léčitel Modroprstému. „A s největší pravděpodobností stále panna. Má také velmi silný Dech.“

Siri zkoprněla. Jak to mohl vědět…

A pak to zahlédla. Musela se podívat velmi pozorně, ale žlutá podlaha kolem lékaře vypadala trochu příliš zářivá. Siri zbledla a její vlasy už nemohly být nervozitou bělejší.

Ten doktor je Probouzeč, řekla si. Je tu Probouzeč, tady v této místnosti. A dotýkal se mě.

Přikrčila se. Naskočila jí husí kůže. Brát si od někoho Dech bylo špatné. Bylo to nejzazší opovržení, naprostý opak idriské životní filozofie. Ostatní lidé v Hallandrenu nosili jasné barvy prostě proto, aby upoutali pozornost, ale Probouzeči… kradli lidským bytostem život a používali ho k tomu, aby se povýšili nad druhé.

Zvrhlé používání Dechu bylo jedním z hlavních důvodů, proč se královská rodina kdysi přestěhovala na vysočinu. Moderní Hallandren existoval na základě vydírání, jímž získával Dech od svých lidí. Siri se teď cítila víc nahá, než když skutečně byla neoblečená. Co o ní tento Probouzeč mohl říct díky své nepřirozené životní síle? Byl v pokušení ukrást Sirinu biochromu? Pro všechny případy se snažila dýchat velmi mělce.

Modroprstý a onen strašlivý doktor konečně opustili místnost. Ženy se opět přiblížily, aby jí svlékly župan, a některé už přinášely spodní prádlo.

On bude horší, pomyslela si. Král. On není jen Probouzeč, je Navrácený. Musí z lidí vysávat Dech, aby vůbec přežil.

Vezme si i její Dech?

Ne, to se nestane, řekla si odhodlaně. Potřebuje mě, abych mu dala dědice z královské krve. Nebude riskovat bezpečí dítěte. Můj Dech mi nechá, aspoň do té doby.

Ale… co se s ní stane, až ji nebude potřebovat?

Od takových myšlenek odvedl její pozornost pohled na několik žen, přinášejících ranec látky. Šaty. Ne ? róba, nádherná modrostříbrná róba. Bylo lepší soustředit se na ni než na myšlenku, co s ní udělá Boží král, až mu porodí syna.

Tiše čekala, až ji ženy obléknou. Látka spočívala na její kůži úžasně měkce, samet byl hladký jako okvětní lístky horských květin. Když na ní služky oděv upravovaly, všimla si, že šaty se kupodivu šněrovaly na boku místo na zádech. Měly nesmírně dlouhou vlečku a rukávy byly tak dlouhé, že když svěsila ruce, okraje rukávů je přesahovaly o třicet centimetrů. Ženám trvalo několik minut, než jí róbu správně zavázaly, upravily záhyby, a dokonce i vlečku vzadu. A to všechno jen proto, abych to za pár minut zase mohla rychle svléknout, pomyslela si Siri s odtažitou chladnou ironií, když k ní jedna žena přistoupila se zrcadlem.

Siri strnula.

Kde se vzaly všechny ty barvy? Jemně červené tváře, tajuplně tmavé oči, modrý stín na víčkách. Sytě rudé rty, pleť téměř zářící. Šaty svítily stříbrně a modře, byly objemné, a přesto krásné, se záhyby bohaté sametové látky.

Nic podobného v Idrisu nikdy nespatřila. Bylo to ještě úžasnější než barvy, které viděla na lidech v ulicích. Při pohledu do zrcadla Siri skoro zapomněla na své obavy. „Děkuji vám,“ zašeptala.

Musela to být správná reakce, protože služky na sebe pohlédly a usmály se. Dvě z nich ji vzaly za ruce, teď daleko uctivěji, než když ji spěšně odváděly z kočáru. Siri s nimi odcházela s vlečkou šustící za zády. Ostatní ženy zůstaly vzadu. Siri se otočila a ženy se jedna po druhé se sklopenými hlavami uklonily.

Poslední dvě, ty, které ji vedly, otevřely dveře a jemně ji vystrčily do chodby. Pak dveře zavřely a nechaly ji tam.

Chodba byla naprosto černá. Skoro už zapomněla, jak tmavé byly stěny paláce. V prázdné chodbě stál jen Modroprstý a čekal na ni s knihou v ruce. Usmál se a uctivě sklonil hlavu. „Boží král bude potěšen, Královská Choti,“ řekl. „Jdeme přesně včas, slunce právě zapadlo.“

Siri se od Modroprstého odvrátila. Přímo před ní se tyčily velké, impozantní dveře, celé pozlacené. Na zdi svítily čtyři lampy s barevnými skly a odrážely světlo od pozlaceného portálu. Nemusela se ptát, kdo se ukrývá za tak působivým vchodem.

„Toto je ložnice Božího krále,“ pravil Modroprstý. „Nebo spíš jedna z jeho ložnic. Nyní, má paní, vám musím zopakovat toto. Nedělejte nic, co by krále urazilo. Jste tu, protože vás zde strpí, a jste tu proto, abyste dbala o jeho potřeby. Ne o moje, ne o své, a dokonce ani ne o potřeby našeho království.“

„Rozumím,“ řekla tiše a srdce se jí rozbušilo rychleji.

„Děkuji vám,“ odpověděl Modroprstý. „Je čas vás uvést. Vstupte do místnosti, pak se svlékněte ze šatů i ze spodního prádla. Před královým ložem se skloňte k zemi tak, abyste se hlavou dotýkala podlahy. Až bude chtít, abyste se k němu přiblížila, zaklepe na rám postele, a vy můžete vzhlédnout. Pak vám pokyne, abyste přistoupila.“

Přikývla.

„Jenom… nepokoušejte se ho moc dotýkat.“

Siri se zamračila a několikrát nervózně sevřela a rozevřela pěsti. „Jak si myslíte, že to mám udělat? Budeme spolu mít sex, ne?“

Modroprstý se zarděl. „Ano, zřejmě. Tohle je pro mne také něco nového, má paní. Boží král… no, obvykle se ho smí dotknout jen hrstka vybraných sloužících. Navrhuji, abyste se ho nepokoušela líbat, hladit nebo dělat cokoli, co by ho mohlo urazit. Prostě ho nechte dělat, co si přeje, a budete v bezpečí.“

Siri se zhluboka nadechla a kývla.

„Až skončíte,“ pokračoval Modroprstý, „král odejde. Vezměte ložní prádlo a spalte je v krbu. Jako Královská Choť jste jediná, kdo to může udělat. Rozumíte?“

„Ano,“ přisvědčila Siri se stále větší úzkostí.

„Dobře tedy,“ řekl Modroprstý, který vypadal skoro stejně nervózní jako ona. „Hodně štěstí.“ S těmito slovy vztáhl ruku a otevřel dveře.

Ach Austre, bože barev, pomyslela si. Srdce jí divoce bušilo, měla zpocené dlaně a cítila se otupělá.

Modroprstý ji lehce postrčil kupředu a Siri vkročila do místnosti.

7

Dveře se za ní zavřely.

V krbu po její levici praskal oheň a zářil ve velké místnosti mihotavým oranžovým světlem. Zdálo se, že černé stěny se po něm natahují, absorbují je a vytvářejí v rozích komnaty hluboké stíny.

Siri tiše stála ve svém zdobném sametovém šatu, srdce jí bušilo a na čele jí vyrazil pot. Po pravé straně dokázala rozeznat ohromné lože s černým povlečením, odpovídajícím ostatnímu vybavení ložnice. Vypadalo to, že v posteli nikdo není. Siri se snažila očima proniknout temnotu a přizpůsobit jí svůj zrak.

Oheň zapraskal a záblesk světla ozářil velké křeslo vedle postele, podobné trůnu. Seděla v něm postava v černém, zahalená tmou. Muž ji pozoroval jiskřivýma očima a ve světle ohně ani nemrkl.

Siri zalapala po dechu, sklopila oči, a když si vzpomněla na varování Modroprstého, srdce se jí rozbušilo ještě silněji. Místo mě by tu měla být Vivenna, pomyslela si Siri zoufale. Já to nezvládnu! Otec mě sem neměl posílat!

Pevně stiskla víčka a dech se jí zrychlil. Třesoucími se prsty nervózně zatáhla za tkaničky po straně róby. Ruce měla kluzké potem. Potrvá jí to moc dlouho, než se svlékne? Bude se král zlobit? Zabije ji, ještě než skončí první noc?

A nebyla by nakonec radši?

Ne, pomyslela si rozhodně. Ne. Musím to udělat. Pro Idris. Pro jeho pole a kvůli dětem, které si ode mne vzaly květiny. Pro mého otce a Mab a všechny ostatní v paláci.

Konečně se jí podařilo rozvázat tkaničky a šaty z ní překvapivě snadno sklouzly ? pochopila, že pro tento účel byly ušity. Nechala je na podlaze a při pohledu na svou košilku se zarazila. Bílá látka svítila celým spektrem barev, jako když se světlo láme v hranolu. Polekalo ji to a divila se, co to asi způsobilo.

Ale na tom nezáleželo. Byla příliš nervózní, než aby se tím zabývala. Zatnula zuby a přiměla se stáhnout si i košilku. Byla nahá. Rychle si klekla na studenou kamennou podlahu a skrčila se. Když se sklonila tak, až se čelem dotýkala země, slyšela, jak jí tluče srdce.

V místnosti bylo naprosté ticho, jen v krbu praskal oheň. V teplém podnebí Hallandrenu oheň nebyl zapotřebí, ale svlečená Siri za něj byla vděčná.

Čekala s vlasy úplně bílými napětím. Veškerá její drzost i paličatost zmizela, byla teď nahá víc než jen fyzicky. Tady skončila ? tady všechen její smysl pro nezávislou svobodu vyprchal. Ať si myslela nebo říkala cokoli, nakonec se musela sklonit před autoritou. Jako každý jiný.

Zaskřípala zuby, když si představila Božího krále, jak tam sedí a pozoruje ji před sebou, podřízenou a nahou. Mnoho z něj neviděla, všimla si jen jeho neobyčejné velikosti ? byl skoro o půl metru vyšší než většina ostatních mužů, které kdy viděla, a ramena měl širší a mocnější. Vypadal významnější než prostí lidé.

Byl Navrácený.

Být Navrácený by sám o sobě nebyl hřích. Koneckonců, v Idrisu se Navrácení také vyskytovali. Ale Hallandreňané udržovali své Navrácené při životě tím, že je krmili dušemi venkovanů, a každý rok tak obrali o Dech stovky lidí…

Nemysli na to, poručila si Siri důrazně. Ale když se pokoušela vyčistit si mysl, připomněla si oči Božího krále. Ty černé oči, které jako by ve světle plamenů žhnuly. Pořád je na sobě cítila a zdály se chladné jako kameny, na nichž klečela.

Oheň zapraskal. Modroprstý říkal, že král zaklepe, až ji bude chtít. Co když to přeslechla? Neodvažovala se vzhlédnout. Už mu pohlédla do očí jednou, i když náhodou. Nemohla riskovat, že ho ještě víc rozzlobí. Prostě stále klečela na svém místě s lokty na zemi a cítila, že ji začínají bolet záda.

Proč něco neudělá?

Nelíbí se mu? Není tak hezká, jak si přál, nebo se rozzlobil, že se na něj podívala a že jí pak trvalo moc dlouho, než se svlékla? Bylo by obzvlášť ironické, kdyby ho urazila právě ve chvíli, kdy se tolik snažila nebýt tak neuctivá jako obvykle. Nebo bylo špatně něco jiného? Slíbili mu nejstarší dceru krále Idrisu, ale místo toho dostal Siri. Pozná rozdíl? Záleželo mu na tom vůbec?

Minuty míjely a v místnosti byla stále větší tma, jak polena v krbu dohořívala.

Pohrává si se mnou, pomyslela si Siri. Nutí mě, abych čekala na jeho rozmar. To, že musí klečet v tak nepohodlné pozici, jí pravděpodobně má ukázat, kdo je tady pánem. Vezme si ji, až on bude chtít, ne dřív.

Siri opět stiskla rty. Čas plynul. Jak dlouho už klečí? Hodinu, možné déle. A stále se neozval ani hlásek ? žádné zaklepání, nic. Boží král se ani nepohnul. Třeba to je zkouška, aby zjistil, jak dlouho vydrží klečet se skloněnou hlavou. A třeba si to ona vykládá úplně špatně. V každém případě se přiměla zůstat na místě a pohnula se jen tehdy, když absolutně musela.

Vivenna byla vyškolená, vyrovnaná a vytříbená. Ale Siri je jen tvrdohlavá. Stačí, aby se zamyslela nad tím, jak se vyhýbala učení a jiným povinnostem. Časem zlomila i vůli svého otce. Nechal ji dělat, co chtěla, i když jen proto, aby si uchránil zdravý rozum.

A tak čekala dál, nahá ve světle žhavých uhlíků, a noc pokračovala.

*

Ohňostroj vyslal do nebe jiskry jako fontánu světla. Některé spadly k místu, kde seděl Hymnus, a než uhasly, zazářily o hodně silněji.

Rozvaloval se na pohovce pod širým nebem a díval se na představení. Kolem postávali sloužící se slunečníky, přenosným barem, nahřátými i chlazenými ručníky, aby si mohl otřít obličej i ruce, kdyby chtěl, a s celou řadou dalších přepychových služeb, které však Hymnus prostě považoval za samozřejmé.

Pozoroval ohňostroj s vlažným zájmem. Ohněstrůjci se nervózně shlukli poblíž jeho sofa. Vedle nich stála skupina muzikantů, které Hymnus povolal, ale ještě je nepožádal, aby začali hrát. U Božího dvora bylo vždycky dost komediantů, aby se Navrácení nenudili, ale dnes večer ? o svatební noci Božího krále ? jich tu bylo až příliš.

Susebron sám se pochopitelně zábav neúčastnil. Takovéhle slavnosti byly pod jeho úroveň. Hymnus pohlédl stranou, kde se králův palác střízlivě tyčil nade dvorem. Nakonec jen potřásl hlavou a znovu upřel zrak na nádvoří. Paláce bohů tvořily kruh, každá budova měla dole terasu a nahoře balkon, obojí s výhledem doprostřed. Hymnus seděl poblíž vlastní terasy, uprostřed hustých trávníků na prostranství.

Do vzduchu vytryskla další ohnivá fontána a vrhla na prostranství stín. Hymnus si povzdechl a přijal od sluhy další ovocný nápoj. Noc byla chladná a příjemná, jako stvořená pro boha. Nebo pro bohy. Hymnus některé zahlédl sedět před jejich paláci. Skupiny umělců postávaly po stranách nádvoří a čekaly na příležitost pobavit některého z Navrácených.

Fontána uhasla a ohněstrůjci se ve světle pochodní podívali na Hymna s nadějeplnými úsměvy. Hymnus s nejblahovolnějším výrazem kývl. „Víc ohňostroje,“ řekl. „Potěšili jste mě.“ Tři muži si začali vzrušeně šeptat a kynout svým asistentům.

Během jejich příprav do Hymnova kruhu pochodní vešla známá postava. Llarimar měl na sobě jako vždycky kněžský hábit. I když byl venku ve městě ? kde měl dnes večer být ? vždy reprezentoval Hymna a své kněžství.

„Zvěde?“ oslovil ho Hymnus a pohodlně se opřel.

„Vaše Milosti,“ uklonil se Llarimar, „líbí se vám slavnost?“

„Jistě. Dalo by se říct, že jsem vší tou slávou doslova přemožený. Ale co děláš tady u dvora? Měl bys být se svou rodinou.“

„Jen jsem se chtěl ujistit, že všechno probíhá k vaší spokojenosti.“

Hymnus si přejel rukou po čele. „Bolí mě z tebe hlava, Zvěde.“

„Vás nemůže bolet hlava, Vaše Milosti.“

„A ty mi to rád připomínáš,“ řekl Hymnus. „Předpokládám, že veselice za zdmi tohohle svatého vězení je přinejmenším stejně úžasná jako ta, co máme tady.“

Llarimar se zamračil nad Hymnovou lehkovážnou poznámkou o božím sídle. „Zábava ve městě je fantastická, Vaše Milosti. Takovou slávu T’Telir nezažil celá desetiletí.“

„Pak ti opakuju, že bys tam měl být a užívat si to.“

„Já jen ?“

„Zvěde,“ přerušil ho Hymnus a ostře se na kněze podíval, „jestli mi v něčem můžeš naprosto důvěřovat, že zvládnu sám, tak je to zábava. S veškerou vážností ti slibuju, že se budu skvěle bavit, nadmíru pít a dívat se na tyhle hodné lidičky, jak zapalují své rachejtle. A teď běž ke své rodině.“

Llarimar se zarazil, pak vstal, uklonil se a odešel.

Ten člověk bere svou práci moc vážně, pomyslel si Hymnus a upil ze své sklenky ovocné šťávy.

Ta představa Hymna pobavila. Natáhl se na lůžko a pozoroval ohňostroj. Ale brzy ho vyrušil něčí příchod. Nebo spíše zjevení někoho velmi důležitého, doprovázeného skupinou daleko méně důležitých lidí. Hymnus se znovu napil.

Příchozí žena byla krásná. Koneckonců, byla to bohyně. Měla lesklé černé vlasy, světlou pleť a půvabnou postavu. Byla mnohem méně oblečená než Hymnus, ale to bylo pro bohyně typické. Tenký háv ze zeleného a stříbrného hedvábí byl na obou stranách rozstřižený tak, že ukazoval její nohy i boky, a výstřih měla tak hluboký, že toho jen velmi málo ponechával představivosti.

Aurora řečená Krásná, bohyně upřímnosti.

Tohle by mohlo být zajímavé, pomyslel si Hymnus a usmál se.

Za bohyní šlo asi třicet služebníků, nemluvě o její velekněžce a šesti nižších kněžkách. Ohněstrůjci si se vzrušením uvědomili, že teď mají ne jednoho, ale dva božské diváky. Jejich učni spěšně pobíhali kolem a připravovali další sérii ohnivých fontán. Několik Aurořiných sluhů přispěchalo s ozdobnou pohovkou a položili ji na trávu vedle Hymna.

Se svým obvyklým svižným půvabem si Aurora lehla na volnou pohovku, překřížila nohy a položila se na bok ve svůdné, nicméně stále vznešené póze. Mohla tak sledovat ohňostroj, pokud by si přála, ale její pozornost byla zjevně namířená spíše na Hymna.

„Můj milý Hymne,“ řekla, zatímco se k ní skláněl sluha s mísou hroznů, „copak mě ani nepozdravíš?“

A máme to, pomyslel si Hymnus. „Má milá Auroro,“ odvětil, odložil pohár a propletl si prsty rukou v klíně. „Jak bych se mohl zachovat tak hrubě?“

„Hrubě?“ zeptala se pobaveně.

„Jistě. Očividně věnuješ značné úsilí tomu, abys na sebe upoutala pozornost ? mimochodem, detaily jsou úchvatné. To je líčidlo, co máš na stehnech?“

Usmála se a kousla do zrnka vína. „To je barva. Vzor navrhli ti nejtalentovanější umělci z mých kněží.“

„Vyřiď jim mou poklonu,“ řekl Hymnus. „Nicméně ses ptala, proč jsem tě nepozdravil. Víš co, předpokládejme, že jsem se choval tak, jak říkáš, že jsem měl. Chtěla bys, abych při tvém příchodu překypoval citem?“

„Přirozeně.“

„Chtěla bys, abych ti řekl, jak úžasně v těch šatech vypadáš?“

„Nestěžovala bych si.“

„Abych se zmínil, jak oslnivě se tvé oči třpytí ve světle ohňostroje jako žhavé uhlíky?“

„To by bylo milé.“

„Abych vykládal, že tvé rty jsou tak dokonale rudé, že každý muž ztratí obdivem řeč, a přesto ho to přiměje složit nejkrásnější báseň pokaždé, když si na tento okamžik vzpomene?“

„To by mi jistě polichotilo.“

„A ty tedy tvrdíš, že ode mne chceš takovouto reakci?“

„Ano.“

„Ale sakra, ženská,“ zakončil Hymnus a sáhl po poháru, „když užasnu, jsem oslněn a zůstanu bez dechu, tak jak tě mám k čertu pozdravit? Mluvili jsme v podstatě o tom, že jsem ztratil řeč.“

Zasmála se. „Vidím, že svůj trefný jazyk už jsi zase našel.“

„Ke svému překvapení jsem ho měl v ústech,“ řekl. „Tam to vždycky zapomenu zkontrolovat.“

„Ale tam má přece být, ne?“

„Má milá,“ pravil, „copak mě neznáš dost dlouho, abys věděla, že můj jazyk málokdy dělá to, co se od něj očekává?“

Aurora se usmála a ohňostroj začal nanovo. V dosahu aury obou bohů barva jisker podivuhodně zintenzivněla. Na druhé straně nádvoří několik jisker dopadlo na zem příliš daleko, a ty vypadaly tak vybledlé a slabé, jako kdyby jejich chladný a bezvýznamný oheň mohl kdokoli vzít do ruky a odnést.

Aurora se od podívané odvrátila. „Tak ty si myslíš, že jsem krásná?“

„Samozřejmě. Má milá, ty jsi doslova prodchnutá krásou. Představuješ samu definici toho slova ? jestli se nemýlím, tak ho máš někde ve svém titulu.“

„Můj milý Hymne, opravdu si myslím, že si ze mě střílíš.“

„Nikdy si z dam nestřílím, Auroro,“ řekl Hymnus a zase vzal do ruky pohár. „Vysmívat se ženě je stejné jako pít příliš mnoho vína. Chvilku to může být legrace, ale kocovina je peklo.“

Aurora se zamyslela. „Ale my se přece nemusíme bát kocoviny, protože se nemůžeme opít.“

„Nemůžeme?“ zeptal se Hymnus. „Tak proč kruci to víno pořád piju?“

Aurora zvedla obočí. „Hymne, někdy si nejsem jistá, kdy jenom plácáš a kdy to myslíš vážně,“ utrousila nakonec.

„No, s tím ti můžu snadno pomoct,“ řekl. „Jestli někdy dojdeš k názoru, že myslím něco vážně, tak si můžeš být jistá, žes tomu problému věnovala příliš mnoho pozornosti.“

„Ach tak,“ vzdychla a otočila se na pohovce tak, že ležela tváří dolů. Zvedla se na loktech, ňadra stisknutá mezi nimi. Ohňostroj se odrážel od jejích zad a vrhal jí barevné stíny mezi lopatky. „Tak ty připouštíš, že jsem úžasná a krásná. Nechtěl bys tedy odejít z téhle slavnosti? Najít si… jinou zábavu?“

Hymnus zaváhal. Skutečnost, že nemohli mít děti, bohům nebránila v důvěrnostech, zvlášť mezi sebou. Hymnus soudil, že právě tento fakt spíše volné mravy u dvora podporoval. Hodně bohů mělo smrtelné milence a milenky ? vědělo se, že Aurora si jich našla několik mezi vlastními kněžími. Milostné pletky se smrtelníky bohové nikdy nepovažovali za nic vážného.

Aurora, polehávající na pohovce, vypadala poddajně a svůdně. Hymnus otevřel ústa, ale v duchu viděl… tu druhou. Ženu ze svých vizí, ze snu, obličej, o kterém se zmínil Llarimarovi. Kdo byla ta žena?

Nejspíš to nic neznamenalo. Záblesk z jeho dřívějšího života nebo prostě jen obraz vytvořený jeho podvědomím. Možná dokonce, jak tvrdili kněží, to byl nějaký prorocký symbol. Neměl by se nad tou tváří zamýšlet. Určitě ne teď, když má před sebou dokonalost.

„Já… musím odmítnout,“ řekl a překvapil tím sám sebe. „Chci se dívat na ohňostroj.“

„Je o tolik nádhernější než já?“

„Vůbec ne. Jen je daleko pravděpodobnější, že se o něj nespálím.“

Tomu se zasmála. „Tak proč jednoduše nepočkáme, až to tu skončí?“

„Bohužel,“ trval na svém Hymnus, „stejně musím odmítnout. Jsem na to moc líný.“

„Moc líný na sex?“ zeptala se Aurora, přetočila se na bok a zadívala se na něj.

„Já jsem opravdu strašně pohodlný. Špatný exemplář boha, jak pořád říkám svému veleknězi. Jenže mě nikdo neposlouchá, takže to musím neustále pracně zdůrazňovat. Kdybych se s tebou zapletl, naneštěstí by to narušilo celou podstatu mé argumentace.“

Aurora zavrtěla hlavou. „Někdy mě mateš, Hymne. Kdybych neznala tvou pověst, asi bych si myslela, že se ostýcháš. Jak to, že jsi mohl spát s Klidnou věštkyní, zatímco mě soustavně odmítáš?“

Klidná věštkyně byla poslední čestná Navrácená v tomto městě, pomyslel si Hymnus a napil se. Nikdo už tu nemá ani stín její slušnosti. Včetně mne.

Aurora umlkla a dívala se na představení ohněstrůjců. Ohňostroj byl čím dál bohatší a Hymnus uvažoval, že ho zastaví, aby nevyplýtvali všechen materiál jen na něj, pro případ, že by si je zavolal některý další bůh.

Aurora se netvářila, že by se chtěla brzy vrátit do svého paláce, a Hymnus už nic neřekl. Podezíral ji, že nepřišla jen pro vzájemnou slovní přestřelku nebo dokonce proto, aby se ho pokusila dostat do postele. Aurora vždycky měla nějaký plán. Podle svých zkušeností Hymnus soudil, že v téhle ženě se tají větší hloubky, než naznačuje její nalíčená tvář.

Nakonec se jeho tušení vyplnilo. Aurora se odvrátila od ohňostroje a zadívala se na temný palác Božího krále. „Máme novou královnu.“

„Všiml jsem si,“ přikývl Hymnus. „Ale přiznávám, že jen proto, že mi to všichni kolem mě pořád připomínali.“

Oba umlkli.

„Nic si o tom nemyslíš?“ zeptala se Aurora nakonec.

„Já se pokouším vůbec nemyslet. Jedna myšlenka vede k druhé, a když nejsi opatrná, přinutí tě jednat. A aktivita unavuje. Vím to z opravdu dobrého zdroje, od někoho, kdo o tom kdysi četl.“

Aurora povzdechla. „Vyhýbáš se myšlení, vyhýbáš se mně, vyhýbáš se námaze… existuje něco, čemu se nevyhýbáš?“

„Snídaně.“

Aurora na to neodpověděla, což Hymna zklamalo. Byla příliš soustředěná na královský palác. Hymnus se většinou snažil si té velké černé budovy nevšímat, nelíbilo se mu, jak se nad ním tyčí.

„Možná bys měl udělat výjimku,“ řekla Aurora, „a nad touhle situací se trochu zamyslet. Tahle královna něco znamená.“

Hymnus otáčel pohárem v prstech. Věděl, že Aurořini kněží byli mezi těmi, kdo v dvorském parlamentu nejvíc volali po válce. Nezapomněl na své dřívější zlé sny, na vizi T’Teliru v plamenech. Ten obraz odmítal z jeho mysli zmizet. Sám se nikdy nevyjádřil ani pro válku, ani proti ní. Prostě se do toho nechtěl plést.

„Už jsme měli královny i dřív,“ podotkl konečně.

„Ale nikdy z královské krve,“ namítla Aurora. „A neměli jsme královnu od časů Kalada Uzurpátora.“

Kalad. Muž, který začal Velkou válku, ten, kdo využil své znalosti biochromy k tomu, aby vytvořil armádu Neživých a uchvátil moc v Hallandrenu. Chránil království svými armádami, a přesto je nakonec zničil tím, že královskou rodinu zahnal do hor.

Teď se královští vracejí. Nebo aspoň jeden z nich.

„Tohle je nebezpečný den, Hymne,“ řekla Aurora tiše. „Co se stane, jestli ta žena porodí dítě a nebude to Navrácený?“

„To není možné,“ odpověděl Hymnus.

„Tolik tomu věříš?“

Hymnus přikývl. „Z Navrácených jedině Boží král může zplodit dítě, a to je vždycky mrtvě narozené.“

Aurora potřásla hlavou. „To víme jenom proto, že nám to řekli kněží. Ale slyšela jsem… že v záznamech jsou nesrovnalosti. I když si ale nebudeme dělat starosti s tímhle, ještě pořád toho máme na přemýšlení dost. Proč potřebujeme královskou dceru, abychom prokázali nárok na náš trůn? Nestačí tři sta let vlády Božího dvora k tomu, aby byla legitimní?“

Hymnus neodpověděl.

„Tenhle sňatek znamená, že stále přijímáme královskou autoritu,“ naléhala Aurora. „Co se stane, když se ten král tam nahoře na vysočině rozhodne, že si svou zemi vezme zpátky? Co se stane, když naše královna bude mít dítě s někým jiným? Kdo bude dědicem? Kdo bude vládnout?“

„Vládne Boží král, to ví každý.“

„Před třemi sty lety nevládl,“ odsekla Aurora. „Vládla tu královská rodina. A potom, po nich, Kalad ? a po něm Mírotvorce. Věci se mohou měnit rychle. Tím, že jsme tu ženu pozvali do našeho města, jsme možná zahájili poslední období vlády Navrácených v Hallandrenu.“

Zamyslela se. Hymnus si krásnou bohyni prohlížel. Byla Navrácena před nějakými deseti, patnácti lety, a byla tak na Navrácenou dost stará. Stará, moudrá a neuvěřitelně prohnaná.

Aurora na něj pohlédla. „Nemám v úmyslu se nechat překvapit, jako se to stalo královským, když se Kalad zmocnil trůnu. Někteří z nás už připravují plány, Hymne. Můžeš se k nám připojit, jestli chceš.“

„Politika, má milá,“ řekl s povzdechem. „Víš, jak ji nenávidím.“

„Jsi bůh statečnosti, bylo by dobré, kdybychom se na tebe mohli spolehnout.“

„Právě teď je na mě jediné spolehnutí ? že bych vám k ničemu nebyl.“

Tvář jí ztuhla, jak se pokoušela nedat najevo své zklamání. Nakonec vzdychla a vstala. Protáhla se, aby ještě jednou předvedla svou nádhernou postavu. „Stejně se později budeš muset na něčí stranu postavit, Hymne,“ upozornila. „Pro tyhle lidi jsi bůh.“

„Já jsem si to nevybral, má drahá.“

Usmála se, pak se sklonila a lehce ho políbila. „Prostě uvažuj o tom, co jsem ti řekla. Jsi lepší, než se domníváš. Nebo si myslíš, že bych se nabídla komukoli?“

Zaváhal, a pak se zašklebil. „Vlastně… ano, myslím si to.“

Zasmála se. Otočila se, aby sluhové mohli zvednout její lehátko. „Ach ty! Určitě existují aspoň tři bohové, jimž bych ani ve snu nedovolila, aby se mě dotkli. Užívej si slavnosti a zkus si představit, co náš král právě nahoře ve své ložnici provádí s naším dědictvím.“ Střelila po něm pohledem. „Zvlášť jestli ti ta představa připomene, o co jsi přišel.“ Mrkla na něho a odplula.

Hymnus se na svém lehátku opřel a pak poslal ohněstrůjce s několika pochvalnými slovy pryč. Když začali hrát muzikanti, pokoušel se zbavit vzpomínek na Aurořina zlověstná slova a na vize války, které ho pronásledovaly ve spánku.

Ani jedno se mu nepodařilo.

8

Siri zaúpěla a překulila se. Bolela ji záda, paže i hlava. Celá se cítila tak rozbolavělá, že ani přes svou únavu nedokázala déle spát. Sedla si a chytla se za hlavu.

Strávila noc na podlaze v ložnici Božího krále a vlastně ve spánku. Do místnosti se vlévalo sluneční světlo a odráželo se od mramoru tam, kde podlaha nebyla pokrytá koberci.

Černé koberce, pomyslela si. Seděla uprostřed pomačkaných modrých šatů, z nichž si udělala polštář i přikrývku. Černé koberce na černé podlaze s černým nábytkem. Tihle Hallandreňané tedy umí být monotematičtí.

Boží král v místnosti nebyl. Siri pohlédla na velikánské kožené křeslo, kde strávil většinu noci. Nevšimla si, kdy odešel.

Zívla, pak vstala, vytáhla z hromady šatů košilku a přetáhla si ji přes hlavu. Uvolnila si vlasy a setřásla si je dozadu přes ramena. Bude si muset zvyknout na to, že jsou dlouhé. Vlasy, spokojeně plavé, se jí rozprostřely po zádech.

Nějak tuhle noc přežila nedotčená.

Bosky přešla ke koženému křeslu a přejela prsty po jeho hladkém povrchu. V noci se nechovala příliš uctivě ? zdřímla si. Choulila se a přitahovala si šaty. Dokonce několikrát pohlédla na křeslo. Ne ze vzdoru nebo z neposlušnosti, prostě byla příliš ospalá, než aby si vzpomněla, že se na Božího krále nemá dívat. A on nerozkázal, aby ji popravili. Kvůli Modroprstému měla strach, že Boží král je prchlivý a snadno se rozzlobí, ale jestli to byla pravda, tak v jejím případě se ovládl. Co jiného měl ale udělat? Hallandren čekal celá desetiletí na to, až se královská princezna provdá do jejich dynastie Božích králů. Usmála se. Nějakou moc mám. Nemohl ji zabít ? ne, dokud nedostal, co chtěl.

Nebylo to mnoho, ale dodalo jí to trochu sebedůvěry. Obešla křeslo a všimla si, jak je obrovské. Všechno v místnosti bylo o něco větší, než je obvyklé. To deformovalo její perspektivu a sama si připadala menší, než ve skutečnosti byla. Spočinula rukou na opěradle křesla a přemýšlela, proč si ji král nevzal.

Hlupačko, řekla si, potřásla hlavou a přešla k dosud nepoužitému loži. Cestou sem jsi strávila většinu času v obavách, co se stane o tvé svatební noci, a když se pak nestalo nic, tak si taky stěžuješ?

Věděla, že není volná. Nakonec si ji vezme ? o to přece v celé dohodě šlo. Ale minulou noc to nebylo. Usmála se, zívla, a pak vlezla do postele a stočila se pod pokrývkou do klubíčka. Vzápětí usnula.

*

Když se znovu probudila, bylo jí mnohem lépe než předtím. Protáhla se, a pak si něčeho všimla.

Šaty, které nechala na hromadě na zemi, byly pryč. Kromě toho někdo znovu zapálil oheň v krbu, i když nechápala proč. Den byl teplý. Ve spaní si dokonce shrnula přikrývku.

Mám spálit povlečení, připomněla si. Proto rozdělali oheň.

Posadila se. Měla na době jen košilku a byla v černé místnosti sama. Sluhové a kněží nebudou vědět, že strávila celou noc na podlaze, pokud to Boží král někomu neřekne. Bylo pravděpodobné, že muž jeho postavení by hovořil se svými kněžími o podobných intimnostech?

Siri pomalu vstala z postele a stáhla z ní povlečení. Sbalila je, došla ke krbu a hodila je do ohně. Dívala se, jak hoří. Pořád nevěděla, proč ji Boží král nechal na pokoji. Dokud se to ale nedozví, bude lepší, když nechá všechny v domnění, že manželství bylo konzumováno.

Když povlečení shořelo, Siri se rozhlédla po místnosti. Hledala něco, co by si mohla vzít na sebe. Nic nenašla. S povzdechem přešla ke dveřím jen ve spodničce. Otevřela je a trhla sebou. Venku klečelo čtyřiadvacet služek různého věku.

Pane bože barev! pomyslela si. Jak dlouho tady klečí? Najednou už ji tak nepohoršovalo, že musela sloužit rozmarům Božího krále.

Ženy vstaly a se sklopenými hlavami vešly do ložnice. Siri ustoupila. Naklonila hlavu a zjistila, že několik žen nese velké truhlice. Jsou oblečené v jiných barvách než včera, pomyslela si Siri. Střih byl stejný ? dělené sukně vyhlížející jako volné kalhoty, k tomu blůzy bez rukávů a malé čepečky, částečně zakrývající vlasy. Namísto modré a stříbrné měly jejich šaty dnes žlutou a měděnou barvu.

Ženy otevřely truhly a vyložily z nich různé oblečení. Každý úbor byl jasně barevný a každý jinak střižený. Ženy vše rozprostřely na zemi před Siri, opět poklekly a čekaly.

Siri zaváhala. Vyrostla jako dcera krále a nikdy nežila v nedostatku. Ale život v Idrisu byl téměř asketický. Měla patero šatů, což byl téměř přepych. Jedny byly bílé a ostatní čtvery všechny stejně matně modré.

Tolik barev a možností ji skoro přemohlo. Zkusila si představit, jak by na ní ty šaty vypadaly. Mnohé měly nebezpečně hluboké výstřihy, dokonce ještě vykrojenější než živůtky služek, a i ty byly podle idriských norem pohoršlivé.

Nakonec na jedny šaty váhavě ukázala. Byly dvoudílné, s červenou sukní a odpovídající halenkou. Poté služky vstaly. Některé uklidily oblečení, které si nevybrala, a další opatrně přistoupily k Siri, aby jí pomohly svléct košilku.

Za několik minut byla oblečená. Bylo jí trapně, protože zjistila, že i když jí šaty dokonale padly, blůzka ponechávala pas odhalený. Ale aspoň neměla tak hluboký výstřih jako ostatní a sukně jí sahala po lýtka. Hedvábná červená látka byla daleko lehčí než silná vlna, na kterou byla zvyklá. Sukně zazářila a rozevlála se, kdykoli se Siri otočila, a také si nebyla úplně jistá, že látka není průhledná. Připadala si v ní téměř stejně nahá, jako byla minulou noc.

Nahota pro mě tady zřejmě bude věčné téma, pomyslela si hořce. Služebné odstoupily. Přišly další se stoličkou. Siri se posadila a počkala, až jí služky umyjí obličej a paže příjemně teplou žínkou. Když byly hotové, nalíčily ji, učesaly, a pak ji postříkaly několika závany voňavky.

Když v oblaku vůně otevřela oči, v pokoji stál Modroprstý. „Ach ano, výborně,“ pronesl. Jeho služebný chlapec stál poslušně za ním, s inkoustem, kalamářem a brkem. „Už jste vzhůru.“

Už? pomyslela si Siri. Vždyť musí být po poledni.

Modroprstý si ji prohlédl od hlavy k patě, pak pokývl a podíval se na postel. Zřejmě kontroloval, jestli zničila povlečení. „Dobrá,“ řekl. „Věřím, že vaše služebnictvo učiní všechno, co si budete přát, Královská Choti.“ S těmito slovy odcházel nervózním krokem člověka, který má příliš mnoho práce.

„Počkejte,“ řekla Siri a odstrčila několik služek.

Modroprstý zaváhal. „Královská Choti?“

Siri se zarazila, nebyla si jistá, jak se má vyjádřit. „Víte… co bych měla dělat?“

„Dělat, Královská Choti?“ zeptal se písař. „Vy myslíte, s ohledem na…“ Pohlédl na postel.

Siri se zarděla. „Ne, to nemyslím. Myslím, čím se mám zabývat. Jaké jsou mé povinnosti? Co se ode mě čeká?“

„Že povijete dědice.“

„Kromě toho.“

Modroprstý se zakabonil. „Já… no, abych byl upřímný, Královská Choti, já opravdu nevím. Musím říct, že váš příjezd už způsobil u Božího dvora jistý rozvrat.“

V mém životě taky, pomyslela si. Lehce se začervenala a vlasy jí zrudly.

„Ne že by vám to mohl někdo vyčítat, samozřejmě,“ pokračoval Modroprstý rychle. „Ale přesto… no, určitě bych si přál, aby mě byl někdo včas varoval.“

„Včas varoval?“ otázala se Siri. „Tenhle sňatek byl sjednán smlouvou před dvaceti lety!“

„Ano, ale nikdo si nemyslel…“ Odmlčel se. „Ehm, tedy, v každém případě se budeme maximálně snažit, abyste se v našem paláci cítila dobře.“

Co to mělo znamenat? pomyslela si Siri. Nikdo si nemyslel… že se ta svatba opravdu uskuteční? Proč ne? Předpokládali že Idris svou část smlouvy nedodrží?

Ale správce stejně ještě neodpověděl na její otázky. „Ale co se čeká, že budu dělat?“ naléhala a opět se posadila na stoličku. „Mám celý den sedět tady v paláci a koukat do ohně?“

Modroprstý se kradmo pousmál. „Ale to ne, pro jméno barev! Má paní, tohle je Boží dvůr! Najdete tu spoustu věcí, jimiž se můžete zabývat. Každý den smí do paláce přijít umělci a předvést svůj talent bohům. Můžete si nechat kohokoli z nich přivést na soukromé představení.“

„Ach tak,“ řekla Siri. „A mohla bych si třeba vyjet na koni?“

Modroprstý se podrbal na bradě. „Předpokládám, že bychom sem pro vás mohli přivést nějaké koně. Budeme samozřejmě muset počkat, až skončí svatební plesání.“

„Svatební plesání?“ zeptala se.

„Vy… to nevíte? Vás na to nepřipravili?“

Siri se začervenala.

„Nechtěl jsem vás urazit, Královská Choti,“ omlouval se Modroprstý. „Svatební plesání je týdenní období, během kterého oslavujeme svatbu Božího krále. V této době nesmíte opustit palác. Až týden skončí, budete oficiálně představena Božímu dvoru.“

„Aha,“ řekla. „A potom si budu smět vyjet z města?“

„Z města!“ zhrozil se Modroprstý. „Královská Choti, vy nesmíte opustit Boží dvůr!“

„Cože??“

„I když sama nejste bohyně,“ pokračoval Modroprstý, „jste manželka Božího krále. Pustit vás odtud by bylo příliš nebezpečné. Ale nerozčilujte se ? bude vám zde poskytnuto cokoli, co byste mohla požadovat.“

Kromě svobody, pomyslela si a udělalo se jí mírně slabo.

„Ujišťuji vás, že jakmile skončí svatební plesání, nebudete si mít nač stěžovat. Je tu všechno, co byste si mohla přát, zábava, přepych a veškeré rozptýlení.“

Siri otupěle přikývla. Cítila se v pasti.

„Navíc,“ dodal Modroprstý a zvedl inkoustem potřísněný prst, „kdybyste chtěla, je tu dvorní parlament. Schází se, aby vynášel rozhodnutí v městských a zemských záležitostech. Shromáždění se konají jednou týdně, ale denně se musí vydávat méně závažná rozhodnutí. Vy sama samozřejmě nebudete členkou parlamentu, ale jistě se ho budete smět účastnit, až skončí svatební plesání. Pokud by vám nevyhovovalo ani to, můžete požádat o služby některého umělce ze sboru kněží Božího krále. V kněžském sboru jsou oddaní a uznávaní umělci všech žánrů ? hudby, malířství, tance, básnictví, sochařství, dále loutkoherci, herci, znalci malby v písku i dalších okrajových oborů.“

Siri jen zamrkala. Bože barev! pomyslela si. I zahálka je tady skličující. „A musím se něčeho z toho bezpodmínečně účastnit?“

„Ne, řekl bych, že ne,“ odpověděl Modroprstý. „Vypadáte nespokojeně, Královská Choti.“

„Já…“ Jak mu to má vysvětlit? Celý život se předpokládalo, že bude něco dělat… a ona se tomu po většinu života pečlivě, záměrně vyhýbala. Teď to bylo jinak. Nemohla neposlechnout, aniž by riskovala život a uvrhla Idris do války. Pro jednou byla ochotná sloužit a pokusit se být poslušná. Jaká ironie, že tu pro ni nebylo nic, co by mohla udělat. Ovšem, kromě toho, že porodí dítě.

„Tak dobře,“ povzdechla si. „Kde jsou mé pokoje? Půjdu tam a zabydlím se.“

„Vaše pokoje, Královská Choti?“

„Ano. Předpokládám, že nebudu bydlet jen v této místnosti.“

„Ne,“ řekl Modroprstý a pousmál se. „V komnatě početí? To jistě ne.“

„Tak kde?“ zeptala se Siri.

„Královská Choti,“ odpověděl Modroprstý, „svým způsobem vám patří celý palác. Nevím, nač byste potřebovala určité pokoje. Požádejte o jídlo a služebnictvo vám prostře stůl. Když si budete chtít odpočinout, přinesou vám pohovku nebo křeslo. Když budete chtít zábavu, přivedou vám někoho, kdo vás zabaví.“

Teď dávala podivná činnost jejích služek větší smysl ? to, že jí přinesly řadu barevných šatů, aby si z nich vybrala, a pak ji líčily a česaly přímo na místě. „Rozumím,“ řekla skoro jen sama pro sebe. „A co ti vojáci, které jsem s sebou přivedla? Udělali, co jsem řekla?“

„Ano, Královská Choti,“ přitakal Modroprstý. „Odjeli dnes ráno. Bylo to moudré rozhodnutí. Nejsou oddanými služebníky Tónů a dlouho by tady u dvora zůstat nesměli. Už by vám k ničemu nebyli.“

Siri přikývla.

„Královská Choti, jestli mě omluvíte…“ zeptal se.

Siri nepřítomně kývla a Modroprstý odspěchal. Zanechal ji v myšlenkách na to, jak strašně je osamělá. Na to nesmím myslet, řekla si. Místo toho se obrátila na jednu ze svých mladších služek, asi stejně starou jako ona. „Tak to mi toho moc neřekl o tom, jak mám trávit čas, že?“

Služebná se mlčky začervenala a sklopila hlavu.

„Chci říct, že je tu hodně co dělat, když budu chtít,“ pokračovala Siri, „možná až příliš.“

Dívka se znovu uklonila.

Tohle mě co nevidět pěkně otráví, pomyslela si Siri se zatnutými zuby. V hloubi duše se jí chtělo udělat něco šokujícího, aby na to služky musely zareagovat, ale věděla, že je to hloupost. Po pravdě řečeno se zdálo, že většina jejích přirozených reakcí tady v Hallandrenu prostě nebude fungovat. Takže aby se vyvarovala hloupostí, Siri vstala, odhodlaná prozkoumat svůj nový domov. Vyšla z černočerné místnosti a rozhlédla se po chodbě. Otočila se na své služebné, které se poslušně seřadily za ní.

„Je tu nějaké místo, kam mám zakázáno vstoupit?“ zeptala se.

Oslovená služka zavrtěla hlavou.

Skvělé, pomyslela si. Raději bych neměla narazit někde na Božího krále, jak se zrovna koupe. Přešla chodbu, otevřela dveře a vstoupila do žluté místnosti, kde byla včera. Křeslo a lavice, které používala, byly pryč. Nahradila je skupina žlutých pohovek. Siri zvedla obočí a vstoupila do další místnosti s vanami.

Vany zmizely. Siri se lekla. Sál byl stejný, jak si ho pamatovala, stejně červený. Ale šikmá kachlíková pódia se zapuštěnými vanami byla pryč. Celá ta konstrukce musela být přenosná ? přinesli ji, aby se vykoupala, a pak ji zase odnesli.

Opravdu dovedou předělat každou místnost, pomyslela si s úžasem. Musí mít skladiště plná nábytku, van a závěsů, každý kus jiné barvy, čekající jen na rozmar jejich boha.

Zvědavě vyšla z vanové místnosti a pustila se náhodným směrem. Vypadalo to, že každý pokoj má čtvery dveře, v každé stěně jedny. Některé sály byly větší než ostatní. Některé měly okna, zatímco jiné se zřejmě nacházely uprostřed paláce. Každá místnost měla jinou barvu, ale bylo těžké rozpoznat, v čem se jinak liší. Nekonečná řada pokojů, všechny zářivě čisté a laděné do jedné barvy. Brzy se dokonale ztratila, ale na tom zjevně nezáleželo. Vlastně byly všechny místnosti stejné.

Otočila se na své služky. „Chtěla bych snídani.“

Dostala ji mnohem rychleji, než čekala. Několik žen odběhlo. Vrátily se se zeleným čalouněným křeslem v barvě pokoje, kde zrovna stála. Sedla si a počkala, až jí přinesou stůl, židli, a konečně i jídlo. Všechno jako by se objevilo odnikud. Za méně než patnáct minut měla před sebou teplou snídani.

Váhavě vzala do ruky vidličku a okusila první sousto. Teprve v tu chvíli si uvědomila, jak je vyhladovělá. Jídlo sestávalo z drobných klobásek a zeleniny a jeho chuť byla o dost výraznější, než byla zvyklá. Ale čím déle jedla, tím víc se jí hallandrenské kořeněné jídlo zamlouvalo.

I když byla hladová, stejně jí přišlo zvláštní jíst o samotě. Siri byla zvyklá jíst buď v kuchyni se služebnictvem, nebo u společného stolu s otcem, jeho generály a místními lidmi nebo mnichy, které náhodou ten večer pozval. Nikdy během stolování nebylo ticho, ale přitom zde, v Hallandrenu, v zemi barev, zvuků a přepychu, musí jíst sama a tiše v místnosti, která se přes všechny své zářivé dekorace zdá dokonale nudná.

Služky se na ni dívaly, ale žádná z nich nepromluvila. Siri věděla, že jejich mlčení má působit uctivě, ale přesto ji zastrašovalo. Několikrát se pokusila vtáhnout je do hovoru, ale dostávala jen úsečné odpovědi.

Kousla do jednoho z kořeněných kaparů. Takovýhle tedy bude od teď můj život? myslela si. Noci budu trávit napůl použitá, napůl ignorovaná svým manželem a dny obklopená lidmi, a přesto vlastně sama?

Otřásla se. Ztratila chuť k jídlu. Položila vidličku a pokrmy na stole před ní zvolna vychládaly. Zírala na ně a v duchu si přála, aby byla prostě zůstala ležet v té velké, pohodlné, černé posteli.

9

Vivenna, prvorozené dítě Dedelina, krále Idrisu, hleděla na velkolepé město T’Telir. Bylo to nejošklivější místo, které kdy viděla.

Lidé si razili cestu ulicemi oblečení v křiklavých barvách, pokřikovali a mluvili, páchli a kašlali a naráželi do sebe. Vivenniny vlasy zesvětlely do šeda. Přitáhla si šál těsněji, aby vypadala jako starší žena. Udělala to úmyslně, bála se, že by mohla být nápadná. Nemusela si ale dělat starosti. Kdo by v tomhle zmatku vůbec mohl být nápadný?

Nicméně bylo lepší být opatrná. Přišla do T’Teliru teprve před několika hodinami a byla tu proto, aby zachránila svou mladší sestru, ne proto, aby ji někdo unesl.

Byl to smělý plán. Vivenna skoro nemohla uvěřit, že ji to napadlo. Ale z mnoha věcí, které jí učitelé vštípili, teď myslela jen na jednu ? věci určuje ten, kdo jedná. Nikdo jiný Siri nepomůže, takže to je na ní, na Vivenně.

Věděla, že je nezkušená. Doufala, že právě tohle vědomí ji uchrání od přílišného riskování. Ale měla nejlepší vzdělání a politickou výchovu, jaké její království mohlo nabídnout, a hodně z jejího školení bylo zaměřeno na Hallandren. Jako oddaná dcera Austreho se celý život snažila, aby nijak nevyčnívala. Ve velkém, neorganizovaném městě jako T’Telir se mohla snadno schovat.

A T’Telir byl obrovský. Naučila se nazpaměť mapy, ale ty ji nepřipravily na skutečný pohled na město, jeho zvuky, vůně, a hlavně barvy. I dobytek tu byl ozdobený barevnými stuhami. Vivenna stála u kraje cesty a krčila se vedle budovy, z níž vlály barevné pruhy látky. Každý měl jinou barvu. Nezničí to tu vlnu? pomyslela si Vivenna trpce. Barvy na zvířatech se tolik tloukly, že musela odvrátit oči.

Chudinka Siri, pomyslela si. Chycená v tomhle všem jako v pasti, zavřená v Božím dvoře a pravděpodobně tak ohromená, že sotva dokáže myslet. Vivennu učili, jak se vyrovnat s hrůzami Hallandrenu. Ačkoli se jí z barev dělalo špatně, měla dost mravní síly, aby to vydržela. Ale jak to zvládne Siri?

Vivenna poklepala špičkou nohy o zem. Stála vedle nějakého domu, ve stínu velké kamenné sochy. Kde ten kluk vězí? přemýšlela. Parlin se stále ještě nevrátil z výzvěd.

Nemohla dělat nic jiného než čekat. Pohlédla na sochu vedle sebe. Byl to jeden z proslavených celabrinů D’Denir. Tyhle sochy zpodobňovaly válečníky. Byly rozeseté po celém městě, ve všech představitelných pózách, se zbraněmi, a často i oblečené do pestrobarevných látek. Učitelé jí říkali, že oblékat sochy je oblíbenou kratochvílí obyvatel T’Teliru. Říkalo se, že první sochy nechal vytvořit Mírotvorce Požehnaný, jeden z Navrácených, který převzal vládu v Hallandrenu na konci Velké války. Počet soch se každý rok zvyšoval, protože Navrácení objednávali další ? a peníze si na to samozřejmě brali od obyčejných lidí.

Nadbytek a plýtvání, pomyslela si Vivenna a potřásla hlavou.

Konečně na konci ulice zpozorovala Parlina. Vracel se k ní. Zakabonila se, když si všimla, že má na hlavě jakousi směšnou parádičku ? vypadalo to trochu jako ponožka, ale bylo to mnohem větší. Podél hranatého obličeje mu z obou stran spadaly záhyby jasně zelené látky, která v kombinaci s jeho matně hnědým cestovním oblečením vypadala velmi nevhodně. Parlin, syn generála Yardy, byl vysoký a hubený a jen o pár let starší než Vivenna. Znala ho skoro celý život, protože vlastně vyrostl v paláci. V poslední době se zdržoval v lesích, kde střežil hranici s Hallandrenem, nebo hlídal jeden ze severních průsmyků.

„Parline?“ oslovila ho, když přišel blíž. Pečlivě hlídala, aby se jí rozmrzelost neprojevila v hlase nebo na vlasech. „Co to máš na hlavě?“

„Čepici,“ řekl, stroze jako obvykle. Neznamenalo to, že je hrubý, jen se zdálo, že zřídkakdy má víc co říct.

„Vidím, že je to čepice, Parline. Kdes ji vzal?“

„Ten člověk na trhu říkal, že jsou velice oblíbené.“

Vivenna si povzdechla. Původně si nebyla jistá, jestli má Parlina vzít s sebou do města, i když byl nejlepším a nejspolehlivějším člověkem, kterého znala. Ale Parlin rozuměl jen životu v divočině, kde hlídal osamělé předsunuté základny. Tohle město na něj mohlo být příliš.

„Ta čepice je směšná, Parline,“ prohlásila Vivenna a soustředila se na to, aby se její vlasy nezbarvily do červena. „A jsi v ní nápadný.“

Parlin si sundal čepici a strčil ji do kapsy. Už nic nedodal, ale otočil se a pozoroval kolemjdoucí. Zřejmě z nich byl stejně nervózní jako Vivenna, možná i víc. Ale byla ráda, že ho má s sebou. Byl jedním z mála lidí, jimž důvěřovala, že nepůjdou za jejím otcem ? Parlin měl pro ni slabost. Když byli mladší, často jí z lesa přinášel dárky. Obvykle to bylo nějaké zvíře, které sám zabil.

Parlin věřil, že nic nemůže prokázat jeho náklonnost lépe než kus něčeho mrtvého, ještě krvácejícího, položený na stůl.

„Je to divné místo,“ řekl. „Lidi se pohybují jako stádo.“ Očima sledoval hezkou hallandrenskou dívku procházející kolem. Ta nestoudnice na sobě neměla prakticky nic, ostatně jako většina žen v T’Teliru. Blůzy měly všechny vystřižené skoro do pasu, sukně krátké nad kolena, a některé dokonce nosily kalhoty jako muži.

„Co jsi zjistil na trhu?“ zeptala se, aby odvrátila jeho pozornost.

„Je tu hodně Idrisanů,“ řekl.

„Cože?“ vyjevila se Vivenna. Neovládla se a dala najevo, že ji to překvapilo.

„Idrisanů,“ opakoval Parlin. „Na trhu. Někteří tu obchodují a hodně z nich vypadá jako obyčejní dělníci. Pozoroval jsem je.“

Vivenna se zamračila a založila si ruce. „A ta restaurace?“ zeptala se. „Prohlédl sis ji, jak jsem tě žádala?“

Přikývl. „Vypadá čistě. Mně je pořád divné, že lidi jedí jídlo, které jim uvaří někdo jiný.“

„Viděl jsi tam někoho podezřelého?“

„Co v tomhle městě znamená ‚podezřelý‘?“

„Nevím. To ty jsi trval na tom, že půjdeš na průzkum.“

„Na lovu je to vždycky dobrý nápad. Je pak menší riziko, že zvěř vyplašíš.“

„Lidé bohužel nejsou zvěř,“ odbyla ho.

„Toho jsem si vědom,“ opáčil Parlin. „Zvířata dávají smysl.“

Vivenna vzdychla. Ale hned zjistila, že Parlin měl aspoň v jedné věci pravdu. Zahlédla skupinu Idrisanů, kteří šli po ulici blízko nich. Jeden vezl vozík, v němž asi byla původně zelenina. Dali se snadno poznat podle tlumených barev oblečení a lehkého přízvuku. Překvapovalo ji, že cestují kvůli obchodu tak daleko. Ale musela si přiznat, že obchodování se v Idrisu v poslední době nijak zvlášť nedařilo.

Se zaváháním zavřela oči a změnila si barvu vlasů z šedé na hnědou, zakrývajíc proměnu šálem. Jestliže je ve městě Idrisanů víc, není pravděpodobné, že by si jí někdo všiml. Kdyby se pokoušela předstírat a měnit si podobu, byla by nápadnější.

Stejně se cítila nesvá, všem na očích. V Bevalisu by ji každý poznal. Jistě, jenže Bevalis má jen pár tisíc obyvatel. Mnohem větší měřítko T’Teliru vyžaduje přizpůsobení.

Kývla na Parlina, se semknutými rty se připojila k davu a začala se prodírat směrem k tržišti.

Čím se město nejvíc odlišovalo, bylo Vnitřní moře. T’Telir byl důležitý přístav. Prodávala se zde barviva, vyráběná z místní květiny jménem Slzy z Edgli, a ta udělala z T’Teliru středisko obchodu. Důkazy viděla Vivenna všude kolem sebe. Exotická hedvábí a oděvy, obchodníci z Tedradelu s tmavou pletí a černými vousy, které nosili pevně stažené koženými tkanicemi do tvaru dlouhých válců. Čerstvé potraviny z pobřežních měst. V Idrisu bylo obyvatelstvo řídce roztroušené po farmách a pastvinách. V Hallandrenu, který ovládal dobrou třetinu pobřeží Vnitřního moře, to bylo jiné. Rozvíjel se a bujel.

Do okázalosti a přepychu.

V dálce viděla plošinu, kde se nacházel Boží dvůr, v barevných očích velkého Austreho to nejrouhavější místo. Uvnitř jeho zdí, v děsivém paláci Božího krále, byla Siri, zajatá jako vězeňkyně samotného Susebrona. Vivenna chápala logiku otcova rozhodnutí. Z čistě politického pohledu byla Vivenna pro Idris cennější. Pokud byla válka jistá, dávalo smysl v rámci oddalovací taktiky poslat nepříteli tu méně užitečnou dceru.

Ale pro Vivennu bylo těžké myslet na Siri jako na „méně užitečnou“. Siri byla společenská, ale také dovedla potěšit lidi, kteří na tom nebyli dobře. Byla to ona, kdo přinášel dárky, když to nikdo nečekal. Dovedla člověka rozzuřit, ale přitom byla vlastně nevinná. Byla to Vivennina malá sestřička a někdo na ni musí dát pozor.

Boží král bude požadovat dědice. To měl být Vivennin úkol ? její oběť vlastnímu lidu. Byla připravená a svolná. Cítila, že přinutit k něčemu tak hroznému Siri je špatné.

Otec rozhodl a jeho rozhodnutí bylo pro Idris nejlepší. Vivenna se rovněž rozhodla. Jestli má být válka, Vivenna bude připravená odvést odtud svou sestru, než tu bude příliš nebezpečno. Ve skutečnosti Vivenna věřila, že musí existovat nějaký způsob, jak Siri zachránit ještě dřív, než válka vypukne ? nějak Hallandreňany ošálit, třeba je přesvědčit, že Siri zemřela. Něco, co by zachránilo Vivenninu sestru, a přesto nevyprovokovalo válečný stav.

S tím by její otec nemohl souhlasit. Takže mu to neřekla. Bude pro něj lepší, když bude moci tvrdit, že s tím nemá nic společného, kdyby se to nepodařilo.

Pokračovala v chůzi ulicí se sklopenýma očima a dávala si pozor, aby nebyla nápadná. Odejít z Idrisu bylo překvapivě snadné. Od Vivenny by nikdo nečekal tak neuváženou věc, byla přece vždycky dokonalá. Nikdo se nepodivoval, když požádala o jídlo a zásoby, vysvětlila, že chce udělat balíčky pro případ nouze. Nikdo se na nic nevyptával, když navrhla výpravu výš do hor, aby nasbírala důležité kořínky ? tím omluvila první týdny své nepřítomnosti.

Parlina přesvědčila snadno. Důvěřoval jí, možná až příliš, a podrobně znal všechny stezky a silnice vedoucí dolů do Hallandrenu. Během jedné své průzkumné cesty se před rokem dostal až k městským hradbám. S jeho pomocí naverbovala několik jeho přátel, také lesáků, aby ji a její „výpravu“ ochraňovali. Dnes ráno je poslala domů. Ve městě by jí k ničemu nebyli, tady už si zařídí jiné spojence. Parlinovi přátelé vyřídí vzkaz jejímu otci, ačkoli ten už se jistě dozvěděl, co udělala. Než odešla, nechala pro něho u své služky dopis. Když si spočítala dny, uvědomila si, že dopis dostane právě dnes večer.

Neuměla odhadnout, jak její otec zareaguje. Možná, že tajně pošle vojáky, aby ji přivedli zpátky. Možná ji nechá na pokoji. Varovala ho, že pokud uvidí idriské vojáky, jak ji hledají, prostě odejde k Božímu dvoru, vysvětlí, že se stala chyba, a vymění si místo se sestrou.

Upřímně doufala, že to nebude muset udělat. Božímu králi se nedalo věřit, mohl by Vivennu zajmout a Siri si nechat, čímž by získal pro své potěšení dvě princezny místo jedné.

Nemysli na to, přikázala si a přes panující horko si přitáhla šál pevněji.

Bude lepší najít nějaký jiný způsob. Nejdřív musí vyhledat Lemexe, šéfa špionů jejího otce v Hallandrenu. Vivenna si s ním vyměnila několik dopisů. Otec chtěl, aby se znala s jeho nejlepším tajným agentem v T’Teliru, a ta prozíravost se mu nevyplatila. Lemex Vivennu znal a bylo mu řečeno, aby poslouchal její příkazy. Ten den, kdy opustila Idris, Vivenna poslala špionovi dopis po rychlém poslu s několika koňmi. Pokud její poselství dorazilo v pořádku, špeh se s ní setká v určité restauraci.

Zdálo se, že je to dobrý plán. Byla připravená. Proč se tedy cítila tak sklíčeně, když vešla na tržiště?

Tiše stála, nehybná jako skála v proudu lidí spěchajících po ulici. Tržiště zaujímalo obrovský prostor, vyplněný stany, stánky, budovami a lidmi. Nebylo tu dláždění, jen hlína a písek s občasnými ostrůvky trávy. Domy byly zjevně postavené bez jakéhokoli plánu. Ulice prostě vznikaly tam, kudy chodili lidé. Kupci vykřikovali názvy zboží, které prodávali, ve vzduchu vlály vlajky a komedianti se snažili přilákat pozornost. Byly to orgie barev a pohybu.

„Páni,“ vydechl Parlin tiše.

Vivenna se otočila a probrala se z omámení. „Copak jsi tu nebyl před chvílí?“

„Jo,“ přitakal Parlin s poněkud skelnýma očima. „Ještě jednou, páni!“

Vivenna potřásla hlavou. „Pojďme do té restaurace.“

Parlin přikývl. „Tudy.“

Vivenna ho rozmrzele následovala. Tohle je Hallandren ? neměl by ji oslňovat. Měla by být znechucená. Ale tolik ji ohromil, že kromě lehké nevolnosti sotva dokázala něco cítit. Nikdy dřív si neuvědomila, jak moc brala krásnou prostotu Idrisu za samozřejmou.

Byla ráda, že je s ní blízký člověk, Parlin, protože v mocné vlně vůní, zvuků a výjevů málem utonula. Na některých místech davy tak zhoustly, že se jimi musela prodírat. Občas skoro zpanikařila, když se na ni přitiskla špinavá, odpudivě barevná těla. Naštěstí restaurace nebyla daleko a dorazili tam právě ve chvíli, kdy už si myslela, že z přemíry dojmů začne křičet. Na ceduli měla restaurace namalovanou loď vesele plující po moři. Jestli se na vůně linoucí se zvnitřku dalo spolehnout, pak ta loď informovala o tom, co se v restauraci podává k jídlu ? ryby. Vivenna se málem pozvracela. Ryby jedla během příprav na život v Hallandrenu několikrát, ale nikdy jí nezachutnaly.

Parlin vešel dovnitř a ihned se přikrčil u stěny, skoro jako vlk. Musel počkat, až se jeho zrak přizpůsobí šeru. Vivenna se ohlásila hospodskému falešným jménem, které Lemex znal. Hospodský koukl na Parlina, pokrčil rameny a odvedl oba k jednomu ze stolů na druhém konci restaurace. Vivenna se opatrně posadila ? přes svůj trénink si nebyla moc jistá, jak se má v restauraci chovat. Přišlo jí významné, že v Hallandrenu mohla existovat místa jako restaurace, která nebyla určená pro pocestné, ale pro místní lidi, kteří se neobtěžovali uvařit si doma.

Parlin si nesedl, ale zůstal stát u její židle a pozoroval místnost. Vypadal stejně napjatě jako ona. „Vivenno,“ nenápadně se k ní sklonil. „Tvoje vlasy.“

Trhla sebou, když si uvědomila, že jí vlasy zesvětlely nepříjemným zážitkem z blízkosti davů. Nezbělely úplně, na to byla příliš dobře vychovaná, ale vypadaly jako napudrované.

V záchvatu nejistoty si přikryla hlavu šálem, a když vzhlédla, uviděla majitele restaurace, jak k nim míří pro objednávku. Do desky stolu byl vyrytý krátký jídelníček. Parlin si konečně sedl, aby na ně hospodský přestal zírat.

Dokážeš to líp, poručila si přísně. Studovala jsi Hallandren po většinu svého života. Vlasy jí opět ztmavly dohněda. Změna byla dost nenápadná, takže i kdyby ji někdo pozoroval, pravděpodobně by si myslel, že to byla jen hra světla. Ale nechala si šál na hlavě. Zastyděla se. Jedna procházka po trhu a hned nad sebou ztratí kontrolu?

Mysli na Siri, řekla si. To ji posílilo. Její jednání bylo nepřipravené, dokonce možná zbrklé, ale důležité. Uklidnila se, stáhla si šál z hlavy a počkala, než Parlin vybere jídlo ? dušenou rybu ? a hospodský odejde.

„Co teď?“ zeptal se Parlin.

„Počkáme,“ odpověděla Vivenna. „V dopise jsem Lemexovi psala, aby se do téhle restaurace podíval každý den v poledne. Budeme tu sedět, dokud nepřijde.“

Parlin přikývl, ale ošíval se.

„Co je ti?“ zeptala se Vivenna klidně.

Pohlédl ke dveřím. „Mně se tohle místo nelíbí, Vivenno. Necítím tu nic jiného než lidská těla a koření a neslyším než lidské tlachání. Není tu žádný vítr, stromy, řeky, jen… lidi.“

„Já vím.“

„Chci jít zase ven,“ pravil.

„Cože?“ podivila se. „Proč?“

„Když nějaké místo neznáš,“ vysvětloval neobratně, „musíš se s ním seznámit.“ Nic víc nedodal.

Vivenna pocítila nával strachu, když si představila, že bude sama. Ale nebylo vhodné žádat Parlina, aby zůstal a staral se o ni. „Slibuješ, že nepůjdeš daleko?“

Přikývl.

„Tak běž.“

Odešel z restaurace. Nechodil jako Hallandreňané, jeho pohyby byly příliš plynulé, vypadal skoro jako zvíře na lovu. Možná jsem ho měla poslat zpátky s ostatními. Ale pomyšlení, že by tu zůstala úplně sama, nesnesla. Potřebovala, aby jí někdo pomohl najít Lemexe. I tak měla pocit, že bylo hodně velké riziko vejít do města jen s jedním ochráncem, třebaže tak schopným jako Parlin.

Ale už se stalo. Nemělo cenu si teď dělat starosti. Seděla s rukama složenýma na stole a přemýšlela. V Idrisu se zdál její plán na záchranu Siri jednodušší. Teď před ní ležela skutečnost. Musí se nějak dostat do Božího dvora a tajně odtamtud Siri odvést. Jak dokáže něco tak troufalého? Boží dvůr bude jistě dobře střežený.

Lemex bude vědět, řekla si. Ještě nemusíme nic dělat. Já ?

K jejímu stolu si přisedl nějaký muž. Nebyl tak pestře oblečený jako většina Hallandreňanů, jeho oblek byl ušitý převážně z hnědé kůže, ale aspoň si přes něj oblékl červenou látkovou vestu. Nebyl to Lemex. Vyzvědač byl starší, bylo mu přes padesát. Tenhle cizí člověk měl podlouhlý obličej a dobře upravené vlasy a nemohlo mu být víc než pětatřicet.

„Strašně nerad jsem žoldnéřem,“ prohodil směrem k ní. „Víte proč?“

Vivenna strnula s pootevřenou pusou.

„Předsudky,“ objasnil muž. „Všichni ostatní, kteří za svou práci žádají mzdu, jsou za to respektovaní. Žoldnéři ne. Máme špatnou pověst jen proto, že děláme svou práci za peníze. Na kolik potulných zpěváků lidi plivnou jen proto, že zpívají tomu, kdo nabídne nejvíc? Kolik pekařů se cítí provinile, když prodají něco pečiva jednomu člověku, a pak stejné pečivo prodají i jeho nepříteli?“ Díval se na ni. „Nikdo. Ale žoldnéři ? je to nefér, nemyslíte?“

„K… kdo jste?“ konečně ze sebe vypravila Vivenna. Nadskočila, když se po její druhé ruce posadil další muž. Byl objemný v pase a na zádech měl přivázaný kyj. Na jeho konci seděl barevný pták.

„Já jsem Denth,“ představil se první muž a potřásl jí rukou. „Tohle je Tonk Fah.“

„Rád vás vidím,“ řekl Tonk Fah, jakmile Denth domluvil.

„Bohužel, princezno,“ pravil Denth, „jsme tu, abychom vás zabili.“

10

Vivenniny vlasy okamžitě změnily barvu na čistě bílou.

Mysli! poručila si. Jsi školená politička! Studovala jsi vyjednávací taktiky s držiteli rukojmí. Ale… co uděláš, když rukojmí jsi ty sama?

Oba muži náhle propukli v smích. Ten větší několikrát udeřil rukou o stůl, až pták na jeho rameni zaskřehotal.

„Promiňte, princezno,“ omluvil se Denth, ten hubenější, a potřásl hlavou. „To byla jen ukázka žoldnéřského humoru.“

„Někdy zabíjíme, ale nevraždíme,“ připojil Tonk Fah. „To je práce pro atentátníky.“

„Atentátníci,“ řekl Denth a zdvihl prst. „Ti jsou aspoň respektovaní. Proč si myslíte, že to tak je? Jsou to přece zase jen žoldnéři s hezčím jménem.“

Vivenna zamrkala a pokusila se ovládnout své nervy. „Takže tu nejste, abyste mě zabili?“ zeptala se strnule. „Vy mě chcete jen unést?“

„To ne, panebože,“ zděsil se Denth. „To je taky špatný obchod. Jak na tom chcete vydělat? Pokaždé, když unesete někoho, kdo stojí za výkupné, rozzuříte lidi, kteří jsou o hodně mocnější než vy.“

„Není dobré rozzlobit důležité lidi,“ dodal Tonk Fah a zívl. „Pokud vás neplatí někdo, kdo je ještě mocnější.“

Denth přikývl. „A to ještě nepočítám to, že se o toho uneseného musíte starat a krmit ho, vyměňovat si zprávy o výkupném a zařizovat převzetí. To je akorát tak na bolení hlavy, to vám povídám. Hrozný způsob, jak vydělávat peníze.“

U stolu nastalo ticho. Vivenna si na něj položila ruce, aby se jí netřásly. Oni vědí, kdo jsem, pomyslela si. Přinutila se myslet logicky. Buď mě poznali nebo…

„Vy pracujete pro Lemexe,“ řekla.

Denth se široce usmál. „Vidíš, Tonku? On nám říkal, že je chytrá.“

„Proto je asi princezna a my jen žoldnéři,“ přikývl Tonk Fah.

Vivenna se zamračila. Vysmívají se mi? „Kde je Lemex? Proč nepřišel sám?“

Denth se opět usmál a kývl na hospodského, který přinášel na stůl velký hrnec polévky s kouřícím dušeným masem. Voněla ostrým kořením a zdálo se, že v ní plavou krabí klepeta. Majitel restaurace hodil na stůl několik dřevěných lžic a vzdálil se.

Denth a Tonk Fah nečekali na svolení a začali jíst. „Váš přítel,“ začal Denth a popadl lžíci, „Lemex, náš zaměstnavatel, na tom není moc dobře.“

„Má horečku,“ zahuhlal Tonk Fah mezi sousty.

„Požádal nás, abychom vás k němu přivedli,“ doplnil Denth. Jednou rukou jí podal složený kus papíru a třemi prsty druhé rozlouskl krabí klepeto. Vivenna se přikrčila, když jeho obsah vysrkl.

Princezno, stálo na papíře. Prosím, důvěřujte těmto mužům. Denth mi už jistý čas dobře slouží a je loajální, jestli je toho tedy nějaký žoldnéř vůbec schopen. Zaplatil jsem jemu i jeho lidem a věřím, že nám zůstane věrný po celou dobu trvání smlouvy. K ověření pravosti tohoto listu připojuji heslo: modrá maska.

Písmo bylo Lemexovo. Navíc opravdu uvedl správné heslo. Nebyla jím „modrá maska“, to byl chyták. Správné heslo bylo použití slov „jistý čas“ místo „určitou dobu“. Pohlédla na Dentha, který vysrkával další klepeto.

„Tak jo,“ řekl a odhodil skořápku. „Tohle je ta složitější část. Naše princezna se musí rozhodnout, jestli jí říkáme pravdu, nebo ji klameme. Zfalšovali jsme ten dopis? Možná jsme toho starého špiona zajali, mučili a donutili jsme ho to napsat.“

„Na důkaz naší dobré víry bysme vám mohli přinést jeho prsty,“ dodal Tonk Fah. „Pomohlo by to?“

Vivenna zvedla obočí. „Žoldnéřský humor?“

„Lepší neumíme,“ vzdychl Denth. „Dá se říct, že nejsme moc chytří. Jinak bychom si asi vybrali povolání s mnohem menší úmrtností.“

„Třeba jako vaše, princezno,“ připojil Tonk. „Dlouhý život, zpravidla. Často jsem si říkal, že jsem se měl vyučit na prince.“

Muži se rozesmáli a Vivenna se zamračila. Lemex by se mučením zlomit nedal, pomyslela si. Na to je příliš dobře vyškolený. I kdyby ho nutili, neuvedl by obě dvě hesla, falešné i pravé.

„Půjdeme,“ ukázala a vstala.

„Počkejte,“ zadržel ji Tonk se lžící v ruce. „To tu máme zbytek jídla nechat?“

Vivenna se podívala na červenou polévku s vykukujícími končetinami korýšů. „Docela určitě.“

*

Lemex tiše zakašlal. Starý obličej se mu leskl potem, kůži měl lepkavou a bledou a občas ve svém blouznění něco nesrozumitelného zamumlal.

Vivenna seděla na stoličce u jeho postele s rukama v klíně. Vzadu v místnosti vyčkávali oba žoldnéři s Parlinem. Jediná další osoba v pokoji byla vážně se tvářící ošetřovatelka, která předtím potichu Vivenně sdělila, že už se nedá vůbec nic dělat.

Lemex umíral. Bylo nepravděpodobné, že přežije další den.

Vivenna teď Lemexe viděla poprvé, přestože si s ním často psala. Ale jeho obličej jí připadal divný. Věděla, že Lemex stárne, proto byl také ve své práci špiona čím dál lepší ? málokdo by starce podezíral z vyzvědačství. Ale přece jen nečekala, že bude tak křehký a hubený jako tyčka, že se bude třást a kašlat. Představovala si čilého, mnohomluvného starého pána.

Měla pocit, že ztrácí jednoho ze svých nejdražších přátel, i když ho vlastně vůbec neznala. S ním mizelo i její útočiště v Hallandrenu, její tajná výhoda. On jí měl pomoci její šílený plán uskutečnit. Počítala s tím, že tenhle zkušený, protřelý učitel jí bude stát po boku.

Znovu zakašlal. Ošetřovatelka pohlédla na Vivennu. „Občas je při smyslech a občas ne, má paní. Ještě dnes ráno o vás mluvil, ale teď je mu hůř a hůř…“

„Děkuji vám,“ řekla Vivenna tiše. „Můžete jít.“

Žena se uklonila a odešla.

Nastal čas, kdy se musím chovat jako princezna, řekla si Vivenna. Vstala a naklonila se nad Lemexovu postel.

„Lemexi,“ spustila, „potřebuji, abyste mi řekl, co víte. Jak navážu spojení s vaší vyzvědačskou sítí? Kde ve městě jsou ostatní agenti z Idrisu? Jaká hesla mám použít, aby mě poslouchali?“

Zakašlal a podíval se na ni nepřítomnýma očima. Něco zašeptal. Naklonila se blíž.

„… nikdy to neprozradím,“ pravil. „Můžete mě mučit, jak chcete. Nedám vám to.“

Vivenna se opět posadila. Idriská špionážní síť v Hallandrenu byla záměrně volně organizovaná. Její otec o všech agentech věděl, ale Vivenna si psala jen s Lemexem, šéfem a koordinátorem sítě. Stiskla čelisti a znovu se nad Lemexem naklonila. Když mu jemně zatřásla hlavou, připadala si jako hřbitovní lupič.

„Lemexi, podívejte se na mě. Já tu nejsem, abych vás mučila. Jsem princezna. Dostal jste ode mne dopis a teď jsem za vámi přišla.“

„Mě neošálíte,“ zašeptal stařec. „Vaše mučení nic neznamená. Nevzdám se. Vám ne.“

Vivenna vzdychla a odvrátila zrak.

Lemex se náhle otřásl a postel i s Vivennou zalila barevná vlna. Převalila se na podlahu a chvíli pulzovala, než vybledla. Polekaná Vivenna bezděčně o krok ustoupila.

Dostavila se další vlna. Nebyla to jen barva, byla to vlna vyšší barvy ? záblesk, v němž všechny odstíny v místnosti zintenzivněly. Podlaha, povlečení, její vlastní šaty ? všechno to na vteřinu zaplálo jasnými barvami, a pak opět vybledlo.

„Co to pro Austreho bylo?!“ zeptala se Vivenna.

„Biochromatický Dech, princezno,“ objasnil Denth, opírající se o dveře. „Starý Lemex ho měl hodně. Řekl bych, že měl přinejmenším několik set Dechů.“

„To není možné,“ oponovala Vivenna. „Je Idrisan. Nikdy by Dech nepřijal.“

Denth šlehl pohledem po Tonk Fahovi, který drbal svého papouška na zádech. Hřmotný voják jen pokrčil rameny.

Z Lemexe vystoupila další vlna barvy.

„Umírá, princezno,“ řekl Denth. „Jeho Dech už je nepravidelný.“

Vivenna na něj zlobně pohlédla. „On nemá ?“

Někdo ji popadl za paži. Nadskočila a podívala se na Lemexe, který nakonec dokázal vztáhnout ruku a dotknout se jí. Zaostřil pohled na její tvář. „Princezno Vivenno,“ oslovil ji s jasnějšíma očima.

„Lemexi,“ odpověděla. „Vaše kontakty. Musíte mi je dát.“

„Udělal jsem něco zlého, princezno.“

Ztuhla.

„Dech, princezno,“ pravil. „Zdědil jsem ho po svém předchůdci a ještě víc jsem ho koupil. O hodně víc.“

Bože barev… pomyslela si Vivenna a zvedl se jí žaludek.

„Vím, že to bylo špatné,“ šeptal Lemex. „Ale… cítil jsem se tak mocný. Mohl jsem i prach ze země přinutit, aby poslouchal mé příkazy. Bylo to pro dobro Idrisu! Tady v Hallandrenu jsou lidé s Dechem respektováni. Mohl jsem chodit do společnosti, kam bych jinak neměl přístup. Mohl jsem chodit k Božímu dvoru, kdykoli jsem chtěl, a poslouchat jednání parlamentu. Dech mi prodloužil život, přes svůj věk jsem byl stále schopný. Já…“

Zamrkal a pohled se mu rozostřil.

„Ach, Austre,“ zašeptal, „jsem prokletý. Zneužil jsem duše jiných lidí. A teď umírám.“

„Lemexi!“ naléhala Vivenna. „Teď na to nemyslete. Jména! Potřebuji jména a hesla. Nenechávejte mě samotnou!“

„Prokletý,“ šeptal. „Někdo si ho vezměte. Prosím, vezměte si ho!“

Vivenna se pokusila couvnout, ale Lemex ji stále držel za ruku. Otřásla se při pomyšlení na Dech, který ještě měl.

„Víte, princezno,“ prohodil Denth ode dveří, „žoldnéřům nikdy nikdo nic neřekne. Je to stinná stránka naší profese. Nikdo nám nedůvěřuje. Nikdo se nás neptá na radu.“

Podívala se po něm. Stále se opíral o dveře, Tonk Fah stál kousek opodál. Byl tam i Parlin, svou směšnou zelenou čepici držel v ruce.

„No, kdyby se mě někdo zeptal na můj názor,“ pokračoval Denth, „upozornil bych ho na to, jak velkou ty Dechy mají cenu. Kdyby je jeden prodal, měl by dost peněz, aby si založil svou vlastní vyzvědačskou síť ? nebo téměř cokoli jiného, co by chtěl.“

Vivenna se znovu podívala na umírajícího. Něco si mumlal.

„Jestli umře,“ dodal Denth, „tak ten Dech zemře s ním. Všechen.“

„To by byla smůla,“ podotkl Tonk Fah.

Vivenna zbledla. „Já nebudu nezákonně obchodovat s dušemi lidí! Je mi jedno, jakou mají cenu.“

„Jak myslíte,“ opáčil Denth. „Jen doufám, že nikdo neutrpí, až vaše poslání selže.“

Siri…

„Ne,“ řekla Vivenna, víceméně sama k sobě. „Nemohla bych si to vzít.“ Byla to pravda. Z pouhé představy, že by nechala cizí Dechy smísit se svým vlastním, se jí udělalo zle.

Vivenna se obrátila zpátky k umírajícími špionovi. Jeho biochroma teď jasně plála, barevné povlečení prakticky zářilo. Bude lepší nechat ten Dech umřít s ním.

Ale bez Lemexe nenajde ve městě žádnou pomoc, nikoho, kdo by ji vedl a poskytl jí útočiště. Vzala si s sebou sotva dost peněz, aby mohla zaplatit za přenocování a jídlo, ale určitě ne za úplatky nebo zásoby. Říkala si, že vzít si ten Dech by bylo jako použít věci, které člověk našel v doupěti zlodějů. Zahodíte je, protože byly získány zločinem? Její výchova a vzdělání jí říkaly, že nutně potřebuje peníze a že škoda už se stala…

Ne! napomenula se znovu. Prostě to není správné! Nemohu si ten Dech nechat. Nedokázala bych to.

Pak by asi bylo moudré nechat někoho jiného, kdo by k sobě Lemexův Dech na čas vzal. Zatím by měla čas rozmyslet si, co s ním. Možná… možná by dokonce našla lidi, kterým jejich Dech vzali, a mohla by ho vrátit. Otočila se a pohlédla na Dentha a Tonk Faha.

„Nedívejte se tak na mě, princezno,“ pravil Denth s pousmáním. „Vidím, jak se vám lesknou oči. Já vám ten Dech opatrovat nebudu. Když má člověk tolik biochromy, je až moc důležitý.“

Tonk Fah přikývl. „Bylo by to jako chodit městem s pytlem zlata na zádech.“

„Já jsem spokojený s tím Dechem, který mám,“ doplnil Denth. „Potřebuju jen jeden, a ten funguje docela dobře. Drží mě při životě, neupozorňuje na mě a je tu, abych ho mohl prodat, když budu potřebovat peníze.“

Vivenna se podívala na Parlina. Ale… ne, nemohla mu ten Dech vnutit. Otočila se zpět k Denthovi. „Co všechno zahrnuje smlouva, kterou máte s Lemexem?“

Denth pohlédl na Tonk Faha a pak zpátky na ni. Výraz v jeho očích jí stačil. Byl placený za to, že poslouchá. Když mu to nařídí, tak si ten Dech vezme.

„Pojďte sem,“ přikázala a kývla směrem k vedlejší stoličce.

Denth se neochotně přiblížil. „Víte, princezno,“ řekl a posadil se, „když mi ten Dech dáte, mohl bych s ním prostě utéct. Byl bych bohatý. A vy byste jistě nechtěla vystavit nesvědomitého žoldáka takovému pokušení, že?“

Zaváhala.

Co ztratím, když s ním uteče? To by vyřešilo spoustu jejích problémů. „Vezměte si ho,“ nařídila.

Zavrtěl hlavou. „Takhle to nefunguje. Tady váš přítel mi ho musí dát.“

Podívala se na starého muže. „Já…“ Chtěla mu poručit, aby to udělal, ale začala o tom přemýšlet. Austre by za žádných okolností nechtěl, aby si Dech vzala ? člověk, který bral Dech jiným, byl horší než otrokář.

„Ne,“ řekla. „Ne, rozmyslela jsem si to. Nevezmeme si ten Dech.“

V té chvíli Lemex přestal mumlat. Vzhlédl a podíval se Vivenně do očí.

Ruku měl stále položenou na její paži.

„Můj život tvému,“ pravil podivně jasným hlasem a sevřel její rameno pevněji, když se snažila uskočit. „Můj Dech staň se tvým.“

Z úst mu vylétl chvějící se oblak pohybujícího se duhového vzduchu a plul k ní. Vivenna zavřela ústa, vytřeštila oči a vlasy jí zbělely. Vytrhla svou paži z Lemexova sevření. Jeho obličej zmatněl, oči ztratily lesk a barvy kolem něho začaly blednout.

Dech rychle plul k ní. Vůbec nezáleželo na tom, že měla zavřená ústa, Dech do ní narazil jako fyzická síla a celou ji obklopil. Prudce se nadechla, padla na kolena a tělo se jí rozechvělo zvrácenou radostí. Najednou mohla vnímat přítomnost ostatních lidí v místnosti. Vycítila, že ji pozorují. A jako když se rozsvítí světlo, všechno kolem ní se náhle rozzářilo, stalo se skutečnější, naplnilo se pulzujícím životem.

Chvěla se úžasem. Matně zaslechla, jak k ní Parlin přichází a oslovuje ji jménem. Ale kupodivu jediná věc, na kterou se mohla soustředit, byla melodičnost jeho hlasu. V každém slově, které pronesl, dokázala rozeznat jednotlivé tóny. Rozeznávala je instinktem.

Austre, bože barev! pomyslela si. Oběma rukama se opírala o dřevěnou podlahu a čekala, až se přestane třást. Co jsem to provedla?

11

„Ale určitě můžeme pravidla trochu obejít,“ nadhodila Siri. Rychle kráčela po boku Treledeese. Treledees na ni upřel pohled. Velekněz Božího krále by byl vysoký i bez ozdobné mitry na hlavě. S ní se nad Siri tyčil skoro stejně jako nějaký Navrácený.

Hubený, protivný a přezíravý Navrácený.

„Myslíte výjimku?“ zeptal se štítivě. Mluvil s lehkým hallandrenským přízvukem. „Ne, nemyslím si, že by to bylo možné, Královská Choti.“

„Nevím, proč ne,“ přela se Siri. Sluha jim otevřel dveře a ze zeleného sálu vstoupili do modrého. Treledees jí sice dal ve dveřích zdvořile přednost, ale vycítila, že se mu nijak nezamlouvá, že to musí udělat.

Skousla ret a pokusila se vymyslet nějaký nový manévr. Vivenna by jednala chladně a logicky, řekla si. Vysvětlila by, proč by jí mělo být dovoleno odejít z paláce, a to způsobem, který by dával smysl, a ten kněz by ji poslouchal. Zhluboka se nadechla a pokusila se odstranit červenou barvu ze svých vlasů a zbavit se rozčilení.

„Podívejte se, nemohla bych si třeba vyjít jen jednou? Jen sem do dvora?“

„To není možné,“ opáčil Treledees. „Jestli nemáte dost zábavy, pošleme služebnictvo pro zpěváky a kejklíře. Ti vás jistě zabaví.“ A mně dáte pokoj, naznačoval jeho tón.

Copak to nechápe? Přece jí nevadí, že nemá co dělat. Vadí jí, že nevidí nebe. Že nemůže utéct z místa, kde je sevřená zdmi a pravidly. Spokojila by se i s někým, s kým by si mohla popovídat. „Tak mi aspoň dovolte, abych se setkala s nějakým bohem. Myslím to vážně ? jaký to má smysl, držet mě takhle pod zámkem?“

„Nejste pod zámkem, Královská Choti,“ řekl Treledees. „Dodržujete období izolace, kdy se můžete věnovat úvahám o svém novém životním postavení. Je to starý a ceněný zvyk, kterým prokazujete úctu Božímu králi a jeho božské monarchii.“

„Ano, ale tohle je Hallandren,“ namítla Siri. „Není to země volnosti a lehkovážnosti? Jistě můžete nějak zařídit výjimku.“

Treledees se prudce zastavil v půli kroku. „Ve věcech náboženství neděláme výjimky, Královská Choti. Musím věřit, že mě zkoušíte, protože nikdo, kdo se smí dotýkat našeho Božího krále, by jistě nechoval tak bezbožné myšlenky.“

Siri se přikrčila. Nejsem ve městě ani týden, pomyslela si, a už mě můj jazyk přivádí do neštěstí. Siri měla lidi ráda ? rádi s nimi mluvila, trávila s nimi čas a smála se. Ale nedovedla je přimět, aby dělali, co chce, ne tak, jak to musí umět dobrý politik. Měla se to od Vivenny naučit.

Společně pokračovali v chůzi. Siri měla na sobě rozevlátou hnědou sukni, dlouhou až na zem, a táhla za sebou vlečku. Kněz byl oblečený v hnědé a tmavočervené, stejně jako služebnictvo. Siri neustále žasla nad tím, že služebníci v paláci mají tolik šatů, ale až na barevné kombinace byly vlastně všechny stejné.

Věděla, že by ji chování kněze nemělo rozčilovat. Už teď se zdálo, že ji nemají rádi, a prostořekostí ničemu nepomůže. Jenže poslední dny byly tak nudné! Je v paláci jako v pasti, nesmí odejít, nemůže najít nikoho, s kým by si popovídala, a má dojem, že se zblázní.

Ale výjimky zřejmě existovat nebudou.

„Bude to vše, Královská Choti?“ zeptal se Treledees a zastavil se přede dveřmi. Zdálo se, že vynakládá velké úsilí, aby vůči ní zůstal slušný.

Siri povzdechla, ale přikývla. Kněz se uklonil, otevřel dveře a rychle zmizel. Siri se za ním dívala se založenýma rukama, poklepávajíc špičkou nohy na podlahu. Její služky stály spořádaně za ní, jako vždy beze slova. Napadlo ji, že vyhledá Modroprstého, ale … ne. Vždycky měl tolik práce, že se cítila provinile, když ho zdržovala.

Ještě jednou vzdychla a pokynula služkám, aby jí připravily večeři. Dvě přinesly křeslo, které předtím stálo u stěny. Siri se zatím posadila a klidně odpočívala. Křeslo bylo přepychové, ale stejně pro ni bylo pořád obtížné najít vhodnou pozici, která by jí nezhoršovala bolesti zad nebo nepůsobila křeče. Každou z posledních šesti nocí musela klečet nahá tak dlouho, až prostě usnula. Spánek na tvrdé kamenné podlaze zanechával v jejích zádech a krku tupou, přetrvávající bolest.

Každé ráno, když Boží král už odešel, vklouzla do postele a opět usnula. Když se probudila podruhé, spálila povlečení. Potom si vybrala šaty. Každý den jí předložili novou kolekci a žádné šaty se nikdy neopakovaly. Netušila, kde služky berou neustálou zásobu dalších a dalších rób v její velikosti, ale už si vybírala opatrněji, protože věděla, že žádné šaty pravděpodobně podruhé neuvidí.

Poté, co ji oblékly, mohla si dělat, co chtěla, pokud neopustila palác. Když nastávala noc, vykoupali ji a nabídli několikery drahocenné večerní šaty na cestu do ložnice. Kvůli pohodlí začala vyžadovat stále složitější oděv, aby mohla spát na větším množství látky. Často přemýšlela o tom, co by asi řekly švadleny, kdyby věděly, že jejich šaty má na sobě jen několik krátkých okamžiků, než je odhodí na podlahu a nakonec použije jako přikrývku.

Nic jí nepatřilo, a přesto mohla mít, cokoli chtěla. Exotická jídla, nábytek, zábavu, knihy, umění… stačilo požádat. A jakmile s tím skončila, odstranili to. Měla současně všechno a nic.

Zívla. Rozhozený spánkový režim ji poznamenal. Měla kalné oči a cítila se vyčerpaná. Dokonalá prázdnota dní jí také nepřidala. Kdyby aspoň měla s kým mluvit. Ale služky, kněží a písaři byli uzamčení ve svých rolích a s nikým dalším se už nestýkala.

Kromě něho, samozřejmě.

Ale dalo se to vůbec nazvat stýkáním? Boží král se zřejmě rád díval na její tělo, ale nikdy nenaznačil, že by chtěl víc. Prostě ji nechával klečet na zemi a jeho oči ji zkoumaly. To bylo celé jejich manželství.

Služky jí předložily večeři a postavily se ke zdi. Připozdívalo se ? byl skoro čas na každovečerní koupel. Budu se muset najíst rychle, pomyslela si u stolu. Přece se nemůžu opozdit na tradiční noční okukování.

*

O pár hodin později Siri stála vykoupaná, naparfémovaná a oblečená před masivními zlatými dveřmi, které vedly do ložnice Božího krále. Zhluboka se nadechla a snažila se uklidnit. Vlasy jí strachem zbledly do světle hnědé. Ještě si na tuto část svého manželství nezvykla.

Bylo to hloupé. Věděla, co se bude dít. A přesto se při té představě stále bála. Chování Božího krále dokazovalo moc, kterou nad ní měl. Jednoho dne si ji vezme, a to se mohlo stát kdykoli. Svým způsobem si přála, aby to už měla za sebou. Prodlužovaná hrůza byla ještě horší než úzkost, kterou cítila první večer.

Zachvěla se. Modroprstý se po ní podíval. Třeba jí nakonec začne věřit, že se večer sama včas dostaví ke dveřím královy ložnice. Zatím ji ale každou noc doprovázel.

Aspoň že už za mnou nechodí, když se koupu, pomyslela si. V teplé, navoněné vodě by se měla uklidnit, ale místo toho se během každé lázně bála, co jí přinese nadcházející návštěva u Božího krále nebo že do koupelny vtrhne nějaký mužský sluha.

Pohlédla na Modroprstého.

„Ještě několik minut, Královská Choti,“ řekl.

Jak to ví? pomyslela si. Zdálo se, že Modroprstý má nadpřirozený smysl odhadovat čas. V paláci nikde neviděla nic, co by měřilo čas ? ani sluneční hodiny, ani svíčku se zářezy, ani vodní hodiny. V Hallandrenu si bohové a královny zřejmě s časem nedělali starosti. Měli služebnictvo, aby jim připomínalo jejich schůzky.

Modroprstý pohlédl na dveře a pak na ni. Když viděl, že se na něj Siri dívá, okamžitě se odvrátil a začal nervózně přešlapovat.

Kvůli čemu je nervózní? pomyslela si rozladěně a vrátila se zrakem ke komplikovaným vzorům na zlatých dveřích. On těmi dveřmi každý večer projít nemusí.

„Jde… jde tedy s Božím králem všechno dobře?“ zeptal se najednou.

Siri se zamračila.

„Všiml jsem si, že jste často unavená,“ vysvětlil Modroprstý. „Já… nejspíš to znamená, že se toho každou noc hodně… děje.“

„To je dobře, ne? Všichni chtějí dědice co nejdřív.“

„Ano, samozřejmě,“ řekl Modroprstý a promnul si ruce. „Já jen, že…“ odmlčel se a pak se jí podíval zpříma do očí. „Jen buďte opatrná, Královská Choti. Vezměte rozum do hrsti. Pokuste se zůstat ve střehu.“

Vlasy jí zbělely jako mléko. „Říkáte to, jako bych byla v nebezpečí,“ prohodila tiše.

„Cože? Nebezpečí?“ opáčil Modroprstý a odvrátil zrak. „Nesmysl. Čeho byste se měla bát? Jen jsem doporučoval, abyste byla ve střehu, jestli Boží král neprojeví nějakou potřebu, kterou byste mohla splnit. A vida, už je čas. Příjemný večer, Královská Choti.“

S těmito slovy otevřel dveře, položil jí ruku na záda a vstrčil ji do místnosti. Na poslední chvíli přiblížil svou hlavu k její. „Dávejte na sebe pozor, dítě,“ zašeptal. „Všechno v paláci není, jak se zdá.“

Siri se zamračila, ale když se ohlédla, Modroprstý se jen neupřímně usmál a zavřel dveře.

Co to pro jméno Austreho mělo znamenat? pomyslela si. Patrně dost dlouhou dobu jen stála a zírala na dveře. Nakonec ale vzdychla a otočila se. Oheň v krbu praskal jako obvykle, ale byl slabší než jindy.

Byl tam. Siri se nemusela dívat, aby to věděla. Když se její oči přizpůsobily temnotě, všimla si, že barvy ohně ? modrá, oranžová, dokonce černá ? byly až příliš skutečné, až příliš zářivé. Její oděv z třpytícího se zlatého saténu vypadal, jako by sám zvnitřku hořel. Všechno, co bylo bílé ? například krajka na jejích šatech ?, bylo lehce prohnuté a s nádechem duhy, jako by se dívala přes hranol. V duchu si přála, aby stála v jasně osvětlené místnosti, kde by mohla vidět celou krásu biochromy.

Ale tak to samozřejmě nebylo. Boží král byl zvrácený, živil se dušemi jiných lidí a za barvy, které vytvářel, platili oni.

Siri si se zachvěním rozepnula šaty a nechala je sklouznout kolem sebe na zem. Dlouhé rukávy se uvolnily, živůtek spadl dopředu a bohatá látka zašustila, když se dotkla podlahy. Siri dokončila rituál tím, že spustila ramínka košilky a nechala ji spadnout vedle šatů. Sklonila se do své obvyklé pozice.

Bolest jí vystřelila do zad. Siri lítostivě přemýšlela o nadcházející nepohodlné noci. Aspoň by se mohli postarat, aby oheň byl dost silný, pomyslela si. Přes tropické podnebí Hallandrenu bylo v noci ve velkém kamenném paláci docela chladno. Zvlášť když byl člověk nahý.

Soustřeď se na Modroprstého, řekla si, aby nemusela myslet na bolest. Co tím myslel, že věci v paláci nejsou takové, jaké se zdají?

Chtěl jí připomenout Božího krále a to, že ji může dát zabít? Jak by na to mohla zapomenout, když seděl ani ne pět metrů od ní a ze stínů ji pozoroval? Ne, to není ono. Modroprstý ji varoval potichu, aby to jiní neslyšeli. Dávejte na sebe pozor…

Zavánělo to politikou. Zaskřípala zuby. Kdyby byla víc poslouchala své učitele, možná by dokázala přijít na skrytý smysl varování Modroprstého.

Jako kdybych potřebovala něco, co by mě zmátlo ještě víc, pomyslela si. Jestli jí chtěl Modroprstý něco povědět, proč to prostě neřekl? Jak uplývaly minuty, jeho slova se jí převalovala v mysli jako neklidný spáč, ale cítila se příliš nepohodlně a byla jí zima ? k žádnému pořádnému závěru nedošla. To ji rozzlobilo ještě víc.

Vivenna by na to přišla. Vivenna by pravděpodobně instinktivně věděla, proč se Boží král rozhodl s ní nespat. Poznala by to už první noc.

Ale Siri je neschopná. Tolik se snažila chovat se tak, jak by se chovala Vivenna, a stát se co nejlepší manželkou, aby tak sloužila Idrisu. Být tou ženou, jakou všichni očekávali.

Ale není. A jednoduše v tom už dál nemůže pokračovat. V paláci se cítí jako v pasti. Nedokáže kněze přimět k ničemu jinému, než aby se na ni káravě dívali. Nedokáže ani Božího krále uvést v pokušení, aby si ji vzal do postele. Navíc je dost možná v nebezpečí a vůbec nechápe proč a jak.

Řečeno jednoduše, Siri byla naprosto v koncích.

Sténajíc bolestí se v tmavé místnosti posadila a pohlédla na temnou postavu v koutě. „Tak už něco udělejte,“ vyhrkla nahlas.

Ticho.

Siri cítila, jak jí vlasy blednou do barvy slonové kosti, a došlo jí, co udělala. Zarazila se, sklopila oči a její únava se změnila v úzkost.

Co si vlastně myslela? Boží král může přivolat sluhy, aby ji popravili. Nemusí vlastně udělat ani to. Může Probudit její vlastní šaty a nařídit jim, aby ji uškrtily. Může Přikázat koberci, aby se zvedl a udusil ji. Může nejspíš způsobit, aby na ni spadl strop, a nebude kvůli tomu muset ani vstát.

Mělce dýchajíc čekala Siri s úzkostí na jeho zuřivost a odplatu. Ale… nic se nedělo. Minuty míjely.

Nakonec Siri vzhlédla. Boží král se pohnul, napřímil a pozoroval ji ze svého tmavého křesla u postele. Viděla, jak se mu v očích odráží oheň z krbu. Jeho tvář dobře nerozeznávala, ale nevypadalo to, že se zlobí. Zdál se jen chladný a vzdálený.

Málem opět sklopila oči, ale zaváhala. Pokud krále nepohnulo k žádné reakci ani to, že se na něj obořila, přímý pohled už ničemu neublíží. Zvedla hlavu a podívala se mu do očí s plným vědomím, že se chová jako šílenec. Vivenna by toho muže nikdy neprovokovala. Zůstala by tichá a zdrženlivá. Buď by problém vyřešila, nebo ? kdyby žádné řešení neexistovalo ? zůstávala by každou noc klečet na kolenou, dokud by její trpělivost na Božího krále Hallandrenu neudělala patřičný dojem.

Ale Siri není Vivenna. Prostě se s tím bude muset smířit.

Boží král z ní stále nespouštěl zrak a Siri cítila, že se červená. Po šest nocí před ním klečela nahá, ale dívat se mu neoblečená do očí bylo ještě horší. Ale pohledem neuhnula. Klečela, pozorovala ho a snažila se zůstat bdělá.

Bylo to těžké. Byla unavená a její pozice byla vlastně ještě nepohodlnější, než když byla skloněná. Ale dívala se dál, hodinu za hodinou.

Konečně Boží král vstal, přibližně ve stejnou dobu jako každou noc. Siri ztuhla a zostražitěla. Ale on prostě jen přešel ke dveřím. Lehce zaklepal a dveře se otevřely. Venku na něho čekali sluhové. Vyšel ze dveří, a ty se za ním zavřely.

Siri s napětím čekala. Žádní vojáci nepřišli, aby ji zatkli, žádní kněží se neukázali, aby jí vyčinili. Nakonec se zvedla a prostě došla k posteli, kde se zavrtala do pokrývek, blažená, konečně v teple.

Hněv Božího krále je rozhodně méně strašlivý, než mi říkali, pomyslela si ještě v polospánku. S tím usnula.

12

Hymnus nakonec musel vyslechnout petice.

Byla to otrava, protože svatební plesání mělo trvat ještě několik dní. Lidé nicméně potřebovali své bohy. Věděl, že by ho to nemělo dopalovat. Většinu týdne měl stejně volno díky svatebním oslavám ? jichž se nevěsta ani ženich nápadně neúčastnili ? a to stačilo. Všechno, co musel kdy dělat, bylo dívat se několik hodin denně na umělecká díla a poslouchat nářky lidí. To nebylo tak hrozné, i když někdy se cítil v nebezpečí, že ho to připraví o rozum.

Povzdechl si a napřímil se na svém trůně. Na hlavě měl vyšívanou kápi a jeho volná zlatá a červená róba s ní barevně ladila. Oděv, ozdobený zlatými střapci, mu zakrýval ramena a komplikovaně se řasil kolem těla. Jako všechny jeho šaty, i tyhle bylo ještě složitější si obléct, než jak vypadaly. A to bylo co říct.

Kdyby mě moji služebníci náhle opustili, pomyslel si pobaveně, ani bych se nedokázal obléknout.

Opřel si loket o opěrku křesla a hlavu o ruku. Tato palácová komnata se otevírala přímo na trávník ? v Hallandrenu bylo špatné počasí vzácné. Vanul sem chladný, slaný větřík od moře. Hymnus zavřel oči a zhluboka se ho nadechoval.

Minulou noc se mu opět zdálo o válce. Llarimarovi se to jevilo obzvlášť významné. Hymnovi to pouze vadilo. Každý říkal, že jestli bude válka, Hallandren ji snadno vyhraje. Ale pokud je to pravda, proč se mu potom pořád zdá o hořícím T’Teliru? Není to žádné vzdálené město někde v Idrisu, jde o jeho domov.

To nic neznamená, řekl si. Jen to ukazuje, že mám starosti.

„Další petice, Vaše Milosti,“ zašeptal mu Llarimar, stojící po jeho boku.

Hymnus vzdychl a otevřel oči. Po obou stranách místnosti stáli kněží ve svých čapkách a ornátech. Kde jich tolik vzal? Potřebuje vůbec někdo tolik pozornosti?

Před sebou viděl řadu lidí táhnoucí se až ven na trávník. Byla to zbědovaná, bezútěšná sebranka. Někteří byli nemocní a kašlali. Tolik, myslel si, když dovnitř přivedli další ženu. Už strávil se žadateli víc než hodinu. Měl jsem to čekat, nepřijímal jsem skoro týden.

„Zvěde,“ řekl a otočil se ke svému knězi, „jdi těm čekajícím lidem říct, aby se posadili na trávu. Není žádný důvod, proč by tam museli stát. Tohle může ještě nějakou chvíli trvat.“

Llarimar zaváhal. Stání bylo znamením úcty. Přikývl však a mávl na nižšího kněze, aby to zařídil.

Takové davy mě chtějí vidět, pomyslel si Hymnus. Jak mám ty lidi přesvědčit, že jsem k ničemu? Jak by dokázal, aby za ním přestali chodit? Po pěti letech peticí si upřímně nebyl jistý, jestli zvládne dalších pět.

Nejnovější žadatelka se přiblížila k jeho trůnu. Nesla v náručí děcko.

Dítě ne… pomyslel si Hymnus a v duchu se přikrčil.

„Velký bože,“ řekla žena a padla na koberci na kolena. „Pane statečnosti.“

Hymnus nepromluvil.

„Tohle je mé dítě, Halan,“ pozvedla žena kojence k němu. Když se dostatečně přiblížilo k Hymnově auře, jeho peřinka vzplála jasnou modří, dva a půl stupně od čisté barvy. Snadno rozeznal, že dítě je vážně nemocné. Bylo tak hubené, že mělo vrásčitou kůži. Jeho Dech byl tak slabý, že se mihotal jako světlo dohasínající svíčky. Zemře dříve, než skončí den. Možná do hodiny.

„Léčitelé říkají, že má smrtelnou horečku,“ pravila žena. „Vím, že umře.“ Dítě vydalo jakýsi zvuk, něco mezi zakašláním a pokusem o pláč.

„Prosím, velký bože,“ vzlykla žena. Vzlykla a sklonila hlavu. „Prosím. Byl tak statečný jako ty. Dám ti svůj Dech. Dech celé své rodiny. Budeme ti sto let sloužit, cokoli budeš chtít. Prosím, jen ho uzdrav.“

Hymnus zavřel oči.

„Prosím,“ šeptala žena.

„Nemohu,“ řekl Hymnus.

Ticho.

„Já nemohu,“ opakoval Hymnus.

„Děkuji ti, můj pane,“ zašeptala konečně žena.

Hymnus otevřel oči a viděl, jak ženu odvádějí. Tiše plakala, děcko přivinuté na prsou. Dlouhá řada lidí pozorovala její odchod s výrazem současně nešťastným a plným naděje. Další žadatel byl odmítnut. To znamená, že ostatní mají ještě šanci.

Šanci poprosit Hymna, aby se sám zabil.

Hymnus náhle vstal, strhl si z hlavy kápi a odhodil ji. Spěšně otevřel zadní dveře, až práskly o zeď, a vyklopýtal ven.

Sluhové a kněží ho okamžitě následovali. Otočil se k nim. „Jděte!“ poručil a mávl na ně, aby odešli. Mnozí se zatvářili překvapeně, nebyli zvyklí, aby s nimi jejich pán jednal tak energicky.

„Nechte mě na pokoji,“ zařval ze své výše. Barvy v místnosti v odpověď na jeho náladu zaplály a sluhové ve zmatku ustoupili do petiční haly a zavřeli její dveře.

Hymnus zůstal sám. Jednou rukou se opřel o zeď a zhluboka dýchal, druhou ruku na čele. Proč se tak potí? Už zažil tisíce peticí a často horších, než byla tahle. Poslal těhotné ženy na smrt, odsoudil k smrti děti i rodiče, vydal nevinné a věrné lidi napospas bídě.

Nebyl důvod, aby tak přehnaně reagoval. Tohle zvládne, byla to vlastně maličkost. Jako absorbovat každý týden Dech dalšího člověka. Malá cena…

Otevřely se dveře a někdo vstoupil.

Hymnus se neohlédl. „Co ode mě chtějí, Llarimare?“ otázal se. „Opravdu si myslí, že to udělám? Já, Hymnus Sobecký? Vážně si myslí, že za jednoho z nich položím život?“

Llarimar několik okamžiků váhal, než promluvil. „Nabízíte naději, Vaše Milosti,“ pravil nakonec. „Poslední, pochybnou naději. Naděje je součástí víry ? částí přesvědčení, že jednoho dne jeden z vašich věrných zažije zázrak.“

„A co když se mýlí?“ zeptal se Hymnus. „Já vůbec netoužím zemřít. Jsem zahálčivý člověk, který má rád luxus. Lidé jako já své životy neobětují, i když jsou náhodou bozi.“

Llarimar neodpověděl.

„Ti dobří už zemřeli, Llarimare,“ řekl Hymnus. „Klidná věštkyně, Jasný odstín ? to byli bozi, kteří se dokázali obětovat. My ostatní jsme sobečtí. Jak dlouho nebyla žádná petice vyslyšena, tři roky?“

„Asi tak, Vaše Milosti,“ přisvědčil Llarimar tiše.

„A proč by tomu mělo být někdy jinak?“ chtěl vědět Hymnus a lehce se zasmál. „Chci říct, my musíme umřít, abychom jednoho z nich uzdravili. Nepřipadá ti to směšné? Co je to za náboženství, které navádí lidi, aby šli a žádali svého boha o jeho život?“ Hymnus potřásl hlavou. „Je to ironie. Jsme pro ně bohy, jen dokud nás nezabijí. A já si myslím, že asi vím, proč tomu bozi podlehnou. Kvůli těm peticím ? musíme sedět a poslouchat je den co den s vědomím, že jednoho z nich bychom mohli zachránit, a pravděpodobně i měli, protože náš život vlastně za nic nestojí. Z toho by se jeden zbláznil. Stačí to, aby se i zabil?“

S úsměvem pohlédl na svého velekněze. „Sebevražda jako božský úkaz. Jak dramatické.“

„Mám zbytek peticí odvolat, Vaše Milosti?“ Llarimar nedával nijak najevo, že by ho Hymnův výbuch popudil.

„Jistě, proč ne,“ souhlasil Hymnus a mávl rukou. „Oni opravdu potřebují lekci z teologie. Už by měli vědět, jaký já jsem zbytečný bůh. Pošli je pryč, řekni jim, aby přišli zítra ? pokud budou takoví blázni, že budou chtít.“

„Ano, Vaše Milosti,“ uklonil se Llarimar.

Copak se ten člověk na mě nikdy nerozčílí? pomyslel si Hymnus. Právě on by měl lépe než kdo jiný vědět, že na mě není spolehnutí.

Llarimar se vrátil do petiční místnosti a Hymnus se otočil a odešel. Nikdo ze sluhů se ho nepokusil následovat. Hymnus procházel jednou červenou místností za druhou, nakonec našel cestu ke schodišti a vystoupal do prvního poschodí. Tady byla budova na všech stranách otevřená, vlastně to nebylo nic víc než velká, otevřená terasa. Zamířil na druhou stranu, tam, kde nebyli lidé.

Vítr tu foukal silněji. Cítil, jak mu vlaje šat, a vnímal vůni, která se nesla ze vzdálenosti stovek mil, z druhé strany oceánu, vířila v palmách, a nakonec dorazila sem, do Božího dvora. Stál tam dlouho, hleděl přes město na moře za ním. Přes to, co občas říkal, netoužil opustit svůj pohodlný domov u dvora. Nebyl mužem džungle, byl mužem večírků.

Ale někdy si přál, aby aspoň dokázal chtít být někým jiným. Stále ho tížila Aurořina slova: Nakonec se budeš muset na něčí stranu postavit, Hymne. Pro tyhle lidi jsi bůh…

To je, ať chce, nebo ne. To je ta zdrcující část. Snaží se ze všech sil, aby byl zbytečný a neužitečný, a stejně za ním chodí.

Bylo by dobré, kdybychom se na tebe mohli spolehnout… jsi lepší, než se domníváš.

Proč se zdá, že čím víc se předvádí jako idiot, tím víc lidí je přesvědčených, že v sobě tají hloubku? Znamená to, že zatímco mu lichotí za jeho předpokládanou vnitřní ctnost, ve stejném okamžiku ho nazývají lhářem. Copak nikdo nechápe, že někdo může být jak sympatický, tak zbytečný? Ne každý mnohomluvný blázen je převlečený hrdina.

Dlouho předtím, než zaslechl kroky, ho smysly upozornily, že se Llarimar vrátil. Kněz se k němu připojil. Opřel si ruce o zábradlí ? to však bylo navržené pro boha a pro Llarimara bylo příliš vysoké, než aby to bylo pohodlné.

„Jsou pryč,“ prohlásil Llarimar.

„To je dobře,“ řekl Hymnus. „Opravdu si myslím, že jsme dneska něco dokázali. Utekl jsem před zodpovědností, řval jsem na sluhy a trucoval. To bezpochyby všechny přesvědčí, že jsem ještě vznešenější a ctihodnější, než si mysleli. Zítra tu bude dvakrát tolik žadatelů a já budu pokračovat ve své neúprosné pouti k naprostému šílenství.“

„Vy se nemůžete zbláznit,“ namítl Llarimar měkce. „To není možné.“

„Jistěže můžu,“ hádal se Hymnus. „Musím se jen dost dlouho soustředit. Víš, na šílenství je nejlepší to, že existuje jen ve tvé hlavě.“

Llarimar zavrtěl hlavou. „Vidím, že už jste zase ve svém normálním rozpoložení.“

„Zvěde, ty mě zraňuješ. Moje rozpoložení je všechno, jen ne normální.“ Několik minut stáli beze slova. Llarimar se nesnažil svého boha kárat za jeho činy ani je komentovat a tvářil se jako obyčejný, hodný kněz.

To Hymnovi něco připomnělo. „Zvěde, ty jsi můj velekněz.“

„Ano, Vaše Milosti.“

Hymnus vzdychl. „Opravdu musíš věnovat víc pozornosti tomu, co říkám, Zvěde. Měl jsi na to opáčit něco šťavnatého.“

„Omlouvám se, Vaše Milosti.“

„Příště se snaž víc. Mimochodem, ty víš dost o teologii a takových věcech, že ano?“

„Studoval jsem, co jsem mohl, Vaše Milosti.“

„No, tak dobře, jaký tedy má smysl ? myslím z hlediska náboženství ? mít boha, který může uzdravit jen jednoho člověka, a pak musí umřít? Mně se to zdá být trochu na úkor věci. Snadná cesta, jak vylidnit panteon.“

Llarimar se opřel o zábradlí a hleděl na město. „Je to složité, Vaše Milosti. Navrácení nejsou jen bozi ? jsou to lidé, kteří zemřeli, ale rozhodli se vrátit zpět, aby lidem nabídli požehnání a znalosti. Koneckonců, jen ten, kdo zemřel, může říct něco rozumného o druhé straně.“

„To máš asi pravdu.“

„Jde o to, Vaše Milosti, že Navrácení tu nemají zůstat. Prodlužujeme jim život, dáváme jim čas navíc, během něhož nám mohou přinášet požehnání. Ale ve skutečnosti mají zůstat naživu jen tak dlouho, dokud neudělají to, co potřebují udělat.“

„Potřebují?“ řekl Hymnus. „To zní dost neurčitě.“

Llarimar pokrčil rameny. „Navrácení mají… jisté cíle. Své vlastní účely. Než jste se vrátil, věděl jste, jaký účel to je, ale při překročení Duhové vlny se paměť tříští. Když tu zůstanete dost dlouho, vzpomenete si, co jste sem přišel vykonat. Petice… jsou jedním ze způsobů, jak vám pomoci si vzpomenout.“

„Takže já jsem se vrátil, abych zachránil život jednoho člověka?“ zeptal se Hymnus. Zamračil se, ale připadal si trapně. Během pěti let strávil skutečně málo času studiem vlastní teologie. Jenže právě na to měl přece kněze.

„To nemusí být pravda, Vaše Milosti,“ řekl Llarimar. „Možná, že jste se vrátil, abyste jednomu člověku zachránil život. Ale spíš existuje informace o budoucnosti nebo o příštím životě, kterou jste chtěl sdělit. Nebo se možná odehraje nějaká velká událost, které se potřebujete zúčastnit. Pamatujte, byla to především vaše hrdinská smrt, která vám dala moc se Navrátit. Co děláte, se k tomu může nějak vztahovat.“

Llarimar se s nepřítomným pohledem zamyslel. „Něco jste viděl, Hymne. Na druhé straně je budoucnost viditelná jako svitek rozvíjející se do věčné harmonie kosmu. Něco, co jste viděl ? něco týkající se budoucnosti ? vám dělalo starosti. Místo abyste v pokoji odpočíval, využil jste příležitosti, kterou vám poskytla vaše statečná smrt, a Navrátil jste se na svět, odhodlaný vyřešit problém, předat informace nebo jinak pomoci těm, kteří ještě žijí.

Jednoho dne, až budete mít pocit, že jste svůj úkol splnil, můžete petice využít k nalezení někoho, kdo si zaslouží váš Dech. Pak můžete pokračovat ve své cestě přes Duhovou vlnu. Naše práce jako vašich následovníků je poskytovat vám Dech a udržovat vás naživu, dokud nedosáhnete svého cíle, ať už je jakýkoli. Mezitím pátráme po proroctvích a požehnáních, jež mohou být získána jen od těch, kdo se dotkli budoucnosti jako vy.“

Hymnus hned neodpověděl. „A co když tomu nevěřím?“

„Čemu, Vaše Milosti?“

„Ničemu z toho,“ vysvětlil Hymnus. „Že Navrácení jsou bohové, že ty vize jsou něco víc než náhodné výplody mého mozku. Co když nevěřím, že jsem pro své Navrácení měl nějaký záměr nebo plán?“

„Tak možná to je přesně ten důvod, proč jste se vrátil. Abyste to zjistil.“

„Tak… počkej. Ty říkáš, že na druhé straně ? kde jsem samozřejmě věřil, že druhá strana existuje ? jsem si uvědomil, že když se Navrátím, nebudu věřit, že druhá strana existuje, takže jsem sem přišel proto, abych objevil víru v druhou stranu, kterou jsem ztratil jen proto, že jsem Navrácený?“

Llarimar se odmlčel a pak se skromně usmál. „Trochu krkolomná logika, že?“

„Ano, trochu,“ přitakal Hymnus a oplatil mu úsměv. Otočil se a zahleděl se na palác Božího krále, tyčící se jako pomník nad ostatními budovami dvora. „Co si o ní myslíš?“

„O nové královně?“ zeptal se Llarimar. „Ještě jsem se s ní nesetkal, Vaše Milosti. Bude dvoru představena až za několik dní.“

„Nemyslím její osobu. Myslím, co z toho vyplývá.“

Llarimar po něm střelil pohledem. „Vaše Milosti, zaslechl jsem dobře náznak zájmu o politiku?“

„Ano, bla bla bla. Hymnus je pokrytec. Později se za to budu kát. Teď mi sakra odpověz na otázku.“

Llarimar se usmál. „Nevím, co si o ní mám myslet, Vaše Milosti. Před dvaceti lety dvoru připadalo, že přivést sem královskou dceru je dobrý nápad.“

Ano, pomyslel si Hymnus, jenže ten dvůr už neexistuje. Bohové se tenkrát domnívali, že opětné splynutí královské dynastie s Hallandrenem je dobrý nápad. Ale ti bohové, kteří si mysleli, že vědí, jak se vyrovnat s příchodem idriské dívky, jsou už mrtví. Zanechali po sobě jen méněcenné náhražky.

Jestli to, co Llarimar říkal, byla pravda, pak to, co Hymnus viděl, znamenalo něco důležitého. Ty vize války a hrozný pocit neblahé předtuchy. Z důvodů, které nedokázal vysvětlit, měl pocit, že jeho lidé stojí na samém okraji horského svahu a nemají absolutně žádné tušení, že v rozsedlině pod nimi se skrývá bezedná propast.

„Zítra se koná úplné dvorní shromáždění, že?“ zeptal se Hymnus s pohledem na černý palác.

„Ano, Vaše Milosti.“

„Zajdi za Aurorou. Zeptej se jí, jestli můžu jednání parlamentu sledovat s ní v její lóži. Třeba mě rozptýlí. Víš, jak mě z politiky bolí hlava.“

„Vás nemůže bolet hlava, Vaše Milosti.“

V dálce Hymnus viděl, jak odmítnutí žadatelé procházejí branou, vracejí se do města a nechávají své bohy za sebou. „Málem mě zmátli,“ řekl tiše.

*

Siri stála v temné, černé ložnici, oblečená jen v košilce, a dívala se z okna. Palác Božího krále byl vyšší než okolní zeď a z ložnice byl výhled na východ. Až k moři. V teple odpoledního slunce pozorovala vzdálené vlny. Když měla na sobě jen tenkou spodničku, bylo horko docela příjemné, a navíc je mírnil chladný vánek od oceánu. Vítr si hrál s jejími dlouhými vlasy a s látkou košilky.

Měla by být mrtvá. Přímo oslovila Božího krále, posadila se a něco po něm požadovala. Celé dopoledne čekala na trest. Žádný nepřišel.

Naklonila se přes kamennou okenní římsu a překřížila na ní ruce, zavřela oči a nechala se ovívat větříkem. Trochu se ještě děsila toho, co provedla, ale ta část její mysli byla čím dál tím menší. Šla jsem tu na všechno špatně, pomyslela si. Dovolila jsem, aby mě ovládl můj strach a obavy.

Obvykle strachu ani obavám nevěnovala pozornost. Prostě dělala, co se jí zdálo správné. Začínala mít dojem, že se měla Božímu králi postavit už dávno. Možná, že nebyla dost opatrná a trest ještě přijde. Ale teď právě měla pocit, že něčeho dosáhla.

Usmála se, otevřela oči a změnila si barvu vlasů na odhodlanou zlatožlutou.

Bylo načase, aby se přestala bát.

13

„Já se ho zbavím,“ pronesla Vivenna pevně.

Seděla s oběma žoldáky v Lemexově domě. Bylo to den poté, co z donucení přijala jeho Dech, a měla za sebou neklidnou noc. Nechala žoldnéře a ošetřovatelku, aby se postarali o Lemexovo tělo. Nepamatovala si, kdy z vyčerpání a napětí usnula, ale vybavovalo se jí, že si v nějaké ložnici nahoře lehla, aby si na chvíli odpočinula. Když se probudila, překvapilo ji, že tam žoldnéři ještě jsou. Spolu s Parlinem zřejmě přespali dole.

Noční rozjímání jí s jejími problémy příliš nepomohlo. Pořád měla všechny ty proklaté Dechy a pořád neměla tušení, co si v Hallandrenu počne bez Lemexe. Ale měla už aspoň představu, co udělá s tím vším Dechem. Může ho někomu dát.

Seděli v Lemexově obývacím pokoji. Jak bylo v Hallandrenu zvykem, místnost překypovala barvami. Stěny byly vybudované z tenkých pásů dřeva podobného rákosu a pomalované jasně žlutě a zeleně. Vivenna si nemohla nevšimnout, že se jí každá barva jeví zářivější. Objevila v sobě pro barvy podivnou citlivost ? dokázala rozeznat jejich tóny a odstíny a instinktivně chápala, jak blízko má každá ke svému ideálu. Bylo to jako dokonalý stupeň vidění.

Bylo skutečně velice obtížné nevidět nyní v barvách krásu.

Denth se opíral o protější zeď. Tonk Fah se válel na pohovce a v pravidelných intervalech zíval. Jeho pestrobarevný pták se mu usadil na noze. Parlin držel venku hlídku.

„Čeho se chcete zbavit, princezno?“ zeptal se Denth.

„Dechu,“ řekla Vivenna. Místo aby si sedla na jednu z přepychových židlí nebo pohovek, vybrala si kuchyňskou stoličku. „Půjdeme ven a najdeme ty nešťastníky, kteří byli kvůli zvrácené hallandrenské filozofii obráni o svůj Dech, a já každému jeden vrátím.“

Denth se po očku podíval na Tonk Faha, který pouze zívl.

„Princezno,“ upozornil Denth, „nemůžete rozdat Dechy jeden po druhém. Musela byste je dát pryč všechny najednou.“

„Včetně svého,“ dodal Tonk Fah.

Denth přikývl. „Tím by se z vás stal Tupec.“

Vivennu zašimralo v žaludku. Pomyšlení, že by ztratila nejen tu novou krásu a barvy, ale i svůj vlastní Dech a duši, téměř stačilo, aby jí zbělely vlasy. „Ne,“ souhlasila. „To nemůžu.“

V místnosti se rozhostilo ticho.

„Mohla by něco Probudit,“ poznamenal Tonk Fah, potřásl nohou a pták zaskřehotal. „Dát Dech třeba do páru kalhot nebo tak.“

„To je dobrý nápad,“ připustil Denth.

„Co to znamená?“ zeptala se Vivenna.

„Něco oživíte, princezno,“ vysvětlil Denth. „Nějaký neživý předmět. Tím ztratíte trochu Dechu, a ten předmět bude tak trochu živý. Většina Probouzečů to dělá jen na krátký čas, ale nevidím důvod, proč byste tam ten Dech nemohla nechat napořád.“

Probouzet. Brát lidem duše a používat je k vytváření oživlých věcí. Vivenna měla pocit, že Austre by to pokládal za ještě větší hřích, než prostě Dech vlastnit. Vzdychla a zavrtěla hlavou. Problém s Dechem byl vlastně vedlejší a Vivenna se obávala, že se mu věnuje, aby se nemusela soustředit na ztrátu Lemexe. Co bude dělat?

Denth se posadil na křeslo vedle ní a nohy si položil na stolek. Pečoval o sebe lépe než Tonk Fah, vlasy měl stažené dozadu v upraveném ohonu a byl čistě oholený. „Nenávidím práci žoldnéře,“ prohodil. „Víte proč?“

Zvedla obočí.

„Žádná zaměstnanecká jistota,“ prozradil Denth a opřel se v křesle. „To, co děláme, bývá nebezpečné a nepředvídatelné. A zaměstnavatelé nám mají ve zvyku umírat.“

„A obvykle ne na rýmu,“ podotkl Tonk Fah. „Vypadá to, že si spíš vybírají meč.“

„Vezměte si naši současnou tísnivou situaci,“ pokračoval Denth. „Nemáme zaměstnavatele. Chybí nám reálné nasměrování.“

Vivenna ztuhla. Znamená to, že jim skončila smlouva? Oni vědí, že jsem idriská princezna. Co s tou informací udělají? Je to důvod, proč tu celou noc zůstali, místo aby odešli? Mají v plánu mě vydírat?

Denth se na ni upřeně díval. „Vidíš to?“ zeptal se a otočil se k Tonk Fahovi.

„Jo,“ potvrdil Tonk Fah. „Myslí si to.“

Denth se v křesle ještě víc zaklonil. „Tohle je přesně to, o čem mluvím. Proč všichni předpokládají, že když žoldnéři skončí smlouva, tak je zradí? Myslíte si, že chodíme a probodáváme lidi jen tak pro legraci? Myslela byste si to samé, kdybychom byli chirurgové? Copak se lidi bojí, že poté, co mu zaplatí, se chirurg zachechtá jako šílenec a uřízne jim prsty u nohou?“

„Já rád uřezávám prsty u nohou,“ poznamenal Tonk Fah.

„To je něco jiného,“ namítl Denth. „Neudělal bys to přece jen proto, že ti skončila smlouva, viď?“

„No,“ řekl Tonk Fah přemýšlivě, „prsty jsou prsty.“

Vivenna obrátila oči k nebi. „Má tahle konverzace nějaký smysl?“

„Smysl je v tom, princezno,“ vysvětlil Denth, „že jste si právě myslela, že vás zradíme. Že vás třeba o všechno oloupíme nebo vás prodáme do otroctví nebo něco podobného.“

„Nesmysl,“ odsekla Vivenna. „Nic takového jsem si nemyslela.“

„No jistě,“ odpověděl Denth. „Práce žoldnéře je velmi úctyhodná ? skoro v každém království, které znám, je legální. Jsme stejně tak součástí společnosti, jako pekaři nebo rybáři.“

„Ne že bychom platili výběrčím daní,“ dodal Tonk Fah. „Ty propichujeme jen tak pro zábavu.“

Vivenna jen potřásla hlavou.

Denth se předklonil a promluvil vážnějším tónem: „Pokouším se vám říct, princezno, že nejsme zločinci. Jsme zaměstnanci. Váš přítel Lemex byl náš šéf. Teď je mrtvý. Počítám, že se naše smlouva převádí na vás, jestli ji chcete.“

Vivenna pocítila slabý záchvěv naděje. Ale může jim důvěřovat? Přes všechno, co Denth říkal, pro ni bylo těžké věřit v poctivost a dobrou vůli dvou mužů, kteří bojují za peníze. Ale nevyužili Lemexovy nemoci a zůstali s ní i potom, co ji mohli oloupit a zmizet, zatímco spala.

„Dobře,“ řekla. „Kolik z té smlouvy ještě zbývá?“

„Nemám tušení,“ opáčil Denth. „O tyhle věci se stará Fešanda.“

„Fešanda?“ zeptala se Vivenna.

„Náš třetí člověk,“ odpověděl Tonk Fah. „Je teď někde venku za svými záležitostmi.“

Vivenna se zamračila. „Kolik vás tedy je?“

„Jen tři,“ řekl Denth.

„Když nepočítáte zvířátka,“ prohodil Tonk Fah a zahoupal ptákem na své noze.

„Ona se za chvíli vrátí,“ pravil Denth. „V noci se tu zastavila, jenže to jste spala. Ale vím, že nám podle smlouvy zbývá přinejmenším ještě několik měsíců a polovinu platu jsme dostali předem. I kdybyste se rozhodla nám zbytek nezaplatit, pravděpodobně vám pár týdnů dlužíme.“

Tonk Fah přikývl. „Tak jestli chcete, abychom někoho zabili, teď je správný čas.“

Vivenna se po něm tvrdě podívala a Tonk Fah se uchechtl.

„Opravdu si budete muset zvyknout na náš děsný smysl pro humor, princezno,“ řekl Denth. „Totiž, pokud se rozhodnete, že nás chcete mít u sebe.“

„Už jsem vám naznačila, že si vás nechám,“ řekla.

„Dobře,“ odpověděl Denth. „Ale co s námi? Proč jste vůbec přišla do města?“

Vivenna hned neodpověděla. Nemá cenu to tajit, pomyslela si. Už znají mé největší tajemství ? vědí, kdo jsem. „Jsem tu, abych vysvobodila svou sestru,“ objasnila. „Abych ji tajně dostala z paláce Božího krále a dohlédla na to, že se bez úhony vrátí do Idrisu.“

Žoldnéři zmlkli. Posléze Tonk Fah hvízdl. „Ambiciózní,“ poznamenal a jeho papoušek napodobil hvízdnutí.

„Je to princezna,“ řekl Denth. „Ty bývají ambiciózní.“

„Siri není připravená na to, aby se vyrovnala s Hallandrenem.“ Vivenna se předklonila. „Můj otec ji poslal místo mne, ale já nesnesu pomyšlení, že Siri slouží jako žena Božímu králi. Bohužel, kdybychom ji prostě popadli a odvedli, Hallandren by za to okamžitě napadl mou vlast. Musíme ji nechat zmizet tak, aby ji nedokázali vystopovat k našim lidem. Pokud to bude třeba, mohu ji nahradit.“

Denth se podrbal na hlavě.

„Co tomu říkáte?“ zeptala se Vivenna.

„Je to trošinku mimo náš obor působnosti,“ odvětil Denth.

„My spíš sem tam někoho praštíme,“ řekl Tonk Fah.

Denth přikývl. „Nebo se naopak snažíme, aby na rány nedošlo. Lemex si nás držel hlavně jako osobní strážce.“

„Proč jednoduše neposlal pro pár idriských vojáků, aby ho chránili?“

Denth a Tonk Fah se po sobě podívali.

„Jak vám to mám šetrně sdělit?“ řekl Denth. „Princezno, váš Lemex zpronevěřoval královy peníze a utrácel je za Dech.“

„Lemex byl vlastenec,“ namítla Vivenna okamžitě.

„To možná byl,“ připustil Denth, „ale i dobrý kněz se občas sníží k tomu, aby si tak říkajíc strčil do kapsy pár mincí z pokladny. Myslím, že Lemex si řekl, že bude lepší pořídit si na ochranu osobní strážce tady, než spoléhat na loajální vojáky z Idrisu.“

Vivenna umlkla. I tak bylo obtížné představit si toho ohleduplného, citlivého a chytrého muže, jak ho znala z jeho dopisů, jako zloděje. Ale stejně tak bylo obtížné si představit Lemexe s tolika Dechy, které prokazatelně měl.

Ale zpronevěra? Krádeže idriského majetku?

„Jako žoldnéř se člověk leccos naučí.“ Denth si založil ruce za hlavou. „Bojujete se spoustou lidí a myslíte si, že jim začínáte rozumět. Zůstáváte naživu proto, že předvídáte, co udělají. Ale jde o to, že lidé nejsou černobílí. Ani Idrisané.“

„Nudní, to ano,“ řekl Tonk Fah. „Ale ne černobílí.“

„Váš Lemex byl součástí nějakého velkého plánu,“ navázal Denth. „Upřímně si myslím, že opravdu byl vlastenec. V tomhle městě probíhá řada intrik, princezno ? některé věci, na nichž jsme na příkaz Lemexe pracovali, byly skutečně velké, a pokud to dokážu posoudit, byly pro dobro Idrisu. Ale asi se domníval, že by za své vlastenectví měl taky dostat zaplaceno.“

„Vlastně to byl docela roztomilý chlapík,“ dodal Tonk Fah. „Nechtěl vašeho otce obtěžovat. Tak si jen vedl vlastní účetnictví, zvýšil si plat a ve svých zprávách uváděl, že jeho náklady byly mnohem vyšší než ve skutečnosti.“

Vivenna neodpověděla a snažila se ty informace strávit. Jak někdo mohl být vlastenec, když současně kradl idriské peníze? Jak někdo mohl být věrný Austremu a skončit s několika sty biochromatických Dechů?

Se zahořklým výrazem potřásla hlavou. Viděl jsem muže, kteří se povyšovali nad jiné, a viděl jsem je ponížené, citovala si v duchu. Byla to jedna z Pěti vizí. Neměla by Lemexe soudit, zvlášť ne teď, když už nebyl naživu. „Počkejte,“ pohlédla na žoldnéře. „Řekli jste, že jste byli jen jeho osobní strážci. Jak to, že jste také pomáhali Lemexovi s jeho záležitostmi?“

Muži se na sebe podívali.

„Povídal jsem ti, že je chytrá,“ podotkl Tonk Fah. „To je tím, že není žoldnéřka.“

„My jsme osobní strážci, princezno,“ řekl Denth. „Ale přesto máme jisté… schopnosti. Staráme se o to, aby se věci hýbaly.“

„Věci?“ otázala se Vivenna.

Denth pokrčil rameny. „Známe lidi. To je jeden z důvodů, proč jsme užiteční. Já si promyslím ten problém s vaší sestrou a třeba mě něco napadne. Je to trochu jako únos…“

„A ty my nemáme moc rádi,“ doplnil Tonk Fah. „Neříkali jsme to?“

„Ano, říkali,“ odpověděla Vivenna. „Že je to špatný obchod. Žádné peníze. Co to bylo za ‚projekty‘, na kterých Lemex pracoval?“

„Já o tom všem vlastně moc nevím,“ přiznal Denth. „Pronikli jsme do nich jen zčásti, když jsme vyřizovali pochůzky, zařizovali setkání nebo zastrašovali lidi. Mělo to něco společného s prací pro vašeho otce. Můžeme pro vás zjistit víc, jestli chcete.“

Vivenna kývla. „Chci.“

Denth vstal. „Tak dobře.“ Přešel kolem pohovky, na které ležel Tonk Fah, a plácl většího muže přes nohu, až pták zavřískl. „Pojď, Tonku. Je čas vybrakovat dům.“

Tonk Fah zívl a posadil se.

„Počkejte!“ řekla Vivenna. „Vybrakovat dům?“

„Jistě,“ pokývl Denth a zamířil ke schodům. „Vloupeme se do všech skrytých sejfů. Prohledáme papíry a dokumenty. Zjistíme, o co Lemexovi šlo.“

„Jemu to bude jedno,“ doplnil Tonk Fah a vstal. „Protože je mrtvej, a tak.“

Vivenna se otřásla. Celou dobu si přála, aby se Lemexovi dostalo raději řádného idriského pohřbu, než aby ho poslali do hallandrenské márnice. Nechat teď ty dva, aby mu prohledávali dům, se jí zdálo nevhodné.

Denth si musel všimnout jejího znepokojení. „Nemusíme to dělat, jestli nechcete.“

„Jasně,“ přitakal Tonk Fah. „Ale nikdy se nedozvíme, v čem Lemex vlastně jel.“

„Pokračujte,“ řekla Vivenna. „Ale já na vás dohlédnu.“

„O tom pochybuju,“ nesouhlasil Denth.

„A proč?“

„Proto,“ odpověděl Denth. „No, já vím, že se žoldnéřů nikdo nikdy neptá na jejich názor. Víte ?“

„Ale no tak se do toho dejte,“ odsekla Vivenna rozzlobeně a hned se pokárala za svou nevrlost. Co se to s ní děje? Poslední dny musely být náročné.

Denth se jen usmál, jako by ho její výbuch nesmírně pobavil. „Dnes je den, kdy zasedá shromáždění Navrácených, princezno.“

„No a?“ zeptala se Vivenna s nuceným klidem.

„To znamená, že je to taky den, kdy bude vaše sestra představena bohům,“ vysvětlil Denth. „Řekl bych, že se asi na ni budete chtít jít podívat, abyste zjistila, jak to zvládá. Jestli tam chcete jít, asi byste se už měla vydat na cestu. Zasedání dvora začíná už za chvíli.“

Vivenna si založila ruce a ani se nepohnula. „O všech těchto věcech mě učili, Denthe. Obyčejní lidé nemohou jen tak vejít do Božího dvora. Jestli chcete jejich zasedání sledovat, musíte být buď oblíbencem některého z bohů, nebo být extrémně vlivný, nebo musíte vstup vyhrát v loterii.“

„To je pravda,“ přisvědčil Denth a opřel se o zábradlí. „Kdybychom tak znali někoho s tolika biochromatickými Dechy, aby byl okamžitě považován za důležitého, a tak získal vstup ke dvoru bez otázek…“

„To víš, Denthe,“ přisadil Tonk Fah, „člověk přece musí mít aspoň padesát Dechů, aby ho pustili dovnitř. To je strašně moc.“

Vivenna se zarazila. „A… kolik Dechů mám já?“

„Asi tak pět set,“ odpověděl Denth. „Aspoň tak to Lemex říkal a já bych mu věřil. Koneckonců, koberec pod vámi jen svítí.“

Pohlédla dolů a poprvé si všimla, že kolem sebe vytváří oblast jasnějších barev. Nebylo to příliš zřetelné, ale dalo se to poznat.

„Radši byste měla jít, princezno,“ řekl Denth a vydupal po schodech nahoru. „Nebo přijdete pozdě.“

*

Nervózní Siri s vlasy zlatými vzrušením seděla a čekala, až ji služky učešou. Pokoušela se ovládnout. Její svatební plesání ? které shledávala poněkud nevhodně pojmenovaným ? konečně skončilo a nastal čas pro její formální prezentaci hallandrenským bohům.

Asi se moc rozčilovala. Tak dlouho to přece jen netrvalo. Ale z vyhlídky na to, že konečně opustí palác ? i když jen na nádvoří ? se jí skoro točila hlava. Konečně si promluví s někým jiným než s kněžími, písaři a služebnictvem. Konečně se setká s některými z bohů, o nichž toho tolik slyšela.

A on tam také bude, na tom shromáždění. Zatím jedinou příležitost, kdy mohla Božího krále vidět, nabízela jejich noční utkání, kdy zírali jeden na druhého, jenže on vždycky seděl ve stínu. Dnes ho tedy aspoň uvidí na světle.

Usmála se a prohlédla si svůj obraz ve velkém zrcadle. Služky jí upravily vlasy do velmi komplikovaného účesu. Část byla zapletená do copů a zbytek ponechán volný. Do copů i do rozpuštěných pramenů vpletly několik stužek. Když otočila hlavu, stuhy se zaleskly. Její rodina by se za ni styděla, kdyby viděla ty okázalé barvy. Siri se darebácky zazubila a změnila si barvu vlasů na jasnější zlatožlutou, aby tak lépe kontrastovala se stužkami.

Služky se souhlasně usmály a několik z nich proměnu hlasitě ocenilo. Siri se napřímila a s rukama složenýma v klíně si prohlížela kolekci šatů pro své uvedení ke dvoru. Róby byly vyumělkované ? ne tak komplikované, jaké nosila do ložnice, ale daleko formálnější než ty, které si oblékala přes den.

Služky i kněží dnes byli oblečeni červeně. Proto měla Siri chuť vybrat si něco jiného. Nakonec se rozhodla pro zlatou barvu a ukázala na dvoje zlaté šaty. Pokynula služkám, aby je přinesly a mohla si je prohlédnout zblízka. Bohužel, když to udělala, ženy přinesly ještě tři další zlaté róby ze skříně na kolečkách v chodbě.

Siri vzdychla. Jako kdyby jí bránily, aby si mohla rozumně a jednoduše vybrat. Strašně nerada viděla, jak se tolik možností denně ztrácí. Kdyby…

Zaváhala. „Mohla bych si je zkusit všechny?“

Služky se po sobě trochu zmateně podívaly. Kývly směrem k ní s výrazem, který říkal, že samozřejmě smí. Siri si teď připadala hloupě, ale v Idrisu nikdy neměla na vybranou. Usmála se, vstala a nechala je, aby ji svlékly a pak opatrně vpravily do prvních šatů tak, aby jí neporušily účes. Siri se prohlédla v zrcadle a zjistila, že šaty mají dost hluboký výstřih. Ochotně se bude vyžívat v barvách, ale ukazovat tolik těla jako Hallandreňanky jí stále připadalo nepřístojné.

Kývla a nechala je, aby jí šaty zase svlékly. Pak ji nasoukaly do dalších, dvoudílných šatů s korzetem. Když skončily, Siri se opět podívala do zrcadla. Šaty se jí líbily, ale chtěla si zkusit i další. Takže když se otočila a prohlédla si samu sebe zezadu, pokynula služkám a pokračovala ve zkoušení.

Bylo to opovážlivé. Ale proč by si s tím lámala hlavu? Její otec tu není, aby na ni hleděl s přísným, nesouhlasným výrazem. Vivenna je také daleko, v jiném království. Siri je královnou Hallandreňanů. Neměla by se tedy chovat jako oni? Usmála se nad tím směšným ospravedlněním a nechala si spokojeně obléct další šaty.

14

„Prší,“ poznamenal Hymnus.

„Jste velmi všímavý, Vaše Milosti,“ ocenil to Llarimar, který kráčel vedle svého boha.

„Já nemám rád déšť.“

„To už jste říkal mnohokrát, Vaše Milosti.“

„Jsem přece bůh,“ řekl Hymnus. „Neměl bych ovládat i počasí? Jak může pršet, když nechci?“

„V současné době je u dvora pětadvacet bohů, Vaše Milosti. Možná je víc těch, kteří si přejí déšť, než těch, kteří si ho nepřejí.“

Hymnova zlatá a červená róba při chůzi šustila. Tráva pod jeho nohama obutýma do sandálů byla chladná a vlhká, ale skupina služebníků nad ním nesla baldachýn a déšť jemně dopadal na jeho látku. V T’Teliru pršelo často, ale nikdy příliš silně.

Hymnus by byl rád viděl skutečný liják, jaký se prý dá zažít v džungli. „Tak uděláme průzkum veřejného mínění,“ řekl hádavě. „Mezi ostatními bohy. Uvidíme, kolik z nich chce, aby dneska pršelo.“

„Jak si přejete, Vaše Milosti,“ přitakal Llarimar. „Ale nic to nedokáže.“

„Dokáže to, čí je to vina,“ hádal se dál Hymnus. „A když se ukáže, že většina z nás chce, aby přestalo pršet, možná to spustí teologickou krizi.“

Llarimar se samozřejmě nenechal zmást obvyklou snahou svého boha podkopat vlastní náboženství. „Vaše Milosti,“ pravil, „ujišťuji vás, že naše teze jsou úplně v pořádku.“

„A co když bohové nechtějí, aby pršelo, ale přesto prší?“

„Vy byste chtěl, aby pořád svítilo slunce, Vaše Milosti?“

Hymnus pokrčil rameny. „Jistě.“

„A co rolníci?“ zeptal se Llarimar. „Bez deště by přišli o úrodu.“

„Na úrodu může pršet,“ odsekl Hymnus, „jenom na město ne. Bůh by měl přece zvládnout několik typů počasí.“

„Lidé potřebují vodu k pití, Vaše Milosti,“ pokračoval Llarimar. „Ulice se musí umývat, aby zůstaly čisté. A co rostliny ve městě? Ty krásné stromy ? i ta tráva, po které tak rád chodíte ? všechno by zahynulo, kdyby nepršelo.“

„Dobře,“ řekl Hymnus, „tak je vlastní vůlí přiměju k dalšímu životu.“

„A to přesně děláte, Vaše Milosti,“ zakončil Llarimar s uspokojením. „Vaše duše ví, že déšť je pro město to nejlepší, a proto prší. Přes to, co si vědomě myslíte.“

Hymnus se zakabonil. „S tímhle argumentem bys mohl tvrdit, že každý je bůh, Llarimare.“

„Ale ne každý se Navrací z mrtvých, Vaše Milosti. A každý nemá moc uzdravovat nemocné ani vaše schopnosti předvídat budoucnost.“

Dobré argumenty, pomyslel si Hymnus, když se blížili k aréně. Velká kruhová stavba stála v zadní části Božího dvora, až za obloukem paláců obklopujících nádvoří. Hymnus a jeho družina vešli dovnitř ? stále nad ním drželi baldachýn ? a vstoupili do vnitřního prostoru pokrytého pískem. Pak pokračovali po rampě vzhůru k místům k sezení.

Aréna měla čtyři řady sedadel pro obyčejné lidi ? kamenné lavice pro obyvatele T’Teliru, kteří byli oblíbení, měli štěstí nebo byli dost bohatí na to, aby mohli sledovat zasedání. Horní část arény byla vyhrazena pro Navrácené. Tady, dost blízko na to, aby bylo slyšet, co se říká dole, ale dost daleko, aby ještě působily vznešeně ? byly lóže. Byly pracně vytesány z kamene a zdály se dost prostorné, aby se do nich vešel celý doprovod boha.

Podle barevných baldachýnů nad lóžemi Hymnus zjistil, že někteří z jeho kolegů už dorazili. Uviděl Požehnaný život a Hvězdu slitování. Prošel se svou družinou kolem prázdné lóže, obvykle rezervované pro něj, a pokračovali dál až k lóži pokryté velkým zeleným stanem. V ní odpočívala Aurora. Jako vždycky na sobě měla drahý zelený a stříbrný háv, který toho hodně odhaloval. Přes bohaté lemování a výšivku to nebylo o mnoho víc než dlouhý pruh látky, s otvorem pro hlavu uprostřed a tkaničkami na bocích. Střih nechával šat úplně otevřený na obou stranách od ramen po lýtka a odhaloval Aurořina lákavě zaoblená stehna. Usmála se na něj a sedla si.

Hymnus se zhluboka nadechl. Aurora s ním vždy jednala laskavě a určitě o něm měla dobré mínění, ale když byla nablízku, měl pocit, že musí být pořád ve střehu. Některý muž by mohl takové ženě propadnout.

A jakmile by jí propadl, už by ho nepustila.

„Drahý Hymne,“ zavrněla a její úsměv se rozšířil. Hymnovi služebníci ho předběhli a přistavili mu židli, podnožku a stolek.

„Auroro,“ odpověděl Hymnus, „můj velekněz mi říkal, že neseš vinu za tohle pošmourné počasí.“

Aurora zvedla obočí a Llarimar, stojící stranou s ostatním služebnictvem, se zarděl. „Já mám ráda déšť,“ řekla Aurora nakonec a lehla si zpátky na pohovku. „Je to… něco jiného. Mám ráda věci, které jsou jiné.“

„Tak to bych tě měl dokonale nudit, má milá,“ prohodil Hymnus. Posadil se a vzal si z mísy na stolku hrst už oloupaných hroznových zrnek.

„Nudit?“ opáčila Aurora.

„O nic neusiluju, jen o průměrnost ? a průměrnost se dá těžko označit za něco jiného. Vlastně bych měl říct, že v současné době je u dvora velmi módní.“

„Takové věci bys neměl říkat,“ plísnila ho Aurora. „Lidé by ti mohli uvěřit.“

„Mýlíš se ve mně. Právě proto je říkám. Usoudil jsem, že když neumím dělat božské zázraky, jako třeba ovládat počasí, tak bych se mohl spokojit s menším zázrakem, totiž že budu tím, kdo říká pravdu.“

„Hm,“ odvětila, protáhla se, vzdychla a spokojeně zahýbala prsty u nohou. „Naši kněží říkají, že účelem bohů není hrát si s počasím nebo zabraňovat katastrofám, ale poskytovat vize a sloužit lidem. Tenhle tvůj přístup asi není nejlepší způsob, jak dbát o jejich zájmy.“

„Samozřejmě máš pravdu,“ přitakal Hymnus. „Právě jsem měl zjevení. Průměrnost není nejlepší způsob, jak sloužit lidem.“

„A co tedy je?“

„Průměrně propečený steak s medailonky ze sladkých brambor,“ pravil a hodil si do úst kuličku vína. „S trochou česneku a s omáčkou z bílého vína.“

„Jsi nenapravitelný,“ řekla a znovu se protáhla.

„Jsem to, co ze mě vesmír udělal, má drahá.“

„Takže se skláníš před rozmary vesmíru?“

„Co jiného můžu dělat?“

„Vzepřít se jim.“ Aurora přivřela oči a mimoděk si vzala zrnko vína z Hymnovy dlaně. „Udělej všechno, aby se místo toho vesmír sklonil před tebou.“

„To je roztomilá představa, Auroro. Ale domnívám se, že vesmír a já jsme v úplně jiných váhových kategoriích.“

„Já myslím, že se mýlíš.“

„Chceš říct, že jsem tlustý?“

Podívala se mu do očí. „Chci říct, že nemusíš být tak skromný, Hymne. Jsi bůh.“

„Bůh, který ani nedokáže, aby přestalo pršet.“

„Ale já chci bouři a vichřici. Třeba je tohle mrholení kompromis mezi námi dvěma.“

Hymnus si hodil do úst další zrnko vína, rozkousl je a cítil, jak se mu sladká šťáva rozlévá po patře. Na chvíli se zamyslel. „Milá Auroro,“ zeptal se nakonec, „má náš rozhovor nějaký podtext? Protože, jak asi víš, jsem absolutně neschopný pochopit podtext. Z rozhovorů s podtextem mě bolí hlava.“

„Tebe nemůže bolet hlava,“ namítla Aurora.

„Podtext ale nepochopím, ani když mě hlava nebolí. Je to na mě moc chytré. Vyžaduje to úsilí, abych ho pochopil, a úsilí je naneštěstí proti mému náboženství.“

Aurora zvedla jedno obočí. „Nové dogma pro tvoje věřící?“

„Ale ne, ne tohle náboženství,“ řekl Hymnus. „Já tajně uctívám Austreho. Jeho teologie je tak rozkošně neotesaná ? zná jen černou a bílou a s komplikacemi se neobtěžuje. Je to víra prostá namáhavého myšlení.“

Aurora mu ukradla další kuličku vína. „Ty jen austrismus dost dobře neznáš. Je komplexní. Jestli hledáš něco skutečně jednoduchého, měl bys zkusit víru lidí z Pahn Kahlu.“

Hymnus se zamračil. „Copak oni taky neuctívají Navrácené jako my všichni?“

„Ne. Mají vlastní náboženství.“

„Ale každý ví, že Pahn Kahl je prakticky Hallandren.“

Aurora pokrčila rameny a pozorovala dno arény pod nimi.

„Jak jsme se vůbec na tohle téma dostali?“ prohodil Hymnus. „Přísahám, má milá, že náš rozhovor mi občas připadá jako zlomený meč.“

Zvedla obočí.

„Strašně ostrý, ale bez špičky,“ objasnil Hymnus.

Aurora si tiše odfrkla. „Byl jsi to ty, kdo žádal o setkání se mnou, Hymne.“

„Ano, ale oba víme, že ty jsi to chtěla. Co plánuješ, Auroro?“

Aurora protáčela mezi prsty vinný hrozen. „Vyčkej,“ řekla.

Hymnus povzdechl a mávl na sluhy, aby mu přinesli pár ořechů. Jeden ze sluhů postavil misku na stůl, pak přistoupil další a začal mu je louskat. „Nejdřív naznačuješ, že bych se k tobě měl připojit, a teď mi ani neřekneš, co chceš, abych udělal? Přísahám, ženská, že tvůj absurdní smysl pro dramatično bude jednou mít katastrofální následky ? jako třeba, že se tvoji společníci začnou nudit.“

„Nejde o dramatično,“ opáčila. „To je úcta.“ Kývla hlavou přímo přes arénu, kde byla lóže Božího krále, stále ještě prázdná, a nad lóží samotnou stál na pódiu zlatý trůn.

„Aha. Dneska jsme vlastenci, co?“

„Jsem spíš zvědavá.“

„Na co?“

„Na ni.“

„Na královnu?“

Aurora se na něj upřeně zadívala. „Samozřejmě, že na královnu. O čem jiném bych mluvila?“

Hymnus si spočítal dny. Už uplynul týden. „No ano,“ řekl si pro sebe. „Skončilo její období izolace.“

„Opravdu bys měl být pozornější, Hymne.“

Pokrčil rameny. „Čas má sklon míjet tě rychleji, když si ho nevšímáš, má milá. V tom je pozoruhodně podobný většině žen, které znám.“ S těmito slovy přijal hrst vyloupaných ořechů, usadil se v křesle a čekal.

*

Obyvatelé T’Teliru zřejmě neměli v oblibě kočáry, dokonce ani bohové se v nich nevozili. Siri, poněkud zmatená, seděla v křesle, které skupina sluhů nesla přes Boží dvůr k velké kruhové stavbě vzadu. Pršelo, ale jí to nevadilo. Byla v domě zavřená příliš dlouho.

Otočila se dozadu, kde skupina služek nesla její dlouhou zlatou vlečku zdviženou, aby se nedotýkala mokré trávy. Kolem kráčely další ženy, držící nad ní baldachýn, aby nezmokla.

„Mohli byste to… sundat?“ zeptala se Siri. „Aby na mě pršelo?“

Služky se na sebe podívaly.

„Jen na chvilku,“ požádala Siri. „Slibuju.“

Ženy nejistě zpomalily, aby je nosiči mohli se Siri předejít, a tak ji vystavit dešti. Siri vzhlédla a smála se, když jí dešťové kapky začaly dopadat na tvář. Sedm dní je moc dlouhá doba, aby člověk zůstal zavřený, usoudila. Několik minut si užívala chlad a mokro na kůži a šatech. Tráva vypadala lákavě. Pohlédla zpátky. „Mohla bych jít pěšky, víte?“ Cítit mezi prsty zelená stébla trávy…

Služky nad jejím nápadem ještě více zrozpačitěly.

„Nebo ne,“ řekla Siri a otočila se, když ženy opět zrychlily a nebe nad ní znovu zakryl baldachýn. Chůze asi není dobrý nápad, když uváží tu dlouhou vlečku. Nakonec si vybrala daleko odvážnější róbu než cokoli, co nosila předtím. Výstřih byl trochu moc hluboký a šaty neměly rukávy. Byly také zvláštně střižené tak, že vpředu jí zakrývala nohy jen krátká sukně, zatímco vzadu sahala až k zemi. Vybrala si je proto, že to bylo něco nového, ale zarděla se pokaždé, když si uvědomila, jak odvážně odhaluje své nohy.

Brzy dorazila k aréně a nosiči ji vnesli dovnitř. Siri si se zájmem všimla, že aréna nemá strop a že plocha je pokrytá pískem. Hned nad ní byla shromážděná pestrá skupina lidí v několika řadách lavic. Někteří měli deštníky, ale mnozí si lehkého deště nevšímali a přátelsky se mezi sebou bavili. Siri se na zástup lidí usmála ? bylo tam na sto různých barev a stejné množství stylů. Bylo dobré zase vidět různorodost, i když byla poněkud křiklavá.

Nosiči ji donesli k velkému kamennému výklenku, zabudovanému do postranní části budovy. Tady její služky zastrčily hole, nesoucí baldachýn, do otvorů v kamenech tak, aby kryl celou lóži. Kolem pobíhali sluhové a připravovali věci. Nosiči postavili křeslo na zem. Vstala a svraštila čelo. Konečně byla venku z paláce a stejně to vypadalo, že bude muset sedět sama, daleko nad všemi ostatními. Dokonce i ostatní bohové ? kteří, jak předpokládala, seděli v lóžích s baldachýny ? byli od ní vzdálení a odděleni zdmi.

Jak to, že se cítím tak sama, i když jsem obklopená stovkami lidí? Otočila se k jedné ze služek. „Kde je Boží král?“

Žena ukázala k dalším lóžím, podobným té její.

„Je v jedné z nich?“ zeptala se Siri.

„Ne, Královská Choti,“ řekla žena se sklopenýma očima. „Nepřijde, dokud tu nebudou všichni bohové.“

Ach tak, pomyslela si Siri. To dává smysl.

Opřela se v židli. Několik sluhů připravovalo jídlo. Po straně začal hudebník hrát na flétnu, jako by chtěl přehlušit hlasy zdola. Raději by slyšela lidi. Rozhodla se však, že nepodlehne špatné náladě. Aspoň byla venku a mohla jiné lidi vidět, i když s nimi nemohla mluvit. Usmála se pro sebe, předklonila se s rukama na kolenou a začala studovat nezvyklé barvy pod sebou.

Co si měla o lidech T’Teliru myslet? Byli prostě tak různí. Někteří měli tmavou pleť, což znamenalo, že pocházeli z okrajových oblastí hallandrenského království. Jiní měli vlasy žluté nebo ještě cizokrajněji zbarvené ? modré a zelené ? a Siri předpokládala, že si je barví.

Všichni byli zářivě oblečení, jako kdyby jiná možnost neexistovala. Ozdobné klobouky byly oblíbené jak u mužů, tak u žen. Oblečení se lišilo, od vest a krátkých kalhot po dlouhé večerní šaty. Kolik času musejí strávit nakupováním! I pro ni bylo dost těžké vybrat si, co si má vzít na sebe, a to měla denně jen kolem deseti možností ? a žádné klobouky. Když odmítla několik prvních, služky jí je přestaly nabízet.

Přicházel průvod za průvodem, každý v jiných barvách, matných i kovově lesklých. Počítala lóže. Bylo tam místo asi pro padesát bohů, ale u dvora jich byla sotva polovina. V každém průvodu viděla jednu postavu, která byla vyšší než ostatní. Některé, zejména ženy, byly neseny v křeslech nebo na pohovkách. Muži šli většinou pěšky, někteří ustrojeni v bohatých róbách, zatímco jiní na sobě neměli víc než sandály a suknici. Siri se předklonila, aby lépe viděla na jednoho z kolemjdoucích bohů. Začervenala se nad jeho hladkou holou hrudí, ale nemohla si neprohlédnout jeho svalnaté tělo a opálenou pleť.

Pohlédl na ni a lehce kývl hlavou na znamení úcty. Jeho sluhové a kněží se uklonili téměř až k zemi. Bůh pokračoval v chůzi, aniž by něco řekl.

Opřela se v křesle, a když jí jeden ze sluhů nabídl jídlo, zavrtěla hlavou. Ještě chybělo čtyři nebo pět bohů. Hallandrenská božstva zřejmě nebyla tak dochvilná, jak se ji snažil přesvědčit Modroprstý se svým věčným rozvrhem.

*

Vivenna prošla branou a vstoupila do hallandrenského Božího dvora, obklopeného řadou velkých paláců. Zaváhala, takže ji po obou stranách předběhly skupinky lidí, ale nijak velká tlačenice tam nebyla.

Denth měl pravdu, ke dvoru se dostala snadno. Kněží u brány na ni mávli, že může vejít, aniž by se zeptali, kdo je. Dokonce nechali projít i Parlina, protože předpokládali, že je její pobočník. Ohlédla se zpátky na kněze v modrých ornátech. Kolem nich zpozorovala bubliny barev, dokazující jejich biochromu.

O tom ji učili. Kněží střežící brány měli dost Dechu, aby dosáhli První úrovně, což byl stav, kdy člověk dokázal rozeznat úroveň Dechu u jiných lidí. Vivenna tu schopnost také měla. Nebylo to tak, že by se jí aury nebo barvy jevily jinak. Ve skutečnosti byla schopnost rozeznávat Dech podobná dokonalému porozumění tónu hlasu, které také získala. Jiní lidé slyšeli tytéž zvuky jako ona, jenomže ona je od sebe dovedla odlišit.

Viděla, jak blízko musí člověk ke kněžím přijít, aby barvy zjasněly, a přesně rozeznávala, kolik sytosti jejich odstíny nabraly. Instinktivně tím věděla, že každý kněz dosáhl První úrovně. Parlin měl jediný Dech. Obyčejní občané, kteří museli předložit vstupenky, aby se na nádvoří dostali, měli také jen po jednom Dechu. Dokázala poznat, jak silný jejich Dech je a jestli jsou zdraví nebo nemocní.

Každý kněz měl přesně padesát Dechů, stejně jako většina bohatých lidí procházejících branou. Hodně lidí mělo přinejmenším dvě stě Dechů, dost na Druhou úroveň, a dokonalou citlivost pro tóny, kterou jim poskytovala. Jen pár lidí mělo víc Dechů než Vivenna, která dosáhla Třetí úrovně a dokonalého barevného vnímání.

Odvrátila se od davu, který si dosud prohlížela. Učili ji o úrovních, ale nikdy nepředpokládala, že se jí to bude týkat osobně. Připadala si špinavá, zvrácená. Zvlášť proto, že ty barvy byly tak krásné.

Učitelé jí vysvětlili, že dvůr se skládá z širokého okruhu paláců, ale nezmínili se, jak harmonické jsou jejich barevné kombinace. Každý byl vlastním uměleckým dílem, které používalo tak jemné odstupňování barev, že normální lidé je prostě nemohli rozeznat. Paláce stály na dokonalém, jednotně zeleném trávníku. Byl pečlivě posekaný a nenarušovaly ho žádné stezky ani pěšinky. Vivenna na něj vkročila s Parlinem po boku a měla chuť vyzout si boty a jít po zarosené trávě bosky. To by ale vůbec nebylo vhodné, takže své nutkání potlačila.

Mrholení konečně ustávalo a Parlin složil deštník, který zakoupil, aby oba zůstali v suchu. „Tak tohle je ono,“ řekl a střásl z deštníku vodu. „Boží dvůr.“

Vivenna přikývla.

„Tady by se dobře pásly ovce.“

„O tom pochybuji,“ namítla tiše.

Parlin se zamračil. „Tak kozy?“ nadhodil nakonec.

Vivenna vzdychla. Připojili se k malému procesí kráčejícímu po trávě k velké budově za kruhem paláců. Dělala si starosti, že bude nápadná, koneckonců, stále měla na sobě své prosté idriské šaty s vysokým límcem, ušité z praktické látky a v tlumených barvách. Znovu si začínala uvědomovat, že v T’Teliru prostě nemůže být nápadný nikdo.

Lidé kolem ní byli oblečení do tak úžasně rozmanitých kostýmů, že se divila, který návrhář měl tu představivost. Některé byly skromné jako Vivenniny, jiní lidé měli na sobě dokonce tlumené barvy, ale většinou je zdůraznili jasně barevnými šálami nebo klobouky. Skromnost ve střihu a barevnosti zřejmě nebyla v módě, ale vyskytovala se.

Všechno je to proto, aby na sebe lidé upozornili, uvědomila si. Bílá a vybledlé odstíny jsou jen reakcí na jasné barvy. Ale protože se každý tolik snaží vyniknout, nikdo nakonec nevyniká.

S poněkud větší sebedůvěrou pohlédla na Parlina. Teď, když byli mimo městský dav, se zdál klidnější. „Zajímavé budovy,“ řekl. „Lidé na sobě nosí tolik barev, ale každý dům má jen jednu. Rád bych věděl proč.“

„Není to jedna barva. Je to spousta odstínů jedné barvy.“

Parlin pokrčil rameny. „Červená je červená.“

Jak mu to má vysvětlit? Každá červená je jiná, jako noty na hudební osnově. Stěny byly čistě červené. Střešní tašky, postranní sloupy a jiné ozdobné prvky měly trochu jiný odstín, každý odlišný a použitý s rozmyslem. Například barva sloupů postupovala po pětinách červené, harmonizujících se základním odstínem stěn.

Bylo to jako symfonie barev. Dům byl zřejmě postaven pro někoho, kdo dosáhl přinejmenším Třetí úrovně, protože jen ten mohl rozeznat ideální rezonanci. Pro jiné lidi to byla jen… hromada červené.

Prošli kolem červeného paláce a blížili se k aréně. Pro hallandrenské bohy byla zábava to hlavní. Koneckonců, nedalo se předpokládat, že budou dělat něco užitečného. Často se rozptylovali ve svých palácích nebo na trávníku nádvoří, ale pro zvlášť velké události tu byla aréna, která sloužila i jako místo zasedání parlamentu. Dnes v ní budou kněží debatovat pro zábavu svých božstev.

Vivenna a Parlin čekali, až na ně přijde řada v tlačenici u vchodu do arény. Vivenna se podívala k vedlejší brance a podivila se, proč ji nikdo nepoužívá. Odpovědí byl příchod blížícího se muže. Byl obklopen služebnictvem a někteří z nich nad ním drželi baldachýn. Všichni byli oblečeni v modré a stříbrné stejně jako jejich bůh, který byl o dobrou hlavu vyšší než ostatní. Vydával takovou biochromatickou auru, jakou Vivenna nikdy neviděla ? ačkoli, jak si musela přiznat, dokázala ji vnímat teprve pár hodin. Bublina, v níž barvy v jeho dosahu nabíraly sytost a jas, byla obrovská, rozkládala se kolem něho skoro na deset metrů. Její smysly zaznamenaly jeho Dech jako nekonečný. Vivenna poprvé uviděla, že na Navrácených skutečně je něco jiného. Nebyli to jen Probouzeči s větší mocí. Bylo to, jako by měli jen jeden Dech, ale ten byl tak nesmírně mocný, že je sám povznesl do dalších úrovní.

Bůh vstoupil otevřenou brankou do arény. Když ho pozorovala déle, její obdiv se vytratil. V jeho držení těla byla arogance a přezíravost ? prošel volně, zatímco druzí museli čekat, až na ně přijde řada u přeplněného vchodu.

Aby zůstal naživu, pomyslela si Vivenna, musí každý týden vstřebat Dech jednoho člověka.

Nechala se příliš rozptýlit, ale teď cítila, jak se v ní opět vzmáhá odpor. Barvy a krása nemohly zakrýt tak obrovské pohrdání ani překrýt skutečnost zneužívání prostých lidí.

Bůh zmizel v aréně. Vivenna čekala a hlavou jí táhly myšlenky o vlastní biochromě. Vytrhlo ji z nich, když se muž vedle ní najednou vznesl do vzduchu. Otřásla se nelibostí.

Nad zem ho vynesl jeho neobvykle dlouhý plášť. Látka ztuhla a trochu se začala podobat ruce, která držela muže tak vysoko, že se mohl podívat přes hlavy ostatních. Jak to dělá? Říkali jí, že Dech může věci oživit, ale co to znamená ? oživit? Zdálo se jí, že látka pláště se napjala jako svaly, ale jak mohla zdvihnout něco o tolik těžšího, než byla sama?

Muž se snesl dolů. Zamumlal něco, co Vivenna neslyšela, ale jeho biochromatická aura zesílila, když si vzal svůj Dech z pláště zpátky. „Brzy se dostaneme dovnitř,“ řekl muž svým přátelům. „Před námi už není tolik lidí.“

Byla to pravda, dav se vzápětí pohnul. Zanedlouho do arény vstoupila i Vivenna s Parlinem. Prošli kolem kamenných lavic a vybrali si místo, kde nebylo tolik lidí. Vivenna si důkladně prohlížela lóže nahoře. Budova byla zdobná, ale vlastně ne příliš veliká, a proto jí netrvalo dlouho, než objevila Siri.

Když ji spatřila, pokleslo jí srdce. Moje… sestra, pomyslela si. Po zádech jí přejel mráz. Moje ubohá sestra.

Siri na sobě měla vrcholně nevkusné zlaté šaty, které jí nesahaly ani po kolena. Měly nestydatě hluboký výstřih. Její vlasy, které přece měla být schopná udržet tmavohnědé, byly místo toho radostně zlatožluté a měla v nich zapletené tmavočervené stužky. Obsluhovaly ji desítky sloužících.

„Podívej se, co z ní udělali,“ řekla Vivenna. „Musí být vyděšená k smrti, když se nechala obléct do něčeho takového a přinutit, aby si vlasy zbarvila podle barvy šatů!“ Přinutili ji otročit Božímu králi…

Parlinova hranatá čelist ztvrdla. Nerozzlobil se často, ale teď to na něm Vivenna viděla. Cítila to stejně. Siri je tu zneužívaná, nosí ji kolem a vystavují jako nějakou trofej. Vivenna předpokládala, že tím chtějí něco říct. Ukázat, že si mohou vzít cudnou, nevinnou idriskou dívku a dělat si s ní, co budou chtít.

To, co dělám, je správné, pomyslela si Vivenna s rostoucím odhodláním. Přijít do Hallandrenu bylo to nejlepší, co jsem mohla udělat. Lemex je sice mrtvý, ale já musím jít dál. Musím najít cestu, jak zachránit svou sestru.

„Vivenno?“ ozval se Parlin.

„Co?“ zeptala se Vivenna nepřítomně.

„Proč se všichni začínají uklánět?“

*

Siri si pohrávala s jedním ze střapců na svých šatech. Poslední bůh se usazoval ve své lóži. Pětadvacet, pomyslela si. To by měli být všichni.

Najednou začali lidé v publiku vstávat a pak poklekli. Siri vstala také a s úzkostí zkoumala dav pohledem. Co jí uniklo? Přišel už Boží král, nebo šlo o něco jiného? I bohové poklekli, ale nelehli si na zem jako obyčejní lidé. Vypadalo to, že všichni se uklánějí směrem k Siri. Nějaký druh rituálního pozdravu nové královně?

Pak to spatřila. Barvy jejích šatů explodovaly, kameny u jejích nohou se zaleskly a samotná její pleť se rozzářila. Bílá servírovací mísa před ní začala svítit, pak to vypadalo, že se zvětšuje, a její bílá barva se rozložila do všech odstínů duhy.

Služka, klečící vedle ní, zatahala Siri za rukáv. „Královská Choti,“ zašeptala, „za vámi!“

15

Siri se bez dechu otočila. Zjistila, že za ní stojí on, ačkoli neměla tušení, jak se tam dostal. Vzadu žádný vchod nebyl, jen kamenná stěna.

Měl na sobě bílé oblečení. To nečekala. Něco v jeho biochromě bílou barvu rozkládalo tak, jak už to viděla dřív, a lámalo ji, jako by procházela hranolem. Teď, v plném denním světle, to konečně spatřila úplně jasně. Vypadalo to, jako by se látka rozpínala a v barevné auře kolem něj vytvářela duhu ve tvaru oděvu.

A byl mladý. Daleko mladší, než hádala z jejich setkání v šeru ložnice. Prý vládl Hallandrenu celá desetiletí, ale jak tu před ní stál, nevypadal na víc než dvacet let. V úžasu na něj zírala s otevřenou pusou a zapomněla přitom všechno, co chtěla říct. Tohle byl bůh. Ohýbal i vzduch kolem sebe. Jak s ním, pro všechno na světě, mohla jednat neuctivě? Připadala si jako šílenec.

Hleděl na ni s prázdným a nečitelným výrazem, svůj obličej tak ovládal, že Siri až připomněl Vivennu. Ta by se k němu neuctivě nechovala. Zasloužila by si sňatek s tak majestátním stvořením.

Služky tiše sykly a zatahaly ji za šaty. Siri si opožděně klekla na kamennou podlahu a dlouhá vlečka jejích šatů za ní lehce povívala ve větru.

*

Aurora si poslušně klekla na podušku. Hymnus však zůstal stát a díval se přes arénu na muže, jehož sotva rozeznával. Boží král si jako obvykle zvolil bílou, kvůli dramatickému účinku. Jako jediná bytost, která dosáhla Desáté úrovně, měl Boží král tak silnou auru, že dokázal čerpat barvu i z bezbarvých předmětů.

Aurora se podívala na Hymna.

„Proč si vlastně klekáme?“ zeptal se Hymnus.

„Je to náš král!“ zasyčela Aurora. „Klekni si, ty blázne.“

„Co se stane, když to neudělám?“ nadhodil Hymnus. „Popravit mě nemůžou, jsem bůh.“

„Mohl bys poškodit naši věc!“

Naši věc? pomyslel si Hymnus. Jsem součástí jejích plánů už po prvním setkání?

Ale nebyl takový blázen, aby si zbytečně vysloužil hněv Božího krále. Proč dávat všanc dokonalý život plný lidí, kteří mu nosí v dešti baldachýn a louskají pro něj ořechy? Klekl si na polštář. Nadřazenost Božího krále byla předem daná, stejně jako Hymnovo božství ? obojí bylo součástí stejné smyšlené pohádky.

Ale už dávno zjistil, že smyšlenky často tvoří jedinou skutečnost lidských životů.

*

Siri se zrychlil dech, jak klečela před svým manželem. Celá aréna byla tichá a nehybná. I se sklopenýma očima před sebou Siri viděla Susebronovu bíle oděnou postavu. I jeho nohy vyzařovaly barevnou auru a bílé pásky jeho sandálů se ohýbaly jako barevné stužky.

Po stranách Božího krále dopadly na zem kotouče barevných lan. Siri pozorovala, jak se provazy kroutí, jako by žily vlastním životem, opatrně se obtáčejí kolem Susebrona a zvedají ho do vzduchu. Jeho bílá róba se třepetala, když ho lana táhla nahoru mezi baldachýnem a zadní stěnou. Siri se předklonila a dívala se, jak lana snášejí jejího manžela na kamenný výstupek nad lóží. Tam se posadil na zlatý trůn. Vedle něj dva kněží, Probouzeči, přikazovali živoucím provazům, aby se svinuly zpět kolem jejich paží a ramen.

Boží král natáhl ruku. Lidé vstali ? už ne beze slova ? a zase se posadili. Tak… on tu se mnou nebude sedět, pomyslela si Siri, když vstávala. Dílem se jí ulevilo, ale dílem ji to i zklamalo. Už pomalu překonávala svůj úžas nad tím, že je v Hallandrenu a vdaná za boha. Teď přišel, a ona užasla nanovo. Seděla celá ustaraná, hleděla přes shromážděný dav a sotva si všimla, že dolů do arény vstoupila skupina kněží.

Co si má o Susebronovi myslet? Přece nemůže být bůh, ne doopravdy. Nebo může?

Austre byl pravý bůh lidí, ten, který posílal Navrácené zpátky na zem. V Hallandrenu byl před Velkou válkou a odchodem královské rodiny také uctíván. Až potom tu lidé klesli, stali se z nich pohané a uctívači Duhových tónů, biochromatického Dechu, Navrácených a umění jako takového.

Ale Austreho Siri nikdy neviděla. Učili ji o něm. Ale co si má myslet o stvoření, jako je Boží král? Ta božská barevná svatozář, to není něco, co by mohla ignorovat. Začínala chápat, proč se lidé v Hallandrenu obrátili k Navráceným a žádali jejich božské vedení poté, co byli takřka zničeni nepřáteli a pak zachráněni diplomatickým uměním Mírotvorce Požehnaného.

Vzdychla, pohlédla stranou a uviděla, jak k ní někdo stoupá po schodech. Byl to Modroprstý s rukama umazanýma od inkoustu. Jako vždycky něco čmáral do knihy a nepřestal, ani když vstoupil do kryté lóže. Pohlédl na Božího krále, kývl a zapsal si další poznámku. „Vidím, že jeho Nesmrtelné Veličenstvo je na svém místě a že vy jste řádně vystavena lidem na očích, Královská Choti.“

„Vystavena?“

„Samozřejmě,“ přitakal Modroprstý. „To je hlavním účelem vaší návštěvy. Navrácení neměli mnoho příležitostí si vás prohlédnout, když jste přijížděla.“

Siri se zachvěla a pokusila se o lepší držení těla. „Neměli by spíš věnovat pozornost těm kněžím tam dole? Místo aby si mě prohlíželi?“

„Asi ano,“ řekl Modroprstý, aniž by vzhlédl od knihy. „Ale podle mých zkušeností málokdy dělají, co by měli.“ Nezdálo se, že by k nim choval velkou úctu.

Siri nechala konverzaci být. Přemýšlela. Modroprstý jí nikdy nevysvětlil své podivné varování, které jí onehdy udělil. Věci nejsou takové, jaké se zdají. „Modroprstý,“ řekla. „Ohledně toho, co jste tenkrát večer řekl. To ?“

Okamžitě jí věnoval důrazný, naléhavý pohled a přerušil ji. Vrátil se ke své knize. Bylo to jasné ? teď ne.

Siri si vzdychla a odolávala touze pohodlně se opřít. Dole stáli na malých pódiích kněží, odění v rozmanitých barvách, a přes neustávající mrholení spolu debatovali. Docela dobře je slyšela, ale málo z toho, co říkali, jí dávalo smysl ? současná debata zřejmě měla něco společného s městským odvozem odpadků a s kanalizací.

„Modroprstý,“ zeptala se, „jsou to skutečně bohové?“

Písař zaváhal, a konečně vzhlédl od své knihy. „Královská Choti?“

„Navrácení. Opravdu si myslíte, že jsou to bohové? Že vidí do budoucnosti?“

„Já… nemyslím si, že jsem ten pravý, koho byste se měla ptát, Královská Choti. Přivedu vám některého z kněží. Dejte mi ?“

„Ne,“ zarazila ho Siri. „Nechci názor kněze ? chci názor obyčejného člověka, jako jste vy. Jejich typického přívržence.“

Modroprstý se zamračil. „Omlouvám se, Královská Choti, ale já nejsem přívrženec Navrácených.“

„Ale přece v paláci pracujete.“

„A vy v něm žijete, Královská Choti. A ani vy, ani já neuctíváme Duhové tóny. Vy pocházíte z Idrisu a já z Pahn Kahlu.“

„Pahn Kahl je totéž co Hallandren.“

Modroprstý zvedl obočí a našpulil rty. „Po pravdě řečeno, Královská Choti, je v tom velký rozdíl.“

„Ale vládne vám Boží král.“

„My ho přijímáme jako krále, aniž bychom ho uctívali jako boha,“ řekl Modroprstý. „To je jeden z důvodů, proč jsem správcem paláce, a ne knězem.“

Jeho oblečení, pomyslela si Siri. Možná proto pořád nosí hnědou. Otočila se a podívala se dolů na kněze stojící na písku v aréně. Každý měl na sobě jinou kombinaci barev, která zřejmě vždy reprezentovala někoho z Navrácených. „Tak co si o nich myslíte?“

„Jsou to dobří lidé,“ pravil Modroprstý, „ale pomýlení. Domnívám se, že jsou trochu jako vy, Královská Choti.“

Pohlédla na něj, ale on se už zase vrátil ke své knize. Nebylo příliš snadné s ním rozmlouvat. „Ale jak si vysvětlujete tu záři Božího krále?“

„Biochroma,“ odvětil Modroprstý stručně. Její otázky mu zřejmě nevadily. Bylo jasné, že je na vyrušování zvyklý.

„Ostatní Navrácení okolo sebe nerozkládají bílou na barvy duhy jako on, že ne?“

„Ne,“ souhlasil Modroprstý. „To opravdu ne. Ale také nemají tolik Dechu jako on.“

„Takže je opravdu jiný,“ řekla Siri. „On se s více Dechy už narodil?“

„Ne, Královská Choti. Moc Božího krále nepramení z vrozené biochromy Navráceného ? v tom je stejný jako ostatní. Ale on má ještě něco navíc. Říká se tomu Světlo míru. Ale je to jen jiné jméno pro pokladnici Dechů, která čítá desítky tisíc.“

Desítky tisíc? pomyslela si Siri. „Tolik?“

Modroprstý nepřítomně přikývl. „Boží král je prý jediný, kdo dosáhl Desáté úrovně. To mu umožňuje lámat světlo kolem sebe a dává mu to ještě další schopnosti. Například může zrušit Příkazy Neživým nebo Probouzet předměty, aniž by se jich dotkl, pouze hlasem. Tahle moc ale není ani tak božská, spíš je to prostý důsledek toho, že má tolik Dechu.“

„Ale kde k němu přišel?“

„Většina toho Dechu pochází původně od Mírotvorce Požehnaného,“ vysvětloval Modroprstý. „Během Velké války nasbíral tisíce Dechů a odkázal je prvnímu hallandrenskému Božímu králi. To dědictví se předává z otce na syna už po staletí a stále se zvětšuje, protože každý Boží král přijímá dva Dechy týdně místo jednoho, který dostávají ostatní Navrácení.“

„Aha,“ řekla Siri a opřela se. Cítila se podivně zklamaná. Susebron není bůh, prostě jen muž, který má víc biochromy než druzí.

Ale… co samotní Navrácení? Siri si opět založila ruce. Pořád jí to dělalo starosti. Nikdy nemusela objektivně zdůvodňovat to, v co věřila. Austre byl jednoduše… no, bůh. Když lidé mluvili o bohu, nezpochybňovali jste to. Navrácení byli uchvatitelé, kteří vyhnali stoupence Austreho z Hallandrenu, a sami žádnými bohy nebyli.

Ale jsou tak majestátní. Proč vlastně byla královská rodina vyhnaná z Hallandrenu? Znala oficiální příběh tak, jak se vyučoval v Idrisu ? královská rodina proti vůli lidí nepodporovala konflikty, které vedly k Velké válce, a proto se lidé vzbouřili. To vzbouření vedl Kalad Uzurpátor.

Kalad. Ačkoli Siri zanedbala většinu výuky, i ona znala příběh toho muže. Byl to on, kdo přivedl Hallandreňany ke kacířství a tvorbě Neživých. Vybudoval velkou armádu takových tvorů, jaké nikdy předtím nikdo v zemi neviděl. Říkalo se, že Kaladovi Neživí jsou nebezpečnější, noví, jiní. Zkázonosní. Nakonec Kalada porazil Mírotvorce, který ukončil Velkou válku diplomacií.

Říkalo se, že Kaladova armáda tam pořád ještě někde je a čeká, až bude zase moci válčit a ničit. Siri věděla, že je to jen legenda, kterou si lidé vyprávějí večer u krbu, ale stejně jí z toho naskakovala husí kůže.

Ale přesto, Mírotvorce tedy převzal kontrolu a zastavil Velkou válku. Ale nevrátil Hallandren jeho zákonným vládcům. Idriská historie vypráví o zradě a věrolomnosti. Idriští mnichové hovoří o kacířství, zakořeněném hluboko v Hallandrenu.

Hallandreňané jistě mají svou vlastní verzi událostí. Siri se dívala na Navrácené v jejich lóžích a přemýšlela o tom. Jedna věc už byla jistá ? život v Hallandrenu není zdaleka tak hrozný, jak ji učili.

*

Vivenna se otřásla, a když se kolem ní nahrnuli lidé v pestrobarevném oblečení, ustoupila. Život tady je ještě horší, než mě učili, řekla si a neklidně se zavrtěla na sedadle. Parlin byl uprostřed davu zjevně mnohem méně nervózní. Soustředil se na kněze diskutující v aréně. Vivenna se stále nemohla rozhodnout, jestli Dech, který převzala, je děsivý, nebo úchvatný. Postupně došla k názoru, že je děsivý právě proto, že se s ním cítila tak úchvatně. Čím více lidí se kolem ní mačkalo, tím víc ji ohromovala její zvýšená vnímavost, důsledek Dechu. Kdyby jen Parlin dokázal vidět tu paletu barev, určitě by tak pitomě nezíral na to, jak jsou lidé oblečení. Kdyby ty lidi vnímal, cítil by se tu stejně uzavřený a stísněný jako ona.

To je všechno, pomyslela si. Viděla jsem Siri a vím, co z ní udělali. Je čas jít. Otočila se a vstala. A strnula.

Dvě řady za ní stál muž a díval se přímo na ni. Normálně by si ho ani nevšimla. Měl na sobě odřené hnědé šaty, místy roztrhané, a volné kalhoty měl v pase převázané provazem. Tvář mu pokrývalo několikadenní strniště a rozcuchané vlasy mu spadaly na ramena.

A kolem něj se rozkládala bublina tak jasných barev, že musel být nejméně na Páté úrovni. Díval se jí přímo do očí a Vivenna se v náhlé panice vyděsila, že ten muž o ní všechno ví.

O krok ucouvla a klopýtla. Cizinec z ní nespustil oči. Pohnul se, odhrnul plášť a odhalil dlouhý meč s černým jílcem, který měl u pasu. V Hallandrenu málokdo nosil zbraň. Tomuhle muži to zřejmě bylo jedno. Jak s tou věcí prošel na nádvoří? Lidé kolem něj se mu zdaleka vyhýbali a Vivenna by mohla přísahat, že na tom meči je něco zvláštního. Barvy v jeho blízkosti tmavly a prohlubovaly se. Z rezavé se stávala hnědá, z červené kaštanová a bleděmodrá tmavla do námořnické. Jako kdyby ten meč měl vlastní biochromu…

„Parline,“ řekla ostřeji, než zamýšlela. „Jdeme.“

„Ale ?“

„Teď hned,“ poručila Vivenna. Otočila se a rychle odcházela. Její nové biochromatické smysly jí říkaly, že se ten muž za ní stále dívá. Teď, když si to uvědomila, pochopila, že jeho pohled byl pravděpodobně důvodem, proč se cítila tak nepříjemně.

Učitelé o tom mluvili, pomyslela si, když s Parlinem kráčela k jedné kamenné bráně. Smysl pro vycítění života, schopnost vědět, že jsou lidé nablízku a že vás pozorují. Každý ho trochu má, ale biochroma ho vylepšuje.

Jakmile vešli do průchodu, pocit, že ji někdo pozoruje, zmizel, a Vivenna si s úlevou oddechla.

„Nevím, proč jsi chtěla odejít,“ prohodil Parlin.

„Viděli jsme, co jsme potřebovali vidět,“ odpověděla.

„Myslel jsem, že si třeba budeš chtít poslechnout, co kněží říkali o Idrisu,“ řekl Parlin.

Vivenna se zarazila. „Cože?“

Parlin se znepokojeně zamračil. „Myslím, že chtějí vyhlásit válku. Copak s nimi nemáme smlouvu?“

Pane bože barev! pomyslela si Vivenna, otočila se na patě a prodírala se zpátky do otevřeného prostoru arény.

16

„… pořád říkám, že v žádném případě nemůžeme ospravedlnit vojenskou akci proti Idrisu,“ křičel kněz. Byl oblečený v modré a zlaté. Byl to velekněz Zvěstovatele klidu ? Hymnus si nemohl vzpomenout na jeho jméno. Nanrovah?

Ten argument se dal čekat. Hymnus se předklonil. Nanrovah a jeho pán Zvěstovatel klidu byli oba zapřísáhlí tradicionalisté. Měli ve zvyku napadat téměř každý návrh, ale přitom měli celkem širokou podporu. Zvěstovatel klidu byl skoro stejně starý jako Aurora a byl pokládán za moudrého. Hymnus se poškrábal na bradě.

Proti Nanrovahovi stála velekněžka Aurory, Inhanna. „Ale no tak,“ namítla ze svého místa dole na písku. „Opravdu potřebujeme tenhle argument znovu probírat? Idris není nic jiného než rebelská oblast uvnitř našeho vlastního království!“

„Starají se jen o sebe,“ oponoval Nanrovah. „Mají jen kus země, který stejně nechceme.“

„Kus země, který nechceme?“ vyprskla Aurořina kněžka. „Mají pod kontrolou všechny průsmyky vedoucí do severních království! Každý měděný důl! Mají vojenské posádky na dosah T’Teliru! A pořád tvrdí, že jim vládnou právoplatní králové Hallandrenu!“

Nanrovah umlkl a od ostatních shromážděných kněží se ozvalo překvapivě silné souhlasné mumlání. Hymnus se na ně zadíval. „Nasadila jsi tam skupinu lidí, aby podpořili tvou věc?“ zeptal se.

„Jistě,“ potvrdila Aurora. „Tak jako ostatní. Já jsem to jen dokázala líp zařídit.“

Debata pokračovala, předstupovali další kněží a argumentovali pro útok nebo proti útoku na Idris. Kněží vyjadřovali obavy národa, součástí jejich povinností bylo naslouchat lidem a studovat problémy celonárodní důležitosti, a pak o nich zde diskutovat, aby informovali bohy, kteří neměli příležitost jít mezi lidi. Pokud se v nějakém případě nedohodli, rozsoudili je bohové. Ti se dělili do skupin a každá zodpovídala za nějakou oblast. Někteří bohové měli na starosti záležitosti chodu města, jiní rozhodovali o sporech mezi obyvateli, další o smlouvách a dohodách se sousedními zeměmi.

Idris nebyl v parlamentu novým tématem. Ale Hymnus nikdy předtím neviděl, že by se debata tak jednoznačně vyostřila. Dříve se mluvilo o sankcích, o blokádách, dokonce i o vojenském nátlaku. Ale válka? To slovo ještě nikdo neřekl, ale všichni věděli, o čem kněží hovoří.

Nedokázal zahnat obrazy ze svých snů ? vize smrti a bolesti. Nebral je jako proroctví, ale uznával, že musí mít něco společného s jeho podvědomými obavami. Bál se, co jim válka způsobí. Možná, že je prostě jen zbabělec. Vypadá to, že kdyby idriské vzbouřence potlačili, tak by se hodně věcí vyřešilo.

„Ty stojíš v pozadí téhle debaty, viď?“ otočil se k Auroře.

„V pozadí?“ opáčila sladce. „Milý Hymne, kněží rozhodují o tématech, o nichž budou diskutovat. Bohové se s tak světskými věcmi neobtěžují.“

„To jistě.“ Hymnus se opřel v křesle. „Ty chceš moje Příkazy Neživým.“

„Tak bych to neřekla. Jen chci být informovaná, pokud bys…“

Ztichla, když se na ni Hymnus tvrdě podíval.

„Ach, pro jméno barev,“ zaklela. „Samozřejmě, že potřebuju tvoje Příkazy, Hymne. Proč bych se jinak tolik namáhala tě sem nahoru dostat? S tebou se velmi špatně manipuluje, víš?“

„Nesmysl,“ odvětil. „Jen mi musíš slíbit, že nebudu muset vůbec nic dělat, a pak udělám, cokoli budeš chtít.“

„Cokoli?“

„Cokoli, co nevyžaduje, abych něco dělal.“

„To tedy znamená nic.“

„Vážně?“

„Ano.“

„No, to už je něco.“

Aurora obrátila oči v sloup.

Hymnus však byl znepokojenější, než dával najevo. Argumenty pro útok dosud nikdy nebyly tak silné. Existoval důkaz, že vojenská aktivita v Idrisu se zvýšila a že lidé z vysočiny byli v poslední době také obzvláště nevstřícní, pokud šlo o severní cesty. Kromě toho, lidé se čím dál víc utvrzovali v přesvědčení, že dnešní Navrácení jsou slabší než předcházející generace. Ne že by měli méně mocnou biochromu, jen byli… méně božští. Méně laskaví, méně moudří. S tím Hymnus náhodou souhlasil.

Už to jsou tři roky od chvíle, co někdo z Navrácených obětoval svůj život, aby pomohl někomu z žadatelů. Lidé se svými bohy začínali ztrácet trpělivost. „Je tu ještě něco, že?“ podotkl a pohlédl na Auroru, která stále polehávala a delikátně pojídala třešně. „Co neříkají…“

„Můj milý Hymne,“ řekla, „měl jsi pravdu. Jak se dostaneš k jednání parlamentu, absolutně tě to kazí.“

„Já prostě nemám rád tajemství. Svědí mě z nich mozek a v noci kvůli nim nemůžu spát. Nechat se zatáhnout do politiky je jako sundávat si náplast ? nejlepší je mít tu bolest rychle za sebou.“

Aurora našpulila rty. „To je příliš umělé přirovnání, můj milý.“

„Nejlepší, na jaké jsem teď schopen přijít, obávám se. Nic neotupí vtip rychleji než politika. Takže, říkala jsi…“

Odfrkla. „Už jsem ti to řekla. Ta ženská je v centru toho všeho.“

„Královna.“ Pohlédl ke králově lóži.

„Poslali jinou,“ řekla Aurora. „Mladší dceru místo starší.“

„Já vím,“ odvětil Hymnus. „To byl chytrý tah.“

„Chytrý?“ opáčila Aurora. „Naprosto skvělý. Víš, jaké jmění jsme zaplatili během posledních dvaceti let za výzvědy, zprávy a informace o nejstarší dceři? Ti prozíravější z nás dokonce studovali druhou dceru, tu, která se stala mniškou. Ale nejmladší? Nikdo na ni ani nepomyslel.“

A tím Idrisané vnesli do dění náhodný prvek, pomyslel si Hymnus. Takový, který rozvrací plány a intriky, na nichž naši politici pracovali celá desetiletí.

Bylo to opravdu skvělé.

„Nikdo o ní vůbec nic neví,“ kabonila se Aurora. Bylo jasné, že nemá ráda překvapení. „Moji špioni v Idrisu trvají na tom, že na téhle dívce moc nezáleží ? a proto se obávám, že je ještě nebezpečnější, než jsem si myslela.“

Hymnus povytáhl obočí. „A nenapadlo tě, že to třeba malinko přeháníš?“

„Já?“ divila se Aurora. „Pověz mi, co bys udělal, kdybys chtěl ke dvoru nasadit agenta? Nenastrojil bys třeba vějičku, kterou bys mohl veřejně ukazovat, a odvádět tak pozornost od skutečného agenta, jehož bys mohl v skrytu vyškolit ve všem potřebném?“

Hymnus se poškrábal na bradě. Na tom něco je. Možná. Když jeden žije mezi tolika pleticháři, má pak sklon vidět spiknutí všude. Ale spiknutí, o němž mluví Aurora, může být vážně nebezpečné. Neexistuje lepší způsob, jak dostat zrádce nebo dokonce vraha do blízkosti Božího krále, než poslat někoho, aby se za něj provdal.

Ne, tak to nebude. Kdyby Božího krále zabili, jen by tím Hallandreňany ještě víc rozběsnili. Ale kdyby poslali ženu, obratnou manipulátorku, která by dokázala tajně otrávit mysl Božího krále…

„Musíme být připraveni jednat,“ řekla Aurora. „Nehodlám nečinně sedět a dívat se, jak mi vyrvou království z ruky ? nenechám se nesmyslně vyhnat jako kdysi královská rodina. Ty máš pod kontrolou čtvrtinu Neživých. To je deset tisíc vojáků, kteří nepotřebují jíst a kteří dokážou neúnavně pochodovat. Když přesvědčíme ostatní tři, kteří mají Příkazy, aby se k nám připojili…“

Hymnus se na okamžik zamyslel, pak přikývl a vstal.

„Co to děláš?“ zeptala se Aurora a posadila se.

„Myslím, že se půjdu projít,“ odpověděl Hymnus.

„Kam?“

Hymnus pohlédl na královnu.

„Požehnané barvy!“ povzdechla si Aurora. „Hymne, prosím, neznič to. Pohybujeme se po velmi tenkém ledě.“

„Vynasnažím se.“

„Asi bych tě nepřemluvila, abys za ní nechodil, že?“

„Má milá,“ odvětil Hymnus a ohlédl se, „aspoň promluvit si s ní musím. Nic by nebylo méně snesitelné, než být svržen někým, s kým jsem si aspoň pěkně nepopovídal.“

*

Modroprstý zmizel někdy během jednání parlamentu. Siri si toho nevšimla, protože pozorně sledovala debatu kněží.

Musí jim špatně rozumět. Přece nemůžou uvažovat o tom, že napadnou Idris. K čemu by to bylo? Co by tím Hallandren získal? Když kněží skončili, Siri se otočila k jedné ze svých služek. „O čem to bylo?“

Žena se zadívala na podlahu a neodpověděla.

„Vypadalo to, jako by diskutovali o válce,“ řekla Siri. „Ale doopravdy by do Idrisu nevpadli, že ne?“

Žena nejistě přešlápla z nohy na nohu a pak se podívala po jedné ze svých společnic. Ta spěšně odešla. O chvilku později se služka vrátila s Treledeesem. Siri se zamračila. S ním mluvila jen nerada.

„Ano, Královská Choti?“ zeptal se vysoký muž a podíval se na ni s obvyklým despektem.

Siri polkla a nedala se zastrašit. „Kněží,“ odpověděla. „O čem právě teď diskutovali?“

„O vaší vlasti, o Idrisu, Královská Choti.“

„To jsem pochopila,“ odsekla Siri. „Co s Idrisem chtějí udělat?“

„Měl jsem dojem, Královská Choti, že se přeli, jestli je třeba tu rebelskou provincii napadnout a přivést ji vojenskou silou zpátky pod řádnou královskou kontrolu.“

„Rebelskou provincii?“

„Ano, Královská Choti. Vaši lidé se neustále bouří proti zbytku království.“

„Ale to vy jste se přece vzbouřili proti nám!“

Treledees se po ní tázavě podíval.

To je opravdu rozdílný výklad historie, pomyslela si Siri. „Chápu, že někdo může uvažovat tak jako vy,“ připustila. „Ale… vy byste nás doopravdy nenapadli, že ne? Poslali jsme vám královnu, přesně jak jste chtěli. Proto bude mít příští Boží král královskou krev.“

Pokud se současný Boží král někdy rozhodne naplnit své manželství…

Treledees jen pokrčil rameny. „Pravděpodobně o nic nejde, Královská Choti. Bohové jen musí být obeznámeni se současnou situací v T’Teliru.“

Jeho slova Siri příliš neuklidnila. Otřásla se. Měla by něco udělat? Pokusit se zabývat politikou na obranu Idrisu?

„Královská Choti,“ řekl Treledees.

Pohlédla na něho. Jeho špičatý klobouk byl tak vysoký, že se dotýkal baldachýnu. Z nějakého důvodu se Treledeesův obličej zdál ponurý ve srovnání s městem plným barev a krásy. „Ano?“ zeptala se.

„Obávám se, že s vámi musím projednat poněkud delikátní záležitost.“

„Jakou?“

„Víte, co znamená monarchie,“ pravil. „Koneckonců, jste dcerou krále. Předpokládám, že víte, jak důležité pro vládu je, aby existoval bezpečný a stabilní plán následnictví.“

„Asi ano.“

„Proto si jistě uvědomujete,“ pokračoval Treledees, „že je záležitostí nemalé důležitosti poskytnout dědice co nejrychleji.“

Siri se zarděla. „Snažíme se.“

„Při vší úctě, Královská Choti,“ oponoval Treledees, „někteří lidé se nemohou shodnout, jestli to tak skutečně je.“

Siri se začervenala ještě víc a vlasy jí zrudly. Odvrátila zrak od jeho bezcitných očí.

„Takové debaty se samozřejmě omezují jen na lidi v paláci,“ řekl Treledees. „Můžete se spolehnout, že naši služebníci a kněží jsou diskrétní.“

„Jak to víte?“ zeptala se Siri a vzhlédla. „Myslím, o nás. Třeba na tom… opravdu pracujeme. Možná budete mít dědice dřív, než si myslíte.“

Treledees jednou, zvolna mrkl a prohlížel si ji, jako kdyby byla účetní kniha, v níž musí sečíst a zúčtovat položky. „Královská Choti,“ řekl, „vážně si myslíte, že bychom poslali neznámou cizinku do blízkosti našeho nejsvatějšího boha a nehlídali ji přitom?“

Siri v okamžiku hrůzy téměř zapomněla dýchat. Samozřejmě, pomyslela si. Samozřejmě, že nás hlídají. Aby se ujistili, že Božímu králi nijak neublížím a že všechno jde podle plánu.

Být nahá před vlastním manželem bylo dost zlé. Ale být vystavena pohledům lidí, jako byl Treledees ? mužů, kteří v ní neviděli ženu, ale nesnáz ? to bylo ještě mnohem horší. Schoulila se a rukama si přikryla prsa odhalená hlubokým výstřihem.

„Takže,“ navázal Treledees a naklonil se k ní, „my chápeme, že Boží král možná není přesně podle vašich představ. Možná je pro vás dokonce obtížné s… ním jednat. Ale jste žena a měla byste vědět, jak využít své půvaby.“

„Jak mohu ‚využít své půvaby‘, když s ním nesmím ani promluvit, ani se na něj podívat?“ odsekla.

„Jistě najdete nějaký způsob,“ řekl Treledees. „V tomhle paláci máte jen jediný úkol. Chcete si být jistá, že Idris je chráněný? Tak nám, kněžím Božího krále, tedy dejte, po čem toužíme, a vaši rebelové budou v bezpečí. Já a moji druhové máme u dvora nemalý vliv a můžeme toho udělat hodně, abychom vaši vlast zabezpečili. Všechno, co žádáme, je, abyste splnila tuto jednoduchou povinnost. Dejte nám dědice. Dejte království stabilitu. Všechno to v Hallandrenu není tak… pevné, jak se vám při prvním pohledu může jevit.“

Siri zůstala schoulená v křesle a na Treledeese se ani nepodívala.

„Vidím, že mi rozumíte,“ řekl. „Myslím, že…“ Zmlkl a otočil se. K Sirině lóži se blížil průvod lidí oděných v červené a zlaté. V kruhu kolem vysoké postavy, která skupině vévodila, všichni zářili jasnými barvami.

Treledees se zamračil a podíval se na Siri. „Ještě si promluvíme, pokud to bude třeba. Splňte svou povinnost, Královská Choti. Nebo ponesete následky.“

S těmito slovy kněz odešel.

*

Nevypadala nebezpečně. Právě to však Hymna přimělo, aby bral Aurořiny obavy vážně. Už jsem u dvora moc dlouho, pomyslel si a příjemně se na královnu usmál. Vlastně celý svůj život.

Byla malá a také mnohem mladší, než čekal. Sotva dospělá. Pokynul jí, a zatímco čekal, až mu kněží uspořádají nábytek, všiml si, že vypadá ustrašeně. Hymnus si sedl a od královniných služek přijal hrozen vína, ačkoli neměl hlad.

„Vaše Veličenstvo,“ pronesl, „velmi rád se s vámi setkávám.“

Dívka zaváhala. „Opravdu?“

„To se jen tak říká, má drahá,“ usmál se Hymnus. „Je to poněkud zbytečná fráze, což je však naprosto v pořádku, protože já sám jsem také zbytečný.“

Dívka naklonila hlavu. Barvy, zaklel Hymnus v duchu a připomněl si, že sotva skončilo období její izolace. Jsem kromě Božího krále asi první Navrácený, se kterým se setkává. Dělám špatný první dojem. Ale s tím se nedá nic dělat. Hymnus je prostě Hymnus, ať už to znamená cokoli.

„Jsem ráda, že vás poznávám, Vaše Milosti,“ řekla královna pomalu. Otočila se a služka jí zašeptala do ucha jeho jméno. „Hymne Statečný, Pane Hrdinů,“ dodala s úsměvem.

Bylo v ní něco váhavého. Buď ji nevyškolili pro formální situace ? čemuž se Hymnovi nechtělo věřit, protože vyrostla v paláci ? nebo uměla obstojně předstírat.

Příjezd této ženy měl učinit přítrž diskusím o válce, ale místo toho je jenom roznítil. Hymnus dbal, aby držel oči široce otevřené, protože se bál, že kdyby jen mrknul, v mysli mu zase problesknou obrazy zkázy. Čekaly jako Kaladovi fantómové a držely se hned za hranicí jeho zraku.

Nepřijme ty sny jako proroctví. Kdyby to udělal, potvrdil by, že věří, že je skutečně bůh. A kdyby to tak bylo, pak by se musel o všechny nesmírně obávat.

Navenek však věnoval královně svůj třetí nejpůvabnější úsměv a vhodil si do úst kuličku vína. „Nemusíte být tak formální, Vaše Veličenstvo. Brzy zjistíte, že mezi Navrácenými jsem ten poslední z posledních. Kdyby se mohly Navracet krávy, byly by jistě výše postavené než já.“

Znovu zaváhala, zřejmě si nebyla jistá, jak s ním má jednat. Byla to obvyklá reakce. „Mohla bych se zeptat, jaký je důvod vaší návštěvy?“ otázala se nakonec.

Příliš formální. Neklidná. Ve společnosti vysoce postavených lidí se necítí dobře. Je možné, že by byla upřímná? Ne. Byl to pravděpodobně jen způsob, jak ho ukolébat. Podcenil ji. Nebo tomu přikládá moc velkou důležitost?

K barvám s tebou, Auroro! pomyslel si. Já se tohohle vážně nechci účastnit.

Málem se sebral a odešel. Ale to by od něho nebylo zdvořilé a bez ohledu na to, co občas říkal, se Hymnus rád choval mile. Nejlepší bude, když budu laskavý, rozhodl se s lenivým úsměvem. Potom, jestli někdy převezme vládu, mě třeba popraví až jako posledního.

„Ptala jste se, proč jsem vás navštívil?“ odpověděl. „Žádný důvod asi neexistuje, Vaše Veličenstvo, kromě vašeho půvabu. A tomu jsem propadl už tím, že jsem se na vás díval příliš dlouho, když jsem přemýšlel, jaké v tomto zmatku zaujímáte místo.“

Královna se opět zamračila.

Hymnus si dal do úst další zrnko vína. „Jsou báječné,“ prohodil a zvedl vinný hrozen do vzduchu. „Úžasně sladké a každé zrnko zabalené ve vlastní slupce. Vlastně na pohled klamou. Zvenčí jsou suché a tvrdé a uvnitř přitom tak lahodné. Nemyslíte?“

„My… v Idrisu nemáme moc hroznů, Vaše Milosti.“

„Zato se mnou je to naopak,“ pokračoval. „Navenek načechraný a hezký, ale uvnitř nic zvláštního. Ale o to nejde. Vás, má drahá, tu vidím velmi rád. Mnohem raději než hrozen vína.“

„Ale… proč, Vaše Milosti?“

„Neměli jsme královnu velmi dlouho,“ vysvětlil Hymnus. „Naposled vlastně ještě předtím, než jsem se Navrátil. A starý dobrý Susebron se nahoře ve svém paláci poslední dobou dost soužil. Vypadal opuštěně. Takže je myslím dobře, že teď má ženu.“

„Děkuji vám za poklonu, Vaše Milosti,“ řekla královna.

„Není zač. Řeknu vám jich víc, jestli chcete.“

Mlčela.

Tak to bychom měli, pomyslel si s povzdechem. Aurora měla pravdu. Asi jsem sem neměl chodit.

„Tak dobře,“ pravila královna, rozhodila rukama a vlasy jí rázem zrudly. „Co se to tu děje?“

Zaváhal. „Veličenstvo?“

„Děláte si ze mě legraci?“

„Snad.“

„Ale vy máte být bůh!“ zdůraznila, zaklonila se v křesle a zadívala se na strop. „Právě když se zdálo, že věci v tomhle městě začínají dávat smysl, začnou na mě kněží křičet a pak přijdete vy! Co s vámi mám dělat? Vypadáte spíš jako školák než jako bůh!“

Hymnus se zarazil a pak se s úsměvem usadil pohodlněji. „Přišla jste mi na to,“ zazubil se a rozevřel dlaně. „Skutečného boha jsem zabil a zaujal jsem jeho místo. Přišel jsem, abych vás unesl a jako výkupné požadoval vaše sladkosti.“

„Vy,“ ukázala na něj královna. „Nemáte být… já nevím, distingovaný, nebo něco takového?“

Rozhodil paže. „Má milá, tohle se v Hallandrenu považuje za distingované.“

Nevypadalo to, že by ji přesvědčil.

„Samozřejmě lžu, jako když tiskne,“ řekl a snědl další zrnko. „Neměla byste si utvořit názor na jiné podle toho, co si myslíte o mně. Oni jsou všichni mnohem božštější než já.“

Královna se napřímila. „Myslela jsem, že jste bůh statečnosti.“

„Technicky vzato.“

„Mně spíš připadáte jako bůh šašků.“

„O to místo jsem žádal, ale nevzali mě,“ odpověděl. „Měla byste vidět toho, kdo tu pozici zastává. Nudný jako balvan a dvakrát tak ošklivý.“

Siri ztichla.

„Teď jsem nelhal,“ pravil Hymnus. „Dárce veselí, bůh smíchu. Jestli někdy existoval bůh méně vhodný na tu pozici, je to on.“

„Já vám nerozumím,“ řekla. „Vypadá to, že v tomhle městě je hodně věcí, kterým nerozumím.“

Ta dívka nic nepředstírá, užasl Hymnus a zahleděl se do její mladé, zmatené tváře. A jestli ano, tak je to ta nejlepší herečka, jakou jsem kdy viděl.

To muselo něco znamenat. Něco důležitého. Možná existoval nějaký prostý důvod, proč sem tuhle dívku poslali místo její sestry. Třeba je její starší sestra nemocná. Ale Hymnus tomu nevěřil. Byla součástí plánu. Nějakého spiknutí, možná několika. Ale ona o nich docela jistě nic nevěděla.

Kaladovi fantómové! zaklel v duchu. Oni to dítě roztrhají a předhodí vlkům!

Ale co by s tím mohl dělat? Vzdychl, vstal a kněží začali balit jeho věci. Dívka ho zmateně pozorovala. Když jí pokývl a neurčitě se na ni usmál na rozloučenou, povstala a lehce se uklonila, ačkoli nemusela. Možná není Navrácená, ale je jeho královnou.

Hymnus se otočil k odchodu, ale pak se zastavil. Připomněl si své první měsíce u dvora a zmatek, který tehdy cítil. Vztáhl k Siri ruku a jemně se dotkl jejího ramene. „Nedejte se jim, dítě,“ zašeptal.

A s tím odešel.

17

Vivenna se vracela k Lemexovu domu a v duchu si probírala hádku, kterou vyslechla u Božího dvora. Učitelé by jí vysvětlili, že diskuse dvorního parlamentu nejsou zase tak důležité, takže to, že se mluvilo o válce, ještě neznamenalo, že opravdu začne.

Nicméně zdálo se, že tahle diskuse znamenala víc. Byla příliš vášnivá a příliš mnoho hlasů mluvilo pro. Naznačovalo to, že její otec měl pravdu a že válka je nevyhnutelná.

Kráčela se sklopenou hlavou po téměř liduprázdné ulici. Už se poučila, že se může vyhnout proudícím davům tím, že bude chodit spíš obytnými čtvrtěmi města. Zdálo se, že obyvatelé T’Teliru se rádi shromažďují tam, kde jsou všichni ostatní.

Ulice procházela bohatou čtvrtí a po jedné její straně vedl břidlicový chodník. Chůze byla příjemná. Parlin šel vedle ní, jen občas se zastavoval, aby si prohlédl kapradiny nebo palmy. Hallandreňané milovali rostliny, většinu příbytků stínily stromy, psí víno a kvetoucí exotické keře. V Idrisu by byl každý z těch velkých domů lemujících ulici považován za menší palác, ale tady patřily mezi prostřední. Nejspíš to byly domy obchodníků.

Musím zůstat soustředěná, pomyslela si. Zahájí Hallandren útok brzy? Nebo je to zatím jen předehra k něčemu, co se nemusí stát ještě celé měsíce či roky?

Nic se doopravdy nestane, dokud nebudou hlasovat bohové, a Vivenna si neuměla představit, co by je k tomu mohlo přimět. Potřásla hlavou. Stačil jeden den v T’Teliru a už věděla, že její učitelé a celoživotní výchova ji nepřipravili ani z poloviny tak dobře, jak předpokládala.

Měla pocit, že nic neví, a připadala si ztracená. Není tak sebevědomá a schopná, jak si o sobě myslela. Je to krutá pravda, ale kdyby byli poslali ji, aby se stala nevěstou Božího krále, byla by stejně bezmocná a zmatená, jako je teď nepochybně Siri.

Zahnuli společně za roh, Vivenna spoléhala, že Parlinův neomylný orientační smysl je dovede zpátky k Lemexovu domu. Prošli před tváří jedné z tichých soch D’Denir. Hrdý válečník tu stál s mečem zdviženým vysoko nad svou kamennou hlavu. Jeho brnění, vytesané z kamene, bylo ozdobené červenou šálou, uvázanou kolem krku, která vlála ve větru. Vypadal vzrušeně, jako by táhl se vší slávou do války. Pár okamžiků poté dorazili ke schodům Lemexova domu. Vivenna ztuhla, když uviděla, že dveře visí jen na jednom pantu. Naspodu byly rozštíplé, jako by je někdo prudce vykopl.

Parlin ji dohnal, sykl a zvedl ruku ke rtům, aby jí naznačil, že má být zticha. Sáhl po dlouhém loveckém noži, který měl u pasu, a rozhlédl se. Vivenna o krok ustoupila a potlačila chuť utéct. Kam by asi šla? Žoldnéři představovali její jediné spojení s městem. Denth a Tonk Fah by se přepadením jistě nenechali zaskočit, ne?

Její biochromatické smysly ji varovaly, že se z druhé strany někdo blíží ke dveřím. Položila ruku Parlinovi na rameno, připravená uskočit.

Denth otevřel rozbité dveře a vystrčil hlavu. „Jo, to jste vy,“ pravil.

„Co se stalo?“ zeptala se. „Přepadli vás?“

Denth si prohlédl dveře a uchechtl se. „Ale ne,“ řekl a kývl, aby šli dál. Zůstala stát na prahu a zírala na rozlámaný nábytek, díry ve stěnách a rozřezané a zničené obrazy. Cestou dovnitř Denth odkopl vycpávku z polštáře a zamířil ke schodišti. Několik schodů chybělo.

Otočil se na Vivennu a všiml si, jak je zmatená. „Přece jsme vám říkali, že prohledáme dům, princezno. Napadlo nás, že to stejně dobře můžeme udělat pořádně.“

*

Vivenna se velmi opatrně posadila ? napůl čekala, že se pod ní židle rozlomí. Tonk Fah a Denth byli při pátrání vskutku důkladní ? zdálo se, že rozlámali každý kus dřeva v domě, včetně židlí. Ta, na níž právě seděla, byla však důkladně zapřená a zatím ji udržela.

Před ní stál roztříštěný Lemexův psací stůl. Zásuvky byly pryč, a odhalily tak tajnou zadní stěnu. Prostor za ní byl také vyrabovaný. Na stole teď ležela hromada papírů a několik váčků.

„To je všechno,“ řekl Denth opřený o rám dveří. Tonk Fah se rozvaloval na pohovce, z níž na několika místech ošklivě lezla koudel.

„Museli jste toho tolik rozbít?“ zeptala se Vivenna.

„Museli jsme si být jistí,“ pokrčil Denth rameny. „Byla byste překvapená, kam všude lidi schovávají věci.“

„Uvnitř vstupních dveří?“ zeptala se Vivenna rezolutně.

„Napadlo by vás se tam podívat?“

„Jistěže ne.“

„No, tak v tom případě se mi to jeví jako docela dobrá schovávačka. Poklepávali jsme na ně, mysleli jsme si, že je tam dutina. Ukázalo se, že to byl jen kus jiného dřeva, ale museli jsme to zkontrolovat.“

„Lidi jsou opravdu mazaní, když potřebujou něco schovat,“ zívl Tonk Fah.

„Víte, co nejvíc nesnáším na tom, že jsem žoldák?“ zeptal se Denth a zvedl ruku.

Vivenna povytáhla obočí.

„Třísky,“ řekl a ukázal jí několik zkrvavených prstů.

„Za to taky nedostáváme žádný rizikový příplatky,“ dodal Tonk Fah.

„Teď už žvaníte,“ odsekla Vivenna a začala se probírat hromadou věcí na stole. V jednom z váčků to významně zacinkalo. Vivenna rozvázala tkaničku a otevřela ho.

Uvnitř se zalesklo zlato. Hodně zlata.

„Je tam něco přes pět tisíc marek,“ řekl Denth líně. „Lemex to měl poschovávaný po celým domě. Jeden váček jsme našli v noze tý židle, na který sedíte.“

„Šlo to snáz, co jsme objevili papír, na kterým si poznamenával, kam co schoval,“ podotkl Tonk Fah.

„Pět tisíc marek?“ Vivenniny vlasy lehce zesvětlaly šokem.

„Vypadá to, že si náš stařík Lemex nashromáždil docela pěknou sumičku,“ zachechtal se Denth. „Spolu s Dechem, který měl… musel z Idrisu vymačkat víc, než jsem myslel.“

Vivenna přestala zírat na váček a podívala se na Dentha. „Vy… vy jste mi to dali. Mohli jste si to vzít a utratit.“

„Něco jsme utratili,“ přiznal Denth. „Asi za deset zlatých jsme objednali oběd. Měl by tu být každou chvíli.“

Vivenna se mu podívala do očí. „Co jsem povídal, Tonku?“ Denth shlédl dolů na většího muže. „Předsudky. Kdybych byl třeba komorník, dívala by se na mě takhle? Jen proto, že jsem neutekl s penězi? Proč každej čeká, že ho žoldnéř obere?“

Tonk Fah zabručel a protáhl se.

„Prohlídněte si ty papíry, princezno.“ Denth kopl do Tonkova lehátka a ukázal hlavou k východu. „My na vás počkáme dole.“

Vivenna je vyprovodila pohledem. Tonk Fah vrčel, že musí vstát. Shazoval ze sebe kusy čalounění, které se mu přilepily na záda. Oddusali po schodech dolů, odkud brzy zazněl cinkot nádobí. Asi poslali pro jídlo některého z chlapců, kteří pravidelně obcházeli po ulici a s halasem nabízeli, že lidem přinesou jídlo z místní restaurace ? za cenu jedné porce.

Vivenna se nepohnula. Čím dál méně si byla jistá, že její pobyt ve městě má nějaký smysl. Ale pořád měla Dentha a Tonk Faha a překvapivě je oba začínala mít docela ráda. Kolik vojáků v armádě jejího otce ? a všichni to byli skvělí muži ? by odolalo pokušení utéct s pěti tisíci markami? V těchhle žoldácích je toho víc, než dávají najevo.

Začala se věnovat knihám, dopisům a papírům na stole.

*

O několik hodin později Vivenna stále ještě seděla nad jedinou hořící svíčkou, z níž kapal vosk na uražený roh stolu. Už dávno přestala číst. U dveří ležel talíř s nesnědeným jídlem, které jí před nějakou dobou přinesl Parlin.

Na stole ležely poházené dopisy. Chvíli trvalo, než je srovnala. Nejvíc jich bylo napsáno otcovým povědomým rukopisem. Ne rukou jeho písaře, ale vlastní rukou jejího otce. To bylo první vodítko. Sám psal jen nejsoukromější nebo nejtajnější dopisy.

Vivenna držela své vlasy pod kontrolou. Zhluboka se nadechovala a vydechovala. Nedívala se ven na světla města, které mělo už dávno spát. Prostě seděla.

Byla otupělá.

Poslední dopis, který Lemex dostal před smrtí, ležel na vrcholu hromádky. Byl jen několik týdnů starý.

Příteli, začínalo psaní jejího otce.

Náš rozhovor mě znepokojil víc, než jsem dal najevo. Dlouho jsem mluvil s Yardou. Žádné řešení nevidíme.

Válka se blíží, to už teď všichni víme. Stále ohnivější debaty a sílící hádky u Božího dvora to jasně ukazují. Peníze, které jsem ti poslal, aby sis nakoupil dost Dechu a mohl ty schůze navštěvovat, byly velmi dobře využité.

Všechno ukazuje na to, že vpád Neživých do našich hor je nevyhnutelný. Proto ti dávám svolení abys jednal, jak jsme se domluvili. Každý nepokoj, který můžeš ve městě způsobit, a každý odklad, který nám můžeš zařídit, bude nesmírně cenný. Touhle dobou bys už měl mít další peníze, o něž jsi žádal.

Příteli, musím se přiznat k jedné slabosti. Nikdy nebudu schopen poslat Vivennu jako rukojmí do toho města ? dračího doupěte. Poslat ji by znamenalo ji zabít, a to nemohu udělat, i kdyby to mělo být to nejlepší, co mohu pro Idris učinit.

Ještě nevím, co udělám. Nepošlu ji, protože ji příliš miluji. Ale porušení smlouvy s Hallandrenem by přivedlo můj lid do neštěstí ještě rychleji. Bojím se, že v nadcházejících dnech budu muset učinit velmi těžké rozhodnutí.

To je však podstatou králových povinností.

Až do příštího dopisu buď sbohem.

Zdraví tě Dedelin, tvůj pán a oddaný přítel.

Vivenna od dopisu odvrátila zrak. Ticho v místnosti bylo naprosté. Chtělo se jí křičet, na dopis, na otce, který je teď tak daleko. Ale nemohla. Na to ji příliš dobře vychovali. Záchvaty emocí jsou jen zbytečné ukázky sobectví.

Nepřitahuj k sobě pozornost. Nepovyšuj se nad jiné. Kdo se povyšuje, bývá ponížen. Ale co si má myslet o člověku, který pošle jednu dceru na smrt, aby zachránil tu druhou? A který jí do očí tvrdil, že to udělal z jiných důvodů? Že to bylo výlučně pro dobro Idrisu? Že to nemělo nic společného s tím, že by jedné z nich dával přednost?

Jaký je to král, který zradí nejvyšší přikázání svého náboženství tím, že svému poddanému a příteli koupí Dech?

Vivenna mrkla, aby se zbavila slz, a stiskla čelisti. Měla vztek, na sebe i na celý svět. Věřila, že její otec je dobrý člověk. Dokonalý král. Moudrý a zkušený, vždy si jistý sám sebou a svou pravdou.

Člověk, jehož viděla v těch dopisech, byl mnohem více lidský. Proč s ní to vědomí tolik otřáslo?

Na tom nezáleží, řekla si. Na ničem z toho nezáleží. Frakce v hallandrenském parlamentu poženou národ do války. Po tom, co si přečetla upřímná slova svého otce, tomu konečně naprosto uvěřila. Hallandrenská vojska s největší pravděpodobností vpochodují do její vlasti ještě před koncem roku. A pak bude mít Hallandren ? tak barevný a tak klamný ? Siri jako rukojmí a bude hrozit, že ji zabijí, pokud se Dedelin nevzdá.

A její otec své království nikdy nevydá. Siri zemře.

A proto jsem tady, abych to zastavila, pomyslela si Vivenna. Pevně sevřela okraj stolu a zvedla hlavu. Utřela si zrádnou slzu. Je vychovaná tak, aby zůstala silná i v cizím městě, obklopená neznámými lidmi. A má tady práci.

Vstala. Nechala na stole ležet dopisy i váček s mincemi a Lemexův deník. Opatrně sešla dolů po rozbitém schodišti a vstoupila do místnosti, kde žoldnéři učili Parlina nějakou hru s dřevěnými kartami. Všichni tři vzhlédli. Vivenna se usadila na podlaze s nohama složenýma pod sebou.

Podívala se na ně. „Vím, odkud pochází část Lemexových peněz,“ řekla. „Idris a Hallandren budou brzy ve válce. Kvůli této hrozbě poslal můj otec Lemexovi mnohem víc peněz, než jsem si myslela. Dal mu dost peněz, aby si mohl koupit padesát Dechů, dostat se ke dvoru a posílat mu zprávy o tom, co se děje v parlamentu. Otec zřejmě netušil, že Lemex už i tak měl značný počet Dechů.“

Tři muži zůstali zticha. Tonk Fah střelil okem po Denthovi, který se opíral o převrhnutou, rozbitou židli.

„Myslím, že Lemex zůstal Idrisu věrný až do smrti,“ navázala. „Jasně to vyplývá z jeho osobního deníku. Nebyl zrádce, byl jen sobecký. Chtěl co nejvíce Dechů, protože slyšel, že to prodlužuje život. S mým otcem plánovali, že zabrání válečným přípravám uvnitř Hallandrenu. Lemex slíbil, že najde způsob, jak ochromit armádu Neživých a městské zásobování, čímž by podkopal jejich schopnost vést válku. Otec mu na to poslal spoustu peněz.“

„Asi tak pět tisíc marek?“ zeptal se Denth a poškrábal se na bradě.

„Tolik zase ne,“ odpověděla Vivenna. „Ale stejně to bylo hodně. Myslím, že jste měl o Lemexovi pravdu, Denthe ? už nějaký čas korunu okrádal.“

Ztichla. Parlin vypadal zmateně, ale to se dalo čekat. Žoldnéře však její zprávy nepřekvapily.

„Nevím, jestli Lemex měl v úmyslu udělat, oč ho otec žádal,“ řekla Vivenna pevně. „To, jak ty peníze ukryl, a něco z toho, co psal… možná, že chtěl nakonec zradit a uprchnout. Těžko říct, jak by se nakonec rozhodl. Ale máme přibližný seznam věcí, které chtěl provést. Ty plány jsou dost průkazné, aby jim otec věřil, a naléhavost jeho dopisů o tom přesvědčila i mne. Budeme pokračovat v Lemexově práci, oslabíme schopnost Hallandrenu jít do války.“

V místnosti se rozhostilo ticho. „A… tvoje sestra?“ zeptal se nakonec Parlin.

„Dostaneme ji ven,“ pravila Vivenna. „Její záchrana je pro nás na prvním místě.“

„To se snáz řekne, než provede, princezno,“ nadhodil Denth.

„Já vím.“

Žoldnéři se po sobě podívali. „Dobře,“ souhlasil Denth nakonec a vstal. „Tak se radši dáme do práce.“ Kývl na Tonk Faha, který zabručel a zvedl se.

„Počkejte,“ zamračila se Vivenna. „Co chcete dělat?“

„Myslel jsem si, že budete chtít pokračovat, až si ty dopisy přečtete.“ Denth se protáhl. „Teď, když vím, co měl v plánu, už chápu některé věci, co po nás chtěl. Jednou z nich bylo spojit se s některými vzbouřeneckými skupinami ve městě a podpořit je ? včetně jedné, která byla potlačena teprve před několika týdny. Kult nespokojenosti, soustředěný kolem chlápka, co se jmenoval Vahr.“

„Vždycky jsem se divil, proč ho Lemex podporuje,“ ozval se Tonk Fah.

„Ta skupina je mrtvá,“ řekl Denth, „stejně jako Vahr. Ale je tu ještě hodně jeho následovníků, a ti jen čekají, až se budou moci zaplést do nějakých nových nepokojů. Můžeme se s nimi spojit. Je tu ještě pár dalších vodítek, co se dají sledovat, věci, které nám Lemex úplně nevysvětlil, ale které bych teď mohl dát dohromady.“

„A… vy byste něco takového zvládli?“ zeptala se Vivenna. „Právě jste řekl, že to nebude snadné.“

Denth pokrčil rameny. „To nebude. Ale jestli jste si to ještě neuvědomila, tak přesně na to si nás Lemex najal. Nedržíte si u sebe tři zkušené, dobře placené žoldnéře proto, aby vám servírovali čaj.“

„Pokud tedy nechcete, aby ten čaj naservírovali na nějaké zatraceně nepříjemné místo,“ poznamenal Tonk Fah.

Tři žoldnéři? podivila se Vivenna. Pravda, je tu ještě nějaká žena. „A kde je ten třetí z vás?“

„Fešanda?“ zeptal se Denth. „S tou se setkáte dost brzy.“

„Bohužel,“ utrousil Tonk Fah.

Denth do něj šťouchl loktem. „My teď půjdeme zase ven a podíváme se, jak to vypadá s našimi záležitostmi. Sbalte si, co z tohohle domu chcete, zítra se odsud stěhujeme.“

„Stěhujeme?“ řekla Vivenna.

„Aspoň pokud nechcete spát na matraci, kterou Tonk Fah rozřezal na kusy. On matrace nemá rád,“ dodal Denth.

„A židle,“ doplnil Tonk Fah vesele, „a stoly a dveře a zdi a tak. Jo, a lidi.“

„V každém případě, princezno,“ pravil Denth, „lidi, co s Lemexem pracovali, tenhle dům dobře znali. Jak jste sama zjistila, nebyl zrovna nejčestnější, a pochybuju, že byste chtěla, aby vás s ním spojovali.“

„Bude nejlepší se přestěhovat jinam,“ souhlasil Tonk Fah.

„Pokusíme se ten příští dům tolik nezničit,“ řekl Denth.

„Ale nic neslibujeme,“ mrkl na ni Tonk Fah.

A pak oba odešli.

18

Siri nervózně přešlapovala přede dveřmi do manželovy ložnice. Modroprstý stál jako vždy vedle ní a nikdo jiný v chodbě nebyl. Psal si do své knihy a ničím neprozrazoval, jak vždycky pozná, kdy nastane čas, aby vstoupila.

Pro jednou jí oddalování nevadilo, i když byla nervózní. Poskytlo jí to víc času na rozmyšlenou. V hlavě se jí stále ještě honily události dnešního dne: Treledeesovo varování, že jim musí dát dědice. Návštěva Hymna Smělého, který se vyhýbal přímému hovoru a pak odešel s něčím, co znělo jako starostlivé rozloučení. Setkání s jejím králem a manželem, kolem něhož se lámalo světlo a který usedl na trůn vysoko nad její lóží. Hádka kněží v aréně o tom, jestli má Hallandren vpadnout do její země, nebo ne.

Hodně lidí se snažilo s ní manipulovat, ale nikdo z nich nebyl ve skutečnosti ochotný jí říct, jak jim má vyhovět. Někteří se dokonce ani neobtěžovali sdělit jí, co chtějí. Jediné, čeho dosáhli, bylo, že jí šli na nervy. Siri nebyla svůdkyně. Neměla tušení, jak zařídit, aby po ní Boží král zatoužil ? zvláště když se navíc děsila možnosti, že se to opravdu stane.

Velekněz Treledees jí dal příkaz. Proto mu hodlala ukázat, jak reaguje na příkazy, zejména pokud jsou provázené hrozbami. Dnes vejde do královy ložnice, posadí se na podlahu a odmítne se svléknout. Bude Božímu králi čelit. Stejně ji nechce. A každonoční okukování už ji unavovalo.

Chtěla mu všechno jasně vysvětlit. Jestli ji opět chce vidět nahou, bude muset nařídit svým sluhům, aby ji svlékli. Pochybovala, že to udělá. Dosud se k ní ani nepřiblížil, a když předsedal jednáním v aréně, nedělal prakticky nic jiného, než že tam seděl a díval se. Boží král se jí začínal jevit jinak. Jako někdo s takovou mocí, že z toho zlenivěl. Očekával, že za něj všechno udělají druzí. Lidé jako on ji dopalovali. Připomínal jí jednoho idriského gardového kapitána, který nutil své lidi těžce pracovat, zatímco sám trávil odpoledne hraním karet.

Je načase, aby se Božímu králi někdo postavil. A hlavně je načase, aby si jeho kněží uvědomili, že ji nemohou vydírat. Unavovalo ji být využívaná. Rozhodla se, že dnes večer se vzepře. A byla z toho tak nervózní, že jí vlasy málem hrály všemi barvami.

Pohlédla na Modroprstého. Konečně jí oplatil pohled. „Opravdu mě každou noc pozorují?“ zašeptala.

Zarazil se a mírně zbledl. Rozhlédl se na obě strany a pak zavrtěl hlavou.

Zamračila se. Ale Treledees věděl, že se mnou Boží král nespí.

Modroprstý zvedl prst, ukázal si na oči a zavrtěl hlavou. Pak namířil ukazováček na ucho a přikývl. Ukázal na dveře o něco dál v chodbě.

Poslouchají, napadlo Siri.

Modroprstý se k ní naklonil blíž. „Nikdy by se nedívali, Královská Choti,“ šeptl. „Nezapomeňte, že Boží král je jejich nejsvatější božstvo. Vidět ho nahého nebo pozorovat ho s ženou… ne, to by se neodvážili. Ale nevadí jim naslouchat.“

Přikývla. „Velice jim záleží na dědici.“

Modroprstý se nervózně rozhlédl.

„Opravdu mi od nich hrozí nebezpečí?“ zeptala se.

Podíval se jí do očí a prudce přikývl. „Větší, než si myslíte, Královská Choti.“ Poté ustoupil a ukázal na dveře.

Musíte mi pomoct! naznačila beze slov.

Potřásl hlavou a zvedl ruce. Nemohu. Teď ne. Otevřel dveře, uklonil se a poté, co na Siri přes rameno vrhl krátký nervózní pohled, se rychle vzdálil.

Siri se za ním ušklíbla. Pomalu nastával čas, kdy ho bude muset přitlačit ke zdi a zjistit, co opravdu ví. Mezitím ale musí potrápit jiné lidi. Otočila se a pohlédla do ztemnělé místnosti. Její nervozita se vrátila.

Je její rozhodnutí moudré? Dřív nikdy neváhala. Jenže… její život už nebyl jako dřív. A strach, který dával najevo Modroprstý, ji ještě víc znepokojil.

Vzdor. To byl vždycky její způsob, jak na sebe upoutat pozornost. Nebyla tvrdohlavá ze zlomyslnosti. Nemohla se nikdy rovnat Vivenně, a proto dělala pravý opak toho, co se od ní očekávalo. Vzdor jí v minulosti prospěl. Nebo ne? Otec se na ni neustále zlobil a Vivenna s ní vždycky zacházela jako s dítětem. Lidé doma ji měli rádi, ale byla pro ně zkouškou trpělivosti.

Ne, pomyslela si najednou. Ne, tudy cesta nevede. Lidem u tohoto dvora se nemůžu vzpírat jen proto, že mi jdou na nervy. Když se vzepře palácovým kněžím, nebudou tak shovívaví jako její otec. Ukázali by jí, co to skutečně znamená, být v jejich moci.

Ale co tedy má dělat? Nemůže přece donekonečna odhazovat oblečení a pak klečet nahá na podlaze.

Se směsí zmatku a rozčarování vstoupila do tmavého pokoje a zavřela za sebou dveře. Boží král čekal ve svém koutě, jako vždy ve stínu. Siri pohlédla na jeho až příliš klidnou tvář. Věděla, že by se měla svléknout a pokleknout, ale neudělala to.

Ne ze vzdoru. Dokonce ani ne proto, že byla rozzlobená a podrážděná. Ale že už nechtěla dál luštit, o co vlastně jde. Kdo je tento muž, který vládne bohům a ohýbá světlo silou své biochromy? Je opravdu jen rozmazlený a líný?

Vrátil jí upřený pohled. A jako předtím ho její drzost nijak nerozčílila. Aniž by z něj spustila zrak, zatáhla za tkaničky svých šatů a nechala objemnou róbu spadnout na zem. Sáhla si na rameno, aby si stáhla košilku, ale zaváhala.

Ne, pomyslela si. To taky není správné.

Podívala se dolů ? okraje košilky byly rozmazané a její bílá barva se rozložila do duhových tónů. Pohlédla na netečný obličej Božího krále.

Pak sevřela rty, aby přemohla svou nervozitu, a udělala krok dopředu.

Král strnul. Poznala to na koutcích jeho očí a rtů. Udělala další krok a bílá barva jejího spodního prádla se ještě intenzivněji zbarvila do duhova. Boží král nic neudělal, jen ji pozoroval, jak se k němu krok za krokem blíží.

Zastavila se těsně před ním. Pak se od něj odvrátila a vlezla do postele. Překulila se doprostřed matrace a cítila přitom, jak je nesmírně měkká. Klekla si a zadívala se na černou stěnu lesknoucí se jako obsidián. Kněží Božího krále čekali hned za ní a pozorně poslouchali, jestli uslyší něco, do čeho jim vůbec nic nebylo.

Tohle bude strašlivě trapné, řekla si a zhluboka se nadechla. Celý týden musela každou noc klečet před Božím králem nahá. Takže je asi úplně zbytečné, aby se teď cítila nesvá.

Začala na matraci poskakovat nahoru a dolů, až postel skřípala. Pak se pokusila sténat.

Doufala, že je to přesvědčivé. Ve skutečnosti nevěděla, jak to má přesně znít. A jak dlouho to obyčejně trvá? Sténala hlasitěji a hlasitěji a pohybovala se rychleji, tak dlouho, dokud si myslela, že je to nutné. Pak toho rázem nechala, vydala ze sebe závěrečný sten a padla po zádech na postel.

Nastalo ticho. Pohlédla na Božího krále. Jeho rysy poněkud změkly a na obličeji se mu ukázal velmi lidský výraz zmatku. Siri se málem nahlas zasmála, když viděla, jak rozpačitě se tváří. Ale ovládla se, jen se mu podívala do očí a potřásla hlavou. Pak s bušícím srdcem a zbrocená potem zůstala ležet a odpočívala.

Byla tak unavená z intrik a ze zážitků celého dne, že se prostě zabalila do pokrývek a udělala si pohodlí. Boží král ji nechal na pokoji. Vlastně byl tak napjatý, když se k němu přiblížila, jako kdyby se jí dokonce trochu bál.

To nedávalo smysl. Je bůh a král Hallandrenu a ona jen hloupá holka, která se ocitla v příliš hlubokých vodách. Čeho by se asi mohl bát. Při té myšlence měla znovu chuť se zasmát. Ale včas si vzpomněla na naslouchající kněze, a tak se jen zavrtala hlouběji do peřin a v měkkém pohodlí postele usnula.

*

Druhého rána Hymnus nevstal z postele.

Jeho sluhové postávali kolem ložnice jako hejno ptáků čekajících na krmení. Když se blížilo poledne, začali nepokojně přešlapovat a pokukovali jeden po druhém.

Hymnus zůstal v posteli a zíral na její dekorativní červená nebesa. Někteří ze sluhů se váhavě přiblížili a postavili na stolek vedle něho podnos s jídlem. Hymnus po něm nesáhl.

Zase se mu zdálo o válce.

Nakonec jeden muž k posteli přistoupil. Llarimar, objemný v pase a zahalený ve svém kněžském rouchu, shlédl na svého boha a neprozradil nic ze své rozmrzelosti. Ale Hymnus si byl jistý, že Llarimar rozmrzelý je. „Nechte nás o samotě, prosím,“ řekl Hymnus sloužícím.

Znejistěli. Byl bůh vůbec někdy bez sluhů?

„Prosím,“ opakoval Hymnus, ale něco v jeho tónu naznačovalo, že to není prosba. Sluhové se jeden po druhém vytratili z místnosti. Llarimar odsunul podnos s jídlem a posadil se na okraj stolku. Se zamyšleným výrazem si Hymna prohlížel.

Čím jsem si zasloužil takového kněze? pomyslel si Hymnus. Znal mnoho velekněží Navrácených a většina z nich byla do značné míry nesnesitelná. Někteří se rychle rozzlobili, jiní svým bohům neustále něco vyčítali a další zase byli tak podlézaví, že to bylo k zešílení. Velekněz Božího krále Treledees byl tak namyšlený, že si vedle něj i bohové připadali méněcenní.

Ale on měl Llarimara. Trpělivého a chápavého. Ten by si zasloužil lepšího boha.

„Tak dobře, Vaše Milosti,“ pravil Llarimar. „O co jde tentokrát?“

„Jsem nemocný,“ odvětil Hymnus.

„Vy nemůžete onemocnět, Vaše Milosti.“

Hymnus předvedl několik slabých zakašlání, ale Llarimar jen obrátil oči v sloup.

„Ale no tak, Zvěde,“ řekl Hymnus, „nemůžeš mě v tom trochu podpořit?“

„Podpořit v tom, že jste nemocný?“ zeptal se Llarimar mírně pobaveným tónem. „Vaše Milosti, kdybych to udělal, předstíral bych, že nejste bůh. Nemyslím si, že by bylo pro vašeho velekněze dobré zavádět takový precedent.“

„Je to pravda,“ zašeptal Hymnus. „Já žádný bůh nejsem.“

Llarimar opět nedal najevo hněv ani rozhořčení. Jen se nad ním sklonil. „Prosím, neříkejte takové věci, Vaše Milosti. I když vy sám nevěříte, neměl byste to říkat.“

„Proč ne?“

„Kvůli mnoha lidem, kteří věří.“

„A já bych je měl klamat?“

Llarimar potřásl hlavou. „To není klam. Není tak neobvyklé, že druzí v někoho věří víc, než v sebe věří on sám.“

„A nepřipadá ti to v mém případě ani trochu divné?“

Llarimar se usmál. „Ne, protože znám váš temperament. Tak co tohle způsobilo?“

Hymnus se otočil a znovu se zadíval na strop. „Aurora chce moje Příkazy Neživým.“

„Ano.“

„Ona tu naši novou královnu zničí,“ řekl Hymnus. „Aurora se obává, že idriská královská rodina usiluje o hallandrenský trůn.“

„Vy s ní nesouhlasíte?“

Hymnus zavrtěl hlavou. „Ne. Totiž, možná usiluje, ale jde o to, že já si nemyslím, že ta dívka ? královna ? ví, že je součástí jejich plánu. Obávám se, že Aurora to dítě bezohledně rozdrtí. Obávám se, že bude tak agresivní, že nás všechny bezhlavě uvrhne do války, a já si ještě nejsem jistý, že je to správná věc.“

„Zdá se, že jste to už dobře pochopil, Vaše Milosti,“ prohodil Llarimar.

„Já se toho nechci účastnit, Zvěde,“ řekl Hymnus. „Ale mám pocit, jako by mě to vtahovalo.“

„Je vaší povinností účastnit se do té míry, abyste mohl spravovat své království. Politice se nemůžete vyhýbat.“

„Můžu, když nevstanu z postele.“

Llarimar zvedl obočí. „Tomu doopravdy nevěříte, že ne, Vaše Milosti.“

Hymnus povzdechl. „Nebudeš mi přednášet o tom, že politické důsledky má dokonce i nedostatek aktivity, že ne?“

Llarimar zaváhal. „Asi ne. Ať je to, jak chce, jste součástí vedení tohoto království a důsledky má i to, když zůstanete v posteli. Když nic neuděláte, všechno, co se stane, je stejně tak vaší vinou, jako kdybyste to způsobil.“

„Ne,“ oponoval Hymnus. „Ne, já myslím, že se mýlíš. Když nic neudělám, tak aspoň nemůžu nic zničit. Jistě, věci se kvůli tomu můžou pokazit, ale to není totéž. Opravdu není, ať lidé říkají, co chtějí.“

„A kdybyste svým zásahem mohl situaci zlepšit?“

Hymnus potřásl hlavou. „To se nestane. Na to mě znáš moc dobře.“

„To ano, Vaše Milosti,“ přitakal Llarimar. „Znám vás možná líp, než si myslíte. Vždycky jste byl jedním z nejlepších lidí, které jsem poznal.“

Jedním z nejlepších, které jsem poznal…

Hymnus vyvalil oči. „Tys mě znal!“ obvinil ho. „Proto ses stal mým knězem! Znal jsi mě předtím, než jsem umřel!“

Llarimar neodpověděl.

„Kdo jsem byl?“ otázal se Hymnus. „Tvrdíš, že jsem byl dobrý člověk. Co ze mě udělalo dobrého člověka?“

„Já vám nemohu nic říct, Vaše Milosti.“

„Už jsi něco řekl,“ namítl Hymnus a pozvedl prst. „Klidně můžeš pokračovat. Není cesty zpět.“

„Už jsem toho řekl až dost.“

„Ale no tak,“ naléhal Hymnus. „Jenom trošku. Pocházel jsem z T’Teliru? Jak jsem umřel?“ Kdo je ta žena, kterou vídám ve snech?

Ale Llarimar už nic nedodal.

„Mohl bych ti přikázat, abys mluvil…“

„Ne, to byste nemohl,“ usmál se Llarimar a vstal. „Je to jako déšť, Vaše Milosti. Můžete říkat, že chcete poroučet počasí, ale hluboko uvnitř tomu nevěříte. Počasí vás neposlechne a já taky ne.“

Příhodná lekce z teologie, pomyslel si Hymnus. Zvlášť když před svým bohem chcete něco utajit.

Llarimar se otočil k odchodu. „Obrazy čekají na vaše posouzení, Vaše Milosti. Navrhuji, abyste služebnictvu dovolil, aby vás vykoupalo a obléklo, takže byste se mohl věnovat každodenní práci.“

Hymnus vzdychl a protáhl se. Jak to jen dělá? pomyslel si. Llarimar mu ve skutečnosti nic neřekl, ale Hymnus už překonal svůj záchvat skleslosti. Díval se za Llarimarem, jak kráčí ke dveřím a mává na sloužící, aby se vrátili. Třeba měl zacházení s trucovitými bohy v popisu práce.

Ale… znal mě předtím, přemýšlel Hymnus. A teď je mým knězem. Jak se to stalo? „Zvěde,“ řekl, aby upoutal jeho pozornost. Llarimar se obezřetně otočil a zřejmě čekal, že Hymnus na něm bude nanovo vyzvídat o své minulosti.

„Co bych měl dělat?“ zeptal se Hymnus. „Ohledně Aurory a královny?“

„To vám nemohu říct, Vaše Milosti,“ odpověděl Llarimar. „Víte, my se učíme z toho, co vy děláte. Kdybychom vám radili, nic bychom nezískali.“

„Možná kromě života té mladé dívky, kterou tady používají jako zástavu.“

Llarimar se odmlčel. „Udělejte to nejlepší, co můžete, Vaše Milosti,“ řekl. „To je vše, co vám mohu poradit.“

To je ohromné, pomyslel si Hymnus. Nemá žádné tušení, co je to ‚to nejlepší, co může udělat‘.

Na druhou stranu je ale pravda, že se to nikdy neobtěžoval zjistit.

19

„Tohle je pěkné,“ řekl Denth obhlížející dům. „Silné dřevěné obložení. To se bude lámat úplně samo.“

„Jo,“ souhlasil Tonk Fah a nakoukl do komory. „A je tu spoustu místa na ukládání věcí. Vsadím se, že jen sem by se vešlo půl tuctu mrtvol.“

Vivenna střelila po obou žoldnéřích pohledem, a ti se pro sebe zachechtali. Dům nebyl tak hezký jako Lemexův, ale Vivenna nechtěla nic okázalého. Byla to jedna ze staveb podél dobře udržované ulice. Dům nebyl moc široký, spíš se táhl dozadu a z obou stran ho lemovaly velké palmy, které zastíraly výhled případným zvědavým sousedům.

Měla radost. Částečně jí ještě vadilo pomyšlení bydlet v domě, který je téměř tak velký jako královský palác v Idrisu, ale na hallandrenské poměry byl skromný. A mimoto už si s Parlinem prohlédla chudší čtvrtě města. Nechtěla žít někde, kde by se bála v noci vyjít ven, zvlášť když si uvědomila, že kvůli svému Dechu představuje lákavý cíl.

Sešla po schodech. Žoldnéři ji následovali. Dům měl tři poschodí ? malé podkroví s ložnicemi, přízemí s kuchyní a obývacím pokojem a sklep jako skladiště. Byl jen skrovně zařízený a Parlin už odešel na trh, aby nakoupil víc nábytku. Nechtěla utrácet, ale Denth podotkl, že musejí žít aspoň na úrovni svého okolí, aby na sebe neupozorňovali.

„O starý Lemexův dům bude brzy postaráno,“ řekl Denth. „Utrousili jsme v podzemí pár poznámek o tom, že stařík zemřel. Co jsme neroztřískali my, dokončí tlupa zlodějů dnes v noci. Zítra tam přijdou městské stráže a budou předpokládat, že se tam někdo vloupal. Ošetřovatelka dostala zaplaceno, ale ta stejně nevěděla, kdo Lemex doopravdy byl. Když se neukáže nikdo, kdo by zaplatil za pohřeb, úřady zabaví dům a nechají tělo spálit s ostatními dlužníky.“

Vivenna se zastavila pod schody a zbledla. „To není moc uctivé.“

Denth pokrčil rameny. „Co chcete dělat? Jít si ho vyzvednout do márnice a objednat mu idriský obřad?“

„Nejlepší způsob, jak zařídit, aby si lidi začali povídat,“ prohodil Tonk Fah.

„Ať si s tím radši poradí jiní,“ řekl Denth.

„Asi máte pravdu,“ odpověděla Vivenna. Udělala pár kroků a vstoupila do obývacího pokoje. „Jen mi vadí, že se o jeho tělo postarají…“

„Kdo?“ zeptal se Denth pobaveně. „Pohani?“

Vivenna se na něj nepodívala.

„Ten stařík proti pohanským zvykům očividně nic neměl,“ poznamenal Tonk Fah. „Ne s tím množstvím Dechu, co měl. A váš otec mu na ně přece dal peníze, ne?“

Vivenna zavřela oči.

Ty máš ty Dechy v sobě, řekla si. Také v tom všem nejsi tak nevinně.

Neměla ale na vybranou. Mohla jen doufat, že si její otec myslel, že je na tom stejně ? neměl na vybranou, a proto udělal to, co se jí zdálo špatné.

Protože v místnosti nebyl nábytek, Vivenna si povytáhla šaty, klekla si na dřevěnou podlahu a ruce si složila do klína. Denth a Tonk Fah se opřeli zády o zeď a vypadali na tvrdé podlaze stejně spokojeně, jako kdyby seděli v přepychových křeslech. „Tak dobře, princezno.“ Denth vytáhl z kapsy papír. „Máme pro vás nějaké plány.“

„Prosím, tak spusťte.“

„Zaprvé,“ řekl Denth, „můžeme vám zařídit setkání s několika spojenci Vahra.“

„Kdo ten muž vlastně byl?“ zeptala se Vivenna. Nelíbilo se jí, že by měla pracovat s povstalci.

„Vahr pracoval na barvířských polích,“ sdělil jí Denth. „Tam je dost tvrdé živobytí ? dlouhé hodiny práce, plat, za který se dá koupit sotva o málo víc než jídlo. Asi před pěti lety Vahr dostal chytrý nápad, že kdyby dokázal přesvědčit dost ostatních dělníků, aby mu dali svůj Dech, mohl by s jeho pomocí začít vzpouru proti dohlížitelům. Pro lidi na plantážích se stal natolik hrdinou, že to dokonce upoutalo pozornost Božího dvora.“

„Nikdy ale neměl nejmenší šanci začít opravdové povstání,“ dodal Tonk Fah.

„Tak k čemu nám budou jeho lidé dobří?“ zeptala se Vivenna, „když nikdy neměli naději na úspěch?“

„No,“ pravil Denth, „vy jste neříkala nic o vzpouře nebo o něčem takovém. Jen jste chtěla, aby to měli Hallandreňani těžké, kdyby chtěli jít do války.“

„Nepokoje na plantážích by jistě způsobily během války trable,“ doplnil Tonk Fah.

Vivenna přikývla. „Dobře,“ souhlasila. „Já se s nimi sejdu.“

„Jen abyste věděla, princezno,“ varoval ji Denth. „Ti lidé nejsou nějak obzvlášť… vychovaní.“

„Mě neuráží chudoba lidí, kteří nemají prostředky. Austre si cení všech lidí stejně.“

„To jsem nemyslel,“ řekl Denth a poškrábal se na bradě. „Nejde o to, že to jsou chudí venkovani, ale… no, když se Vahrovo malé pozdvižení nepovedlo, tihle lidé měli dost rozumu, aby rychle zmizeli. To znamená, že zas tak oddaní jeho cílům nebyli.“

„Jinými slovy,“ dodal Tonk Fah, „byla to prostě jen parta kriminálníků a gangsterů, co si mysleli, že by se Vahr pro ně mohl stát zdrojem vlivu nebo peněz.“

Báječné, pomyslela si Vivenna. „A my se máme spojit s takovými lidmi?“

Denth pokrčil rameny. „Někde začít musíme.“

„Ty další věci, co pro vás máme, jsou o něco zábavnější,“ prohodil Tonk Fah.

„A jaké to jsou?“

„Tak třeba přepadnout kasárna Neživých,“ usmál se Denth. „Nemůžeme je přímo zabít, to bychom na sebe všechny upozornili. Ale mohli bychom je poničit.“

„To zní nebezpečně,“ řekla Vivenna.

Denth se podíval na Tonk Faha, který v tu chvíli otevřel oči. Usmáli se na sebe.

„Cože?“ zeptala se Vivenna.

„Rizikový příplatek,“ vysvětlil Tonk Fah. „Ukrást vám peníze, to se nám opravdu nepodobá, ale proti vyššímu platu za extrémně nebezpečný kousky nemáme nic.“

Vivenna obrátila oči k nebi.

„Kromě toho,“ doplnil Denth, „jak tomu rozumím, Lemex chtěl podkopat zásobování města potravinami. To je dobrý nápad, řekl bych. Neživí nepotřebujou jíst, ale ostatní lidi v armádě, kteří se o ně starají, jíst musí. Když narušíte zásobování, třeba lidi začnou přemýšlet, jestli si můžou dlouhou válku dovolit.“

„To zní rozumně,“ řekla Vivenna. „Co vás napadlo?“

„Budeme přepadávat karavany kupců,“ objasnil Denth. „Zboží necháme pokaždé shořet, což je bude stát majlant. Uděláme to tak, aby si mysleli, že jsme třeba zbytky Vahrových přívrženců. To by mělo lidi v T’Teliru zmást a možná i ztížit kněžím vyhlášení války.“

„Kněží tady ve městě provozují hodně obchodů,“ dodal Tonk Fah. „Protože mají všechny peníze, zásoby většinou patří jim. Když jim spálíme zboží, se kterým počítali pro válku, rozmyslí si, jestli chtějí zaútočit. Vašim lidem to dá víc času.“

Vivenna naprázdno polkla. „Vaše plány jsou trochu víc… násilné, než jsem čekala.“

Žoldnéři se po sobě podívali.

„Vidíte,“ pravil Denth, „právě kvůli tomu máme špatnou pověst. Lidi si nás najímají, abychom pro ně zařizovali těžké úkoly ? jako třeba oslabit schopnost města vyrazit do války ? a pak si stěžujou, že jsme moc násilní.“

„Je to nefér,“ souhlasil Tonk Fah.

„Možná bysme radši měli nakoupit pro všechny vaše nepřátele štěňátka a poslat jim je s hezkým omluvným psaníčkem s prosbou, aby přestali být tak zlí.“

„A potom,“ řekl Tonk Fah mile, „kdyby nepřestali, mohli bysme pobít ty štěňátka.“

„No tak dobře,“ vzdala to Vivenna. „Chápu, že musíme ukázat sílu, ale… já opravdu nechci, aby kvůli nám Hallandren hladověl.“

„Princezno,“ prohlásil Denth vážnějším tónem. „Ti lidé chtějí napadnout vaši vlast. Vaši rodinu považují za největší současnou hrozbu jejich moci ? a budou si chtít být jistí, že nikdo z královské rodiny nepřežije, aby jim tu moc vzal.“

„Od vaší sestry dostanou dítě, které bude příštím Božím králem,“ řekl Tonk Fah, „a pak zabijou všechny ostatní z královské krve. A už si s váma nikdy nebudou muset dělat starosti.“

Denth přikývl. „Váš otec a Lemex měli pravdu. Když vás Hallandren nenapadne, může jednou o všechno přijít. A jak to vidím já, vaši lidi budou potřebovat každičkou pomoc, kterou jim můžete poskytnout. To znamená, že musíme udělat všechno, co dokážeme ? vystrašit kněze, přerušit dodávky jejich zásob a oslabit jejich armádu.“

„A jestli nemůžeme válce zabránit,“ dodal Tonk Fah, „postaráme se aspoň, aby byla vyrovnanější.“

Vivenna se zhluboka nadechla a nakonec přikývla. „Dobře tedy, budeme ?“

V tom okamžiku se rozlétly domovní dveře tak prudce, že práskly o zeď. Vivenna vzhlédla. Ve dveřích někdo stál ? vysoký, hřmotný muž s neobyčejně dlouhými údy a prázdným obličejem. Netrvalo jí dlouho, aby postřehla, co ještě je na něm divného.

Měl šedou pleť. Oči také. Nebylo na něm ani trochu barvy a její smysly jí řekly, že nemá vůbec žádný Dech. Neživý.

Vivenna rychle vstala a s námahou potlačila vyděšený výkřik. Tvor stál bez hnutí, dokonce ani nedýchal. Jeho oči ji však sledovaly, nebyly strnulé jako oči mrtvého člověka.

To ji z nějakého důvodu vylekalo nejvíc.

„Denthe!“ zvolala. „Dělejte něco! Napadněte ho!“

Žoldnéři zůstali v klidu, kde byli. Tonk Fah sotva otevřel oči. „A hele,“ protáhl Denth, „asi nás objevila městská hlídka.“

„Škoda,“ řekl Tonk Fah. „Zrovna když se to začalo tak pěkně rozjíždět.“

„Teď už nás čeká jen poprava,“ dodal Denth.

„Zaútočte!“ vykřikla Vivenna. „Máte mě chránit, jste…“ zmlkla, když jí došlo, že se muži pochechtávají.

Pro jméno barev, už zas, pomyslela si. „Co je?“ řekla. „Zase nějaký žert? Natřeli jste toho muže na šedo? Co se tu děje?“

„Uhni, balvane,“ promluvil něčí hlas zpoza Neživého. Tvor vešel do místnosti se dvěma plátěnými pytli přes rameno. Za ním se objevila menší žena. Měla světle hnědé vlasy na ramena, velké poprsí a silná stehna. Stála s rukama v bok a vypadala rozčileně.

„Denthe,“ osopila se na něj, „on je tady. Ve městě.“

„To je dobře,“ odpověděl Denth a zase se opřel o zeď. „Dlužím mu ránu mečem do břicha.“

Žena si odfrkla. „Zabil Arsteela. Proč si myslíš, že ty ho přemůžeš?“

„Vždycky jsem byl v boji s mečem lepší,“ pravil Denth nevzrušeně.

„To byl Arsteel taky, a teď je po smrti. Kdo je ta ženská?“

„Nový zaměstnavatel.“

„Doufejme, že bude žít dýl než ten poslední,“ broukla žena. „Trdlo, sundej ty pytle a dojdi pro další.“

Neživý poslechl, položil pytle a vyšel ven. Vivenna se za ním ohlédla, ale už pochopila, že ta žena je zřejmě Fešanda, její třetí žoldnéř. Na co měla s sebou Neživého? A jak našla nový dům? Denth jí musel poslat vzkaz.

„Co je s váma?“ řekla Fešanda s pohledem na Vivennu. „Byl tady snad Probouzeč a ukradl vám barvy?“

Vivenna se zarazila. „Cože?“

„Ona se chce zeptat, proč jste tak překvapená,“ vysvětlil Denth.

„To, a taky proč má vlasy jako mlíko.“ Fešanda přešla k plátěným pytlům.

Vivenna se začervenala studem. Vrátila svým vlasům jejich obvyklou tmavou barvu. Neživý vešel s dalším pytlem.

„Odkud je ta věc?“ zeptala se Vivenna.

„Která?“ opáčila Fešanda. „Trdlo? Udělali ho z mrtvoly, ne? Já to nebyla, jen jsem někomu zaplatila, aby to proved.“

„Zaplatila jsi až moc,“ vyplísnil ji Tonk Fah.

Tvor přidusal zpátky doprostřed pokoje. Nebyl nepřirozeně velký, ne jako Navrácený. Mohl to být normální, hodně svalnatý muž. Jen barva kůže, spolu s prázdnou tváří, ho odlišovala od živých.

„Ona ho koupila?“ zeptala se Vivenna. „Kdy? Teď někdy?“

„Ale ne,“ řekl Tonk Fah. „Už máme Trdlo několik měsíců.“

„Mít doma Neživého je užitečné,“ dodal Denth.

„A vy jste mi to neřekli?“ zeptala se Vivenna a bránila se propadnout panice. Nejdřív si musela poradit s městem, všemi jeho barvami a obyvateli. Pak dostala dávku nechtěného Dechu. A teď musela čelit téhle do nebe volající ohavnosti.

„Nepřišla na to řeč,“ pokrčil rameny Denth. „V T’Teliru je jich spousta.“

„Právě jsme mluvili o tom, jak tyhle věci zneškodníme,“ řekla Vivenna. „Ne, že se s nimi budeme kamarádit!“

„Mluvili jsme o tom, že zneškodníme některé,“ opravil ji Denth. „Princezno, Neživý je jako meč. Je to nástroj. Nemůžeme zničit všechny, kteří jsou ve městě, a ani o to nestojíme. Jde jen o ty, které využívají naši nepřátelé.“

Vivenna si opět sedla na zem. Neživý položil na podlahu poslední pytel a potom Fešanda ukázala do kouta. Trdlo tam přešel a zůstal stát, aby trpělivě čekal na další rozkazy.

„Tady,“ řekla Fešanda druhým dvěma a rozvázala neforemný pytel, „todle jste chtěli.“ Rozhrnula látku a odhalila kov, lesknoucí se uvnitř.

Denth se usmál a vstal. Kopnutím probudil Tonk Faha ? ten velký chlapík měl zvláštní schopnost ve vteřině usnout ? a přešel k pytli. Vytáhl z něho několik mečů, nových a lesklých, s dlouhými, tenkými čepelemi. Denth s jedním několikrát zkusmo mávl do vzduchu. Tonk Fah se také přišoural a vytahal řadu nebezpečně vyhlížejících dýk, několik kratších mečů a nakonec i nějaké kožené kazajky.

Vivenna seděla na zemi opřená o zeď a zhluboka dýchala, aby se uklidnila. Pokoušela se nebýt z Neživého, stojícího v koutě, tak ochromená. Jak to, že kolem něho mohli ostatní jen tak chodit a nebrat ho na vědomí? Byl tak nepřirozený, že se z toho uvnitř málem svíjela. Nakonec si toho Denth všiml. Řekl Tonk Fahovi, aby naolejoval čepele, a sedl si před Vivennu s rukama opřenýma o zem za sebou.

„Vy s tím Neživým budete mít problém, princezno?“ zeptal se.

„Ano,“ odvětila úsečně.

„Tak s tím budeme muset něco udělat.“ Podíval se jí přímo do očí. „Nemůžeme pracovat, když nám svážete ruce. Fešanda vynaložila spoustu úsilí, aby se naučila všechny Příkazy, kterými se Neživý ovládá, a to ani nemluvím o údržbě.“

„Vždyť ji nepotřebujeme.“

„Ale ano,“ řekl Denth, „potřebujeme ji. Princezno, vy jste si do tohohle města přinesla spoustu předsudků. Není na mně, abych vám říkal, jak se s nimi máte vypořádat. Já jsem jen váš zaměstnanec. Ale můžu vám říct, že nevíte ani polovinu věcí, které si myslíte, že víte.“

„Nejde o to, co si myslím, že vím, Denthe,“ pravila Vivenna. „Jde o to, v co věřím. Lidské tělo by se nemělo zneužívat tak, že ho přivedeme zpátky k životu, aby nám sloužilo.“

„Proč ne?“ zeptal se. „Vaše vlastní náboženství říká, že duše opouští tělo, když člověk umře. Mrtvola je jen odpad. Proč ho nevyužít?“

„Není to správné,“ opakovala Vivenna.

„Rodina toho mrtvého dostala za tělo dobře zaplaceno.“

„To je jedno,“ řekla Vivenna.

Denth se předklonil. „No tak fajn. Ale jestli pošlete Fešandu pryč, půjdeme všichni. Já vám vrátím peníze a vy si najmete jinou bandu osobních strážců.“

„Myslela jsem, že jste můj zaměstnanec,“ odsekla Vivenna.

„To jsem,“ odpověděl. „Ale výpověď můžu dát, kdy chci.“

Vivenna ztichla. Zašimralo ji v žaludku.

„Váš otec byl ochotný využít v této zemi prostředků, s nimiž nesouhlasil,“ navázal Denth. „Suďte ho, jestli chcete, ale řekněte mi jedno ? kdyby použití Neživých mohlo zachránit vaše království, kdo jste, abyste odmítla tu příležitost využít?“

„Proč vám na tom záleží?“ zeptala se Vivenna.

„Prostě nemám rád nedokončené věci.“

Vivenna uhnula pohledem.

„Podívejte se na to takhle, princezno,“ řekl. „Můžete pracovat s námi ? což vám dá příležitost, abyste nám vysvětlila svůj postoj, nebo dokonce změnila náš názor na věci, jako jsou Neživí nebo biochroma. Nebo nás můžete poslat pryč. Ale jestli nás odmítnete kvůli tomu, co se vám zdá nesprávné, nebude to povýšenost? Neříká se o tom něco v Pěti vizích?“

Vivenna se zakabonila. Jak to, že toho ví tolik o austrismu? „Budu o tom přemýšlet,“ slíbila. „Proč Fešanda přinesla všechny ty meče?“

„Budeme potřebovat zbraně,“ vysvětlil Denth. „Víte, to souvisí s tím násilím, o kterém jsme mluvili.“

„Vy jste žádné zbraně neměli?“

Denth pokrčil rameny. „Tonk má u sebe obyčejně klacek nebo nůž, ale v T’Teliru je meč nápadný. Někdy je lepší na sebe neupozorňovat. V tomhle směru je váš národ docela moudrý.“

„Ale teď…“

„Teď opravdu nemáme na vybranou,“ přerušil ji Denth. „Jestli budeme pokračovat podle Lemexova plánu, bude to nebezpečné.“ Nespustil z ní zrak. „To mi připomíná, že pro vás máme ještě další námět k přemýšlení.“

„Co?“

„Ty Dechy, co máte,“ objasnil Denth. „Je to nástroj, stejně jako Neživí. Já vím, že nesouhlasíte s tím, jak jste je získala. Ale faktem zůstává, že je máte. Když deset otroků umře, aby se vykoval meč, bude k něčemu dobré, když ten meč roztavíte a odmítnete ho používat? Nebo je lepší pokusit se jím zastavit lidi, kteří zlo způsobili jako první?“

„O čem to mluvíte?“ zeptala se Vivenna s nepříjemným pocitem, že to dobře ví.

„Měla byste se naučit ty Dechy používat,“ řekl Denth. „Tonk i já bychom určitě uvítali Probouzeče, který by nám kryl záda.“

Vivenna zavřela oči. Musel s tím přijít právě teď, hned potom, co zkomplikoval její názory ohledně Neživých? Čekala, že se v T’Teliru setká s nejistotou a s překážkami, ale nepředpokládala, že bude muset učinit tolik nesnadných rozhodnutí. A nečekala, že jimi ohrozí svou duši.

„Já se nestanu Probouzečem, Denthe,“ pravila tiše. „Prozatím mohu strpět toho Neživého. Ale Probouzet nebudu. Předpokládám, že si ty Dechy odnesu do hrobu, aby z nich už nikdo jiný neměl užitek. Říkejte si, co chcete, ale když si koupíte meč vykovaný zuboženými otroky, tak jenom podporujete ničemné obchodníky.“

Denth neodpověděl. Nakonec přikývl a vstal. „Šéfka jste vy a je to vaše království. Když nebudeme mít úspěch, tak to jediné, co ztratím já, je zaměstnavatel.“

„Denthe,“ oslovila ho Fešanda, která se k nim mezitím přiblížila. Na Vivennu se sotva podívala. „Mně se to nelíbí. Nelíbí se mi, že on se sem dostal dřív. Má Dech ? říká se, že vypadá, jako by dosáhl nejmíň na Čtvrtou úroveň. Možná na Pátou. Vsadím se, že je dostal od toho vzbouřence, Vahra.“

„Jak vůbec víš, že je to on?“ zeptal se Denth.

Odfrkla. „Všude se o tom mluví. V uličkách se občas najdou mrtví, co mají černotu kolem ran. Lidi ve městě si povídají o nějakém novém a mocném Probouzeči, co nosí meč s černým jílcem a stříbrnou pochvou. Je to Tax, určitě. Teď si říká jinak.“

Denth přikývl. „Vasher. To už používá nějakou dobu. Myslí si, že je vtipný.“

Vivenna se zamračila. Meč s černou rukojetí. Stříbrná pochva. Ten muž v aréně? „O kom to mluvíte?“

Fešanda se na ni nepřátelsky podívala, ale Denth jen pokrčil rameny. „O jednom našem… starém příteli.“

„Že je tady, to znamená potíže.“ Tonk Fah popošel k nim. „Tax za sebou obvykle nechává hodně mrtvol. Jeho motivy jsou zvláštní ? on nepřemýšlí tak jako jiní lidi.“

„Z nějakýho důvodu se zajímá o válku, Denthe,“ řekla Fešanda.

„Nechte ho být,“ obořil se na ně Denth. „Ještě byste mi ho přivedli do cesty moc brzy.“ Otočil se a lhostejně mávl rukou. Vivenna se dívala, jak odchází, a podle jeho chůze a úsečných pohybů poznala, že je rozčarovaný.

„Co je s ním?“ zeptala se Tonk Faha.

„Tax ? nebo bych asi měl říkat Vasher ? zabil před pár měsíci v Yarn Dredu našeho parťáka. Bývali jsme čtyři.“

„Nemělo se to stát,“ připojila Fešanda. „Arsteel byl v soubojích vynikající ?“

„Použil… ten svůj meč,“ zavrčel Tonk Fah.

„Arsteel neměl zčernalou ránu,“ řekla Fešanda.

„Tak to vyřízl,“ odsekl Tonk Fah s pohledem na Dentha, který si připínal meč k pasu. „Neexistuje způsob, jak by Vasher porazil Arsteela v souboji. To by nikdy nedokázal.“

„Já jsem toho Vashera viděla,“ řekla Vivenna.

Fešanda a Tonk Fah se prudce otočili.

„Byl včera u dvora,“ pokračovala. „Vysoký muž s mečem, jako jediný ze všech lidí. Ten meč měl černý jílec a stříbrnou pochvu. Muž vypadal ošuměle, nebyl učesaný, na tváři měl strniště a jeho šaty byly místy roztrhané. Místo opasku měl jen provaz. Pozoroval mě. Vypadal… nebezpečně.“

Tonk Fah tiše zaklel.

„To je on!“ zvolala Fešanda. „Denthe!“

„Co je?“ zeptal se Denth.

Fešanda ukázala na Vivennu. „Vasher je o krok před námi. Sledoval tady vaši princeznu. Zahlídla ho, jak ji šmíruje u dvora.“

„Barvy!“ zaklel Denth a zarazil soubojový meč do pochvy u pasu. „Barvy, barvy, barvy!“

„Co?“ Vivenna zbledla. „Třeba to byla jen náhoda. Třeba přišel, jen aby se podíval na zasedání.“

Denth potřásl hlavou. „U něho s žádnými náhodami počítat nemůžeme. Jestli vás pozoroval, tak se můžete vsadit o barvy, že přesně ví, kdo jste a odkud jste přišla.“ Pohlédl jí do očí. „A nejspíš vás chce zabít.“

Vivenna mlčela.

Tonk Fah jí položil ruku na rameno. „Neberte si to tak, Vivenno. Nás chce taky zabít. Aspoň jste mezi svými.“

20

Poprvé za několik týdnů, které strávila v paláci, stála Siri přede dveřmi Božího krále a necítila se ani unavená, ani vystrašená.

Modroprstý si dnes kupodivu nic do knihy nečmáral. Tiše, s nerozluštitelným výrazem ve tváři ji pozoroval.

Siri se málem pro sebe usmála. Dny, kdy musela strnule klečet na podlaze a přemáhat bolesti zad, skončily. Skončily dny, kdy musela usínat na mramoru a jediné pohodlí jí poskytovaly odhozené šaty. Od chvíle, kdy se minulý týden odvážila vlézt do postele, spala každou noc dobře, v teple a v pohodlí. A Boží král se jí ani jednou nedotkl.

Hezky si to zařídila. Kněží, zřejmě spokojení, že vykonává svou manželskou povinnost, ji nechávali na pokoji. Už se nemusela před nikým svlékat a začínala se orientovat ve společenských vztazích v paláci. Dokonce navštívila několik dalších schůzí parlamentu, ale s Navrácenými se stále ještě nestýkala.

„Královská Choti,“ řekl Modroprstý tiše.

Otočila se k němu a zdvihla obočí.

Neklidně přešlápl. „Vy… jste přišla na to, jak přimět krále, aby odpověděl na vaše sbližovací pokusy?“

„To se to rozneslo, co?“ odpověděla prostořece a zadívala se zpět na dveře. V duchu se široce usmála.

„To tedy ano, Královská Choti,“ souhlasil Modroprstý a zespodu poklepal na svou knihu. „Ale ví o tom jen ti, kdo žijí v paláci, samozřejmě.“

To je dobře, pomyslela si Siri a podívala se stranou.

Modroprstý nevypadal, že je rád.

„Co se děje?“ zeptala se. „Jsem mimo nebezpečí. Kněží si můžou přestat dělat starosti o dědice.“ Aspoň na několik měsíců. Nakonec mě začnou podezřívat.

„Královská Choti,“ ostře sykl Modroprstý, „právě vykonávat povinnost Královské Choti je to nebezpečí!“

Zamračeně se na něho podívala. Písař stále nervózně poklepával na svou knihu. „Ach bohové, bohové, bohové…“ šeptal si pro sebe.

„Cože?“ zeptala se.

„To bych neměl říkat.“

„Tak proč jste o tom vůbec začal mluvit? Vážně, Modroprstý, jdete mi na nervy. Začínám být zmatená a mohla bych se začít vyptávat ?“

„Ne!“ řekl Modroprstý ostře, podíval se přes rameno a přikrčil se. „Královská Choti, nesmíte mluvit s ostatními o mých obavách. Jsou vlastně hloupé, nestojí za to, abychom s nimi obtěžovali další lidi. Jen…“

„Co?“

„Vy mu nesmíte porodit dítě,“ pravil Modroprstý. „V tom je to nebezpečí, jak pro vás, tak pro Božího krále. Tohle všechno… všechno tady v paláci… není, jak se zdá.“

„To říkají všichni,“ obořila se na něj. „Když to není, jak se zdá, tak mi konečně prozraďte, jak to je.“

„To není třeba,“ řekl Modroprstý. „A už o tom nikdy nebudu mluvit. Po dnešní noci budete docházet do ložnice sama ? už jste přece ten proces pochopila. Prostě počkejte asi tak sto úderů srdce poté, co vás služky pustí ze šatny.“

„Musíte mi to říct!“ naléhala Siri.

„Královská Choti,“ naklonil se k ní Modroprstý, „radím vám, abyste mluvila potichu. Nevíte, kolik se tady v paláci pohybuje zájmových skupin. Já jsem členem mnoha z nich a jediné neuvážené slovo z vaší strany by mohlo znamenat… ne, by znamenalo mou smrt. Rozumíte mi? Dokážete mi rozumět?“

Zaváhala.

„Neměl bych kvůli vám dávat svůj život v nebezpečí,“ pokračoval. „Ale na tomhle uspořádání jsou věci, s nimiž nesouhlasím. A proto vás varuji, nedávejte Božímu králi dítě. Jestli chcete vědět víc, studujte vlastní dějiny. Upřímně řečeno, myslel jsem si, že sem přijedete trochu lépe připravená.“

A s těmito slovy ji nervózní muž opustil.

Siri potřásla hlavou, pak vzdychla, otevřela dveře a vstoupila do komnaty Božího krále. Zavřela za sebou a pohlédla na něj ? jako vždy ji pozoroval. Svlékla si šaty, ale košilku si nechala. Přešla k posteli a posadila se na ni, počkala několik minut a pak v pokleku začala se svým poskakovacím a sténacím představením. Někdy ho obměňovala, používala různé rytmy, intenzitu, hlasitost, byla zkrátka kreativní.

Když skončila, zabalila se do přikrývek, položila hlavu na polštář a přemýšlela. Modroprstý už nemohl být tajuplnější, pomyslela si nespokojeně. Všechno, co mladičká Siri věděla o politických intrikách, jí říkalo, že lidé se chovají zákeřně a nevypočitatelně, jen aby se chránili před následky svých činů.

Studujte dějiny…

To znělo podivně. Kdyby se dala tajemství tak snadno odhalit, proč by byla nebezpečná?

Ale když o tom tak přemýšlela, stejně byla Modroprstému vděčná. Jeho váhavost mu nemohla zazlívat. Pravděpodobně už tak riskoval víc, než měl. Bez něho by ani nevěděla, že je v nebezpečí.

Svým způsobem pro ni představoval jediného přítele v celém městě. Přivedli ji sem z jiné země, ležící zcela ve stínu krásného, hrdého Hallandrenu. Člověk, který…

Myšlenky se jí rozprchly, když ji zaplavil zvláštní pocit. Otevřela oči.

Někdo se nad ní ve tmě tyčil.

Siri bezděky vykřikla. Boží král uskočil a klopýtl. S bušícím srdcem se Siri posunula na posteli dál a přitáhla si pokrývku k tělu ? ačkoli to bylo samozřejmě směšné gesto, protože ji tolikrát viděl neoblečenou.

Boží král tam stál ve svém černém oděvu a ve skomírajícím světle z krbu vypadal nejistě. Nikdy se svých služek nezeptala, proč král nosí černou. Byla by si myslela, že dává přednost bílé, kterou mohl tak působivě měnit svou biochromou.

Siri chvilku seděla s pokrývkami přitaženými k tělu, a pak se přinutila ke klidu. Nebuď hloupá, řekla si. Nikdy ti ani trochu neublížil.

„To je v pořádku,“ řekla tiše. „Jen jste mě vylekal.“

Pohlédl na ni. Siri si s ohromením uvědomila, že to je poprvé od jejího výbuchu před týdnem, co ho oslovila. Teď, když stál, mohla si ho lépe prohlédnout. Vypadal… jako hrdina. Vysoký, se širokými rameny, vznešený jako socha. Měl lidské proporce, ale jaksi impozantnější. Opatrně, s větší nejistotou, než by byla očekávala od muže s titulem Boží král, přistoupil zpátky k posteli a posadil se na její okraj.

Pak se dotkl své košile a vyhrnul si ji.

Ach, Austre, pomyslela si vyděšeně. Ach bože, pane barev! Takže je to tu! Nedokázala potlačit chvění. Byla až do teď přesvědčená, že je v bezpečí. Nemělo se jí to stát! Nedokáže to!

Nemůžu to udělat! Nemůžu ?

Boží král zpod své košile něco vytáhl, a pak ji zase spustil. Siri seděla téměř bez dechu a jen pomalu si uvědomovala, že král zůstává bez hnutí na svém místě. Uklidnila se a vrátila vlasům jejich barvu. Boží král položil předmět na postel a ve světle ohně Siri spatřila, že je to… kniha. Blesklo jí hlavou studování dějin, o němž se zmínil Modroprstý, ale rychle ten nápad zavrhla. Podle názvu na hřbetu to byla kniha pohádek pro děti.

Boží král na svazku spočinul prsty a pak ho jemně rozevřel na první straně. Bělost pergamenu se lámala silou jeho biochromy a vyzařovala duhové barvy. Text to nenarušilo a Siri se pomaloučku přiblížila a podívala se na slova.

Pak pohlédla zpátky na Božího krále. Zdálo se, že jeho obličej není tak upjatý jako jindy. Pohybem hlavy ukázal na stránku a prstem na první slovo.

„Chcete, abych vám to přečetla?“ zeptala se Siri šeptem s ohledem na kněze, kteří mohli naslouchat.

Boží král přikývl.

„Stojí tu ‚Pohádky pro děti‘,“ řekla Siri zmateně.

Otočil knihu a podíval se na ni sám. Zamyšleně si přejel bradu.

O co tu jde? pomyslela si. Nevypadalo to, že by se s ní chtěl vyspat. Čekal, že mu místo toho bude předčítat pohádky? Nedokázala si představit, že by žádal něco tak dětinského.

„Pohádky?“ zeptala se.

Ukázal na slovo. Siri se podívala zblízka a pokusila se v knize najít nějaký skrytý význam nebo tajuplný text. Vzdychla a podívala se na krále. „Proč mi to prostě neřeknete?“

Nepromluvil, ale naklonil k ní hlavu. Pak otevřel ústa. Ve slabém světle ohně z krbu to Siri spatřila. Austre!

Boží král Hallandrenu neměl jazyk.

Jen pahýl. Sotva ho zahlédla, i když se dívala zblízka. Něco se mu stalo, při nějaké nehodě o něj přišel. Nebo… mu ho vyřízli schválně? Proč by kdokoli zbavil svého krále jazyka?

Odpověď ji napadla téměř okamžitě.

Biochromatický Dech, uvědomila si se vzpomínkou na lekce učitelů z dětství, dávno zasuté v paměti. Aby člověk Probudil věc, musí jí dát Příkaz. Slova musí být pronesena jasným, čistým hlasem. Není možné vyslovovat nezřetelně, to by Dech nefungoval.

Boží král pohlédl stranou. Zdálo se, že se stydí. Vzal knihu, podržel si ji na prsou a vstal.

„Ne, prosím,“ zašeptala Siri a posunula se k němu. Vztáhla ruku a dotkla se jeho paže.

Boží král se nepohnul. Siri svou ruku okamžitě stáhla. „Nechtěla jsem se zatvářit tak nepříjemně,“ řekla, stále šeptem. „To nebylo kvůli… vašim ústům. Bylo to proto, že jsem si uvědomila, co vám zřejmě udělali.“

Boží král si ji prohlédl, a pak se zvolna opět posadil. Sedl si dost daleko na to, aby se nedotýkali, a ona po něm už ruku nevztáhla. Ale král opatrně, téměř s úctou položil knihu zpátky na postel. Opět ji otevřel na první straně a téměř prosebně se na Siri podíval.

„Vy neumíte číst, že?“ zeptala se Siri.

Potřásl hlavou.

„To je to tajemství,“ zašeptala. „Ta věc, která Modroprstého tak děsí. Vy nejste král, vy jste loutka! Figurka. Vaši kněží vás předvádějí v průvodech, protože máte biochromatickou auru tak silnou, že lidé v úžasu padají na kolena. Ale vzali vám jazyk, abyste ji nikdy nemohl použít, a ani vás nenaučili číst, abyste se nedozvěděl příliš mnoho z knih anebo se nenaučil komunikovat s ostatními.“

Seděl na posteli s odvráceným zrakem.

„A to všechno, aby vás měli pod kontrolou.“ Není divu, že Modroprstý je tak vyděšený. Když dokázali udělat tohle svému vlastnímu bohu… tak my ostatní pro ně neznamenáme vůbec nic.

Teď dávalo smysl, proč tak neústupně trvali na tom, že s králem nesmí mluvit, dokonce ho ani líbat. Už věděla, proč ji tak nesnášejí. Obávali se toho, že někdo bude trávit čas s Božím králem o samotě. Mohla by zjistit pravdu.

„Je mi to líto,“ zašeptala.

Potřásl hlavou, a pak se jí podíval do očí. Měl ve svém zraku sílu, kterou by nečekala u muže, jehož zjevně drželi v ústraní. Nakonec sklopil oči a ukázal prstem na text na stránce. Vlastně na první písmeno.

„To je písmeno šaš,“ usmála se Siri. „Můžu vás je naučit všechna, jestli chcete.“

Kněží si dělali starosti právem.

21

Vasher stál na vrcholku paláce Božího krále a pozoroval slunce zapadající nad dešťovým pralesem na západě. Zářilo mezi mraky a jeho krásné, jasně červené a oranžové paprsky barvily stromy do ruda. Pak slunce zmizelo a barvy vybledly.

Říkalo se, že než člověk zemře, jeho biochromatická aura zazáří s náhlou intenzitou. Jako srdce vydávající svůj poslední tlukot, jako poslední vlna, než ustoupí příliv. Vasher to viděl, ale ne pokaždé, když někdo zemřel. Stávalo se to zřídka, podobně jako dokonalý západ slunce.

Působivé, poznamenal Noční děs.

Západ slunce? zeptal se Vasher.

Ano.

Vždyť ho nemůžeš vidět, řekl meči.

Ale cítím, jak ho vidíš ty. Šarlatový. Jako krev ve vzduchu.

Vasher neodpověděl. Meč neměl zrak. Ale se svou mocnou, pokřivenou biochromou dokázal vnímat život a lidi. Noční děs byl vytvořen, aby obojí chránil. Bylo zvláštní, jak snadno a rychle se mohla ochrana změnit ve zkázu. Vasher někdy přemýšlel o tom, jestli to vlastně není jedno a totéž. Když chráníte rostlinu, ničíte škůdce, kteří ji potřebují k životu. Když chráníte dům, ničíte rostliny, které by mohly žít v půdě na jeho místě.

Když chráníte člověka, musíte žít se zkázou, kterou způsobí jeho jednání.

I když už byla tma, Vasherův smysl pro vycítění života byl stále silný. Vzdáleně vnímal trávu rostoucí dole a věděl, jak je vysoko. Kdyby měl víc Dechu, asi by dokázal vnímat i lišejník na palácových kamenech. Klekl si, položil jednu ruku na nohavici kalhot a druhou na kámen.

„Dej mi sílu,“ Přikázal a Dýchl. Jeho nohavice ztuhla a z černého kamene vedle něho zmizel ostrůvek barvy. Černá je také barva. Než se stal Probouzečem, nikdy o tom neuvažoval. Střapce na manžetách jeho kalhot ztuhly a omotaly se mu kolem kotníků. Když takhle klečel, mohly se mu obtočit i kolem chodidel.

Vasher si položil ruku na rameno košile, dotkl se dalšího kousku mramoru a v duchu si vytvářel obraz. „Na mé zvolání staň se mými prsty a stiskem,“ Přikázal. Košile se zachvěla a pár střapců se omotalo kolem jeho zápěstí. Bylo jich pět, jako jeho prstů.

Byl to obtížný Příkaz. Vyžadoval k Probuzení daleko víc Dechu, než se mu líbilo ? zbývající Dech mu sotva poskytoval Druhou úroveň ? a vizualizovat Příkaz vyžadovalo značnou praxi. Ale prsty ze střapců za to stály, ukázalo se, že jsou nesmírně užitečné, a Vasher by se bez nich do svých nočních aktivit pouštěl jen nerad.

Vstal a napřímil se. Prohlédl si dvě šedé jizvy na jinak dokonale černém mramoru paláce. Usmál se, když si představil rozhořčení kněží, až je objeví.

Vyzkoušel sílu svých nohou, sevřel Noční děs do dlaně a opatrně vykročil z palácové zdi do vzduchu. Spadl asi o tři metry níž ? palác byl postavený z masivních kamenných bloků ve tvaru příkré pyramidy. Tvrdě přistál na dalším bloku, ale jeho Probuzený oděv pohltil větší část otřesu jako druhá, vnější kostra. Vstal, pokývl si a pak seskákal po dalších stupních pyramidy.

Nakonec přistál na měkké trávě na severní straně paláce poblíž zdi obklopující celé prostranství. Přikrčil se a tiše se rozhlížel.

Slídíš, Vashere? zeptal se Noční děs. Jako slídič jsi vážně hrozný.

Vasher neodpověděl.

Měl bys zaútočit, řekl Noční děs. V tom jsi dobrý.

Jen chceš předvést, jak jsi silný, pomyslel si Vasher.

To ano, odpověděl meč. Ale stejně musíš uznat, že neumíš slídit.

Vasher si meče nevšímal. Osamělý muž v otrhaném šatě potulující se mezi paláci bohů s mečem by byl podezřelý. Prozkoumal okolí. Vybral si noc, kdy bohové neplánovali žádnou velkou oslavu na nádvoří, ale mezi paláci se i tak pořád pohybovaly malé skupinky kněží, hudebníků a sloužících.

Jsi si jistý, že je to pravda? ozval se Noční děs. Protože, mám-li být upřímný, já těm kněžím za mák nevěřím.

On není kněz, pomyslel si Vasher. Opatrně se kradl hvězdnou nocí, držel se ve stínech pod převisem stěny. Jeho kontakt ho varoval, aby se držel stranou od paláců vlivných bohů jako Aurora nebo Zvěstovatel klidu. A také mu řekl, že paláce méně významných bohů, jako byli Světlo daru nebo Touha po míru, by jeho účelům nevyhovovaly. Místo nich tedy Vasher vyhledal domov Hvězdy slitování, Navrácené, o níž se vědělo, že se politice věnuje, a přitom nepatří k nejmocnějším.

Dnes večer se její palác zdál poměrně setmělý, ale stráže tam stejně budou zevlovat. Všichni hallandrenští Navrácení měli nadbytek služebnictva. Vasher hned také objevil na hlídce u dveří dva strážné. Měli na sobě výstřední uniformy dvorních sluhů ve žluté a zlaté, barvách jejich velitelky.

Muži nebyli ozbrojení. Kdo by se odvážil napadnout domov Navrácené? Trčeli tam jen proto, aby ji lidé neobtěžovali, když spí. Stáli u svých luceren, bdělí a ostražití, ale spíš jen, aby byli všem na očích, než pro co jiného.

Vasher schoval Noční děs pod plášť, pak vyšel ze stínů a starostlivě se rozhlížel ze strany na stranu. Něco si pro sebe nezřetelně mumlal. Nahrbil se, aby lépe zakryl velký meč.

Ale prosím tě, ohradil se Noční děs rázně. Převlékáš se za blázna? Myslel jsem, že jsi chytřejší.

To vyjde, pomyslel si Vasher. Tohle je Boží dvůr. Nic nepřitahuje blázny víc než vyhlídka na setkání s božstvem.

Oba strážní vzhlédli, když spatřili, jak se k nim blíží, a nezdálo se, že by je to překvapilo. Nejspíš museli s pomatenci jednat každičký den své profesionální kariéry. Vasher viděl některé takové typy ve frontách na petice Navráceným.

„Tak moment,“ řekl jeden z mužů, když Vasher přišel blíž. „Jak ses sem dostal?“

Vasher k nim přistoupil a mumlal něco o tom, že musí mluvit s bohyní. Druhý muž mu položil ruku na rameno. „Tak pojď, kamaráde. Dovedeme tě zpátky k bráně a podíváme se, jestli není v okolí nějaký útulek, kde bys mohl přenocovat.“

Vasher zaváhal. Laskavost? To bylo něco, s čím nepočítal. Teď se cítil malinko provinile kvůli tomu, co musí udělat.

Mávl rukou a dvakrát zakroutil palcem, aby dlouhé střapce na jeho košili mohly napodobit pohyby jeho skutečných prstů. Sevřel ruku v pěst. Střapce vyrazily kupředu a omotaly se kolem krku prvního strážce.

Překvapený muž vydal tichý sten. Než mohl druhý strážný zareagovat, Vasher vytáhl Noční děs a udeřil ho jílcem do břicha. Muž klopýtl a Vasher mu podrazil nohy. Botou mu zvolna, ale pevně přimáčkl krk. Strážný se kroutil, ale Vasher měl v nohou Probuzenou sílu.

Dlouhou chvíli tam Vasher stál, zatímco oba muži zápasili, ale ze škrtícího sevření se nedokázali vymanit. O něco později Vasher jednomu muži sundal nohu z krku, pak položil druhého na trávu, dvakrát zakroutil palcem a uvolnil střapce.

Moc jsi mě nevyužil, řekl Noční děs uraženě. Mohl jsi použít mě. Jsem lepší než košile, u barev, jsem meč.

Vasher jeho poznámky ignoroval a dál zkoumal tmavý prostor, aby zjistil, jestli ho někdo nezpozoroval.

Já jsem opravdu lepší než košile. Byl bych je zabil. Hele, ještě dýchají. Ta košile nemá páru o řemesle.

O to šlo, pomyslel si Vasher. Mrtvoly jsou na obtíž víc než lidi, které jen srazíš k zemi.

To bych taky uměl, zareagoval Noční děs pohotově.

Vasher potřásl hlavou a vplížil se do budovy. Paláce Navrácených sestávaly zpravidla jen z otevřených místností s barevnými závěsy místo dveří. Tenhle nebyl výjimkou. V Hallandrenu bylo tak teplé podnebí, že palác mohl být otevřený pořád.

Vasher nešel do ústředních pokojů, ale zůstal v obvodové chodbě pro služebnictvo. Jestli informátor mluvil pravdu, tak to, co chtěl, se nacházelo na severovýchodní straně budovy. Během chůze si odmotal provaz svinutý kolem pasu.

Opasky jsou taky úplně k ničemu, řekl Noční děs. Neumí ?

V té chvíli se zpoza rohu vynořila přímo před Vasherem skupina čtyř sluhů. Vasher sebou trhl, ale vlastně ho to zase tolik nepřekvapilo.

Úlek sluhů trval o poznání déle. Ve zlomku vteřiny Vasher práskl lanem kupředu. „Drž,“ Přikázal, a zbavil se tím většiny svého zbývajícího Dechu. Provaz se omotal kolem paže jednoho ze sluhů, ačkoli Vasher mířil na krk. Zaklel a trhl mužem k sobě, ten vykřikl a Vasher jím smýkl do kouta. Ostatní se otočili s přáním co nejrychleji zmizet.

Druhou rukou Vasher vytáhl Noční děs.

Ano! pomyslel si meč vzrušeně.

Vasher nevytasil meč z pochvy, prostě ho jenom hodil před sebe. Zbraň sklouzla po podlaze a zastavila se před zbývajícími třemi muži. Jeden z nich strnul, jako by do něj uhodilo, a zíral na meč. Váhavě, s odvrácenýma očima, po něm sáhl.

Druzí dva se dali na útěk s pokřikem, že v paláci je vetřelec.

Barvy! pomyslel si Vasher. Trhl provazem, a ten podrazil prvnímu sluhovi nohy. Když se muž pokoušel postavit, Vasher se vrhl kupředu a přivázal muži ruce k tělu. Zbývající sluha stál stranou a nevšímal si ani Vashera, ani svého druha. Oči se mu leskly, když zvedal Noční děs. Rozepnul sponu na rukojeti a chystal se meč vytasit.

Jakmile však vysunul první milimetry čepele z pochvy, začal se z meče valit tmavý, téměř tekutý kouř. Částečně klesal k zemi, ale jeho úponky vystřelily vzhůru, obalily se kolem mužovy paže a vysály mu všechnu barvu z kůže.

Vasher vykopl a svou Probuzenou nohou srazil muže k zemi, čím ho přinutil Noční děs pustit. Prvního sluhu nechal svíjet se v provazech, pak popadl muže, který vzal meč, a narazil mu hlavou do zdi.

Celý zadýchaný sebral Noční děs, zastrčil jej do pochvy a zapnul sponu. Pak sáhl po provazu omotaném kolem zmateného sluhy. „Tvůj Dech k mému,“ pravil, aby získal zpátky svůj Dech z lana, a nechal svázaného muže ležet.

Nenechal jsi mě ho zabít, řekl Noční děs otráveně.

Ne, souhlasil Vasher. Mrtvoly, pamatuješ?

A… dva mi utekli. To není správné.

Nemůžeš pokoušet srdce čistých lidí, Noční děse. Ale tohle mohl meči vysvětlovat horem dolem, bylo zřejmě nad jeho schopnosti tomu porozumět.

Vasher se rychle rozběhl chodbou. Potřeboval se dostat už jen o kousek dál, ale všude teď slyšel poplašné výkřiky a volání o pomoc. Vůbec netoužil bojovat s armádou sluhů a vojáků. Nejistě se v prázdné chodbě zastavil. Mimoděk si všiml, že Probuzením lana nechtěně odbarvil své boty a plášť ? jediné kusy oděvu, které samy nebyly Probuzené.

Šedé oblečení okamžitě prozradí, kdo je. Ale z pomyšlení, že by to vzdal, se mu dělalo nanic. Vztekle zaskřípal zuby a udeřil pěstí do zdi. Tohle přece mělo jít mnohem snáz.

Říkal jsem ti, že neumíš slídit, zhodnotil situaci Noční děs.

Drž zobák, pomyslel si Vasher, odhodlaný ještě se o něco pokusit. Sáhl do váčku u pasu a vytáhl z něj malý předmět ? mrtvou veverku.

Fuj, vyjekl Noční děs a zafuněl.

Vasher si klekl a položil na zvíře ruku.

„Probuď se mým Dechem,“ Přikázal, „služ mým potřebám, žij na můj Příkaz a mé slovo. Spadlé lano.“

Poslední slova, spadlé lano, byla bezpečnostní fráze. Vasher mohl zvolit cokoli, ale vyslovil první věc, která mu přišla na mysl.

Z jeho Dechu se jeden osvobodil a vnikl do tělíčka. Veverka sebou začala škubat. Tohle byl Dech, který Vasher už nikdy nezíská zpátky, protože Neživý se dal vytvořit jen natrvalo. Veverka ztratila veškerou barvu a vybledla do šeda ? Probuzení použilo barvy tělíčka k provedení transformace. Veverka byla původně stejně šedá, takže rozdíl byl sotva viditelný. Proto je Vasher tak rád používal.

„Spadlé lano,“ řekl tvorovi, který se na něj díval šedivýma očima. Mohl teď dát tvorovi Příkaz, podobně jako když prováděl standardní Probuzení. „Dělej hluk. Běhej kolem. Kousni každého, kdo nejsem já. Spadlé lano.“ Druhé použití bezpečnostní fráze ukončilo vnímání tvora, takže už mu nikdo nemohl nic Přikázat.

Veverka vyskočila a pelášila chodbou směrem k průchodu, kudy předtím utekli sluhové. Vasher vstal a také se rozběhl ? doufal, že veverka odvrátí pozornost a získá mu čas. A také ano, po několika minutách uslyšel za dveřmi výkřiky, následované řinčením a jekotem. Neživí se dali těžko zastavit, zvlášť ti čerství, kteří měli přikázáno kousat.

Vasher se usmál.

Mohli jsme je přemoct, řekl Noční děs.

Vasher pospíchal k místu, které mu popsal jeho informátor. Bylo označené prasklým prknem ve stěně, což vypadalo jako normální opotřebení. Vasher doufal, že jeho informátor nelhal. Sehnul se, prohledal podlahu okolo, a když našel skrytou závoru, vydechl úlevou.

Zatáhl za ni a objevily se padací dveře. Paláce Navrácených měly údajně jen jedno poschodí, ale to vůbec nebyla pravda. Usmál se.

Co když z toho tunelu není druhý východ? zeptal se Noční děs, když se Vasher spustil dírou dolů v důvěře, že jeho Probuzené oblečení zmírní pád.

Tak potom zřejmě budeš muset zabít opravdu hodně lidí, pomyslel si Vasher. Ale informace byly zatím spolehlivé a on měl dojem, že zbytek bude stejný.

Vypadalo to, že kněží Duhových tónů něco skrývají před zbytkem království. A před svými bohy.

22

Temný mrak, bůh bouřek, si vybral z police jednu z dřevěných koulí a potěžkal ji v ruce. Byla vyrobená tak, aby odpovídala jeho dlani, a uprostřed byla zatížená olovem. Tmavomodrá koule měla po obvodu rýhy.

„Sdružená koule?“ zeptal se Požehnaný život. „To je odvážné.“

Temný mrak se ohlédl na malou skupinu bohů za sebou. Byl mezi nimi i Hymnus, upíjející sladký pomerančový nápoj vylepšený nějakým alkoholem. Uplynulo několik dní od toho rána, kdy ho Llarimar přemluvil, aby vstal, ale pořád ještě nedospěl k žádnému rozhodnutí, co by měl dělat dál.

„Ano, je to smělý tah,“ řekl Temný mrak, vyhodil kouli do vzduchu a zase ji chytil. „Pověz mi, Hymne Smělý, žehnáš mému hodu?“

Oba další bohové se zasmáli. Sešli se tu ke hře čtyři. Temný mrak měl na sobě jako obvykle zelenou a zlatou róbu, která mu splývala po jednom rameni, obtáčela se kolem pasu a spadala dolů, kde končila těsně nad koleny. Oděv, navržený podle oblečení bájných Navrácených ze starodávných obrazů, odhaloval jeho vypracované svaly a božskou postavu. Stál na kraji balkonu, protože byl na řadě, aby házel.

Za ním seděli tři další. Hymnus vlevo a Požehnaný život, bůh uzdravování, uprostřed. Hlasatel pravdy, bůh přírody, seděl ve svém zdobném plášti a kaštanovobílé uniformě úplně vpravo.

Všichni tři bohové byli variací na jedno téma. Kdyby je Hymnus dobře neznal, těžko by je od sebe odlišoval. Všichni měřili přes dva metry a jejich svaly by jim každý smrtelník záviděl. Pravda, Požehnaný život měl hnědé vlasy, Temný mrak světlé a Hlasatel pravdy černé. Ale všichni tři měli tytéž rysy obličeje s hranatou bradou, stejný dokonalý účes a jakýsi vrozený, jemný půvab na znamení toho, že jsou Navrácená božstva. Doopravdy se od sebe vlastně lišili jen oblečením.

Hymnus upil ze svého nápoje. „Jestli žehnám tvému hodu, Temný mraku?“ zeptal se. „Copak spolu nesoutěžíme?“

„Asi jo,“ řekl bůh a pohazoval koulí v ruce.

„Tak proč bych ti měl žehnat, když házíš proti mně?“

Temný mrak se jen zlomyslně uculil, pak švihl paží dozadu a mrštil koulí přes nádvoří. Koule dopadla, nadskočila a kutálela se po trávě, dokud se nezastavila. Tato část dvora byla uspořádána jako veliká hrací plocha. Jednotlivé dráhy oddělovala lana natažená mezi kůly. Podél nich pobíhali kněží a sluhové, dělali si poznámky a sledovali skóre, aby to nemuseli dělat bohové. Tarachin byla složitá hra, kterou hráli jen bohatí. Hymnus se nikdy neobtěžoval naučit se její pravidla.

Hra mu připadala zábavnější, když vůbec nevěděl, co dělá.

Další hod byl jeho. Vstal a vybral si z police dřevěnou kouli v barvě svého nápoje. Vyhodil oranžovou kouli do vzduchu, chytil ji a pak, aniž by se díval, kam míří, ji hodil na hřiště. Silou jeho dokonalého těla koule letěla mnohem dál, než by správně měla. To byl částečně důvod, proč bylo hřiště tak velké. Muselo být vybudované v božském měřítku, a když bohové hráli, potřebovali zvýšenou perspektivu z balkonu, aby vůbec na hru viděli.

Tarachin byla údajně jedna z nejobtížnějších her na světě. Hodit kouli správně vyžadovalo sílu, vědět, kam ji umístit, chtělo důvtip, a udělat to s potřebnou přesností zase koordinaci. Bylo také třeba rozumět strategii, aby si hráč vybral správnou kouli a promyšleným hodem ovládl hřiště.

„Čtyři sta třináct bodů,“ ohlásil sluha poté, co mu písaři sledující hru dole sdělili počet.

„Další úžasný hod,“ řekl Hlasatel pravdy a zavrtěl se na svém dřevěném lehátku. „Jak to děláš? Nikdy by mě nenapadlo použít na takovýhle hod reverzní kouli.“

Těm oranžovým se říká reverzní? podivil se Hymnus a vrátil se na své místo. „Musíš prostě rozumět situaci na hřišti,“ pravil sebejistě, „a vědět, co si myslí koule. Pronikni do ní a uvažuj stejně jako ona.“

„Uvažovat jako koule?“ opáčil Požehnaný život a vstal. Měl na sobě volný šat ve svých barvách, modré a stříbrné. Vybral si z police zelenou kouli a chvilku na ni zpytavě hleděl. „Jak uvažuje zelená koule?“

„Dokola, řekl bych,“ odpověděl Hymnus lehkomyslně. „A to je náhodou i můj oblíbený způsob. Proto jsem asi v téhle hře tak dobrý.“

Požehnaný život se zamračil a otevřel ústa k odpovědi. Nakonec je ale zase zavřel, Hymnova poznámka ho zřejmě zmátla. Božský stav naneštěstí nezlepšoval spolu s fyzickými kvalitami i mentální. Hymnovi to nevadilo. Z jeho hlediska skutečný zážitek z tarachinu neměl vůbec nic společného s tím, kde přistávaly koule.

Požehnaný život hodil a posadil se. „Stejně ti ale musím říct, Hymne,“ prohodil s úsměvem, „že tvoje přítomnost je někdy vyčerpávající. To myslím jako kompliment.“

„Ano.“ Hymnus se napil. „Podivuhodně v tomto směru připomínám komára. Hlasateli pravdy, nejsi na řadě?“

„Ne, vlastně jsi ty,“ řekl Temný mrak. „Posledním hodem jsi udělal královský pár, nepamatuješ se?“

„Ach ano, jak jsem mohl zapomenout.“ Hymnus vstal. Vzal si další kouli, hodil ji přes rameno na trávník a zase si sedl.

„Pět set sedm bodů,“ ohlásil kněz.

„Teď už se vytahuješ,“ řekl Hlasatel pravdy.

Hymnus neodpověděl. Podle něj se tím vyjevoval zásadní nedostatek téhle hry, že ten, kdo o ní věděl nejméně, v ní byl obyčejně nejlepší. Nicméně pochyboval, že ostatní by měli stejný názor. Všichni tři brali své sportování velmi vážně a hráli každý týden. Bylo toho požehnaně málo, co jinak mohli se svým časem dělat.

Hymnus je podezříval, že ho zvou jen proto, aby si konečně dokázali, že ho zvládnou porazit. Kdyby pochopil pravidla, záměrně by se snažil prohrávat, aby na něj už nenaléhali, že s nimi musí hrát. Ale bavilo ho, jak je jeho vítězství rozčilovala, i když to nedávali znát a samozřejmě s ním vždycky jednali s dokonalou zdvořilostí. Každopádně za těchto okolností pochyboval, že by prohrál, i kdyby chtěl. Bylo dost obtížné prohrát ve hře, ve které jste neměli ani stín tušení, co dělat, abyste ji vyhráli.

Hlasatel pravdy se konečně napřáhl k hodu. Vždycky nosil oblečení ve vojenském stylu a kaštanová s bílou mu velice slušely. Hymnus měl podezření, že na něj Hlasatel pravdy žárlí, protože zatímco Hymnus dostal jako svou povinnost u dvora opatrovat Příkazy Neživým, jemu dali jen hlas při rozhodování o obchodu s jinými královstvími.

„Slyšel jsem, že jsi před několika dny mluvil s královnou, Hymne,“ řekl Hlasatel pravdy a hodil.

„Ano, mluvil,“ přitakal Hymnus a opět se napil. „Musím říct, že byla neobyčejně příjemná.“

Temný mrak se tiše zasmál, zřejmě měl dojem, že to byla sarkastická poznámka ? což bylo trochu mrzuté, protože Hymnus to myslel upřímně.

„Celý dvůr je na nohou,“ prohodil Hlasatel pravdy. Otočil se, odhodil plášť a opřel se o zábradlí. Čekal, až mu sluhové oznámí jeho skóre. „Dá se říct, že Idrisané porušili smlouvu.“

„Poslali nesprávnou princeznu,“ souhlasil Požehnaný život. „To nám dává příležitost.“

„Ano,“ řekl Hlasatel pravdy zamyšleně, „ale k čemu?“

„K útoku,“ odvětil Požehnaný život svým obvyklým neproniknutelným tónem. Druzí dva se na něj zaraženě podívali.

„Můžeme získat daleko víc než to, Požehnaný živote.“

„Ano.“ Temný mrak nedbale otáčel sklenicí se zbytkem vína. „Mé plány se už začaly uskutečňovat.“

„A jaké plány to jsou, božský bratře?“ zeptal se Hlasatel pravdy.

Temný mrak se usmál. „Přece vám nezkazím překvapení.“

„To záleží na tom,“ řekl Hlasatel pravdy vyrovnaným tónem, „jestli budu muset požadovat, aby nám Idrisané poskytli lepší přístup k cestám na sever. Vsadím se, že jistý… tlak by novou královnu přiměl, aby takový návrh podpořila. Říká se, že je dost naivní.“

Hymnovi se při těch slovech zvedl žaludek. Věděl, jak neustále intrikují a plánují spiknutí. Hráli tuhle hru s koulemi nejen proto, aby se občas přátelsky setkali, ale i proto, aby se na lecčem domluvili.

„Musí svou nezkušenost jen předstírat,“ podotkl Požehnaný život ve vzácném záchvatu vnímavosti. „Neposlali by ji, kdyby byla opravdu tak neškolená.“

„Je to Idrisanka,“ pravil Hlasatel pravdy přezíravě. „Jejich nejdůležitější město má méně obyvatel než jedna okrajová čtvrť T’Teliru. Zaručuji vám, že sotva rozumí pojmu politika. Jsou víc zvyklí mluvit s ovcemi než s lidmi.“

Temný mrak přikývl. „I když je možná ‚dobře připravená‘ podle jejich zvyklostí, tady se s ní dá snadno manipulovat. Co potřebujeme, je zajistit, aby se k ní určití lidé nedostali jako první. Hymne, jaký na tebe udělala dojem? Bude ochotná poslušně dělat, co jí bohové nařídí?“

„To opravdu nevím,“ odpověděl Hymnus a pokynul, aby mu přinesli další džus. „Jak víte, politické tahanice mě moc nezajímají.“

Temný mrak a Požehnaný život se na sebe ušklíbli. Jako ostatní u dvora, i oni pokládali Hymna za ztracený případ, pokud šlo o praktické záležitosti. A být ‚praktický‘ pro ně znamenalo správně využívat druhé.

„Hymne,“ řekl Požehnaný život s netaktní upřímností, „opravdu by ses měl o politiku víc zajímat. Je velice zábavná. Kdybys tak znal některá soukromá tajemství, která znám já!“

„Můj milý,“ odvětil Hymnus s noblesou, „prosím, věř mi, že vůbec netoužím znát tajemství, která se týkají tvého soukromí.“

Požehnaný život se zakabonil a zřejmě se snažil pochopit, co tím Hymnus myslel.

Druzí dva mezitím začali opět hovořit o královně. Kněží ohlásili poslední skóre. Hymnus se kupodivu začal cítit poněkud nesvůj. Když Požehnaný život vstal, aby se připravil k dalšímu hodu, Hymnus bezděky vstal též.

„Moji božští bratři,“ prohlásil, „najednou na mě padla únava. Asi je mi těžko od žaludku.“

„Doufám, že to není ničím z toho, co jsem servíroval,“ znepokojil se Hlasatel pravdy. Byli hosty v jeho paláci.

„Nemám na mysli jídlo,“ řekl Hymnus. „Možná něco z těch dalších věcí, které jsi dnes servíroval. Už skutečně musím jít.“

„Ale vždyť vedeš!“ namítl Hlasatel pravdy. „Jestli teď odejdeš, budeme muset příští týden hrát znovu!“

„Tvé hrozby ze mě stékají jako voda po peří, božský bratře,“ řekl Hymnus a uctivě se jednomu po druhém uklonil. „Loučím se s vámi do chvíle, než se vám podaří mě sem zase přitáhnout, abych s vámi hrál vaši tragickou hru.“

Zasmáli se. Hymnus si nebyl jistý, jestli má být pobavený nebo uražený, že si tak často pletou jeho žerty s vážnými prohlášeními a naopak.

Zavolal své kněze, kteří na něj včetně Llarimara čekali v sousední místnosti, ale neměl chuť s nimi mluvit. Prošel celým kaštanovobílým palácem a stále se cítil nesvůj. Bozi na balkoně byli jen amatéři ve srovnání se skutečnými mistry politiky, jako byla Aurora. Jejich plány byly příliš hrubozrnné a průhledné.

Ale i průhledně plánující bohové mohli být nebezpeční, zvlášť pro dívku, jako byla královna, která měla s podobnými věcmi očividně málo zkušeností.

Už jsem se přece rozhodl, že jí nemůžu v ničem pomoct, řekl si Hymnus. Vyšel z paláce na trávník. Vpravo se rozkládala složitá změť lan a kolíků vyznačující tarachinové hřiště. Někde v dálce uslyšel pád koule na trávu. Hymnus zamířil po měkké trávě opačným směrem, a ani nepočkal, až mu kněží vztyčí nad hlavou baldachýn, aby ho stínil před odpoledním sluncem.

Stále se obával, že kdyby se snažil pomáhat, jen by všechno zhoršil. Ale pořád tu byly jeho sny o válce a násilí. Znovu a znovu viděl pád T’Teliru a zkázu své vlasti. Nemohl ty sny nebrat na vědomí, i když je nepokládal za prorocké.

Aurora si myslí, že válka je důležitá. Nebo přinejmenším, že je důležité se na ni připravit. Důvěřoval Auroře víc než kterémukoli jinému bohu, ale její agresivita mu i tak dělala starosti. Přišla za ním a požádala ho, aby se účastnil jejích plánů. Udělala to proto, že si myslela, že Hymnus bude uměřenější než ona sama? Chtěla záměrně dosáhnout rovnováhy?

Poslouchal petice, ačkoli neměl v úmyslu vzdát se svého Dechu a umřít. Luštil obrazy, ačkoli si nemyslel, že je v nic něco prorockého. Měl by pomáhat zachovat moc dvora a připravit se na válku, i když nevěřil, že jeho vize něco znamenají? Obzvlášť kdyby jeho přípravy pomohly ochránit mladou ženu, která tu nepochybně žádné jiné spojence nemá?

Llarimar mu řekl, ať udělá to nejlepší, co dokáže. To znělo jako strašně moc práce. Nicnedělání však naneštěstí začínalo vypadat ještě pracnější. Někdy, když šlápnete do něčeho nepříjemného, je zkrátka jediným řešením zastavit se a dát si tu práci s čištěním, než můžete jít dál.

Povzdechl a potřásl hlavou. „Nejspíš toho budu litovat,“ řekl si pro sebe potichu.

A šel vyhledat Auroru.

*

Muž byl štíhlý, skoro vychrtlý, a při každé mušli, kterou vysrkl, sebou Vivenna trhla, a to ze dvou důvodů. Jednak těžko dokázala věřit, že by někomu chutnalo tak slizké šnečí jídlo, jednak byl tento druh mušlí velmi vzácný. A drahý.

A platila to ona.

Restaurace byla zaplněna davem odpoledních návštěvníků. Lidé obyčejně jedli venku uprostřed dne, kdy bylo rozumnější si jídlo někde koupit, než se vracet domů na oběd. Vivenně se pořád zdála celá ta myšlenka divná. Neměli snad tihle muži ženy nebo služebné, aby jim uvařily? Nebylo jim trapné jíst na tak veřejném místě? Bylo to tak… neosobní.

Denth a Tonk Fah seděli z obou stran vedle ní. Samozřejmě, že si z mísy mušlí také vydatně posloužili. Vivenna si nebyla jistá ? a radši se nezeptala ? ale měla dojem, že mušle jsou syrové.

Hubený muž naproti ní vysrkl další. Přes drahé prostředí a vzácné jídlo to nevypadalo, že je nějak zvlášť spokojený. Rty měl zkřivené v úšklebku, a i když se nezdál vyloženě nervózní, Vivenna si všímala, že nespouští zrak z vchodu do restaurace.

„Tak co?“ řekl Denth, položil na stůl další prázdnou skořápku a otřel si prsty o ubrus, jak bylo v T’Teliru zvykem. „Můžeš nám pomoct, nebo ne?“

Mužík ? říkal si Fob ? pokrčil rameny. „Vykládáš mi tu divoké příběhy, žoldnéři.“

„Přece mě znáš, Fobe? Kdypak jsem ti lhal?“

„Kdykoli jsi dostal za lhaní zaplaceno,“ odfrkl si Fob. „Jen jsem tě nikdy nepřistihl.“

Tonk Fah se uchechtl a sáhl po další mušli. Když ji přiložil ke rtům, vyklouzla ze skořápky a Vivenna se musela hodně snažit, aby nezačala zvracet, když slizký kus masa pleskl o stůl.

„Ale souhlasíš s námi, že se válka blíží, ne?“ ptal se Denth.

„Jistě,“ přikývl Fob, „ale ta se už blíží celá desetiletí. Proč si myslíš, že letos konečně vypukne?“

„Můžeš si dovolit ignorovat možnost, že se to stane?“ opáčil Denth.

Fob se trochu ošil a znovu se raději soustředil na mušle. Tonk Fah na sebe začal stavět skořápky jednu na druhou, aby viděl, kolik se jich udrží, než sloupec spadne. Vivenna zatím mlčela. Nijak jí nevadilo, že má při této schůzce jen nevýznamnou roli. Pozorovala, učila se a přemýšlela.

Fob byl velkostatkář. Kácel lesy a pak půdu pronajímal pěstitelům. Hodně spoléhal na Neživé, kteří mu pomáhali s kácením. Vláda mu je půjčovala jako dělníky. Pro takové výpůjčky však platila jedna podmínka. Kdyby přišla válka nebo jiné potíže, všechny potraviny vyprodukované na jeho pozemcích by se okamžitě staly majetkem Navrácených.

Byl to dobrý obchod. Vláda by v případě nouze jeho půdu patrně zabrala tak jako tak, takže vlastně neztrácel nic, až na právo si stěžovat.

Vysál další mušli. Jak se jimi dokáže tak cpát? pomyslela si. Fob těch nechutných malých tvorů spořádal skoro dvakrát víc než Tonk Fah.

„Letos se sklizní nepočítej,“ řekl Denth. „Jestli máme pravdu, docela proděláš.“

Tonk Fah přidal další skořápku na svůj sloupec. „Ale když sklidíš brzy a včas prodáš své zásoby, budeš na tom líp než tvoji konkurenti.“

„A co z toho máte vy?“ zeptal se Fob. „Jak mám vědět, že stejní konkurenti si nenajali právě vás, abyste mě přesvědčili, že bude válka?“

V nastalém tichu u stolu bylo najednou slyšet, jak ostatní hosté cinkají příbory. Denth se nakonec otočil, pohlédl na Vivennu a kývl.

Přehodila si šátek ? ne ten babičkovský, který si přinesla z Idrisu, ale hedvábný, průsvitný, který jí odněkud přinesl Denth. Podívala se Fobovi do očí a změnila barvu vlasů na tmavočervenou. Když měla šátek na hlavě, mohli změnu zpozorovat jen ti, kdo s ní seděli u stolu a dívali se zblízka.

Fob strnul. „Udělej to ještě jednou,“ požádal.

Změnila se ve zlatovlásku.

Fob se opřel rukama o stůl, až mu ze skořápky vypadla mušle. Plácla sebou nedaleko místa, kde už ležela Tonkova. „Královna?“ zeptal se, viditelně otřesený.

„Ne,“ řekla Vivenna. „Její sestra.“

„Co se to tu děje?“ tázal se Fob.

Denth se usmál. „Je tu, aby posílila odpor proti Navráceným bohům a připravila idriskou menšinu v T’Teliru na nadcházející válku.“

„Myslíš, že by sem starý král z vysočiny poslal svou dceru jen tak?“ prohodil Tonk Fah. „Důvodem pro tak zoufalý pokus může být jen válka.“

„Vaše sestra.“ Fob pohlédl na Vivennu. „Poslali ke dvoru tu mladší. Proč?“

„Král má své vlastní plány, Fobe,“ řekl Denth.

Fob vypadal zamyšleně. Nakonec odhodil prázdnou skořápku po osvobozené mušli zpátky na mísu a sáhl po jiné. „Věděl jsem, že za příchodem té holky je něco víc.“

„Takže sklidíš úrodu?“ zeptal se Denth.

„Budu o tom přemýšlet,“ odpověděl Fob.

Denth přikývl. „To asi stačí, myslím.“

Kývl na Vivennu a Tonk Faha a všichni tři se zvedli a nechali Foba u stolu dojíst mušle. Vivenna zaplatila účet ? byl ještě vyšší, než se obávala ? a pak se trojice přidala k Parlinovi, Fešandě a Trdlu, kteří čekali venku. Skupinka se dala do kroku a bez nesnází si razila cestu davem, možná proto, že před nimi kráčel Neživý hromotluk.

„Kam teď?“ zeptala se Vivenna.

Denth se po ní podíval. „Nejste ani trochu unavená?“

Vivenna by se za nic nepřiznala k tomu, jak moc ji bolí nohy a že je ospalá. „Pracujeme pro dobro mého lidu, Denthe. Trocha únavy je jen malá cena.“

Denth střelil okem po Tonk Fahovi, ale obtloustlý žoldnéř mezitím poodešel ke stánku jednoho kupce a táhl za sebou i Parlina. Vivenna si všimla, že přes její nesouhlas Parlin zase začal nosit ten směšný zelený klobouček. Co se s ním jenom děje? Nebyl zvlášť chytrý, ale až dosud se vždycky choval rozumně.

„Fešando,“ zavolal Denth kupředu, „odveď nás k Raymarovi.“

Fešanda přikývla a řekla Trdlu něco, co Vivenna nezaslechla. Skupina se vydala mezi lidmi novým směrem.

„Ono to poslouchá jen ji?“ zeptala se Vivenna.

Denth pokrčil rameny. „Má základní instrukce, aby dělal to, co řekne Fešanda nebo já. A já mám bezpečnostní frázi, kterou můžu použít, kdybych potřeboval větší kontrolu.“

Vivenna se zamračila. „Bezpečnostní frázi?“

Denth se na ni podíval. „Dostáváme se do poněkud kacířské diskuse. Jste si jistá, že v ní chcete pokračovat?“

Vivenna si nevšímala ironie v jeho hlase. „Pořád se mi nelíbí pomyšlení na to, že ta věc je s námi, zvlášť když ji nedokážu nijak ovládat.“

„Každé Probuzení funguje na Příkazy, princezno,“ řekl Denth. „Nalijete do něčeho život, a pak tomu přikazujete. Neživí jsou tak cenní, protože jim můžete dávat Příkazy i potom, co je vytvoříte, na rozdíl od jiných Probuzených předmětů, kterým můžete Přikázat jen jednou a předem. Kromě toho si Neživí dokážou zapamatovat celou řadu komplikovaných příkazů a většinou je docela dobře chápou. Myslím, že si zachovávají kousek své lidskosti.“

Vivenna se otřásla. Podle toho vysvětlení byli Neživí vnímavější, než by se jí líbilo.

„Ale znamená to, že Neživého může ovládat prakticky každý,“ pokračoval Denth, „ne jenom ten, kdo ho stvořil. Takže jim dáváme bezpečnostní frázi, několik slov jako heslo, a když je vyslovíte, dovolí vám to dávat tomu tvorovi další Příkazy.“

„A jaká je bezpečnostní fráze pro Trdlo?“

„Budu se muset zeptat Fešandy, jestli vám ji můžu říct.“

Vivenna si už chtěla stěžovat, ale rozmyslela si to. Denth zjevně nerad Fešandu komandoval nebo zasahoval do její práce. Vivenna si s ním o tom bude muset promluvit později, až budou někde v soukromí. Místo toho si teď prohlížela Trdlo. Neživý byl jednoduše oblečený v šedých kalhotách a šedé košili s koženou kazajkou, která také ztratila barvu. U pasu měl velký meč. Ne soubojový meč ? masivní zbraň se širokou čepelí.

Všechno je na něm šedivé, pomyslela si Vivenna. Je to proto, aby každý poznal, že Trdlo je Neživý? Přestože Denth tvrdil, že Neživí jsou ve městě běžní, mnozí lidé se jim zeširoka vyhýbali. V džungli jsou taky hadi, napadlo ji, a neznamená to, že je lidé rádi vidí.

Fešanda tiše mluvila na Neživého, ale ten nikdy neodpověděl. Prostě šel s pohledem namířeným kupředu v nelidsky přesném rytmu kroků.

„Ona na něj… vždycky takhle mluví?“ zeptala se Vivenna a otřásla se.

„Jo,“ přitakal Denth.

„To asi není moc zdravé.“

Denth se zatvářil nejistě, ale nic neřekl. O chvilku později se vrátil Tonk Fah s Parlinem. Vivenna si s nelibostí všimla, že Tonk Fah má na rameni malou opičku. Ta vyprskla a přeběhla po Tonk Fahově krku na jeho druhé rameno.

„Nové zvíře?“ zeptala se Vivenna. „Co se stalo s vaším papouškem?“

Tonk Fah se zatvářil zkroušeně a Denth jenom potřásl hlavou. „Tonk se zvířaty moc zacházet neumí.“

„Ten papoušek byl stejně otravný,“ řekl Tonk Fah. „Opice jsou mnohem zajímavější.“

Vivenna si povzdechla. Zakrátko dorazili k další restauraci, daleko méně okázalé, než byla ta první. Fešanda, Parlin a Neživý se posadili jako obvykle venku a Vivenna a oba žoldnéři vešli dovnitř.

Schůzky se stávaly rutinou. Během posledních dvou týdnů se setkali nejméně s tuctem různě užitečných lidí. Někteří z nich byli vůdci podsvětí, o nichž se Denth domníval, že by dovedli rozpoutat vřavu. Jiní byli obchodníci jako Fob. Celkem vzato na Vivennu udělalo dojem, kolik pokoutních způsobů Denth našel, aby zkomplikoval situaci v T’Teliru.

Jeho plány však většinou vyžadovaly, aby Vivenna předvedla své královské kadeře jako důkaz. Většina lidí okamžitě pochopila, jak je důležité, že je ve městě královská dcera, a Vivenna se jen podivovala, jak chtěl Lemex dosáhnout nějakých výsledků bez podobně přesvědčivého důkazu.

Denth je odvedl ke stolu v koutě a Vivennu překvapilo, jak je tahle restaurace špinavá. Jediné světlo sem vnikalo úzkými škvírami ve stropě, jimiž procházely zbloudilé sluneční paprsky, ale i to stačilo, aby bylo vidět prach a špínu všude kolem. Měla sice hlad, ale rychle se rozhodla, že v takovém prostředí nic jíst nebude. „Proč vůbec pořád měníme restaurace?“ zeptala se a sedla si, ale až potom, co si otřela stoličku kapesníkem.

„Takhle nás těžko můžou sledovat,“ řekl Denth. „Musím vás znovu varovat, princezno, tohle je nebezpečnější, než to vypadá. Nenechte se zmást zdánlivě obyčejnými schůzkami nad jídlem. V každém jiném městě bychom se scházeli v doupatech, hernách nebo v zadních uličkách. Nejlepší je být neustále v pohybu.“

Usadili se a Denth s Tonk Fahem si objednali jídlo, jako by zrovna nepřišli od jiného oběda. Vivenna tiše seděla a připravovala se na setkání. V Hallandrenu byl Den bohů něco jako svátek, ale podle toho, co viděla, lidé v tomhle pohanském městě měli sotva představu, co takový svatý den znamená. Místo aby pomáhali mnichům na polích nebo se starali o chudé, lidé si udělali večer volno a cpali se jídlem a pitím, jako kdyby to bylo na výslovné přání bohů, aby se chovali zpustle a nevázaně.

A možná, že si to zdejší bohové přáli. Podle toho, co slyšela, byli Navrácení pěkně rozmařilí. Dávalo smysl, že jejich stoupenci trávili jejich svátek lenošením a hodováním.

Jejich člověk přišel dřív, než jim na stůl donesli jídlo. Vešel se dvěma vlastními osobními strážci. Byl hezky oblečený, což v T’Teliru znamenalo pestře, ale vousy měl dlouhé a mastné a zdálo se, že mu také chybí několik zubů. Pokynul svým strážcům, ti přitáhli další stůl k Vivenninu a postavili k němu tři židle. Muž usedl ? dal si pozor, aby mezi sebou a Denthem a Tonk Fahem nechal dost velkou mezeru.

„Nejsi trochu moc opatrný?“ řekl Denth.

Muž zvedl ruce. „Opatrnost nikdy nikomu neublížila.“

„Tak objednáme víc jídla,“ pravil Tonk, když jim přinesli talíř. Byl plný kousků něčeho… obaleného a osmaženého. Opička okamžitě sešplhala dolů po Tonk Fahově ruce a pár těch věcí si ukradla.

„Tak ty jsi ten neslavně proslulý Denth,“ řekl muž.

„To jsem,“ souhlasil Denth. „Předpokládám, že ty jsi Grable.“

Muž přikývl.

Jeden z méně vážených vůdců zlodějských gangů ve městě, uvědomila si Vivenna. Důležitý spojenec Vahra a jeho povstání. Na toto setkání čekali celé týdny.

„Dobře,“ prohlásil Denth. „Máme zájem na tom, aby cestou do města zmizelo několik dodavatelských povozů.“ Řekl to tak otevřeně, že se Vivenna rozhlédla, aby se ujistila, že poblíž nich nikdo nesedí.

„Grablovi tahle restaurace patří, princezno,“ poznamenal klidně Tonk Fah. „Každý druhý v téhle místnosti je pravděpodobně jeho osobní strážce.“

No, to je ohromné, pomyslela si. Rozladilo ji, že jí to neřekli předem. Opět se rozhlédla, a tentokrát byla ještě nervóznější.

„Vážně?“ zeptal se Grable a Vivenna začala zase sledovat rozhovor. „Chcete, aby mizely karavany s potravinami?“

„Co po tobě chceme, je trochu složitější,“ pronesl Denth zachmuřeně. „Nejde o dálkové karavany. Většina z nich bude přivážet jen potraviny z blízkých farem.“ Kývl na Vivennu, a ta vytáhla malý váček s penězi. Podala mu ho a Denth ho hodil na vedlejší stůl.

Jeden ze strážců si ho důkladně prohlédl.

„To je za to, že ses dnes obtěžoval přijít,“ řekl Denth.

Vivenna se s lítostí dívala, jak váček mizí z jejího dohledu. Připadalo jí prostě špatné používat královské peníze na podplácení lidí, jako byl Grable. To, co mu teď dala, nebyl ani skutečný úplatek za odvedení práce, bylo to jen ‚podmazání, aby se věci hýbaly snáz‘, jak to nazýval Denth.

„Takže,“ navázal Denth, „ty vozy, o kterých mluvíme ?“

„Počkej,“ řekl Grable. „Nejdřív chci vidět ty vlasy.“

Vivenna povzdechla a vztáhla ruku, aby si uvázala šátek.

„Žádný šátek,“ přikázal Grable. „Žádné triky. Lidi tady jsou spolehliví.“

Vivenna pohlédla na Dentha, a ten kývl. Několikrát změnila barvu vlasů. Grable ji intenzivně pozoroval a drbal se ve vousech.

„Fajn,“ prohodil nakonec. „To je opravdu něco. Kde jste ji našli?“

Denth se zamračil. „Cože?“

„Holku s dostatkem královské krve, aby se mohla vydávat za princeznu.“

„Ona se za nikoho nevydává,“ řekl Denth. Tonk Fah s vervou pokračoval v polykání smažených věciček.

„Ale no tak,“ Grable se široce, křivě usmál. „Mně to můžete říct.“

„Je to pravda,“ potvrdila Vivenna. „Být z královské rodiny je víc než jen trocha krve. Znamená to původ a svatou přízeň Austreho. Pokud se nestanu královnou Idrisu, moje děti nebudou mít královské kadeře. Jen možní následníci trůnu mají schopnost měnit barvu vlasů.“

„Nesmysl,“ odmítl Grable. Naklonil se kupředu, Vivenny si nevšímal a zaměřil se na Dentha. „Mně na karavanách nezáleží, Denthe. Chci si od tebe ale koupit tu holku. Kolik?“

Denth mlčel.

„Už se o ní ve městě povídá,“ řekl Grable. „Je mi jasný, co děláš. S někým, kdo vypadá jako jeden z královských, můžeš spoustu lidí k lecčemu pohnout a rozvířit situaci. Nevím, kdes ji splašil nebo jak jsi ji tak dobře vycvičil, ale já ji chci.“

Denth pomalu vstal. „Jdeme,“ prohlásil. Grablovi osobní strážci se také zvedli.

Denth se pohnul. Záblesky ostří ve slunečním světle i těla se míhaly příliš rychle, než aby je Vivenna dokázala sledovat. Pak rázem všechen pohyb ustal. Grable stále seděl na židli. Denth stál napřažený a jeho soubojový meč trčel z krku jednoho ze strážců.

Muž vypadal překvapeně a ruku stále držel na svém meči. Vivenna ani neviděla, že Denth tasil zbraň. Druhý strážce klopýtl. Předek jeho kabátce třísnila krev a strnulá Vivenna si uvědomila, že Denth ho také stihl bodnout.

Strážce se svezl na zem a ve smrtelných křečích narazil do Grablova stolu.

Pane bože barev… pomyslela si Vivenna. Tak rychle!

„Takže zvěsti o tvém umění nelhaly,“ promluvil Grable do ticha. Stále se tvářil, jako že se ho to netýká. V místnosti postávali další muži, bylo jich asi dvacet. Tonk Fah si nabral další hrst smažených kousků a šťouchl do Vivenny. „Asi bysme měli vstát,“ zašeptal.

Denth vytáhl svůj meč z krku strážce a muž sklouzl na zem vedle svého krvácejícího druha. Denth zarazil meč do pochvy, aniž by ho otřel. Nespustil přitom zrak ze sedícího Grabla.

„Lidi o tobě mluví,“ řekl Grable. „Říkají, že ses tu objevil jakoby odnikud asi tak před deseti lety. Sehnal sis pár nejlepších lidí, který jsi ukradl významným lidem. Nebo jsi je získal z vězení. Nikdo o tobě moc neví, kromě toho, že jsi v soubojích ten nejlepší široko daleko. Někteří lidi říkají, že s mečem zacházíš až nelidsky rychle.“

Denth kývl směrem ke dveřím. Vivenna nervózně vstala a nechala Tonk Faha, aby ji odtáhl přes místnost. Zbylí strážci stáli s rukama na jílcích mečů, ale nikdo na ně nezaútočil.

„Škoda, že spolu nemůžeme uzavřít obchod,“ vzdychl Grable. „Doufám, že si na mě zase vzpomeneš, až budeš příště něco potřebovat.“

Denth se konečně obrátil zády. S Vivennou a Tonk Fahem vyšli z restaurace na slunnou ulici. Parlin a Fešanda k nim přiběhli zpoza rohu.

„On nás nechá jít?“ zeptala se Vivenna. Srdce jí tlouklo až někde v krku.

„Jen chtěl vidět můj vytasený meč,“ vysvětlil Denth. Ještě vypadal napjatě. „To se někdy stává.“

„Kromě toho chtěl ukrást princeznu,“ dodal Tonk Fah. „Věděl, co dělá. Přišel si ověřit, jestli je Denth schopný. Kdyby nebyl, tak by vás dostal.“

„Ale vždyť… mohli jste ho zabít!“ řekla Vivenna.

Tonk Fah si odfrkl. „A vyprovokovat vztek poloviny městských zlodějů, vrahů a lupičů? Ne, Grable věděl, že mu od nás žádné nebezpečí nehrozí.“

Denth se po ní ohlédl. „Je mi líto, že jsme plýtvali vaším časem ? myslel jsem si, že tahle schůzka bude užitečnější.“

Vivenna se zamračila. Poprvé si všimla, jak pečlivě Denth zakrývá své emoce. Vždycky si myslela, že je stejně lehkomyslný jako Tonk Fah, ale teď v něm viděla něco hlubšího. Sebekontrolu. Která právě teď vykazovala praskliny.

„Tak to je dobře, že se nikomu nic nestalo,“ řekla.

„Až na ty fušery, co Denth propíchl,“ připomněl Tonk Fah a spokojeně podal své opici další sousto.

„Musíme ?“

„Princezno?“ ozval se hlas z davu.

Denth i Tonk Fah se oba otočili na podpatku. Denth opět vytasil meč dřív, než to mohla Vivenna vůbec zpozorovat. Tentokrát však neudeřil. Muž za nimi nevypadal nijak hrozivě. Měl na sobě rozedrané oblečení a obličej opálený do barvy vylouhované kůže. Vypadal jako sedlák.

„Ach, princezno,“ pravil a přiběhl k ní bez ohledu na tasené meče jejích společníků. „Jste to vy. Slyšel jsem pověsti, ale… vy jste opravdu tady.“

Denth se po očku podíval na Tonk Faha. Větší žoldnéř vztáhl ruku, a zabránil tak nově příchozímu, aby se dostal k Vivenně příliš blízko. Kdyby byla právě neviděla Dentha zabít dva lidi bez mrknutí oka, pokládala by takovou opatrnost za zbytečnou. Pomalu si však začínala uvědomovat nebezpečí, o němž Denth nepřestával mluvit. Kdyby tenhle muž měl skrytou zbraň a byl jen trochu obratný, mohl by ji zabít dřív, než by jí došlo, co se děje.

Cítila se stísněně, když si to uvědomila.

„Princezno,“ muž padl na kolena. „Jsem vaším sluhou.“

„Prosím,“ požádala, „nepovyšujte mě nad jiné.“

Muž vzhlédl. „Promiňte. Už je to dávno, co jsem odešel z Idrisu. Ale jste to vy!“

„Jak jste věděl, že jsem tady?“

„Od Idrisanů v T’Teliru,“ odpověděl muž. „Říkají, že jste přišla, abyste si vzala trůn zpátky. Byli jsme tu utlačovaní tak dlouho, až jsem si myslel, že si to lidé jen vymýšlejí. Ale je to pravda! Jste tady!“

Denth na ni pohlédl a pak se podíval zpátky na Grablovu restauraci, od níž ještě nijak daleko neodešli. Kývl na Tonk Faha. „Prohledej ho a promluvíme si někde jinde.“

*

Ukázalo se, že „někde jinde“ je ošumělá, zchátralá budova v chudé čtvrti města, asi patnáct minut od restaurace.

Pro Vivennu byly chudinské uličky ve městě velmi zajímavé, přinejmenším v intelektuální rovině. I tady byly barvy. Lidé nosili vybledlé oblečení, barevné pruhy látek visely z oken, vznášely se nad vchody jako markýzy, a dokonce se válely v kalužích. Barvy byly tlumené a špinavé a celé to vypadalo jako karneval, který zavalil sesuv půdy.

Vivenna stála před chatrčí s Fešandou, Parlinem a Idrisanem. Čekala, až se Denth a Tonk Fah ujistí, že se uvnitř neskrývá žádný zoufalec. Vybledlé barvy v uličce působily nevěrohodně. Byly mrtvé, jako krásný pták, který padl nehybný k zemi ? tvar se nezměnil, ale kouzlo bylo pryč.

Potrhaná červená, skvrnitá žlutá a plesnivá zelená. I obyčejné věci jako nohy židlí a pytle se zásobami byly v T’Teliru natřené barvami. Kolik toho musí obyvatelé města za barvy utratit? Kdyby nebylo Slz z Edgli, sytě barevných květin, které rostly jen v podnebí T’Teliru, bylo by to nemožné. Hallandren udělal z pěstování, sklízení a výroby barev ze speciálních květin hotový průmysl.

Vivenna nakrčila nos nad zápachem odpadků. Vnímala teď vůně silněji, stejně jako barvy. Nebylo to tím, že by se jí nějak zlepšil čich, jen pachy věcí, které cítila, se zdály vydatnější. Otřásla se. Ani teď, týdny po tom, co získala Dech, si nepřipadala normální. Dokázala vnímat lidi hemžící se ve městě a Parlina stojícího vedle ní, jak si podezřívavě prohlíží uličky. Rozeznala Dentha a Tonk Faha uvnitř ? jeden z nich teď zřejmě kontroloval sklepení.

Dokázala…

Zarazila se. Necítila Fešandu. Podívala se stranou, ale malá žena tam stála s rukama v bok a něco si pro sebe mumlala o ‚dětech‘, které jí nechali na krku. Její Neživý poslušně stál vedle ní. Jak to, že nedokázala vnímat Fešandu? Vivenna na okamžik zpanikařila, protože ji napadlo, že Fešanda je možná také Neživá. Pak si ale uvědomila, že existuje jednodušší vysvětlení.

Fešanda neměla Dech. Byla Tupec.

Teď, když Vivenna věděla, co má hledat, to bylo zřejmé. Pomyslela si, že by na to časem přišla i bez pomoci svého bohatého Dechu. Oči Fešandy měly slabší jiskru. Byla nevrlá, ne zrovna příjemná. Ostatní se v její společnosti cítili nesví.

Kromě toho si Fešanda nikdy nevšimla, že ji Vivenna pozoruje. Fešanda neměla ani stín toho smyslu, který každého přiměl se ohlédnout, když ho někdo delší dobu sledoval. Vivenna se odvrátila a zjistila, že se červená. Vidět někoho bez Dechu… připadala si, jako by se dívala na někoho, kdo se převléká. Kdo je nahý.

Chudinka, pomyslela si. Ráda bych věděla, jak se to stalo. Prodala ho sama? Nebo jí ho vzali? Vivenna se náhle cítila trapně. Proč já ho mám mít tolik, když ona nemá nic? Tohle byla ta nejhorší forma povyšování.

Že se k ní blíží Denth, vycítila, ještě než otevřel dveře, které sotva visely na pantech. „Je to bezpečné,“ prohlásil a podíval se na Vivennu. „Nemusíte tu být, jestli nechcete ztrácet čas, princezno. Fešanda vás může odvést zpátky do domu. My toho muže vyslechneme a přijdeme vám říct, o co jde.“

Potřásla hlavou. „Ne. Chci slyšet, co řekne.“

„To jsem si myslel,“ řekl Denth. „Ale budeme muset zrušit další schůzku. Fešando, ty ?“

„Já to udělám,“ nabídl se Parlin.

Denth se odmlčel a podíval se na Vivennu.

„Podívejte se, já třeba nerozumím všemu, co se tady ve městě děje,“ řekl Parlin, „ale dovedu doručit vzkaz. Nejsem hlupák.“

„Nechte ho, ať to udělá,“ rozhodla Vivenna. „Já mu důvěřuju.“

Denth pokrčil rameny. „Tak dobře. Jdi pořád rovně touhle uličkou, dokud nepřijdeš na náměstí s rozbitou sochou jezdce, odtamtud se dej na východ a pokračuj pořád po stejné ulici, ať se zatáčí, jak chce. Tudy se dostaneš ven z chudinské čtvrti. Další schůzka měla být v restauraci U Zbrojíře, tu najdeš na západní straně trhu.“

Parlin přikývl a vydal se na cestu. Denth pokynul Vivenně a ostatním, aby vstoupili do domu. Nervózní Idrisan jménem Thame šel první. Vivenna ho následovala a s překvapením zjistila, že dům vypadal uvnitř daleko obyvatelněji, než se zdálo zvenčí. Tonk Fah našel stoličku a postavil ji doprostřed místnosti.

„Sedni si, příteli,“ ukázal Denth na stoličku.

Thame se nervózně posadil.

„A teď nám, prosím tě, pověz,“ řekl Denth, „jak jsi věděl, že princezna právě dnes bude přesně v té restauraci.“

Thame se rozhlížel kolem sebe. „Jen jsem náhodou šel kolem a ?“

Tonk Fah si promnul ruce, až zapraskaly klouby. Vivenna se na něj podívala, a náhle si uvědomila, že Tonk Fah teď vypadá… nebezpečnější. Ten líný, obtloustlý chlapík, který si rád zdříml, zmizel. Místo něj tam stál hrdlořez s vyhrnutými rukávy, předvádějící své pozoruhodné svaly.

Thame se potil. Postranními dveřmi vstoupil do místnosti Neživý. Jeho nelidské oči byly zapadlé a obličej měl jako odlitý z vosku. Napodobenina člověka.

„Já… pracuju pro jednoho z městských šéfů,“ dostal ze sebe nakonec Thame. „Maličkosti, nic velkýho. Když jste jako já, vezmete práci, která se namane.“

„Jako ty?“ zeptal se Denth s rukou na jílci meče.

„Idrisan.“

„Já jsem v tomhle městě viděl Idrisany, kteří na tom jsou dobře, příteli,“ pravil Denth. „Obchodníci. Lichváři.“

„To jsou ti, co měli štěstí, pane,“ řekl Thame a polkl. „Mají peníze. Lidi dají vydělat každému, kdo má peníze. Když jste ale jen obyčejný člověk, je všechno jinak. Lidi se podívají na vaše šaty, všimnou si vašeho přízvuku a najdou si na práci někoho jiného. Říkají, že nám nemůžou věřit. Nebo že krademe.“

„A kradete?“ bezděky se zeptala Vivenna.

Thame na ni pohlédl a pak sklopil zrak ke špinavé podlaze. „Někdy,“ přiznal. „Ale ze začátku ne. Já to teď dělám, jenom když mi to nařídí šéf.“

„To pořád nevysvětluje, jak jsi věděl, kde nás najít, příteli,“ prohodil Denth tiše. Slovo ‚přítel‘ vyznělo s Tonk Fahem po jednom jeho boku a s Neživým po druhém tak výmluvně, že se Vivenna zachvěla.

„Můj šéf moc mluví,“ řekl Thame. „Věděl, co se má stát v té restauraci, a pár lidem tu informaci prodal. Já jsem to slyšel zadarmo.“

Denth pohlédl na Tonk Faha.

„Každý ví, že princezna je ve městě,“ dodal Thame rychle. „Všichni jsme ty pověsti slyšeli. Není to náhoda. Naše situace je zlá. Horší než kdy předtím. Princezna nám přišla pomoct, ne?“

„Příteli,“ řekl Denth, „myslím, že bude nejlepší, když na celé tohle setkání zapomeneš. Uvědomuju si, že budeš v pokušení tu informaci prodat. Ale zaručuju ti, že kdybys to udělal, my se to dozvíme. A můžeme ?“

„Denthe, to stačí,“ zarazila ho Vivenna ostře. „Přestaňte mu vyhrožovat.“

Žoldnéř se na ni podíval a Thame sebou trhl.

„Ale pro jméno barev,“ řekla, přišla blíž a dřepla si vedle Thameovy stoličky. „Nic se ti nestane, Thame. Udělal jsi dobře, že jsi mě vyhledal, a věřím, že si naše setkání necháš pro sebe. Ale pověz mi, jestli je to v T’Teliru tak špatné, proč se nevrátíš do Idrisu?“

„Cesta stojí peníze, Vaše Výsosti,“ pravil. „Nemůžu si to dovolit ? většina z nás nemůže.“

„Je vás tady hodně?“ zeptala se.

„Ano, Vaše Výsosti.“

Vivenna přikývla. „Chci se sejít s ostatními.“

„Princezno ?“ řekl Denth, ale umlčela ho pohledem.

„Já můžu pár lidí sehnat.“ Thame zněl dychtivě. „Slibuju. Mě zná hodně Idrisanů.“

„Dobře,“ souhlasila Vivenna. „Protože já jsem opravdu přišla na pomoc. Kde tě najdeme?“

„Ptejte se na Yeda. To je můj šéf.“

Vivenna vstala a ukázala ke dveřím. Fešanda, která stála u nich, neochotně uhnula a nechala muže vyběhnout. Thame bez dalšího pobízení zmizel.

V místnosti se rozhostilo ticho.

„Fešando,“ řekl nakonec Denth, „jdi za ním.“

Kývla a zmizela.

Vivenna se podívala na oba žoldnéře ? čekala, že se na ni budou zlobit.

„To jste ho musela pustit tak rychle?“ vyjel Tonk Fah nerudně a sedl si na podlahu. Jeho nebezpečný vzhled byl pryč, vypařil se rychleji než voda z horké plotny.

„To jste to vyvedla,“ přisadil si Denth. „Tonk teď bude po zbytek dne trucovat.“

„Já nikdy nedostanu příležitost hrát si na zlýho chlapa,“ řekl Tonk Fah smutně, lehl si na záda a zíral do stropu. Jeho opička hbitě přiběhla a sedla si mu na objemné břicho.

„To vás přejde,“ obrátila Vivenna oči v sloup. „Proč jste vůbec na něj byli tak tvrdí?“

Denth pokrčil rameny. „Víte, co se mi nejmíň líbí na práci žoldnéře?“

„Předpokládám, že mi to stejně povíte,“ řekla Vivenna se založenýma rukama.

„Lidi se vás vždycky pokoušejí obelstít,“ vysvětlil a posadil se na zem vedle Tonk Faha. „Všichni si myslí, že když jste najatý ranař, že musíte být taky úplný pitomec.“

Odmlčel se, jako kdyby čekal, že Tonk Fah jako vždycky něco poznamená. Tlustý žoldnéř ale jen dál civěl na strop. „Arsteel vždycky mohl hrát toho zlýho,“ podotkl.

Denth vzdychl a podíval se na Vivennu s výrazem ‚za to můžete vy‘. „A vůbec,“ pokračoval, „nemohl jsem si být jistý, že na nás tohohle přítele neposlal Grable. Mohl předstírat, že je váš věrný poddaný, proniknout mezi nás, a pak vám třeba vrazit nůž do zad. Lepší je se ujistit.“

Vivenna se posadila na stoličku a měla chuť říct, že Denth přehání, ale… právě ho viděla zabít dva lidi, když ji bránil. Já je za to platím, pomyslela si. Asi bych je prostě měla nechat dělat jejich práci. „Tonk Fahu,“ vzdychla si, „příště můžete hrát zlého muže.“

S nadějí k ní vzhlédl. „Slibujete?“

„Ano.“

„Můžu na člověka ječet, když ho budeme vyslýchat?“

„Jistě,“ řekla.

„Můžu na něj vrčet?“

„Proč ne?“

„Můžu mu zlámat prsty?“

Zamračila se. „Ne!“

„Ani ty míň důležité?“ zeptal se Tonk Fah. „Chci říct, lidi jich mají koneckonců na každé ruce pět. Malíčky toho zas tak moc nedělají.“

Vivenna zmlkla a Tonk Fah i Denth se rozesmáli.

„Na mou duši,“ odvrátila se, „já nikdy nepoznám, kdy přestáváte mluvit vážně a začínáte si dělat legraci.“

„Proto je to taková legrace,“ řekl radostně Tonk Fah. Ještě se pochechtával.

„Tak půjdeme?“ Vivenna vstala.

„Ne,“ řekl Denth. „Ještě chvíli počkáme. Pořád si nejsem jistý, že nás Grable nehledá. Bude nejlepší, když se pár hodin nebudeme moc ukazovat venku.“

Vivenna se na něj mrzutě podívala. Tonk Fah už zase bez okolků pochrupoval.

„Myslela jsem, že jste říkal, že Grable nás nechal jít,“ podotkla. „Že nás jen zkoušel ? že chtěl vidět, jak jste dobří.“

„Je to pravděpodobné,“ kývl Denth. „Ale už jsem se taky párkrát mýlil. Mohl nás nechat jít, protože se mu nelíbilo, jak blízko se k němu dostal můj meč. Ale pak si to mohl rozmyslet. Dáme tomu pár hodin, pak se vrátíme zpátky a zeptáme se mých hlídačů, jestli se kolem domu někdo nepotloukal.“

„Hlídačů?“ zeptala se Vivenna. „My máme někoho, kdo hlídá náš dům?“

„Jasně,“ přisvědčil Denth. „Děti v tomhle městě pracujou za pár šupů. Stojí to za hrst drobných, dokonce i když právě nechráníte princeznu před konkurenčním královstvím.“

Vstala a založila si ruce. Nevydržela už dál sedět, proto začala přecházet po místnosti.

„Já bych si s Grablem nedělal tolik starostí,“ uklidňoval ji Denth. Zavřel oči a opřel se o stěnu. „Tohle je jen pro jistotu.“

Vivenna potřásla hlavou. „Chápu, že by se chtěl pomstít, Denthe,“ řekla. „Zabil jste dva z jeho lidí.“

„Lidé můžou být v tomhle městě taky levní, princezno.“

„Říkal jste, že vás zkoušel,“ pokračovala Vivenna. „Ale jaký by to mělo smysl? Vyprovokoval vás k akci jen proto, aby vás potom nechal jít?“

„Chtěl vidět, jak velkou hrozbu představuju,“ Denth pokrčil rameny. Oči měl stále zavřené. „Nebo, což je pravděpodobnější, jestli stojím za ty peníze, které obyčejně požaduju. Říkám vám, nedělal bych si s tím moc starostí.“

Vivenna si povzdechla a přešla k oknu, aby se mohla dívat na ulici.

„Asi byste se neměla moc ukazovat u okna,“ řekl Denth. „Čistě kvůli bezpečí.“

Nejdřív mi řekne, abych si nedělala starosti, a pak se tolik stará, aby mě nebylo vidět, pomyslela si rozmrzele. Přešla dozadu, ke dveřím do sklepa.

„To bych taky nedělal,“ ozval se Denth. „Několik schodů je rozbitých. A není tam stejně nic k vidění. Špinavá podlaha, špinavé zdi a špinavý strop.“

Opět vzdychla a odstoupila ode dveří.

„Co je to vůbec s vámi?“ zeptal se Denth, aniž by otevřel oči. „Obyčejně nejste tak nervózní.“

„Já nevím,“ řekla. „Vadí mi být tady takhle zavřená.“

„Myslel jsem, že princezny se učí trpělivosti,“ poznamenal.

Má pravdu, uvědomila si. Tohle znělo, jako by to řekla Siri. Co to se mnou v poslední době je? Přinutila se sednout si na stoličku, složila ruce do klína a ovládla vlasy, které začínaly vzpurně světlat do hněda. „Prosím vás,“ řekla a snažila se, aby se to znělo vyrovnaně, „povězte mi něco o tomhle domě. Proč jste si ho vybrali?“

Denth pootevřel jedno oko. „My si ho pronajímáme,“ pravil nakonec. „Je dobré mít ve městě bezpečné úkryty. Protože je nepoužíváme moc často, pronajímáme si ty nejlacinější.“

To jsem si všimla, pomyslela si Vivenna, ale už zůstala zticha. Uvědomovala si, jak nuceně její pokus o konverzaci vyzníval. Tiše seděla, dívala se na své ruce a pokoušela se přijít na to, proč je tak neklidná.

Šlo o víc než o ten souboj v restauraci. Pravda byla, že jí vadilo, jak dlouho všechno v T’Teliru trvá. Otec musel dostat její dopis už před čtrnácti dny a teď ví, že má v Hallandrenu dvě dcery. Mohla jen doufat, že argumenty v jejím dopise, promísené s hrozbami, mu zabrání, aby udělal něco nerozvážného.

Byla ráda, že Denth ji přiměl odejít z Lemexova domu. Jestli otec poslal své agenty, aby ji přivedli domů, přirozeně by nejdřív zkusili vyhledat Lemexe ? stejně jako ona. Ale kousek zbabělce v ní si přál, aby Denth neprokázal takovou předvídavost. Kdyby stále ještě bydleli v Lemexově domě, už ji mohli najít. A ona by teď byla na cestě zpátky do Idrisu.

Navenek jednala tak odhodlaně. A někdy se tak opravdu cítila. To bylo ve chvílích, kdy myslela na Siri nebo na potřeby svého království. Ale ty chvíle ? královské chvíle ? byly ve skutečnosti docela vzácné. Po zbytek doby o všem neustále pochybovala.

Co tu dělá? Nevěděla nic o intrikách a válčení. Za vším, co ‚podnikala‘ na pomoc Idrisu, stál vlastně Denth. A čeho se od prvního dne obávala, to se ukázalo pravdivé. Její přípravy a znalosti tu příliš neznamenaly. Nevěděla, co má udělat, aby zachránila Siri. Nevěděla, co má dělat s Dechem, který v sobě nosí. Dokonce ani nevěděla, jestli ještě chce zůstat v tomhle šíleném, přelidněném a příliš barevném městě.

Krátce řečeno, cítila se tu zbytečná. A vyrovnat se s tím byla jedna z věcí, na kterou ji její studia ani v nejmenším nepřipravila.

„Opravdu se chcete sejít s Idrisany?“ zeptal se Denth. Vivenna vzhlédla. Venku se stmívalo, blížil se večer.

Chci? pomyslela si. Pokud má otec ve městě agenty, mohli by tam přijít. Ale jestli existuje něco, co mohu pro ty lidi udělat…

„Ráda bych,“ odpověděla.

Denth mlčel.

„Vám se to nelíbí,“ řekla.

Potřásl hlavou. „Bude těžké to zařídit v tichosti a bude těžké vás chránit. Naše schůzky zatím byly všechny na zabezpečených místech. Jestli se sejdete s obyčejnými lidmi, tak to takhle udělat nepůjde.“

Mlčky přikývla. „Stejně to chci. Musím něco dělat, Denthe. Něco užitečného. Asi pomáhá, že mě předvádíte lidem, s nimiž se scházíte. Ale já potřebuji dělat něco víc. Jestli má být válka, musíme ty lidi připravit. Nějak jim pomoci.“

Pohlédla k oknům. Neživý stál v koutě, kde ho Fešanda nechala. Vivenna se otřásla a odvrátila zrak. „Chci pomoci své sestře,“ řekla. „A chci být k užitku svým lidem. Ale nemůžu si pomoct, mám dojem, že toho pro Idris moc nedělám, když tu zůstávám.“

„Je to lepší, než kdybyste odešla,“ namítl Denth.

„Proč?“

„Protože kdybyste odešla, neměl by mě kdo platit.“

Obrátila oči ke stropu.

„Nežertoval jsem,“ poznamenal Denth. „Já jsem opravdu rád, když dostávám zaplaceno. Ale jsou tu ještě lepší důvody pro to, abyste zůstala.“

„Jaké?“ zeptala se.

Pokrčil rameny. „To záleží na mnoha věcech, řekl bych. Podívejte, princezno, já nejsem ten, kdo vám může radit. Jsem žoldnéř. Vy mě platíte, ukážete na něco, a já to probodnu. Ale mám dojem, že kdybyste se nad tím zamyslela, přišla byste na to sama, že utéct zpátky do Idrisu je ta nejmíň užitečná věc, kterou můžete udělat. Tam budete moci tak akorát posedávat a háčkovat dečky. Váš otec má jiné dědice. Tady toho možná nezmůžete moc, ale tam budete úplně k ničemu.“

Zmlkl, protáhl se a pohodlně se opřel. Někdy je těžké s ním mluvit, řekla si Vivenna a zavrtěla hlavou. Ale i tak ji jeho slova utěšila. Usmála se a otočila se.

A zjistila, že Trdlo stojí přímo vedle její stoličky.

Vyjekla a málem spadla na zem. Denth byl okamžitě na nohou s vytaseným mečem a Tonk Fah k tomu neměl daleko.

Vivenna se s námahou postavila, jak se jí sukně pletla pod nohy. Položila si ruku na prsa, jako by chtěla uklidnit prudké bušení svého srdce. Neživý tam stál a pozoroval ji.

„To on někdy dělá,“ zasmál se Denth, ale Vivenně jeho smích připadal falešný. „Přikrade se k lidem.“

„Jako kdyby na ně byl zvědavý,“ doplnil Tonk Fah.

„Oni ale nemůžou být zvědaví,“ prohlásil Denth. „Nemají vůbec žádné emoce. Trdlo, jdi zpátky do svého kouta.“

Neživý se otočil a odešel.

„Ne,“ vyjekla rozechvělá Vivenna. „Pošlete ho do sklepa.“

„Ale ty schody ?“ řekl Denth.

„Okamžitě!“ osopila se na něj Vivenna a konečky vlasů se jí zbarvily do červena.

Denth vzdychl. „Trdlo, jdi do sklepa.“

Neživý se obrátil a přešel k zadním dveřím. Když kráčel dolů po schodech, Vivenna slyšela, jak jeden zapraskal, ale soudě podle zvuku jeho kroků se tvor bezpečně dostal dolů. Znovu si sedla a pokoušela se zklidnit svůj tep.

„Promiňte,“ pravil Denth.

„Já ho za sebou necítím,“ vysvětlila Vivenna. „Znervózňuje mě to. Zapomenu, že tady je, a pak si nevšimnu, že se ke mně přiblížil.“

Denth přikývl. „Já vím.“

„Fešanda zrovna tak.“ Podívala se na něj. „Je Tupec.“

„Jo,“ řekl Denth a zase se usadil na podlaze. „Od dětství. Rodiče prodali její Dech jednomu z bohů.“

„Potřebujou jeden Dech každý týden, aby přežili,“ dodal Tonk Fah.

„To je hrozné,“ zděsila se Vivenna. Měla bych se snažit být k ní laskavější.

„Ono to není tak zlé,“ řekl Denth. „Já sám jsem taky jednou byl bez Dechu.“

„Vážně?“

Přikývl. „Každý má období, kdy mu dojdou peníze. Na Dechu je dobré to, že si ho vždycky můžete koupit od někoho jiného.“

„Někdo ho vždycky chce prodat,“ dodal Tonk Fah.

Vivenna se otřásla a zavrtěla hlavou. „Ale nějakou dobu bez něho musíte žít. Bez duše.“

Denth se zasmál, a tentokrát to znělo opravdově. „Ale to je jen pověra, princezno. Když nemáte Dech, tak vás to moc nezmění.“

„Nejste potom moc příjemný,“ řekla Vivenna. „Jste víc podrážděný. Jako ?“

„Fešanda?“ zeptal se Denth pobaveně. „Ne, ta by stejně byla taková. Tím jsem si jistý. Ať tak či tak, když jsem prodal svůj Dech, neměl jsem pocit, že bych se změnil. Musíte se opravdu soustředit, abyste si všimla, že ho nemáte.“

Vivenna se podívala stranou. Nečekala, že by jí Denth porozuměl. Bylo snadné nazývat její víru pověrou, ale stejně tak snadno mohla Denthova slova obrátit zpátky proti němu. Lidé vidí to, co chtějí vidět. Jestli si myslí, že by se bez Dechu nezměnil, je to jen snadný způsob, jak odůvodnit to, že ho prodal ? a pak si koupil od nějakého chudáka jiný. Kromě toho, proč by ho vůbec kupoval, kdyby na tom nezáleželo?

Rozhovor odumřel, dokud se nevrátila Fešanda. Opět vešla, aniž by si jí Vivenna všimla. Začínám příliš spoléhat na Dechové smysly, pomyslela si znepokojeně a vstala. Fešanda kývla na Dentha.

„Je ten, kdo říká, že je,“ oznámila. „Ptala jsem se lidí a tři, kterým důvěřuju, mi to potvrdili.“

„No, tak dobře,“ řekl Denth. Protáhl se, vstal a kopancem probudil Tonk Faha. „Půjdeme zpátky domů, ale opatrně.“

23

Hymnus našel Auroru na travnaté části nádvoří za jejím palácem. Bavila se uměním jednoho z městských mistrů zahradníků.

Hymnus přešel po trávě, obklopený svou družinou. Sluhové nad ním drželi slunečník, aby ho ochránili před sluncem, a všemožně se starali, aby byl řádně rozmazlován. Prošel kolem stovek květináčů, truhlíků a váz plných všelijakých rostoucích věcí. Všechny byly aranžovány do komplikovaných vzorů a řad.

Dočasné záhony. Bohové byli příliš božští, než aby opustili dvůr a navštívili městské zahrady, takže se zahrady musely přinést k nim. Tak obrovský podnik vyžadoval desítky dělníků a stovky vozíků s rostlinami. Pro bohy nebylo nic příliš dobré.

Samozřejmě kromě svobody.

Aurora stála a obdivovala ornament, v němž byly uspořádány vázy. Hned si všimla, že k ní Hymnus přichází, v odpoledním světle totiž jeho pohybující se biochroma dodávala květinám zvlášť zářivé barvy. Aurora na sobě měla překvapivě prostý oděv. Byl sice bez rukávů a zdálo se, že je jako vždy celý vytvořen z jednoho pruhu zeleného hedvábí, ale zakrýval nejen to nejnutnější, ale ještě i něco navíc.

„Milý Hymne,“ přivítala ho s úsměvem. „Rozhodl ses navštívit dámu u ní doma? To je velice chvályhodný pokrok. Ale zanechme prázdného tlachání. Pojďme do ložnice.“

Usmál se a nabídl jí list papíru, který držel v ruce.

Podezřívavě ho přijala. Papír pokrývaly barevné tečky řemeslného písma. „Co je to?“ zeptala se.

„Tušil jsem, jak náš rozhovor začne,“ řekl. „A tak jsem nám ušetřil trable. Nechal jsem si to předem napsat.“

Aurora zvedla obočí a začala číst. ‚Na začátku Aurora řekne něco mírně provokativního.‘ Uraženě na něj pohlédla. „Mírně? Pozvala jsem tě do ložnice. Spíš bych použila výraz ‚nestydatý‘.“

„Podcenil jsem tě,“ přiznal Hymnus. „Pokračuj, prosím.“

„‚Pak Hymnus řekne něco, aby ji odradil‘,“ četla Aurora. „‚Něco tak neuvěřitelně roztomilého a chytrého, že Aurora užasne nad jeho inteligencí a několik minut nedokáže promluvit…‘ ? Vážně, Hymne, musím to číst?“

„Je to mistrovské dílo,“ pravil. „Nejlepší, co jsem kdy stvořil. Prosím, další část je důležitá.“

Vzdychla. „‚Aurora začne povídat něco o politice, což sice bude hrozně nudné, ale vynahradí to natřásáním svého poprsí. Potom se Hymnus omluví za to, že byl v poslední době tak neosobní. Vysvětlí, že si musel něco rozmyslet.‘“ Odmlčela se a podívala se na něj. „Znamená to, že jsi konečně ochotný zapojit se do mých plánů?“

Přikývl. Kousek od nich několik zahradníků odnášelo květiny. Vraceli se jeden po druhém a budovali kolem Hymna a Aurory složitý vzor z malých kvetoucích stromků v kořenáčích. Vypadalo to jako živoucí kaleidoskop se dvěma Navrácenými bohy uprostřed.

„Nemyslím si, že královna je zapletená do intrik, kterými by získala trůn,“ řekl Hymnus. „I když jsem s ní mluvil jen krátce, jsem o tom přesvědčený.“

„Tak proč bys potom souhlasil, že se ke mně připojíš?“

Hymnus stál chvilku beze slova a obdivoval květy. „Protože chci dohlédnout na to, abys ji nezničila,“ prohlásil. „Ani nás ostatní.“

„Můj milý Hymne,“ našpulila Aurora své rudé rty k úsměvu, „ujišťuji tě, že jsem neškodná.“

Zvedl jedno obočí. „O tom vážně pochybuji.“

„Ale no tak,“ řekla. „Nikdy bys neměl dámu upozorňovat na to, že se dopustila nepřesnosti. Ale stejně jsem ráda, že jsi přišel. Máme práci.“

„Práci?“ podivil se. „To zní jako… práce.“

„Jistě, drahý,“ odpověděla. Poodešla a zahradníci okamžitě přiběhli a odsunuli stromky, aby jí udělali cestu. Sám hlavní zahradník stál opodál a řídil nově vznikající kompozici jako nějaký dirigent botanického orchestru.

Hymnus ji dohonil. „Práce,“ řekl. „Víš, jaká je moje filozofie ohledně toho slova?“

„Tak nějak jsem došla k mírnému závěru, že ji neschvaluješ,“ usmála se Aurora.

„No, to bych neřekl. Práce, má drahá Auroro, je jako hnůj.“

„Smrdí?“

Usmál se. „Ne. Myslel jsem tím, že jsem rád, že existuje. Jen v ní nikdy nechci uváznout.“

„To je smůla,“ prohodila Aurora, „protože jsi s tím právě souhlasil.“

Povzdechl. „No jo, měl jsem dojem, že je tu něco cítit.“

„Nebuď únavný,“ řekla Aurora a mile se usmála na dělníky, kteří lemovali její cestu vázami s květinami. „Tohle bude zábava.“ Otočila se k němu a zasvítilo jí v očích. „Hvězdu slitování včera v noci přepadli.“

*

„Ach, má drahá Auroro, to je naprostá tragédie!“

Hymnus pozdvihl obočí. Hvězda slitování byla žena s nádherně vyvinutými křivkami, nápadně kontrastujícími s Aurořinou postavou. Obě samozřejmě byly dokonalými ukázkami ženské krásy. Zatímco však Aurora byla štíhlý typ ? nicméně s velkými ňadry ? byla Hvězda slitování zaoblená ? nicméně s velkými ňadry. Hvězda slitování ležela na nádherné pohovce a několik sluhů ji ovívalo velkými palmovými listy.

Postrádala Aurořin jemný smysl pro styl. Bylo umění vybrat si jasně barevné oblečení, aniž by bylo křiklavé. Hymnus sám styl neměl, ale držel si sluhy, kteří ho měli za něj. Hvězda slitování zřejmě ani nevěděla, že něco jako styl existuje.

Ale je třeba uznat, pomyslel si, že není zrovna snadné nosit oranžovou a zlatou důstojně ? a jí se to nade vši pochybnost daří.

„Milá Hvězdo slitování,“ řekla Aurora vřele. Jeden ze sluhů přinesl stoličku s polštářkem a zasunul ji pod Auroru přesně ve chvíli, kdy si sedala vedle lokte Hvězdy slitování. „Umím si představit, jak se asi cítíš.“

„Umíš?“ zeptala se s nedůvěrou Hvězda slitování. „Je to vůbec možné? Tohle je hrozné. Nějaký… nějaký zlosyn se vetřel do mého paláce a obtěžoval moje sluhy! V samotném domově bohyně! Kdo to mohl udělat?“

„Musel to být nějaký šílenec,“ pronesla Aurora konejšivě. Hymnus stál vedle ní a soucitně se usmíval s rukama sepnutýma za zády. Z nádvoří do pavilonu vanul chladivý odpolední vánek. Několik Aurořiných zahradníků sem přineslo květiny a stromky a nastavěli je kolem stanu. Jejich smíšená vůně naplnila vzduch.

„Já to nechápu,“ řekla Hvězda slitování. „Stráže u brány mají právě těmto věcem zabránit! K čemu máme hradby, když sem každý může jednoduše vejít a znesvětit naše domovy? Už se tu necítím v bezpečí.“

„Jsem si jistá, že stráže budou příště ostražitější,“ uklidňovala ji Aurora.

Hymnus se zamračil a pohlédl k paláci Hvězdy slitování, kde se služebnictvo hemžilo jako včely v ohroženém úle. „Po čem asi ten vetřelec šel?“ řekl skoro pro sebe. „Snad po nějakém uměleckém díle? Určitě je mnoho obchodníků, kteří by se dali vyloupit snáz.“

„Možná se nedozvíme, co chtěli,“ pravila Aurora tajuplně, „ale přece jen něco o nich aspoň víme.“

„Opravdu?“ zeptala se Hvězda slitování a narovnala se.

„Ano, má milá,“ ujistila ji Aurora. „Jen někdo, kdo nemá žádnou úctu k našim tradicím nebo náboženství, by se odvážil vniknout do domu boha. Někdo bez respektu. Nevěřící…“

„Idrisan?“ doplnila Hvězda slitování.

„Napadlo tě někdy, má milá,“ řekla Aurora medově, „proč poslali Božímu králi svou nejmladší dceru místo nejstarší?“

Hvězda slitování se zachmuřila. „To že udělali?“

„Ano, drahá,“ přitakala Aurora.

„To je docela podezřelé, ne?“

„Něco se u Božího dvora děje, Hvězdo slitování,“ pokračovala Aurora trpělivě a spiklenecky se k ní naklonila. „Možná, že pro korunu nastávají nebezpečné časy.“

„Auroro,“ řekl Hymnus přísně. „Můžeš na slovíčko?“

Mrzutě se na něj podívala. Klidně její pohled opětoval a Aurora to nakonec vzdala a vzdychla. Poplácala Hvězdu slitování po ruce a vyšla z pavilonu za Hymnem. Jejich sluhové a kněží se trousili za nimi.

„Co si myslíš, že děláš?“ zeptal se Hymnus, jakmile byli z doslechu.

„Verbuju,“ střelila pohotově Aurora se zábleskem v očích. „Budeme potřebovat její Příkazy Neživým.“

„Já pořád ještě nejsem přesvědčený, že je budeme potřebovat,“ namítl Hymnus. „Válka možná nebude nutná.“

„Jak jsem řekla,“ odpověděla Aurora, „musíme být obezřetní. Já jen připravuju půdu.“

„V pořádku,“ ustoupil. To se mu zdálo docela moudré. „Ale my přece nevíme, jestli to byl Idrisan, kdo se vloupal do paláce Hvězdy slitování. Proč to naznačuješ?“

„A ty si myslíš, že je to náhoda? Že se někdo vplížil do jednoho z našich paláců teď, když je válka na spadnutí?“

„Je to náhoda.“

„A ten vetřelec si náhodou vybral jednoho ze čtyř Navrácených, kteří mají Příkazy k ovládání Neživých? Kdybych měla jít do války s Hallandrenem, nejdřív ze všeho bych hledala tyhle Příkazy. Asi bych se snažila zjistit, jestli jsou někde napsané, nebo se třeba pokusila zabít bohy, kteří je mají.“

Hymnus se ohlédl k paláci. Na Aurořiných tvrzeních něco bylo, ale nestačilo to. Měl podivné nutkání celou věc blíž prozkoumat. Jenže to vypadalo jako práce. Opravdu si nemohl dovolit výjimky ze svých pravidelných zvyků, obzvlášť ne, aniž by si předtím dlouho hořce stěžoval. Byl by to špatný precedent. Takže nakonec jen kývl a vrátil se s Aurorou do pavilonu.

„Má milá,“ lísala se Aurora, sedla si zpátky vedle Hvězdy slitování, zatvářila se ještě starostlivěji a naklonila se k ní. „Probrali jsme to a rozhodli jsme se, že ti budeme důvěřovat.“

Hvězda slitování se posadila. „Důvěřovat? V čem?“

„Jde o informaci,“ zašeptala Aurora tajemně. „Někteří z nás se obávají, že Idrisané nejsou ve svých horách spokojení a rozhodli se převzít vládu i nad nížinou.“

„Ale teď jsme přece spojení krví,“ namítla Hvězda slitování. „Budeme mít na trůnu hallandrenského Božího krále s královským původem.“

„Vážně?“ dotírala Aurora. „A nedalo by se to vykládat i tak, že budeme mít na trůnu idriského krále s hallandrenským původem?“

Hvězda slitování zaváhala. Pak se kupodivu podívala na Hymna. „Ty tomu věříš?“

Proč k němu všichni vzhlížejí? Dělá všechno, aby je od takového chování odradil, ale pořád mají sklon jednat, jako by byl nějaká morální autorita. „Myslím, že jisté… přípravy by byly namístě,“ připustil. „I když se samozřejmě dá totéž říct i o večeři.“

Aurora se na něj rozzlobeně podívala, ale jakmile obrátila zrak zpátky ke Hvězdě slitování, nasadila opět účastný výraz. „Chápeme, že to pro tebe byl těžký den,“ řekla. „Ale uvažuj, prosím, o naší nabídce. Rádi bychom, aby ses zapojila do našich příprav.“

„O jakých přípravách to mluvíte?“ zeptala se Hvězda slitování znepokojeně.

„Jsou jednoduché,“ řekla Aurora rychle. „Přemýšlet, hovořit, plánovat. Nakonec, až si budeme myslet, že máme dost důkazů, předneseme je Božímu králi.“

To Hvězdu slitování zjevně uklidnilo. Přikývla. „Ano, rozumím. Přípravy ? to bude vhodné.“

„Teď si odpočiň, drahá.“ Aurora vstala a odvedla Hymna z pavilonu. Pomalu kráčeli po dokonalém trávníku směrem k Aurořinu paláci. Hymnovi se tam příliš nechtělo. Něco mu na téhle schůzce vadilo.

„Hvězda slitování je drahoušek,“ prohodila Aurora s úsměvem.

„To říkáš jen proto, že se s ní dá snadno manipulovat.“

„Jistě,“ odpověděla Aurora. „Úplně miluju, když všichni dělají, co mají. A co mají dělat, je to, co já pokládám za nejlepší.“

„Aspoň se s tím nijak netajíš,“ řekl Hymnus.

„Pro tebe, můj milý, jsem otevřená kniha.“

Odfrkl. „Ovšem, ale taková, kterou ještě nikdo nepřeložil do hallandrenštiny.“

„To říkáš jen proto, že ses vlastně ještě nikdy nepokusil mi porozumět,“ pronesla s úsměvem. „Ale musím říct, že jedna věc mě na Hvězdě slitování naprosto otravuje.“

„A to je?“

„Její armáda,“ řekla Aurora a založila si ruce v bok. „Proč dostala Příkazy pro deset tisíc Neživých právě ona, bohyně laskavosti? Je to očividně zoufalá chyba v úsudku. Zvlášť když já nemám Příkazy pro žádné vojsko.“

„Auroro,“ řekl pobaveně, „ty jsi bohyní upřímnosti, komunikace a mezilidských vztahů. Proč, pro všechno na světě, by ti svěřovali dozor nad armádou?“

„Je spousta mezilidských vztahů, které se týkají armády,“ namítla. „Koneckonců, jak to nazveš, když jeden člověk udeří druhého mečem? To je mezilidský vztah.“

„Jasně,“ souhlasil Hymnus a ohlédl se k pavilonu Hvězdy slitování.

„Víš,“ řekla Aurora, „myslela jsem si, že oceníš mé argumenty, protože válka je ve skutečnosti vztah. Náš vztah je vlastně taky válka, milý Hymne. My…“ zamyslela se, a pak praštila Hymna do ramene. „Hymne? Dávej pozor na to, co říkám!“

„Ano?“

S nedůtklivým výrazem si založila ruce. „Musím říct, že tvoje vtipkování bylo dnes absolutně nemístné. Možná si budu muset najít na hraní někoho jiného.“

„Hm, ano,“ přitakal Hymnus roztržitě, jak si stále ještě prohlížel palác Hvězdy slitování. „Tragické. Pokud jde o to vloupání ke Hvězdě slitování, byl to jen jeden člověk?“

„Asi,“ řekla Aurora. „To není důležité.“

„Byl někdo zraněn?“

„Pár sluhů,“ Aurora nedbale mávla rukou. „Jednoho našli mrtvého, myslím. Měl bys věnovat pozornost mně, ne tomu ?“

Hymnus se zarazil v půli kroku. „Někoho zabili?“

Pokrčila rameny. „Tak jsem to slyšela.“

Otočil se. „Vrátím se tam a ještě si s ní promluvím.“

„Fajn,“ odsekla Aurora. „Ale beze mne. Já si musím užít své zahrady.“

„Dobře,“ kývl Hymnus a otočil se k odchodu. „Promluvíme si později.“

Aurora si rozhořčeně odfoukla a s rukama v bok se dívala, jak se Hymnus vzdaluje. Hymnus však její nelibost ignoroval, spíše se soustředil na…

Na co? No tak zranili několik sluhů. Nebylo na něm, aby se míchal do řešení zločinů. Přesto však kráčel dál k pavilonu Hvězdy slitování, jako vždy sledován suitou svých kněží a sloužících.

Hvězda slitování stále ještě ležela na pohovce. „Hymne?“ uvítala ho překvapeně.

„Právě jsem se dozvěděl, že jeden z tvých sluhů byl při tom útoku zabit.“

„Ach, ano,“ řekla. „Ten chudák. Opravdu se k tomu nachomýtl nešťastně. Určitě našel milost v nebi.“

„Je zvláštní, že jsou vždycky na tom posledním místě, kde bys je hledala,“ pravil Hymnus. „Pověz mi, jak se to stalo, že ho zavraždili?“

„Vlastně je to docela podivné,“ připustila. „Ti dva strážní u dveří byli zbití do bezvědomí. Vetřelce objevili čtyři moji sluhové, kteří právě procházeli chodbou pro služebnictvo. On se s nimi popral, jednoho srazil k zemi, jednoho zabil a dva utekli.“

„Jak ale byl ten sluha zabitý?“

Hvězda slitování vzdychla. „To opravdu nevím,“ mávla rukou. „Moji kněží by ti to mohli říct. Já jsem z toho byla příliš vyděšená, než abych se zajímala o podrobnosti.“

„Můžu si s nimi promluvit?“

„Jestli na tom trváš,“ řekla Hvězda slitování zklamaně. „Zmínila jsem se ti, jak jsem naprosto vykolejená? Jeden by předpokládal, že tu zůstaneš a budeš mě utěšovat.“

„Má milá Hvězdo slitování,“ odpověděl Hymnus okamžitě, „jestli mě trochu znáš, tak jistě chápeš, že nechat tě o samotě je zdaleka ta nejlepší útěcha, kterou ti mohu nabídnout.“

Zamračila se na něj.

„Jen jsem žertoval, má milá,“ bránil se Hymnus. „Bohužel, ani ve vtipkování nejsem moc dobrý. Zvěde, jdeš se mnou?“

Llarimar, který jako vždycky stál s ostatními kněžími poblíž, k němu vzhlédl. „Vaše Milosti?“

„Není třeba ostatní nijak rušit,“ řekl Hymnus. „Myslím, že na tohle budeme úplně stačit my dva.“

„Jak přikazujete, Vaše Milosti,“ pravil Llarimar. Hymnovi služebníci byli od svého boha zase jednou odloučeni. Nejistě se shlukli na trávě jako skupina dětí, které opustili rodiče.

„Co se děje, Vaše Milosti?“ zeptal se Llarimar tiše, když spolu odcházeli k paláci.

„Já, upřímně řečeno, nevím,“ odvětil Hymnus. „Jen jsem měl pocit, že tu je něco divného. To vloupání. Smrt toho sluhy. Něco tu nehraje.“

Llarimar se na něj podíval se zvláštním výrazem ve tváři.

„Co je?“ zeptal se Hymnus.

„Nic, Vaše Milosti,“ řekl Llarimar konečně. „Jen, že to je pro vás velice necharakteristické.“

„Já vím,“ přitakal Hymnus smutně, ale stejně si to nerozmyslel. „Sám nechápu, co to se mnou je. Asi zvědavost.“

„Zvědavost, která by převážila nad vaší touhou vyhýbat se… no, vlastně všemu?“

Hymnus pokrčil rameny. Když vcházel do paláce, cítil se plný energie. Jeho obvyklá letargie ustoupila a místo ní pociťoval vzrušení. Jako by mu to bylo povědomé. V chodbě pro služebnictvo objevil skupinku kněží, kteří si spolu povídali. Hymnus k nim rázně přistoupil a kněží se k němu ulekaně otočili.

„Dobře, že jste tady,“ pronesl Hymnus. „Předpokládám, že mi můžete říct víc o tom vloupání.“

„Vaše Milosti,“ pozdravil jeden a všichni tři sklopili hlavy. „Ujišťuji vás, že máme všechno pod kontrolou. Vám ani vašim lidem nehrozí žádné nebezpečí.“

„Jistě,“ řekl Hymnus trpělivě, zatímco si prohlížel chodbu. „Tady toho sluhu zabili?“

Podívali se po sobě. „Támhle,“ ukázal nakonec jeden z nich neochotně a mávl do míst, kde se chodba zatáčela.

„Skvělé. Doprovoďte mě, prosím.“ Hymnus přešel k místu, které mu ukázali. Několik dělníků tu odstraňovalo prkna z podlahy, zřejmě je chtěli vyměnit. V domově bohyně nemohlo zůstat dřevo poskvrněné krví, třebaže by bylo sebelépe vyčištěné.

„Ehm,“ prohodil Hymnus, „je to tu zaneřáděné. Jak se to stalo?“

„My to přesně nevíme, Vaše Milosti,“ řekl jeden z kněží. „Vetřelec zbil hlídku u vchodu do bezvědomí, ale jinak jim neublížil.“

„Ano, o tom se Hvězda slitování zmiňovala,“ pravil Hymnus. „Ale pak bojoval se čtyřmi sluhy?“

„Neřekl bych, že ‚bojoval‘ je to správné slovo,“ opravil ho jeden kněz a vzdychl si. I když Hymnus nebyl jejich bůh, byl to bůh. Byli vázáni přísahou odpovídat na jeho otázky.

„Svázal jednoho z nich pomocí Probuzeného provazu,“ pokračoval kněz. „Potom tu jeden ze sluhů zůstal, aby vetřelce zastavil, a druzí dva běželi pro pomoc. Vetřelec zbývajícího muže srazil do bezvědomí. V té době byl ten svázaný ještě naživu.“ Kněz pohlédl na své kolegy. „Když konečně přišla pomoc ? zdrželo je Neživé zvíře, které působilo zmatek ? zjistili, že druhý muž se stále neprobral. Ten první, pořád ještě svázaný, byl mrtvý. Soubojový meč mu proklál srdce.“

Hymnus přikývl a poklekl u rozbitých prken. Sluhové, kteří tam pracovali, sklonili hlavy a vzdálili se. Hymnus nevěděl přesně, co hledá. Podlaha byla čistě vydrhnutá a potom rozebraná. Ale kousek dál byla patrná podivná skvrna. Přešel k ní a klekl si, aby si ji lépe prohlédl. Úplně bez barvy, pomyslel si. Vzhlédl a zaostřil pohled na kněze. „Říkáte, že to byl Probouzeč?“

„Nepochybně, Vaše Milosti.“

Podíval se zpátky na šedou skvrnu. Tohle nikdy nemohl udělat Idrisan, uvědomil si. Ne, jestliže šlo o Probouzení. „Co to bylo za Neživé zvíře, o kterém jste mluvili?“

„Neživá veverka, Vaše Milosti,“ odpověděl jeden z mužů. „Vetřelec ji použil, aby odvedl pozornost.“

„Byla dobře udělaná?“ zeptal se.

Kývli. „Byla použita nejnovější verze Příkazu, pokud se dá soudit z chování té veverky,“ řekl jeden. „Dokonce měla ichor-alkohol místo krve. Trvalo nám dlouho do noci, než jsme ji vůbec chytili.“

„Co si myslíte, že ten člověk chtěl?“

Kněží zaváhali. „Nevíme to jistě, Vaše Milosti,“ pravil jeden z nich. „Zahnali jsme ho, než mohl dosáhnout svého cíle ? jeden z našich lidí ho viděl utíkat zpátky, kudy přišel. Možná, že nedokázal překonat jejich odpor.“

„Myslíme si, že to byl obyčejný zloděj, Vaše Milosti,“ doplnil jeden kněz. „Chtěl se vplížit do galerie a odcizit nějaké umělecké dílo.“

„To zní dost pravděpodobně,“ kývl Hymnus a vstal. „Vedli jste si dobře.“ Otočil se a vrátil se chodbou ke vchodu. Připadal si podivně neskutečně.

Kněží mu lhali.

Nevěděl, jak to ví. Ale věděl to ? hluboko ve svém nitru to věděl pomocí nějakých instinktů, o nichž ani netušil, že je má. Ale místo toho, aby ho jejich lži rozzlobily, z nějakého důvodu ho vzrušily.

„Vaše Milosti,“ zeptal se Llarimar, když ho dohonil. „Zjistil jste, co jste chtěl?“

„To nebyl Idrisan, kdo se sem vloupal,“ pravil Hymnus tiše, když vyšli na slunce.

Llarimar zvedl obočí. „Měli jsme případy, kdy Idrisané přišli do Hallandrenu a koupili si tu Dech, Vaše Milosti.“

„A slyšeli jste někdo o Idrisanovi, který by použil Neživého?“

Llarimar zmlkl. „Ne, Vaše Milosti,“ připustil nakonec.

„Idrisané Neživé nenávidí. Pokládají je za zrůdy, nebo nějaký podobný nesmysl. V každém případě by nedávalo smysl, aby se sem takhle zkusil dostat Idrisan. K čemu by to bylo? Provést atentát na jednoho z Navrácených? Jen by ho nebo ji nahradili a zavedené protokoly by se postaraly o to, aby armády Neživých nezůstaly dlouho bez vedení. Hrozba odplaty by vysoko převážila možné výhody.“

„Takže si myslíte, že to nebyl zloděj?“

„To jistě nebyl,“ řekl Hymnus. „Obyčejný zloděj, který má dost peněz a Dechu, že může vyplýtvat jednoho Neživého, jen aby odvrátil pozornost? Ať se tam vloupal, kdo chtěl, byl bohatý. Kromě toho, proč by se pokoušel dostat dovnitř chodbou pro služebnictvo? Tam nic cenného není. Uvnitř paláce je daleko větší bohatství.“

Llarimar opět neodpověděl. Pohlédl na Hymna se stejně zvláštním výrazem jako předtím. „To je velmi důkladné zdůvodnění, Vaše Milosti.“

„Já vím,“ přitakal Hymnus. „Jako bych nebyl ve své kůži. Třeba se jenom potřebuju opít.“

„Vy se nemůžete opít.“

„Možná, že ne, ale určitě mě baví to zkoušet.“

Vraceli se k Hymnovu paláci a cestou posbírali služebnictvo. Llarimar vypadal nesvůj, ale Hymnus cítil vzrušení. Vražda na Božím dvoře, pomyslel si. Pravda, byl to jen sluha, ale já mám údajně být bohem pro všechny lidi, ne jen pro ty důležité. Rád bych věděl, jak dlouho tu nikoho nezabili. Za mého života se to nestalo, to vím jistě.

Kněží Hvězdy slitování něco tajili. Proč způsobil vetřelec rozruch ? zvlášť tak nákladný ? jestli chtěl prostě utéct? Sluhové Navrácených nebyli žádná hrozivá soldateska. Tak proč se tak snadno vzdal?

Dobré otázky. Dobré otázky, jimiž by se ze všech zúčastněných měl nejméně trápit právě on. Jenže se trápil.

Po celou cestu zpátky do paláce, během dobrého jídla, a dokonce i v noci.

24

Služky se kolem Siri nejistě shlukly, když vešla do místnosti, kde vládl chaos. Měla na sobě modrobílé šaty s třímetrovou vlečkou. Jen co vstoupila, písaři i kněží k ní překvapeně zvedli oči, někteří dokonce okamžitě vyskočili a ukláněli se. Jiní se po ní jen dívali, když kolem nich procházela. Služky měly co dělat, aby jí důstojně nesly vlečku.

Siri odhodlaně kráčela místností, která vypadala spíš jako chodba než obyčejný pokoj. Podél stěn stály stoly přetékající papíry a u nich pracovali písaři ? ti z Pahn Kahlu oděni v hnědé a Hallandreňané v denních barvách. Stěny byly samozřejmě černé. Barevné místnosti se nacházely jen uprostřed paláce, kde Boží král a Siri trávili nejvíc času. Ovšem každý zvlášť.

Ale v noci je to trochu jiné, pomyslela si s úsměvem. Připadala si jako spiklenec, když ho učila znát písmena. Má tajemství, které skrývá před zbytkem království, tajemství, které se týká jednoho z nejmocnějších mužů na světě. Celou ji to rozechvívalo. Asi by se měla víc strachovat. Pravda byla, že když se nad tím zamyslela, dělalo jí starosti varování Modroprstého. Proto dnes přišla do pracovny písařů.

Ráda bych věděla, proč je ložnice mimo, pomyslela si. Stranou od centra paláce, v jeho černé části.

V každém případě, část paláce určená pro služebnictvo ? kromě ložnice Božího krále ? byla posledním místem, kde by písaři očekávali, že je královna vyruší. Všimla si, že některé služky se na muže v místnosti podívaly omluvně, když Siri došla k dalším dveřím. Sluha jí je otevřel a Siri vstoupila do místností za písárnou.

Ve středně velké komnatě stála skupina viditelně bezstarostných kněží listujících v knihách. Když ji zahlédli, jeden svou knihu v rozčilení upustil.

„Chci nějaké knížky,“ prohlásila Siri.

Kněží na ni zírali. „Knížky?“ zeptal se konečně jeden.

„Ano,“ pravila Siri s rukama v bok. „Tohle je palácová knihovna, ne?“

„Ehm, ano, Královská Choti,“ přitakal kněz s pohledem na své společníky. Všichni měli na sobě uniformu svého úřadu a dnešní barvy byly fialová a stříbrná.

„Tak tedy,“ řekla Siri, „chtěla bych si nějaké knihy půjčit. Běžné zábavy už mě unavují a ve volném čase si budu číst.“

„Ale tyhle knihy byste jistě nechtěla, Královská Choti,“ namítl další kněz. „Jejich témata jsou nudná, jako třeba náboženství nebo městské finance. Nějaké příběhy by pro vás jistě byly vhodnější.“

Siri zvedla obočí. „A kde bych našla takovou ‚vhodnější‘ literaturu?“

„Můžeme nařídit předčitateli, aby přinesl nějaké knihy z městské knihovny,“ řekl kněz a nenápadně předstoupil. „Bude tady za chvíli.“

Siri zaváhala. „Ne, to mi nevyhovuje. Vezmu si přece jen některé ze zdejších knih.“

„Nevezmete,“ řekl nový hlas za jejími zády.

Siri se otočila. Za ní stál Treledees, velekněz Božího krále. Ruce měl sepjaté, na hlavě mitru a byl zamračený.

„Nemůžete mi je odepřít,“ odtušila Siri. „Jsem vaše královna.“

„Mohu vám je odepřít a udělám to, Královská Choti,“ stál na svém Treledees. „Víte, tyto knihy jsou dosti cenné, a pokud by se s nimi něco stalo, mělo by to vážné důsledky pro království. Ani naši kněží je nesmí odnášet z této místnosti.“

„Co by se s nimi mělo stát, když zůstanou v paláci, prosím vás?“ otázala se rozzlobeně.

„Je to zásada, Královská Choti. Jsou majetkem boha. Susebron dal jasně najevo, že si přeje, aby knihy zůstaly zde.“

Tak Susebron, co? Pro Treledeese a kněží bylo velice pohodlné mít boha bez jazyka. Kněží mohli tvrdit, že jim sdělil cokoli, co jim momentálně vyhovovalo, a ona nemohla nic namítat.

„Jestli absolutně musíte tyhle svazky číst,“ řekl Treledees, „můžete si je přečíst tady.“

Rozhlédla se po místnosti a přemítala o tom, jak si z ní všichni ti pedantští kněží, houfující se kolem, dělají blázny. Jestli v těch knihách byly jakékoli citlivé informace, nejspíš najdou nějaký způsob, aby jí zabránili je najít.

„Ne,“ odmítla a zamířila ven z přeplněné místnosti. „Snad někdy jindy.“

*

Říkal jsem ti, že ti ty kníšky nedají, napsal Boží král.

Siri obrátila oči ke stropu a plácla sebou na postel.

Pořád ještě na sobě měla těžké večerní šaty. Z nějakého důvodu byla teď ještě stydlivější, když už dokázala s Božím králem komunikovat. Svlékala se až těsně předtím, než šla spát, což v poslední době bylo čím dál později. Susebron seděl na svém obvyklém místě ? ne na matraci jako první noc, ale přisunul si křeslo vedle postele. Stále jí připadal nesmírně velký a působivý. Aspoň dokud se na ni nedíval tím svým otevřeným, upřímným pohledem. Mávl na ni, aby si k němu sedla blíž. Měl tabulku na psaní a kousek uhlu, který sem Siri propašovala.

Neměla bis kněze zlobyt, napsal. Jak se dalo očekávat, jeho pravopis byl strašný.

Kněží. Siri tajně sebrala v paláci šálek a schovala ho tady v ložnici. Když ho přitiskla ke stěně, občas matně zaslechla, jak na druhé straně kněží mluví. Po svém obvyklém představení s poskakováním na posteli a úpěním, které předváděla každou noc, obyčejně slyšela, jak se posunují židle a zavírají dveře. Potom už bylo ve vedlejší místnosti ticho.

Buď kněží pokaždé odešli, když se přesvědčili, že akt byl vykonán, nebo měli podezření a chtěli ji poplést, aby si myslela, že jsou pryč. Instinkt jí napovídal, že pravda je to první, ale stejně raději šeptala, když na Božího krále mluvila. Pro všechny případy.

Siri? napsal. Na co myslíš?

„Na tvé kněze,“ zašeptala. „Jsem z nich znechucená! Dělají mi všechno naschvál!“

Jsou to dobří lidé, psal. Tvrdě pracují, abi zachovali moje království.

„Vyřízli ti jazyk,“ řekla.

Boží král chvíli tiše seděl. To bylo nutné, napsal. Mám příliš velkou moc.

Sedla si k němu blíž. Jako obvykle se odtáhl, když se přiblížila, a sundal ruku z postele, aby jí nepřekážela. Ale nebyla v tom žádná povýšenost. Siri si začínala myslet, že Susebron má s dotýkáním velmi málo zkušeností.

„Susebrone,“ zašeptala, „těm lidem neleží na srdci tvé nejlepší zájmy. Udělali víc než to, že ti vyřízli jazyk. Mluví tvým jménem a dělají si, co chtějí.“

Nejsou moje nepřítele, psal dál tvrdohlavě. Jsou dobří lidé.

„Ano?“ zeptala se. „Tak proč před nimi tajíš, že se učíš číst?“

Opět se odmlčel a sklopil zrak k zemi.

Taková pokora, a to už padesát let vládne Hallandrenu, pomyslela si. V mnoha směrech je jako dítě.

Nechci, aby to věděli napsal po chvíli. Nechci je rozčílit.

„Jistě,“ přitakala Siri suše.

Zarazil se. Ty jsi jystá? napsal. Znamená to, že my věříš?

„Ne,“ odtušila Siri. „To byl sarkasmus.“

Zamračil se. Neznám tu věc sakrasmus.

„Sarkasmus,“ řekla s pečlivou výslovností, „to je…“ došla jí slova. „Je to, když jednu věc říkáš, ale vlastně chceš vyjádřit pravý opak.“

Svraštil čelo, pak energicky vymazal tabulku a začal znovu psát. To nedává smysl. Proč neříct co myslíš?

„Protože,“ vysvětlovala Siri, „je to jako… já vlastně nevím. Když si chceš dělat z lidí legraci a vypadat přitom chytře.“

Dělat si z lidí legraci? napsal.

Pane bože barev! pomyslela si a pokoušela se vymyslet způsob, jak mu to vysvětlit. Připadalo jí směšné, že vůbec neví, co to je, někomu se posmívat. A přitom prožil celý svůj život jako uctívané božstvo a monarcha. „Posmíváš se někomu, když ho chceš poškádlit,“ řekla. „Věci, které by tomu člověku mohly ublížit, kdybys je říkal vážně, ale ty je říkáš laskavě a hravě. Někdy je ale řekneš jen proto, že chceš být protivný. Sarkasmus je jeden ze způsobů výsměchu ? říkáme pravý opak, ale přeháníme to.“

Jak poznáš kdy je ten človjek laskavý, hravý nebo protivný?

„To nevím,“ řekla Siri. „Asi podle toho, jak to říká.“

Boží král se zatvářil zmateně, ale přemýšlel. Ty jsi úplně normální, napsal nakonec.

Siri se zamračila. „Ehm ? mám ti za to poděkovat?“

Byl to dobrý sarkasmus? napsal. Protože opravdu jsi docela zvláštní.

Usmála se. „Snažím se.“

Vzhlédl.

„To byl zase sarkasmus,“ vysvětlila. „Já se nesnažím být zvláštní. Prostě to tak je.“

Podíval se na ni. Jak se toho muže mohla někdy bát? Vůbec mu nerozuměla. Výraz v jeho očích vůbec nebyl panovačný nebo bezcitný. Byl to výraz člověka, který se úporně snaží pochopit svět kolem sebe. Byl nevinný a upřímný.

Ale nebyl to žádný prosťáček. Dokazovala to rychlost, jakou se naučil psát. Pravda, dávno předtím, než se setkali, chápal mluvenou řeč a z knížky uměl nazpaměť tvary všech písmen. Musela mu jen vysvětlit, jak se vyslovují, a předvést mu to, aby porozuměl.

Stále jí připadalo úžasné, jak rychle chápal. Usmála se na něj a on jí váhavě úsměv oplatil.

„Proč říkáš, že jsem zvláštní?“ zeptala se.

Neděláš věci jako ostatní, napsal. Každý jiný se přede mnou jen pořád uklání. Nigdo na mě nemluví. Ani kněží, ti my jen sem tam dávají roskazy a už to neudělaly léta.

„Uráží tě to, že se neukláním a že s tebou mluvím přátelsky?“

Vymazal tabulku. Uráží? Proč? Říkáš to jako sarkasmus?

„Ne,“ odpověděla rychle. „Já s tebou opravdu ráda mluvím.“

Tak to ti nerozumím.

„Všichni ostatní se tě bojí,“ objasňovala Siri, „kvůli tomu, jak jsi mocný.“

Ale vzali mi jazyk, abych je neohrožoval.

„Oni se nebojí tvého Dechu,“ řekla. „Je to kvůli tvé moci nad armádou a lidmi. Jsi Boží král. Mohl bys nařídit, aby kohokoli v tvém království zabili.“

Ale proč bych to dělal? napsal. Žádného dobrého človjeka bych nezabil. To přece musí vědět.

Siri se v přepychové posteli opřela. Za nimi praskal v krbu oheň. „Teď už to vím,“ pravila, „ale nikdo jiný to neví. Neznají tě, jen vědí, jak si mocný. Tak se tě bojí. A proto tě respektují.“

Zarazil se. Tak ty mě nerespektuješ?

„Ale ovšem že ano,“ povzdechla. „Jen jsem nikdy moc dobře neuměla dodržovat pravidla. Pravda je, že když mi někdo řekne, co mám dělat, obyčejně mám chuť udělat pravý opak.“

To je velmi zvláštní, napsal. Myslel jsem, že všichni lidé dělají, co se jim řekne.

„Asi přijdeš na to, že většina to nedělá,“ řekla s úsměvem.

Budeš kvůli tomu mít problémy.

„To tě učili kněží?“

Zavrtěl hlavou a pak sáhl po své pohádkové knížce. Vždycky ji měl s sebou a podle toho, jak uctivě s ní zacházel, věděla, jak si jí cení.

Asi je to jeho jediný majetek, pomyslela si. Všechno ostatní mu každý den berou a druhý den ráno mu dají něco jiného.

Tahle kniha, napsal. Moje matka mi z ní četla příběhy, když jsem byl malý. Naučil jsem se je všechny nazpaměť než ji odvedli. Je tam o mnoha dětech které nedělají co se jim řekne. Často je sežerou příšery.

„Opravdu?“ usmála se Siri.

Neboj se, psal dál. Matka mě naučila že příšery nejsou skutečné. Ale pamatuju si, co tím chtěly ty příběhy říct. Poslušnost je dobrá. S lidma bi se mělo zacházet dobře. Není dobré chodit sám do džungle. Nemá se lhát. Nemá se ubližovat druhým.

Sirin úsměv se rozšířil. Všechno, co se Susebron v životě naučil, se dozvěděl buď z moralistických pohádek, nebo od kněží, kteří ho učili, jak být loutkou. Jakmile si to uvědomila, nebylo těžké tomu jednoduchému, upřímnému muži porozumět.

Ale co ho přimělo popřít všechno, co ho naučili, a požádat ji o pomoc? Proč byl ochotný tajit své učení před lidmi, které byl zvyklý celý život poslouchat a důvěřovat jim? Nebyl tak úplně nevinný, jak se zdálo.

„Ty příběhy,“ řekla. „Ty chceš zacházet s lidmi dobře. Je to důvod, proč sis mě nikdy… nevzal v těch prvních nocích, kdy jsem k tobě přicházela?“

Nevzal? Nerozumím ti.

Siri se zarděla a vlasy jí rovněž zrudly. „Chci říct, proč jsi tam jen seděl?“

Protože jsem nevěděl, co jiného bych měl dělat, sdělil jí. Vím, že musíme mít dítě. Tak jsem seděl a čekal jsem, až se to stane. Musíme dělat něco špatně, protože dítě se nenarodilo.

Siri se zarazila a zamrkala. Přece nemohl… „Ty nevíš, jak to udělat, abychom měli dítě?“

V těch příbězích, napsal, stráví muž a žena spolu noc. Pak mají dítě. My jsme spolu strávili mnoho nocí, ale dítě tu není.

„A nikdo ? žádný z kněží ? ti nevysvětlil ten proces, jak se to dělá?“

Ne. Jaký proces máš na mysli?

Chvíli seděla bez hnutí. Ne, pomyslela si a začervenala se ještě víc. Tohle je nemožný rozhovor. „Myslím, že o tom si promluvíme jindy.“

Byl to velmi zvláštní zážitek, když jsi tu první noc vešla do místnosti, napsal. Musím přiznat, že jsem se tě strašně bál.

Siri se usmála, když si vzpomněla na svou vlastní hrůzu. Vůbec ji nenapadlo, že on by se mohl bát jí. Jak by ji to mohlo napadnout? Byl Boží král.

Poklepala prstem na rám postele. „Tak oni tě nikdy nevzali k jiné ženě?“

Ne, odpověděl. Pro mě bylo velmi zajímavé vidět tě nahou.

Opět se zarděla a její vlasy se zřejmě rozhodly, že zůstanou rudé. „O tom teď nebudeme mluvit,“ řekla. „Chci se dozvědět o jiných ženách. Žádné milenky ani konkubíny?“

Ne.

„Oni se opravdu bojí, že bys mohl mít dítě.“

Proč to říkáš? napsal. Přece tě ke mně poslali.

„Až po padesáti letech tvé vlády,“ připomněla. „A jen za velmi regulovaných okolností, se ženou správného původu, aby porodila dítě se správným rodokmenem. Modroprstý si myslí, že to dítě by pro nás mohlo být nebezpečné.“

Nechápu proč, napsal. Vždyť je každý chce. Potřebují dědice.

„Proč?“ zeptala se Siri. „Ty vypadáš, jako by ti bylo sotva dvacet. Tvoje biochroma ti nedovolí zestárnout.“

Bez dědice je království ohrožené. Kdyby mě zabili, neměl by kdo vládnout.

„Copak během posledních padesáti let ohrožené nebylo?“

Zarazil se a zamračil, a pak pomalu smazal tabulku.

„Musí si myslet, že království je v nebezpečí teď,“ řekla pomalu. „Ale ne proto, že bys byl nemocný ? dokonce i já vím, že Navrácení žádnými chorobami netrpí. Stárnete vůbec?“

Myslím že ne, napsal Boží král.

„Jak zemřel předcházející Boží král?“

Byli jen čtyři, napsal. Já nevím určitě, jak zemřeli.

„Jen čtyři králové za sedm set let a všichni zemřeli za tajemných okolností…“

Můj otec zemřel, než jsem byl dost starý, abych se na něj pamatoval, napsal Susebron. Řekli mi, že obětoval svůj život pro království, když věnoval svůj biochromatický Dech někomu, komu vyléčil hroznou nemoc, jako umějí všichni Navrácení. Oni to mohou udělat jen jednou. Ale Boží král může vyléčit hodně lidí. To mi povídali.

„Musí o tom být nějaké záznamy,“ reagovala Siri. „Někde v těch knížkách, které kněží tak usilovně střeží.“

Je mi líto, že ti nedovolili je číst, napsal.

Lhostejně mávla rukou. „To nemělo moc naděje na úspěch. Musím najít nějaký jiný způsob, jak se k té historii dostat.“ Mít dítě je to nebezpečí, pomyslela si. To mi Modroprstý řekl. Takže ať můj život ohrožuje cokoli, stane se to až poté, co tu bude dědic. Ale Modroprstý se zmínil i o hrozbě vůči Božímu králi. To skoro vypadá, jako by nebezpečí přicházelo od samotných kněží. Proč by chtěli ublížit svému vlastnímu bohu?

Pohlédla na Susebrona, který pozorně listoval ve své knížce pohádek. Usmála se, když si všimla, jak soustředěně se snaží porozumět textu.

No dobrá, pomyslela si, když uvážím, co ví o sexu, řekla bych, že si s dítětem nemusíme dělat hned tak starosti.

Samozřejmě ji ale okamžitě napadlo, že nemít dítě by se mohlo ukázat stejně nebezpečné, jako je mít.

25

Vivenna procházela mezi obyvateli T’Teliru a nemohla se ubránit pocitu, že ji každý z nich poznává.

Snažila se ten dojem potlačit. Ve skutečnosti to byl zázrak, že Thame, který pocházel z jejího rodného města, ji dokázal objevit. Lidé na ulici si prostě nemohli Vivennu nijak spojovat s pověstmi, které slýchali, zvlášť uváží-li se, jak byla oblečená.

Její oděv sestával z křiklavě červených a žlutých překrývajících se vrstev. Tyhle šaty byly jediné, které Parlin s Tonk Fahem dokázali najít, aby odpovídaly jejím přísným požadavkům na slušnost. Byly střižené jako pouzdro, podle cizího vzoru z Tedradelu, nacházejícího se za Vnitřním mořem. Sahaly jí téměř až ke kotníkům, a ačkoli byly tak těsné, že jí zdůrazňovaly prsa, aspoň jí zakrývaly hruď až ke krku a měly dlouhé rukávy.

Ve své vzdorné náladě se však nedokázala nedívat kradmo po ostatních ženách, oblečených ve volných, krátkých sukních a blůzách bez rukávů. Tolik obnažené kůže bylo pobuřující, ale pod pálícím sluncem a ve vlhkém přímořském vzduchu je Vivenna chápala.

Byla ve městě už měsíc a naučila se pohybovat s davem. Stále si nebyla jistá, jestli vůbec chce chodit ven, ale Denth ji přesvědčil.

Víte, co nejhoršího se může osobnímu strážci stát? zeptal se jí. Nechat si zabít svého svěřence, když u toho vůbec není. Je nás málo, princezno. Buď se můžeme rozdělit a nechat vás doma s jedním strážcem, nebo můžete jít s námi. Osobně bych byl radši, kdybyste chodila s námi a já vás mohl mít pod dohledem.

A tak šla. Byla oblečená do nových šatů a vlasy si zbarvila do nepohodlné zlaté, která však byla pro Idris netypická. Nechala je rozpuštěné tak, aby se za ní vlnily. Kráčela kolem parku na náměstí, jako kdyby byla na procházce, a snažila se nevypadat nervózně. Lidé v T’Teliru milovali parky a zahrady a ve městě jich bylo plno. Vlastně podle toho, co Vivenna viděla, bylo celé město jedinou velkou zahradou. Palmy a kapradiny rostly na každé ulici a cizokrajné rostliny kvetly všude po celý rok.

Na náměstí ústily čtyři ulice a oddělovaly čtyři části parku ve tvaru šachovnice. V každé části rostly desítky různých palem. Budovy v okolí parku byly na pohled nákladnější než ty kolem tržiště o něco dál. A i když tam bylo hodně chodců, lidé se drželi na břidlicových chodnících, protože po ulicích běžně jezdily vozy. Tohle byla bohatá obchodní čtvrť. Žádné stánky, málo pouličních komediantů. Obchody nabízely lepší a dražší zboží.

Vivenna šla po obvodu náměstí k severovýchodní části parku. Napravo rostly kapradiny a tráva. Obchůdky s roztodivným, drahým, a samozřejmě pestrobarevným zbožím byly přes ulici vlevo. Tonk Fah a Parlin postávali mezi dvěma z nich. Parlin měl na rameni opičku a ke svému zelenému klobouku si vybral červenou vestu. Vivenna si pomyslela, že zálesák sem viditelně nepatří ještě mnohem víc než ona, ale zdálo se, že si ho nikdo nevšímá.

Šla dál. Někde vzadu ji sledovala Fešanda. Byla v tom dobrá ? Vivenna ji málokdy zahlédla, a když se jí to poštěstilo, tak jen proto, že jí řekli, kam se má podívat. Denth také nebyl nikde vidět. Někde tam byl, ale pohyboval se tak kradmo, že ho nezpozorovala. Když došla na konec ulice a otočila se, aby se vrátila zpátky, zahlédla v davu Trdlo. Neživý stál tak tiše jako jedna ze soch D’Denir rozmístěných kolem parku a lhostejně pozoroval kolemjdoucí. Většina lidí si ho nevšímala.

Denth měl pravdu. Neživých tu nebylo mnoho, ale také nebyli nijak neobvyklí. Několik jich chodilo po tržnici, kde nosili balíčky pro své majitele. Žádný z nich ale nebyl tak vysoký a svalnatý jako Trdlo ? Neživí se vyskytovali ve stejně rozmanitých tvarech a velikostech jako lidé. Pracovali jako strážci před obchody, jako baliči nebo metaři. Byli všude.

Pokračovala v chůzi a letmo zahlédla v davu Fešandu. Jak dokáže být tak klidná? pomyslela si Vivenna. Každý ze žoldnéřů vypadal tak v pohodě, jako by si vyrazili na piknik.

Nemysli na nebezpečí, řekla si Vivenna a sevřela pěsti. Zadívala se na park. Po pravdě řečeno, trochu na obyvatele T’Teliru žárlila. Lidé se procházeli, seděli na trávě nebo leželi ve stínu stromů, jejich děti se smály a hrály si. Sochy D’Denir stály ve vznešených pózách s rukama napřaženýma ke zbraním, jako by chtěli lidi chránit. Stromy se pnuly vysoko do nebe a na jejich rozložitých větvích rostly podivné hrozny květů.

V kořenáčích kvetly rostliny se širokými okvětními lístky ? některé z nich byly dokonce Slzy z Edgli. Austre umístil rostliny tam, kde je chtěl mít. Trhat je a nosit domů, aby vám ozdobily pokoj nebo dům, byla okázalost. Ale bylo stále ještě okázalé pěstovat je uprostřed města, kde se z nich mohl každý volně těšit?

Otočila se na druhou stranu. Její biochroma však tu krásu vnímala dál. Intenzita života v této čtvrti jí šuměla v prsou.

Žádný div, když žijí tak blízko jeden druhému, pomyslela si. Všimla si, jak je skupina květin barevně sladěná a vějířovitě se rozvíjí ze středu květináče. A když žijete takhle namačkaní na sobě, jediný způsob, jak vidět přírodu, je přinést ji dovnitř.

„Pomoc! Hoří!“

Vivenna se otočila na podpatku, stejně jako ostatní lidé na ulici. Dům, u kterého předtím stáli Tonk Fah a Parlin, hořel. Vivenna se rozhlédla po zahradách. Většina lidí tam stála a ohromeně hleděla na kouř, vznášející se ve vzduchu.

První akce na odvrácení pozornosti.

Lidé se rozběhli na pomoc přes ulici a vozy musely náhle zastavovat. V té chvíli, společně s náporem lidí, přišel i Trdlo a praštil kyjem jednoho koně do nohy. Vivenna neslyšela žádné prasknutí, ale viděla, jak zvíře padlo a přitom převrhlo vůz za sebou. Z vršku korby spadla bedna a zůstala ležet uprostřed ulice.

Vůz patřil jistému Nanrovahovi, veleknězi boha jménem Zvěstovatel klidu. Denthovi zpravodajci mu oznámili, že vůz poveze něco cenného. Ale i kdyby nevezl, velekněz v nebezpečí jistě vzbudí rozruch. Bedna se při pádu šťastnou náhodou rozbila a vyřinuly se z ní zlaté mince.

Druhá akce na odvrácení pozornosti.

Vivenna zahlédla Fešandu stojící za vozem. Podívaly se na sebe a Fešanda kývla. Byl čas jít. Lidé utíkali buď k ohni, nebo ke zlatu a Vivenna odešla. Denth v té chvíli společně s bandou zlodějů vylupoval jeden z obchodů. Zboží si nechají zloději. Vivenna jen chtěla, aby zmizelo.

Na cestě zpátky se k ní přidali Fešanda a Parlin. Vivennu překvapilo, jak rychle jí tluče srdce. Skoro nic se přece nestalo. Žádné skutečné nebezpečí jí nehrozilo. Bylo to jen pár ‚nehod‘.

Ale o to právě šlo.

*

O pár hodin později se Denth a Tonk Fah stále ještě nevrátili domů. Vivenna klidně seděla na nové židli s rukama v klíně. Nový nábytek byl zelený. O hnědé zřejmě nikdo v celém T’Teliru neuvažoval.

„Kolik je hodin?“ zeptala se tiše.

„Nevím,“ odsekla Fešanda stojící u okna a napjatě sledující ulici.

Trpělivost, řekla si Vivenna. Není to její vina, že je tak neomalená. Ukradli jí Dech.

„Neměli by už být zpátky?“ zkusila to Vivenna znovu.

Fešanda pokrčila rameny. „Možná. Podle toho, jestli se nejdřív rozhodli schovat se v našem bezpečném domě, než se situace uklidní.“

„Aha. Jak dlouho si myslíš, že bychom měli čekat?“

„Jak dlouho budeme muset,“ opáčila Fešanda. „Heleďte, vadilo by vám, kdybyste na mě nemluvila? Byla bych radši.“ Otočila se zpátky k oknu.

Vivenna se zarazila. Trpělivost, opakovala si. Pochop, jak na tom je. To nás přece učí Pět vizí.

Vstala a tiše přešla k Fešandě. Zkusmo jí položila ruku na rameno. Fešanda sebou trhla ? bez Dechu nemohla vycítit, že se někdo blíží.

„To je v pořádku,“ řekla Vivenna. „Já rozumím.“

„Rozumíte?“ zeptala se Fešanda nechápavě. „A čemu?“

„Vzali ti Dech,“ odpověděla Vivenna. „Neměli právo udělat ti něco tak hrozného.“

Usmála se a poodešla ke schodům.

Fešanda se rozesmála. Vivenna se zastavila a ohlédla se na ni.

„Vy si myslíte, že mi rozumíte?“ zeptala se Fešanda. „Cože? Vy mě litujete, protože jsem Tupec?“

„Tvoji rodiče neměli právo to udělat.“

„Moji rodiče sloužili našemu Božímu králi,“ řekla Fešanda. „Můj Dech dostal přímo on. To je větší čest, než byste dokázala pochopit.“

Vivenna zůstala chvíli stát a snažila se její slova vstřebat. „Ty věříš na Duhové tóny?“

„Samozřejmě,“ přitakala Fešanda. „Jsem přece Hallandreňanka.“

„Ale ostatní ?“

„Tonk Fah je z Pahn Kahlu,“ pokračovala Fešanda. „A u všech barev, odkud je Denth, to teda vážně nevím. Ale já sama jsem z T’Teliru.“

„Ale přece nemůžeš uctívat tyhle takzvané bohy,“ namítla Vivenna. „Ne po tom, co ti udělali.“

„Co mi udělali? Měla byste vědět, že jsem jim dala svůj Dech dobrovolně.“

„Byla jsi dítě!“

„Bylo mi jedenáct a rodiče mi dali na vybranou. Vybrala jsem si správně. Můj otec pracoval v barvířství, ale uklouzl a upadl. Poranil si záda tak, že nemohl pracovat, a já jsem měla pět bratrů a sester. Víte, jaké to je, dívat se, jak vaši sourozenci hladoví? Mnoho let předtím moji rodiče sami prodali svůj Dech, aby získali peníze na založení podniku. Peníze, které jsme dostali za ten můj, nás živily skoro rok!“

„Žádné peníze nenahradí duši,“ řekla Vivenna. „Ty ?“

„Přestaňte mě soudit!“ obořila se na ni Fešanda. „Ať vás vezmou Kaladovi fantómové, ženská! Byla jsem pyšná, že můžu prodat svůj Dech! A pořád jsem. Část mě žije v Božím králi. Díky mně stále žije on sám. Jsem součástí tohoto království tak, jako málokdo.“

Fešanda potřásla hlavou a odvrátila se. „Proto nás vy Idrisani tak štvete. Jste tak povznesení, tak sebejistí, že jen vy máte pravdu. Kdyby vás váš bůh požádal, abyste mu dala svůj Dech, nebo i Dech svého dítěte, vy byste to neudělala? Vzdáváte se svých dětí, aby se z nich stali mniši, ne? A berete to jako důkaz víry. Ale když my uděláme něco, abychom posloužili našim bohům, ohrnete nad náma nos a řeknete, že se rouháme.“

Vivenna otevřela pusu, ale nedokázala přijít na žádnou odpověď. Posílat děti do kláštera bylo přece něco jiného.

„My se pro naše bohy obětujeme,“ pokračovala Fešanda stále s pohledem z okna. „Ale to neznamená, že jsme využívaní. Mojí rodině se dostalo požehnání za to, co udělala. Nejenom, že jsme už pořád měli dost peněz na jídlo, ale můj táta se uzdravil a o pár let pozdějc mohl zase otevřít svůj barvířský podnik. Moji bratři ho stále vedou.

Nikdo nechce, abyste na tyhle zázraky věřila. Můžete si klidně myslet, že to byla snůška náhod. Ale taky mě pro moji víru nelitujte. A nemyslete si, že jste lepší jen proto, že věříte v něco jiného.“

Vivenna pusu zase zavřela. Zřejmě nemá smysl se hádat. Fešanda nebyla ve stavu, aby přijala její soucit. Vivenna se sebrala a odešla po schodech nahoru.

*

O několik hodin později se začalo stmívat. Vivenna stála na balkoně v prvním patře a dívala se na město. Většina domů v jejich ulici měla vpředu stejné balkony. Ať to bylo okázalé nebo ne, poskytovaly dobrý výhled na T’Telir, protože domy stály na svahu kopce.

Ve městě zářila světla. Na větších ulicích stály pouliční lampy, které každý večer rozsvěcovali městští lampáři. Mnohé budovy byly také osvětlené. Vivennu pořád udivovalo, kolik oleje a svíček to musí stát. Ale protože bylo Vnitřní moře na dosah, olej tu byl daleko levnější než na vysočině.

Nevěděla, co si má o Fešandě myslet. Jak mohl být někdo pyšný na to, že mu ukradli Dech a dali ho nenasytnému Navrácenému? Ale ta žena mluvila tónem, který prozrazoval upřímnost. Určitě o těch věcech přemýšlela. Jistě si však musela svůj zážitek odůvodnit tak, aby s ním dokázala žít.

Vivenna si připadala jako v pasti. Pět vizí říká, že se musí snažit porozumět druhým. Říká, že se nesmí vyvyšovat nad druhé. A přesto austrismus učí, že to, co Fešanda udělala, je zvrácené.

To si zřejmě protiřečilo. Kdyby chtěla věřit, že Fešanda je pomýlená, jasně by se nad ni povyšovala. Ale přijmout to, co řekla, by znamenalo popřít austrismus. Někdo by se mohl jejímu zmatku smát, ale Vivenna se vždycky velice snažila být zbožná. A brala to tak, že musí být tím zbožnější, aby v pohanském Hallandrenu bez úhony přežila.

Pohané. Nepovyšuje se nad Hallandreňany už tím, že je tak nazývá? Ale oni jsou pohané. Nemůže přijmout Navrácené jako pravé bohy. Vypadá to, že ať věří v cokoli, vyjde z toho jako povýšená.

Možná si právem zasloužila slyšet, co jí Fešanda řekla.

Někdo se blížil. Vivenna se otočila ? Denth otevřel dřevěné dveře a vstoupil na balkon. „Jsme zpátky,“ oznámil.

„Já vím,“ řekla s pohledem na město a jeho světla. „Už před chvilkou jsem vás vycítila, jak vstupujete do domu.“

Zasmál se a přistoupil blíž. „Pořád zapomínám, že máte tolik Dechu, princezno. Nikdy ho nepoužíváte.“

Jen na to, abych vycítila přítomnost lidí ve své blízkosti, pomyslela si. Ale s tím nemohu nic dělat.

„Vidím, že jste rozrušená,“ poznamenal Denth. „Pořád si děláte starosti, že náš plán se neuskuteční dost brzy?“

Zavrtěla hlavou. „Přemýšlím o úplně jiných věcech, Denthe.“

„Hádám, že jsem vás neměl nechávat samotnou s Fešandou. Doufám, že vás moc nepokousala.“

Vivenna neodpověděla. Nakonec vzdychla a otočila se k němu. „Jak vám to šlo?“

„Dokonale,“ pochválil se Denth. „Když jsme vlítli do toho krámu, nikdo se o nás už nestaral. Vzhledem k tomu, že každou noc staví před obchod stráže, museli si připadat hodně hloupě, že jsme je vyloupili za denního světla.“

„Pořád nechápu, k čemu je to dobré,“ řekla Vivenna. „Krám obchodníka s kořením?“

„Nešlo o ten krám,“ vysvětloval Denth. „Ale o celý jeho podnik. Zničili jsme nebo odvezli každý sud soli, co měl ve sklepě. On je jeden ze tří kupců, kteří skladují větší zásoby soli, a ostatní obchodníci ji nakupují od něj.“

„Ano, ale sůl?“ řekla Vivenna. „Jaký to má smysl?“

„Jak moc horko dnes bylo?“ zeptal se Denth.

Vivenna pokrčila rameny. „Hodně.“

„A co se stane v horku s masem?“

„Zkazí se,“ odpověděla Vivenna. „Ale nemusí přece používat sůl, aby je naložili. Mohou použít ?“

„Led?“ otázal se Denth s pousmáním. „Tady na pobřeží ne, princezno. Když chcete maso uchovat, nasolíte je. A když chcete, aby armáda s sebou měla ryby z Vnitřního moře, aby mohli napadnout tak vzdálené místo, jako je Idris…“

Vivenna se usmála.

„Zloději, se kterými jsme pracovali, tu sůl odvezou,“ pokračoval Denth. „Propašují ji do vzdálených království, kde se dá veřejně prodat. Pokud přijde válka, bude mít vláda opravdový problém, když bude chtít své muže zásobit masem. Je to jen jeden malý úder, ale ty se sčítají.“

„Děkuji vám,“ řekla Vivenna.

„Neděkujte nám,“ pravil Denth klidně. „Prostě nám zaplaťte.“

Přikývla. Na chvíli se oba odmlčeli a hleděli dolů na město.

„Opravdu Fešanda věří v Duhové tóny?“ odvážila se Vivenna nakonec.

„Stejně vášnivě, jako si Tonk Fah rád zdřímne,“ řekl Denth a podíval se na ni. „Nevymlouvala jste jí to snad?“

„Tak trochu.“

Denth hvízdl. „A pořád jste ještě zdravá? Budu jí muset poděkovat za to, že se ovládla.“

„Jak tomu může věřit?“ ptala se Vivenna.

Denth pokrčil rameny. „Mně se to jeví jako docela dobré náboženství. Myslím tím, že můžete jít a na své bohy se podívat. Můžete s nimi mluvit a dívat se, jak září. Tomu není tak těžké porozumět.“

„Ale ona teď pracuje pro Idrisanku,“ řekla Vivenna. „Pracuje na tom, aby podkopala schopnost svých vlastních bohů jít do války. Ten vůz, který jsme dneska převrhli, patřil knězi!“

„A taky docela důležitému,“ usmál se Denth. „Ach, princezno. Tohle vy těžko můžete pochopit. Takhle přemýšlejí žoldnéři. Jsme placeni za to, že něco uděláme ? ale my nejsme ti, kdo jsou za to zodpovědní. To jste vy. My jsme jen nástroje.“

„Nástroje namířené proti hallandrenským bohům.“

„To není důvod, aby na ně jeden přestal věřit,“ řekl Denth. „My se umíme velmi dobře oddělit od věcí, které děláme. Možná proto nás lidi tak nenávidí. Nechápou, že když na bitevním poli zabijeme přítele, neznamená to, že jsme necitelní nebo věrolomní. Děláme, za co nás platí. Jako každý jiný.“

„Je to jiné,“ oponovala Vivenna.

Denth pokrčil rameny. „Myslíte si, že ocelář někdy uvažuje o tom, že železo, které zpracovává, může skončit jako meč a zabít jeho přítele?“

Vivenna stále hleděla na světla ve městě a všechny lidi, které skrývalo, s jejich rozličnými vírami, způsoby myšlení a rozpory. Možná byla jediná, kdo se snažil věřit současně ve dvě protikladné věci.

„A co vy, Denthe?“ zeptala se. „Jste Hallandreňan?“

„Proboha, to ne,“ odpověděl.

„Tak čemu věříte?“

„Já moc nevěřím,“ řekl. „Už dlouho.“

„Máte rodinu?“ zeptala se Vivenna. „Čemu oni věří?“

„Všichni moji příbuzní zemřeli. Měli víru, která je dneska už skoro zapomenutá. Já jsem se k nim nikdy nepřipojil.“

Vivenna se zamračila. „Musíte v něco věřit. Nebo aspoň v někoho. V nějaký způsob života.“

„Kdysi jsem věřil.“

„Vždycky odpovídáte tak neurčitě?“

Pohlédl na ni. „Ano,“ řekl. „Tedy, až na tuhle otázku.“

Protočila panenky.

Denth se opřel o zábradlí. „To, v co jsem věřil,“ pravil, „by vám, myslím, nedávalo žádný smysl. Ani si nejsem jistý, jestli byste mě vyslechla, kdybych vám o tom povídal.“

„Říkáte, že vám jde o peníze,“ namítla. „Ale to není pravda. Viděla jsem Lemexovy účetní knihy. Tolik vám zase neplatil. Zdaleka ne tolik, kolik jsem myslela. A kdybyste chtěl, mohl jste sebrat peníze z vozu toho kněze. Mohl jste je ukrást dvakrát snáz než tu sůl.“

Neodpověděl.

„Nesloužíte žádnému království ani králi, o němž bych věděla,“ pokračovala. „Jste lepší bojovník než kdekterý osobní strážce ? a vlastně myslím, že jste lepší než skoro kdokoli, když vaše schopnosti dokážou tak snadno udělat dojem na šéfa podsvětí. Kdybyste se věnoval sportovním turnajům, mohl byste být slavný, mít žáky a spoustu cen. Tvrdíte, že posloucháte svého zaměstnavatele, ale vydáváte víc příkazů, než jich poslechnete ? a kromě toho, protože vám na penězích nezáleží, je celá ta věc pravděpodobně jen záminka.“

Odmlčela se. „Vlastně jediný případ, kdy jsem vás viděla projevit nějaké emoce, se týkal toho muže, Vashera,“ dodala. „Toho s tím mečem.“

Jakmile to jméno vyslovila, cítila, jak v Denthovi vzrostlo napětí.

„Kdo jste?“ zeptala se.

Otočil se k ní. Tvrdě na ni pohlédl a zase jednou tím prokázal, že ten žoviální chlapík, kterého ukazoval světu, je jen maska. Šaráda. Měkký povlak na tvrdém kameni uvnitř.

„Jsem žoldnéř,“ pravil.

„Tak dobře,“ nedala se, „tak kdo jste, u všech barev, byl?“

„To nechcete vědět,“ řekl. A pak náhle odešel otevřenými dveřmi a nechal ji stát na tmavém dřevěném balkoně samotnou.

26

Hymnus se probudil a hned vstal z postele. Protáhl se a usmál. „Krásný den,“ řekl.

Jeho sluhové stáli v rozích místnosti a nejistě ho pozorovali.

„Co je?“ zeptal se Hymnus a natáhl ruce. „Pojďte sem a oblékněte mě.“

Přispěchali. Krátce nato vstoupil Llarimar. Hymnus často přemýšlel o tom, kdy asi Llarimar vstává, protože tam byl každé ráno, když vstával Hymnus.

Llarimar se po Hymnovi podíval a zvedl obočí. „Dnes ráno jste čiperný, Vaše Milosti.“

Hymnus pokrčil rameny. „Prostě jsem měl pocit, že je čas vstávat.“

„O celou hodinu dřív než obvykle.“

Hymnus naklonil hlavu, zatímco mu sluhové zavazovali róbu. „Vážně?“

„Ano, Vaše Milosti.“

„To se podívejme,“ řekl Hymnus a kývl sluhům za pomoc při oblékání. Ti odstoupili.

„Projdeme si tedy vaše sny?“ zeptal se Llarimar.

Hymnus zaváhal. V hlavě mu probleskly obrazy. Déšť. Bouře. Vichřice. A zářivě červený panter.

„Ne,“ odpověděl a zamířil ke dveřím.

„Vaše Milosti…“

„Promluvíme si o mých snech jindy, Zvěde,“ řekl Hymnus. „Máme důležitější práci.“

„Důležitější práci?“

Hymnus se usmál, došel ke dveřím a otočil se. „Chci se vrátit do paláce Hvězdy slitování.“

„Proč, prosím vás?“

„To nevím,“ odvětil Hymnus spokojeně.

Llarimar povzdechl. „Dobře, Vaše Milosti. Ale nemohli bychom se nejdřív podívat na umění? Lidé zaplatili hodně peněz, aby získali váš názor, a někteří dychtivě čekají, až uslyší, co si o jejich dílech myslíte.“

„Tak dobře,“ souhlasil Hymnus odevzdaně. „Ale uděláme to rychle.“

*

Hymnus hleděl na obraz.

Červená na červené v odstínech tak jemných, že malíř musel mít přinejmenším První úroveň. Strašné, násilné rudé šmouhy, které na sebe narážely jako vlny ? vlny, které jen matně připomínaly lidi, ale přesto dokázaly sdělit dojem bojujících armád daleko lépe, než by to svedla jakkoli podrobná realistická malba.

Chaos. Krvavé rány na krvavých uniformách a krvavé kůži. V rudé, jeho vlastní barvě, bylo tolik násilí. Měl skoro dojem, jako by byl sám v tom obraze ? cítil, jak jím ta vřava otřásá, dezorientuje ho a natahuje se po něm.

Vlny lidí ukazovaly k jedné postavě uprostřed. Byla to žena, jen nejasně zpodobená několika zakřivenými tahy štětce. A přesto bylo jasné, že je to žena. Stála vysoko, jakoby na vrcholu vzdouvající se vlny vojáků namačkaných na sebe, zachycená uprostřed pohybu s hlavou zvrácenou nazad a se zdviženými pažemi.

V nich držela černý meč, kolem něhož tmavla obloha.

„Bitva u Soumračného vodopádu,“ napověděl Llarimar tiše. Stál v bílé chodbě vedle Hymna. „Poslední konflikt Velké války.“

Hymnus přikývl. Tak nějak to věděl. Obličeje mnoha vojáků byly zabarveny do šeda. Byli to Neživí. Ve Velké válce byli poprvé použiti ve velkých počtech na bitevním poli.

„Vím, že nemáte rád válečné scény,“ řekl Llarimar. „Ale ?“

„Mně se to líbí,“ přerušil kněze Hymnus. „Moc se mi to líbí.“

Llarimar zmlkl.

Hymnus zíral na obraz s jeho splývajícími červenými odstíny, namalovanými tak rafinovaně, že sdělovaly pocit války, víc než prosté zobrazení. „Mohl by to být nejlepší obraz, který se kdy dostal do mé galerie.“

Kněz na druhé straně místnosti začal zuřivě psát. Llarimar pouze znepokojeně hleděl na Hymna.

„Co je?“ zeptal se Hymnus.

„Nic,“ odtušil Llarimar.

„Zvěde…“ Hymnus se na něj podíval.

Kněz vzdychl. „Nemohu mluvit, Vaše Milosti. Nesmím ovlivňovat váš dojem z obrazů.“

„Hodně bohů v poslední době mluví příznivě o válečných malbách, že?“ dovtípil se Hymnus a opět se zadíval na obraz.

Llarimar neodpověděl.

„Pravděpodobně to nic neznamená,“ řekl Hymnus. „Je to asi jen reakce na ty diskuse u dvora.“

„Pravděpodobně,“ pravil Llarimar.

Hymnus umlkl. Věděl, že podle Llarimarova názoru to něco znamená. Podle něj Hymnus neříkal jen své dojmy z umění, ale předpovídal budoucnost. Jaká to byla předpověď, když se mu líbilo zobrazení války v tak brutálně zářivých barvách? Byla to reakce na jeho sny? Ale minulou noc se mu konečně nezdálo o válce. Pravda, zdálo se mu o bouři, ale to nebylo totéž.

Neměl jsem mluvit, pomyslel si. A přesto se mu jeho umělecké soudy zdály být tou jedinou opravdu důležitou věcí, kterou dělal.

Hleděl na ostré barevné šmouhy, kde každá postava byla vytvořena jen několika trojúhelníkovými tahy. Bylo to krásné. Může být válka krásná? Jak mohl najít krásu v těch šedých tvářích, které byly opakem masa, v Neživých zabíjejících lidi? V té bitvě dokonce už o nic nešlo. Nerozhodla o výsledku války, i když vůdce Pahnské unie ? království sjednocených proti Hallandrenu ? byl v té bitvě zabit. Velkou válku nakonec ukončila diplomacie, ne krveprolití.

Uvažujeme o tom, že bychom s tím znovu začali? pomyslel si Hymnus, stále ohromený tou krásou. Povede to, co dělám, k válce?

Ne, řekl si. Ne, jen jsem opatrný. Pomáhám Auroře založit politickou frakci. Je to lepší, než kdybych jen nechával věci být. Velká válka začala, protože královská rodina nebyla opatrná.

Obraz ho k sobě pořád volal. „Co je to za meč?“ zeptal se.

„Meč?“

„Ten černý,“ upřesnil Hymnus. „V ruce té ženy.“

„Já… já žádný meč nevidím, Vaše Milosti,“ řekl Llarimar. „Abych vám řekl pravdu, nevidím ani ženu. Pro mě jsou to jen divoké tahy štětcem.“

„Říkal jsi, že je to bitva u Soumračného vodopádu.“

„Tak se ten obraz jmenuje, Vaše Milosti,“ řekl Llarimar. „Myslel jsem, že jste z toho stejně zmatený jako já, a proto jsem vám řekl, jak to umělec pojmenoval.“

Oba dva se odmlčeli. Hymnus se nakonec otočil a odešel od obrazu. „Pro dnešek jsme s prohlídkou umění skončili.“ Zaváhal. „Nepalte ten obraz. Nechte ho v mé sbírce.“

Llarimar kývnutím potvrdil příkaz. Když Hymnus vycházel z paláce, pokoušel se znovu nabýt něco ze své ranní dychtivosti, a nakonec se mu to podařilo, i když vzpomínka na tu hroznou, krásnou scénu přetrvala. Smísila se s jeho vzpomínkami na sen z minulé noci, s jeho zuřící bouří a větrem.

Ani to mu však nemohlo zkazit náladu. Něco se změnilo. Něco ho vzrušovalo. U Božího dvora se stala vražda.

Netušil, proč ho to tak fascinuje. Jestli něco, měl by to brát jako tragédii a mělo by ho to rozčílit. Ale po celý jeho život mu všechno bylo dáno. Odpovědi na otázky, zábava vyhovující jeho rozmarům. Téměř mimovolně se z něj stal nenasyta. Jen dvě věci mu nedali ? znalost vlastní minulosti a svobodu, aby mohl dvůr opustit.

Ani jednoho z těchto omezení se v brzké době nezbaví. Ale tady, uvnitř dvora, kde bylo tak bezpečno a pohodlně, něco nehrálo. Maličkost. Něco, čeho by si většina Navrácených nevšimla. Nikdo se o to nezajímal. Nikdo se nechtěl zajímat. Kdo by tedy mohl něco namítat proti Hymnovým otázkám?

„Chováte se velmi podivně, Vaše Milosti,“ podotkl Llarimar, který ho dohonil a kráčel vedle něj po trávě. Sluhové je následovali v neuspořádaném houfu a snažili se otevřít velký červený slunečník.

„Já vím,“ řekl Hymnus. „Ale myslím, že budeš souhlasit, že na boha jsem byl vždycky dost podivný.“

„Musím přiznat, že to je pravda.“

„Takže jsem vlastně sám sebou,“ uzavřel Hymnus. „A všechno ve vesmíru je v pořádku.“

„Opravdu se vracíme do paláce Hvězdy slitování?“

„Jistě. Myslíš, že se na nás bude zlobit? To by mohlo být zajímavé.“

Llarimar si jen povzdechl. „Už jste ochotný mluvit o svých snech?“

Hymnus hned neodpověděl. Sluhové konečně roztáhli slunečník a vítězoslavně ho nad ním nesli. „Zdálo se mi o bouřce,“ řekl Hymnus konečně. „Stál jsem uprostřed bouře a neměl jsem se čím chránit. Pršelo a vítr foukal proti mně a tlačil mě nazpět. Byl tak silný, že i zem pod mýma nohama jako by se vlnila.“

Llarimara to viditelně rozrušilo.

Další znamení války, pomyslel si Hymnus. On si to tak aspoň vyloží.

„Ještě něco?“

„Ano,“ přitakal Hymnus. „Červený panter. Celý svítil, odrážel světlo, jako by byl ze skla nebo z něčeho podobného. Čekal tam v bouři.“

Llarimar se po něm podíval. „Nevymýšlíte si, Vaše Milosti?“

„Cože? Ne! Tohle se mi opravdu zdálo.“

Llarimar vzdychl, ale kývl na nižšího kněze, který přiběhl, aby zapsal diktát. Zanedlouho dorazili ke zlatožlutému paláci Hvězdy slitování. Hymnus se před palácem zastavil, uvědomil si, že nikdy předtím nenavštívil palác jiného boha, aniž by předem poslal sluhu se vzkazem.

„Chcete, abych poslal někoho, kdo by vás ohlásil, Vaše Milosti?“ zeptal se Llarimar.

Hymnus zaváhal. „Ne,“ řekl posléze. Všiml si strážců u vchodu. Oba vypadali daleko svalnatější než průměrný sluha a měli meče. Soubojové meče, usoudil Hymnus, ačkoli vlastně nikdy žádný neviděl.

Přistoupil k nim. „Je vaše paní doma?“

„Obávám se, že ne, Vaše Milosti,“ odpověděl jeden. „Šla dnes odpoledne navštívit Pramáti.“

Pramáti, zamyslel se Hymnus. Další bohyně, která má Příkazy Neživým. Je za tím Aurora? Možná se tam zastaví později ? hovory s Pramáti mu chyběly. Ale ona ho bohužel zuřivě nenáviděla. „Rozumím,“ řekl strážcům. „Ale stejně si potřebuji prohlédnout tu chodbu, kde včerejší noci došlo k útoku.“

Strážní se po sobě podívali. „Já… nevím, jestli vám to můžeme dovolit, Vaše Milosti.“

„Zvěde!“ zvolal Hymnus zvědavě. „Můžou mi to zakázat?“

„Jen pokud k tomu mají přímý rozkaz od Hvězdy slitování.“

Hymnus se opět podíval na strážce, a ti neochotně ustoupili. „To je naprosto v pořádku,“ řekl jim. „Požádala mě, abych se o to nějak postaral. Jdeš se mnou, Zvěde?“

Llarimar ho následoval do chodby. Hymnus zase jednou pocítil to zvláštní uspokojení. Instinkty, o nichž nevěděl, že je má, ho přiměly vyhledat místo, kde sluha zemřel.

Dřevo už bylo nové ? jeho vylepšený zrak snadno poznal rozdíl mezi novým a starým dřevem. Poodešel o kousek dál. Místo, kde dřevo zešedlo zásahem Probouzeče, bylo také pryč, k nerozeznání nahrazené novým materiálem.

Zajímavé, pomyslel si. Ale dalo se to čekat. Rád bych věděl… je tu ještě víc takových šedých míst? Přešel ještě dál a našel další místo, kde bylo dřevo obnovené. Nahradil je nový, přesně čtvercový díl.

„Vaše Milosti?“ ozval se nový hlas.

Hymnus se ohlédl a spatřil odměřeného mladého kněze, s nímž mluvil den předtím. Usmál se na něho. „Dobře, že jste tady. Doufal jsem, že přijdete.“

„Tohle je velmi nezvyklé, Vaše Milosti,“ řekl muž.

„Slyšel jsem, že to se dá vyléčit, když sníte hodně fíků,“ konejšil ho Hymnus. „Teď bych si potřeboval promluvit s těmi strážnými, kteří viděli vraha.“

„Ale proč, Vaše Milosti?“ dotíral kněz.

„Protože jsem výstřední,“ odpověděl Hymnus. „Pošlete pro ně. Potřebuji mluvit se všemi sluhy nebo strážnými, kteří viděli muže, který tu vraždu spáchal.“

„Vaše Milosti,“ pravil kněz znepokojeně, „o to se už postaraly městské úřady. Rozhodly, že vetřelec byl zloděj, který chtěl ukrást umění patřící Hvězdě slitování, a vyčlenily ?“

„Zvěde,“ ohlédl se Hymnus přes rameno, „může ten člověk ignorovat můj požadavek?“

„Značně by tím ohrozil svou duši, Vaše Milosti,“ odtušil věcně Llarimar.

Kněz se na oba hněvivě podíval, pak se otočil a poslal sluhu, aby splnil Hymnovo přání. Hymnus si klekl a několik sluhů si začalo poplašeně šeptat. Zřejmě si mysleli, že se nehodí, aby se bůh skláněl.

Hymnus si jich nevšímal a dál si prohlížel čtverec nového dřeva. Byl větší než druhá dvě místa, kde bylo dřevo vytrhané, a barvy tu byly daleko pečlivěji sladěné. Byla to čtvercová dřevěná záplata, která měla jen nepatrně jinou barvu než ostatní podlaha. Kdyby neměl tolik Dechu, vůbec by si toho rozdílu nevšiml.

Padací dveře, pomyslel si překvapeně. Kněz ho bedlivě pozoroval. Tahle záplata není tak nová jako ty dvě vzadu. Je jen novější vzhledem k původnímu dřevu.

Hymnus se plazil po podlaze a schválně padací dveře ignoroval. Opět ho jeho nečekané instinkty varovaly, aby neříkal, na co přišel. Proč byl najednou tak obezřetný? Bylo to vlivem jeho násilných snů a dojmů z obrazu? Nebo šlo o něco víc? Měl pocit, jako by se nořil hluboko do sebe a nacházel tam vědomí, které dosud nikdy nepotřeboval.

Kněz se poněkud uklidnil.

Takže o těch padacích dveřích ví, pomyslel si Hymnus. A… možná o nich věděl i ten vetřelec.

Ještě chvilku slídil po zemi, což sluhy zneklidňovalo, až nakonec přišli ti, o které požádal. Vstal, nechal pár sluhů, aby mu oprášili róbu, a přešel k nově příchozím. V chodbě začínalo být těsno a Hymnus všem pokynul, aby ho následovali ven na slunce.

Venku si prohlédl skupinku šesti mužů. „Identifikujte se. Vy nalevo, kdo jste?“

„Jmenuji se Gagaril,“ představil se muž.

„To je mi líto,“ zareagoval Hymnus.

Muž zrudl. „Vaše Milosti? Byl jsem pojmenován po svém otci!“

„Po svém otci ? cože? To asi musel strávit neobyčejně dlouhou dobu v místní hospodě. Jak jste se vůbec do tohohle zmatku dostal?“

„Byl jsem na stráži u dveří, když se sem ten vetřelec vloupal.“

„Sám?“ zeptal se Hymnus.

„Ne,“ řekl další muž. „Já jsem tam byl s ním.“

„Dobře,“ kývl Hymnus. „Vy dva, přejděte si támhle.“ Mávl rukou směrem k trávníku. Muži se na sebe podívali a odešli, jak jim řekl.

„Dost daleko, abyste nás neslyšeli!“ zavolal za nimi Hymnus.

Muži kývli a ještě poodešli.

„Tak dobře,“ Hymnus upřel pohled na ostatní. „Kdo jste vy čtyři?“

„Nás napadl ten člověk v chodbě,“ prohlásil jeden ze sluhů. „Tři z nás. A… jednoho dalšího. Toho, co zemřel.“

„To je smůla,“ řekl Hymnus a ukázal na další část trávníku. „Běžte. Jděte tak dlouho, až mě neuslyšíte, a pak se zastavte.“

Tři muži se odšourali.

„A teď ty.“ Hymnus si s rukama v bok měřil posledního muže, kněze drobné postavy.

„Já jsem viděl toho vetřelce prchat, Vaše Milosti,“ řekl kněz. „Díval jsem se z okna.“

„Ve správnou chvíli,“ poznamenal Hymnus a ukázal na další místo na trávě, dost daleko od ostatních. Muž odešel. Hymnus se obrátil ke knězi, který zřejmě ostatním velel.

„Říkal jsi, že vetřelec vypustil Neživé zvíře?“ zeptal se Hymnus.

„Veverku, Vaše Milosti,“ odpověděl kněz. „Chytili jsme ji.“

„Dojdi pro ni.“

„Vaše Milosti, je hodně divoká a ?“ zarazil se, postřehl výraz v Hymnových očích a kývl na sluhu.

„Ne,“ pravil Hymnus. „Nechci sluhu. Jdi ty a sám ji přines.“

Kněz se zatvářil nevěřícně.

„Ale ano,“ Hymnus mávl rukou. „Já vím, je to urážka tvé důstojnosti. Možná bys měl uvažovat o konverzi k austrismu. Teď jdi.“

Kněz s reptáním odešel.

„Vy ostatní,“ pokynul Hymnus svým sluhům a kněžím, „počkáte tady.“

Vypadali odevzdaně. Asi si už zvykali na to, že je pořád posílá pryč.

„Pojď sem, Zvěde,“ řekl Hymnus a vydal se k první skupince, kterou poslal na trávník ? ke dvěma strážným. Llarimar přiběhl, aby doprovodil Hymna, který kráčel dlouhými kroky po trávě. „Tak mi řekněte, co jste viděli,“ vybídl Hymnus oba muže, když byli z doslechu ostatních.

„Přisel a předstíral, že je blázen, Vaše Milosti,“ řekl jeden ze strážných. „Bezstarostně vyšel ze stínu a něco si mumlal. Jenom to na nás hrál, a když přišel blíž, oba nás přemohl.“

„Jak?“ zeptal se Hymnus.

„Mě chytil za krk střapci svého Probuzeného pláště,“ vysvětlil jeden a ukázal na svého společníka. „Jeho praštil do břicha jílcem meče.“

Druhý strážce si povytáhl košili a ukázal velkou modřinu na břiše, pak naklonil hlavu na stranu a předvedl druhou ránu na krku.

„Oba nás škrtil,“ dodal první strážný. „Mě těmi střapci a Franovi si stoupl na krk. To je to poslední, co víme. Když jsme přišli k sobě, byl pryč.“

„Škrtil vás,“ řekl Hymnus, „ale nezabil. Jen natolik, abyste ztratili vědomí?“

„Správně, Vaše Milosti.“

„Prosím, popište toho muže,“ požádal Hymnus.

„Byl velký,“ řekl strážný. „Měl řídké vousy. Ne moc dlouhé, ale nestříhané.“

„Nebyl špinavý a ani nesmrděl,“ připojil druhý. „Jen to vypadalo, že mu moc nezáleží na tom, jak vypadá. Měl dlouhé vlasy, až na šíji, a ty taky dlouho neviděly kartáč.“

„Byl otrhaný,“ doplnil první. „Oblečení měl místy záplatované, nijak moc barevné, ale tmavé taky ne. Tak nějak… nevýrazné. Nevypadal, že je z Hallandrenu, když o tom tak přemýšlím.“

„A byl ozbrojený?“ zeptal se Hymnus.

„Měl ten meč, kterým mě praštil,“ odpověděl druhý strážný. „Byl velký. Ne soubojový, spíš jako meč z Východu. Rovný a opravdu dlouhý. Měl ho schovaný pod pláštěm ? kdyby ho nezakrýval svou podivnou chůzí, byli bychom si ho všimli.“

Hymnus přikývl. „Děkuji vám. Zůstaňte tady.“

S těmito slovy se otočil a odešel ke druhé skupině.

„Velmi zajímavé, Vaše Milosti,“ podotkl Llarimar. „Ale opravdu nechápu, k čemu to je.“

„Jsem jen zvědavý,“ odpověděl Hymnus.

„Promiňte, Vaše Milosti,“ pokračoval Llarimar, „ale vy přece nejste zvědavý typ.“

Hymnus pokračoval v chůzi. To, co dělal, dělal z velké části bez přemýšlení. Připadalo mu to přirozené. Přistoupil ke druhé skupině. „Vy jste viděli toho vetřelce v chodbě, že?“ ptal se.

Muži přikývli. Jeden kradmo pohlédl na palác Hvězdy slitování. Trávník před palácem teď zaplňoval pestrobarevný zástup různých kněží a sluhů, jak Hymnových, tak Hvězdy slitování.

„Řekněte mi, co se stalo,“ požádal Hymnus.

„Šli jsme po chodbě pro služebnictvo,“ začal jeden. „Měli jsme už na večer volno a chtěli jsme jít do města, do jedné hospody poblíž.“

„A pak jsme v chodbě někoho uviděli,“ pravil jiný. „Nepatřil tam.“

„Popište ho,“ poručil Hymnus.

„Velkej chlap,“ řekl jeden. Ostatní přikývli. „Byl otrhanej a měl vousy. Vypadal docela špinavej.“

„Ne,“ namítl další. „Měl starý šaty, ale špinavej nebyl. Jen ucouranej.“

Hymnus kývl. „Pokračujte.“

„No, už toho moc není,“ pokrčil rameny jeden z mužů. „Napadl nás. Na chudáka Taffa hodil Probuzený lano, a to ho okamžitě svázalo. Rariv a já jsme běželi pro pomoc. Lolan tam zůstal.“

Hymnus se podíval na třetího muže. „Tys tam zůstal? Proč?“

„Abych pomohl Taffovi, samozřejmě,“ řekl muž.

Lže, pomyslel si Hymnus. Je příliš nervózní. „Opravdu?“ nadhodil a přistoupil blíž.

Muž sklopil zrak. „No, hlavně proto. Chci říct, byl tam taky ten meč…“

„Jo, to je pravda,“ přisvědčil další. „Hodil na nás meč. Byl strašně divnej.“

„On ho nevytasil?“ zeptal se Hymnus. „On ho hodil?“

Muži potřásli hlavami. „Hodil ho po nás, s pochvou a se vším. Lolan ho sebral.“

„Myslel jsem, že ho použiju proti němu,“ řekl Lolan.

„Zajímavé,“ děl Hymnus. „A vy dva jste běželi pryč?“

„Jo,“ kývl jeden z nich. „Když jsme se vrátili s ostatníma ? potom, co jsme chytili tu pitomou veverku ? našli jsme Lolana na zemi, v bezvědomí, a Taff… ten byl chudák pořád svázanej, i když to lano už nebylo Probuzený. Byl probodnutej.“

„Vy jste ho viděli umřít?“

„Ne,“ Lolan zašermoval rukou, aby zdůraznil nesouhlas. Hymnus si všiml, že má na ruce obvaz. „Ten vetřelec mě poslal k zemi ranou pěstí do hlavy.“

„Ale ty jsi měl meč,“ namítl Hymnus.

„Byl na mě moc velikej,“ řekl muž se sklopenýma očima.

„Takže on po tobě hodil meč, a pak přiběhl a praštil tě?“ ujistil se Hymnus.

Muž přikývl.

„A co tvoje ruka?“ zeptal se Hymnus.

Muž se zarazil a podvědomě ruku schoval. „Namohl jsem si ji. Nic důležitýho.“

„A ty potřebuješ obvaz na namožené zápěstí?“ zvedl Hymnus obočí. „Ukaž.“

Muž zaváhal.

„Ukaž mi to, nebo ztratíš duši, synu,“ pronesl Hymnus tónem, o němž věřil, že je dostatečně božský.

Muž pomalu natáhl ruku. Llarimar k němu přistoupil a obvaz rozvázal.

Ruka byla celá šedá, beze stopy barvy na kůži.

To není možné, řekl si Hymnus. Ten pohled jím otřásl. Tohle Probouzení živým lidem nedělá. Nemůže vysát barvu z někoho, kdo je naživu, to jde jen z neživých předmětů. Jako jsou třeba prkna v podlaze, šaty nebo nábytek.

Muž zase ruku stáhl.

„Co je to?“ zeptal se Hymnus.

„Já nevím,“ řekl muž bezbarvě. „Přišel jsem k sobě a takhle to vypadalo.“

„Skutečně?“ odtušil Hymnus suše. „A já ti mám věřit, že jsi s tím už pak neměl nic společného? Že jsi s tím vetřelcem nebojoval?“

Muž se najednou zhroutil, padl na kolena a rozplakal se. „Prosím, můj pane! Neber mi duši! Nejsem zrovna nejlepší člověk. Chodím do bordelů a podvádím ve hře.“

Druzí dva se na sebe vyděšeně podívali.

„Ale já o tom vetřelci nic nevím,“ pokračoval Lolan roztřeseně. „Prosím, musíte mi věřit. Jen jsem chtěl ten meč. Ten krásnej, černej meč! Chtěl jsem ho vytasit, zamávat s ním a napadnout toho člověka. Sáhl jsem po něm, jenže když jsem se nedíval, von napadl mě. Ale neviděl jsem ho zabít Taffa! Přísahám. Ani jsem toho vetřelce nikdy předtím neviděl. Musíte mi věřit!“

Hymnus chvíli mlčel. „Já ti věřím,“ řekl po chvíli. „Ber to jako varování. Chovej se slušně a nepodváděj.“

„Ano, můj pane.“

Hymnus na muže kývl, a pak od nich s Llarimarem odešli.

„Já se vlastně docela cítím jako bůh,“ zhodnotil Hymnus svůj úspěch. „Viděl jsi, jak jsem toho muže přiměl k pokání?“

„Úžasné, Vaše Milosti.“

„Tak co si myslíš o jejich svědectví?“ zeptal se Hymnus. „Opravdu se tu děje něco podivného, ne?“

„Já pořád přemýšlím, proč si myslíte, že byste to měl být právě vy, kdo to vyšetří, Vaše Milosti.“

„Nemám na práci nic jiného.“

„Kromě toho, být bohem.“

„To se přeceňuje,“ odpálil Hymnus a došel k poslednímu muži. „Má to slušné výhody, ale strašnou pracovní dobu.“

Llarimar si tiše odfrkl a Hymnus oslovil posledního svědka, malého kněze, který tu stál ve svém zlatém a žlutém šatu. Byl viditelně mladší než druhý kněz.

Vybrali ho, aby mi lhal, v naději, že bude vypadat nevinně? přemýšlel Hymnus naprázdno. Nebo si to jen domýšlím? „Co mi povíš ty?“ zeptal se.

Mladý kněz se uklonil. „Plnil jsem své povinnosti, nesl jsem do svatyně záznamů několik proroctví, která naše paní vyslovila a my zapsali. Slyšel jsem někde hluboko v paláci povyk. Podíval jsem se z okna, odkud to přichází, ale nic jsem neviděl.“

„Kde jsi byl?“ zeptal se Hymnus.

Mladý muž ukázal na okno. „Tam, Vaše Milosti.“

Hymnus se zamračil. Kněz byl na druhé straně paláce, ne na té, kde se stala vražda. Ale byla to strana, kudy vetřelec vstoupil. „Viděl jsi na dveře, když ten vetřelec zneškodnil vaše dva strážné?“

„Ano, Vaše Milosti,“ přisvědčil kněz. „Ale ty dva jsem nejdřív neviděl. Už jsem chtěl odejít, abych se podíval, odkud přichází ten hluk. Ale v tom okamžiku jsem zahlédl ve světle lucerny u vchodu něco divného. Teprve tehdy jsem si všiml těch dvou strážců. Myslel jsem, že jsou mrtví, a polekal jsem se nezřetelné postavy, která se mezi nimi pohybovala. Vykřikl jsem a utíkal pro pomoc. Když si mě lidé všimli, ten člověk už byl pryč.“

„Šel ses po něm podívat dolů?“ zeptal se Hymnus.

Muž přikývl.

„A jak dlouho ti to trvalo?“

„Několik minut, Vaše Milosti.“

Hymnus pomalu přikývl. „No tak dobře. Děkuji ti.“

Mladý kněz pomalu zamířil k hlavní skupině svých kolegů.

„Počkej ještě,“ zarazil ho Hymnus. „Nevšiml sis náhodou, jak ten vetřelec vypadal?“

„Ani ne, Vaše Milosti,“ řekl kněz. „Měl tmavé šaty, takové nijaké. Byl příliš daleko na to, abych ho dobře viděl.“

Hymnus mu pokynul, aby odešel. Zamyšleně se podrbal na bradě a pak se podíval na Llarimara. „Nuže?“

Kněz zdvihl obočí. „Nuže co, Vaše Milosti?“

„Co si myslíš?“

Llarimar potřásl hlavou. „Já… opravdu nevím, Vaše Milosti. Ale tohle je zřejmě důležité.“

Hymnus se zastavil. „Vážně?“

Llarimar přikývl. „Ano, Vaše Milosti. Kvůli tomu, co říkal ten muž ? ten s obvazem na ruce. Zmínil se o černém meči. Vy jste ho předpověděl, pamatujete se? Z toho obrazu, dnes ráno.“

„To nebyla předpověď,“ odsekl Hymnus. „On na tom obraze opravdu byl.“

„Přesně tak předpověď funguje, Vaše Milosti,“ pravil Llarimar. „Vidíte? Vy se podíváte na obraz a vidíte tam celý příběh. Všechno, co vidím já, jsou náhodné tahy štětcem. Ta scéna, kterou jste popisoval ? a věci, které jste viděl ? jsou prorocké. Jste bůh.“

„Ale já jsem viděl přesně to, co ta malba měla údajně zobrazovat!“ zvolal Hymnus. „Ještě než jsi mi řekl, jak se jmenuje.“

Llarimar vědoucně přikývl, jako kdyby to jen dokazovalo, že měl pravdu.

„Ale co. Kněží! Jste nesnesitelní fanatici, jeden jako druhý! Ať je to, jak chce, souhlasíš se mnou, že se tu děje něco divného.“

„Zcela jistě, Vaše Milosti.“

„Dobře,“ uklidnil se Hymnus. „Tak si laskavě přestaň stěžovat, že to vyšetřuju.“

„Vlastně, Vaše Milosti, teď je ještě důležitější, abyste se tomu nevěnoval. Vy jste předpověděl, že se to stane, ale vy jste orákulum. Nesmíte zasahovat do věcí, které jste předpověděl. Když to uděláte, vychýlíte spoustu věcí z rovnováhy.“

„Já jsem rád vychýlený z rovnováhy,“ řekl Hymnus spokojeně. „Kromě jiných věcí, je to daleko větší legrace.“

Jako obvykle Llarimar nijak nereagoval na to, že Hymnus jeho rady přehlíží. Ale když zamířili k hlavní skupině u paláce, kněz mu položil otázku. „Vaše Milosti, jen abych uspokojil svou zvědavost, co si o té vraždě myslíte?“

„Je jasné, že vetřelci byli dva,“ odpověděl Hymnus nedbale. „První je ten vysoký muž s mečem ? ten přemohl stráže, napadl sluhy, pustil Neživé zvíře a zmizel. Ten druhý ? kterého viděl ten mladý kněz ? vešel až po prvním vetřelci. Ten druhý muž je vrah.“

Llarimar svraštil čelo. „Proč si to myslíte?“

„První muž si dal pozor, aby nikoho nezabil,“ vysvětloval Hymnus. „Nechal strážné naživu na vlastní riziko, protože mohli kdykoli přijít k vědomí a spustit poplach. Netasil na sluhy meč, jen se je snažil zdolat. Neměl žádný důvod zabíjet svázaného zajatce, zvlášť když už ho viděli svědkové. Ale jestli tam byl někdo další ? pak by to dávalo smysl. Ten sluha, kterého zabili, byl při vědomí, když tam přišel druhý vetřelec. On byl jediný, kdo toho druhého viděl.“

„Tak vy si myslíte, že za tím mužem s mečem šel ještě jeden, který zabil jediného svědka, a pak…“

„Oba zmizeli,“ doplnil Hymnus. „Našel jsem padací dveře. Myslím, že pod palácem musí být podzemní chodby, to se mi zdá naprosto jasné. Ale jedna věc mi jasná není.“ Pohlédl na Llarimara, a než došli ke skupině kněží a sluhů, zpomalil krok.

„A co to je, Vaše Milosti?“

„Jak jsem na tohle všechno ve jménu barev přišel?“

„To se sám snažím pochopit, Vaše Milosti.“

Hymnus potřásl hlavou. „Tohle mám z minulého života, Zvěde. Všechno, co dělám, mi připadá přirozené. Kdo jsem byl, než jsem zemřel?“

„Nevím, co tím myslíte, Vaše Milosti.“ Llarimar odvrátil zrak.

„Ale no tak, Zvěde. Většinu svého Navráceného života jsem strávil lenošením, ale v okamžiku, kdy někoho zabijí, vyskočím z postele a nemůžu odolat, abych do toho nevrtal. Není ti to podezřelé?“

Llarimar se na něj nepodíval.

„Ve jménu barev!“ zaklel Hymnus. „Byl jsem někým užitečným? Právě jsem začínal věřit, že jsem zemřel nějak rozumně, jako například, že jsem spadl z pařezu, když jsem byl opilý.“

„Vy víte, že jste zemřel statečně, Vaše Milosti.“

„Mohl to být hodně vysoký pařez.“

Llarimar jen potřásl hlavou. „Vy přece víte, Vaše Milosti, že vám nemohu říct nic o tom, kým jste byl předtím.“

„No, ale tyhle instinkty odněkud mám,“ řekl Hymnus, když se blížili ke kněžím a sluhům. Ti je napjatě pozorovali. Hlavní kněz se vrátil s malou dřevěnou skříňkou, z níž bylo slyšet zuřivé škrábání. „Děkuji ti,“ pronesl Hymnus stroze směrem ke knězi, vzal si skříňku a ani se nezastavil. „Říkám ti, Zvěde,“ pokračoval nerušeně v hovoru, „že z toho radost nemám.“

„Dnes ráno jste ale vypadal docela spokojený, Vaše Milosti,“ poznamenal Llarimar, když odcházeli od paláce Hvězdy slitování. Její kněz zůstal za nimi a připravená stížnost mu odumřela na rtech. Hymnův průvod se věrně trousil za svým bohem.

„Byl jsem spokojený,“ řekl Hymnus, „protože jsem nevěděl, co se děje. Jak se mám tvářit, že jsem k ničemu, když to nemůžu vydržet, abych něco nevyšetřoval? Vážně, tahle vražda dokonale zničí mou těžce získanou pověst.“

„Upřímnou soustrast, Vaše Milosti, že vás obtěžuje něco jako motivace.“

„Správně,“ přitakal Hymnus s povzdechem. Podal Llarimarovi krabici s rozzuřeným Neživým hlodavcem. „Tady, vezmi si to. Myslíš, že by moji Probouzeči dokázali prolomit jeho bezpečnostní frázi?“

„Nakonec asi ano,“ řekl Llarimar. „Ale je to zvíře, Vaše Milosti. Stejně nám nic nepoví.“

„I tak jim řekni, aby to zkusili,“ požádal Hymnus. „Já zatím budu o tom případu zase přemýšlet.“

Šli zpátky do paláce. Ale Hymna zarazilo, že bezděčně vyslovil ve spojení s vraždou slovo ‚případ‘. Nikdy je neslyšel v takové souvislosti použít. Ale instinktivně, automaticky věděl, že se hodí.

Když jsem se Navrátil, nemusel jsem se znovu učit mluvit, pomyslel si. Nemusel jsem se znovu učit chodit nebo číst, ani nic podobného. Jen moje osobní vzpomínky se ztratily.

Ale zřejmě ne všechny.

To ho přimělo přemýšlet, co všechno by ještě mohl dělat, kdyby to zkusil.

27

Těm předcházejícím Božím králům se něco stalo, přemýšlela Siri. Procházela nekonečnými pokoji paláce Božího krále a její služky cupitaly za ní. A Modroprstý se bojí, že se to samé stane i Susebronovi. Bude to nebezpečné jak pro Božího krále, tak pro mě.

Pokračovala v chůzi a táhla za sebou vlečku skládající se z nespočetných střapců z průsvitného zeleného hedvábí. Dnešní šaty byly skoro jako pavučinka ? vybrala si je a potom požádala služky, aby jí přinesly neprůhlednou košilku. Zvláštní, jak rychle se přestala starat o to, co je a co není ‚okázalé‘.

Je tu mnohem víc věcí, s nimiž si musí dělat starosti.

Kněží se skutečně bojí, že se Susebronovi něco stane, usoudila. Nemohou se dočkat, až jim dám dědice. Tvrdí, že jde o nástupnictví, ale to jim padesát let starosti nedělalo. Byli ochotní počkat dvacet let, aby získali nevěstu z Idrisu. Ať jde o jakékoli nebezpečí, nemohlo být bezprostřední.

A kněží se přesto chovají, jako by teď bylo.

Možná chtěli nevěstu z královské rodiny natolik, že byli ochotni to nebezpečí riskovat. Ale určitě nemuseli čekat dvacet let. Vivenna mohla mít děti už dávno.

Ale smlouva možná určovala termín, ne věk. Třeba v ní stálo, že král Idrisu má dvacet let na to, aby poslal Božímu králi nevěstu. To by vysvětlovalo, proč její otec mohl místo Vivenny poslat ji, Siri. Teď se proklínala za to, že zanedbávala učení a o smlouvě se nic nedozvěděla. Vlastně vůbec neví, co v ní stojí. Dokonce by tam klidně mohlo být napsáno, o jaké nebezpečí se jedná.

Potřebovala víc informací. Bohužel, kněží jí kladli překážky, služky mlčely a Modroprstý, ten…

Konečně ho zahlédla, jak rychle prochází sály a píše si přitom do knihy. Siri si za ním pospíšila, až za ní vlečka jen šustila. Otočil se po zvuku a ztuhl překvapením. Pak zrychlil krok a zmizel jí v dalším pokoji. Siri na něj zavolala a běžela tak rychle, jak jí šaty dovolovaly, ale když tam konečně dorazila, komnata byla prázdná.

„Barvy!“ zaklela a pocítila, jak její vlasy v hněvu mění barvu na tmavorudou. „Pořád si ještě myslíš, že se mi nevyhýbá?“ zeptala se naštvaně své hlavní komorné.

Žena sklopila oči. „Bylo by nevhodné, aby se palácový sluha vyhýbal královně, Královská Choti. Určitě vás neviděl.“

Jasně, pomyslela si Siri, jako pokaždé. Když pro něj poslala, vždycky přišel, až když už to vzdala a odešla. Když mu po služkách poslala dopis, odpověděl tak neurčitě, že ji to nechávalo ještě sklíčenější.

Nemohla si odnášet knížky z palácové knihovny, a když si zkusila číst přímo tam, kněží ji neustále vyrušovali a odváděli její pozornost. Požádala o knihy z města, ale kněží tvrdili, že je jeden z nich koupí a bude jí předčítat, ‚aby si neunavila oči‘. Byla si naprosto jistá, že pokud by v knize bylo něco, o čem neměla vědět, předčítač by to jednoduše vynechal.

Se vším, včetně informací, se musela obracet na kněze a písaře.

Ačkoli… zamyslela se. Pořád stála v jasně červené místnosti. Je tu ještě jeden zdroj informací. Otočila se k hlavní služce. „Co se dneska pořádá na nádvoří?“

„Je toho hodně, Královská Choti,“ řekla žena. „Přišli umělci a malují tam a kreslí. Jsou tam i nějací krotitelé s exotickými zvířaty z jihu ? myslím, že vystavují slony a zebry. Dostavilo se také několik obchodníků s barvami, kteří přišli představit nejnovější barevné kombinace. A samozřejmě hudebníci.“

„A v té budově, kde jsme byli posledně?“

„V aréně, Královská Choti? Myslím, že později k večeru tam budou hry. Soutěž ve fyzické zdatnosti.“

Siri přikývla. „Připravte lóži. Chci se zúčastnit.“

*

Siri se doma občas dívala na běžecké závody. Obyčejně byly neorganizované, protože mniši nesouhlasili s tím, aby se lidé předváděli. Austre dal talenty všem. Vychloubat se jimi bylo okázalé.

Chlapci se ale nedali tak snadno zastrašit. Viděla je běhat, dokonce je sama povzbuzovala. Ale takové závody nebyly ničím ve srovnání s tím, co předváděli hallandrenští muži.

Odehrávalo se půl tuctu různých akcí současně. Někteří soutěžící vrhali kameny na dálku. Jiní závodili v běhu na širokém okruhu kolem vnitřní stěny arény, vířili písek a v dusném hallandrenském vzduchu se leskli potem. Další házeli oštěpem, stříleli z luku anebo soutěžili ve skocích.

Siri se na ně dívala s uzarděním, které sahalo až ke konečkům jejích vlasů. Muži měli na sobě jen bederní zástěrky. Za všechny týdny, které ve velkém městě strávila, ještě nikdy neviděla nic tak… zajímavého.

Dáma by neměla zírat na mladé muže, učila ji matka. To se nehodí.

Ale k čemu by tam jinak byli, než aby na ně zírala? Siri si nemohla pomoci, a nejen proto, že viděla nahá těla. Tihle muži tvrdě trénovali a přivedli své fyzické schopnosti k udivujícím výsledkům. Siri si všimla, že vítězům jednotlivých závodů není věnována velká pozornost. V soutěžích nešlo vlastně o vítězství, ale o předvedení požadovaných dovedností.

V tomhle směru by závody téměř odpovídaly idriské přecitlivělosti na povyšování ? a současně byly přesně opačné, okázalost sama. Jaká ironie.

Krása her ji zaujala na mnohem delší dobu, než plánovala. Vlasy měla stále načervenale kaštanové, i poté, co si zvykla, že muži závodí tak málo oblečeni. Nakonec se přiměla vstát a přestat se na ně dívat. Měla práci.

Její služebnictvo zpozornělo. Přinesli s sebou všechen možný přepych ? velké pohovky s polštáři, ovoce a víno, dokonce přišlo několik sluhů s vějíři, aby jí nebylo horko. Po několika týdnech v paláci už jí však takové pohodlí připadalo běžné.

„Posledně tu byl nějaký bůh, který si se mnou přišel promluvit,“ řekla a prohlédla si amfiteátr, kde byly mnohé kamenné lóže ozdobené pestrobarevnými baldachýny. „Který z nich to byl?“

„Hymnus Smělý, Královská Choti,“ odpověděla jedna služka. „Bůh statečnosti.“

Siri přikývla. „A jaké jsou jeho barvy?“

„Zlatá a červená, Královská Choti.“

Siri se usmála. Jeho baldachýn tam byl. Hymnus nebyl jediný bůh, který se jí během jejího pobytu v paláci představil, ale byl jediný, kdo s ní strávil nějakou dobu a povídal si s ní. Byla z něj zmatená, ale aspoň byl ochotný s ní mluvit. Siri opustila lóži a její krásné šaty se za ní táhly po kamenné podlaze. Musela se přinutit, aby se necítila provinile, že je ničí, protože každé její šaty zřejmě spálili hned v ten den, co je svlékla.

Její služebníci se dali do horečného pohybu, posbírali nábytek a jídlo a následovali ji. Na lavicích dole byli obyčejní lidé jako předtím, obchodníci dost bohatí na to, aby si koupili vstupenku ke dvoru, nebo venkované, kteří vyhráli ve speciální loterii. Mnozí se po ní otočili, když je míjela, a šeptali si mezi sebou.

Tohle je jediná příležitost, kdy mě mohou vidět, uvědomila si. Svou královnu.

To byla jedna z věcí, které Idris zvládal lépe než Hallandren. Idrisané měli ke svému králi a vládě snadný přístup, zatímco v Hallandrenu byli vůdci drženi stranou, a proto působili vzdáleně, a dokonce tajemně.

Došla k červenému a zlatému pavilonu. Bůh tam klidně ležel na pohovce a upíjel ledovou červenou tekutinu z velké, krásně ryté číše. Vypadal stejně, jako si ho pamatovala ? mužně řezané rysy, které si už zvykla v duchu spojovat s božstvím, dokonale upravené černé vlasy, kůže opálená do zlatova a výrazná blazeovaná póza.

To je další věc, ve které má Idris pravdu, řekla si. Moji lidé jsou možná příliš upjatí, ale ani není dobré být tak rozmazlený jako někteří tihle Navrácení.

Bůh, Hymnus, k ní vzhlédl a uctivě kývl. „Královno.“

„Hymne Smělý,“ pozdravila. Jedna ze služek jí přisunula židli. „Doufám, že jste měl příjemný den.“

„Prozatím jsem dnes objevil ve své duši několik rušivých nových prvků, které pomalu reorganizují samotnou povahu mé existence.“ Upil ze svého nápoje. „Kromě toho se nic moc nedělo. A co vy?“

„Já tolik objevů nemám.“ Siri se posadila. „Zase mě pletete. Ještě nemám zkušenosti s tím, jak to tady chodí. Doufala jsem, že byste mi mohl odpovědět na některé otázky, poskytnout mi informace, možná…“

„Obávám se, že ne,“ pravil Hymnus.

Siri se zarazila, a pak se v rozpacích začervenala. „Promiňte. Udělala jsem něco špatně? Já ?“

„Ne, nic jste neudělala špatně, mé dítě,“ řekl Hymnus s upřímným úsměvem. „Důvodem, proč vám nemohu pomoci, je to, že já sám bohužel nic nevím. Jsem zbytečný. Neslyšela jste o tom ještě?“

„Ehm… obávám se, že ne.“

„Měla byste tedy dávat větší pozor,“ pokáral ji a pozdvihl k ní sklenici. „Styďte se,“ dodal s úsměvem.

Siri se zamračila. Cítila se ještě trapněji. Hymnův velekněz, zřetelně rozeznatelný díky své vysoké mitře, se na ni nesouhlasně podíval, a to ji přivedlo do ještě větších rozpaků. Proč bych se já měla stydět? pomyslela si se vzrůstajícím rozhořčením. Je to Hymnus, kdo mě častuje zahalenými urážkami, a sám sebe navíc uráží otevřeně. Jako by ho bavilo sám sebe shazovat.

Podívala se na něj a zvedla bradu. „Vlastně jsem o vaší pověsti slyšela, Hymne Smělý. Ale ‚zbytečný‘ nebylo to slovo, které používali.“

„Skutečně?“ otázal se s mírným zájmem.

„Skutečně. Říkali mi, že jste ‚neškodný‘, ačkoli vidím, že to není pravda. Protože když se mnou mluvíte, nepopiratelně napadáte můj rozum. Nemluvě o mé hlavě, která mě z vás začíná bolet.“

„Obávám se, že to jsou běžné symptomy, když jednáte se mnou,“ řekl s přehnaným povzdechem.

„To by se mělo vyřešit,“ odsekla Siri. „Možná by pomohlo, kdybyste v přítomnosti druhých nemluvil. Potom bych vás shledávala docela přívětivým.“

Hymnus se zasmál. Nebyl to hluboký hrdelní smích, jako se smál její otec nebo jiní muži v Idrisu, ale rafinovanější. Ale zdál se nefalšovaný.

„Věděl jsem, že se mi budete líbit, děvče,“ děl.

„Nejsem si jistá, jestli se tím mám cítit polichocená.“

„To záleží na tom, jak moc se berete vážně,“ řekl Hymnus. „Pojďte, zvedněte se z té hloupé židle a uložte se na jednu z těch pohovek. Užívejte si večera.“

„Nevím, jestli by to bylo vhodné,“ namítla Siri.

„Já jsem bůh,“ mávl Hymnus rukou. „Já určuji, co je vhodné.“

„Asi zůstanu sedět,“ usmála se Siri, ale vstala a nařídila sluhům, aby její židli postavili dál pod baldachýn, aby nemusela mluvit tak nahlas. Také se snažila už nevěnovat pozornost závodům, aby ji opět příliš neupoutaly.

Hymnus se usmál. Zřejmě mu dělalo potěšení uvádět druhé do rozpaků. Ale zároveň mu také bylo jedno, jak na lidi působí.

„To, co jsem předtím řekla, jsem myslela vážně, Hymne,“ pokračovala. „Potřebuji informace.“

„A já, má milá, jsem byl stejně upřímný. Já opravdu většinou nejsem k ničemu. Ale budu se snažit na vaše otázky odpovědět, samozřejmě za předpokladu, že vy odpovíte na mé.“

„A když nebudu znát na vaše otázky odpověď?“

„Tak si něco vymyslíte,“ řekl. „Já stejně nepoznám rozdíl. Nevědomost je pořád lepší než informovaná hloupost.“

„Pokusím se si to zapamatovat.“

„Když to uděláte, ztratí to smysl. Tak na co jste se chtěla ptát?“

„Co se stalo s předešlými Božími králi?“

„Zemřeli,“ odpověděl Hymnus. „Netvařte se tak překvapeně. To se lidem někdy stává, a dokonce i bohům. Jestli jste si nevšimla, tak s tou nesmrtelností jsme směšní. Pořád zapomínáme na to, že máme žít věčně, a za chvíli zjistíme, že jsme mrtví. A ještě k tomu podruhé. Mohla byste říct, že jsme dvakrát tak neúspěšní v tom, jak zůstat naživu, než obyčejní lidé.“

„Jak umírají Boží králové?“

„Dají někomu svůj Dech,“ řekl Hymnus. „Není to tak, Zvěde?“

Jeho velekněz kývl. „Je to tak, Vaše Milosti. Jeho božské veličenstvo Susebron Čtvrtý zemřel, aby vyléčil distrentijský mor, který vypukl v T’Teliru před padesáti lety.“

„Počkej,“ zarazil ho Hymnus. „Není distrentijský mor střevní choroba?“

„Je,“ přisvědčil velekněz.

Hymnus se zakabonil. „Chceš mi říct, že náš Boží král, nejsvatější božská osobnost našeho panteonu zemřel, aby vyléčil několik břichabolů?“

„Já bych to přesně takhle neformuloval, Vaše Milostí.“

Hymnus se naklonil k Siri. „Víte, ode mne se taky čeká, že to jednoho dne udělám. Zabiju se, aby se nějaká stará dáma mohla přestat znečišťovat na veřejnosti. Není divu, že jsem tak trapný bůh. Musí to mít něco společného s podvědomým chápáním vlastní ceny.“

Velekněz se na Siri omluvně podíval. Poprvé si uvědomila, že nesouhlas obtloustlého kněze neplatil jí, ale jeho bohu. Na ni se naopak vlídně usmál.

Třeba nejsou všichni jako Treledees, pomyslela si a opětovala mu úsměv.

„Oběť Božího krále nebyla prázdným gestem, Královská Choti,“ vysvětloval kněz. „Pravda je, že průjem pro mnohé neznamená velké nebezpečí, ale pro staré lidi a pro děti může být smrtelný. Navíc se s tou epidemií šířily i další choroby a obchod ve městě, který ovlivňuje celé království, se takřka zastavil. Lidé ve vesnicích se museli celé měsíce obejít bez potřebného zásobování.“

„Rád bych věděl, jak se cítili ti vyléčení,“ řekl Hymnus přemýšlivě, „když se vzbudili a zjistili, že jejich Boží král je mrtvý.“

„Dá se předpokládat, že se cítili poctěni, Vaše Milosti.“

„Já myslím, že byli roztrpčení. Král zašel tak daleko a jim bylo příliš špatně, než aby si toho všimli. Tak tady to máte, má královno. Tahle informace vám jistě pomohla. Teď si kvůli vám dělám starosti, že jsem porušil svůj slib být neužitečný.“

„Jestli to pro vás může být nějakou útěchou,“ usadila ho Siri, „vy jste mi zase tak moc nepomohl. Byl to ve skutečnosti váš kněz, kdo mi byl užitečný.“

„Ano, já vím. Už léta se ho snažím zkazit, ale nikdy se mi to asi nepodaří. Nedokážu ho ani přimět, aby uznal teologický paradox, který vzniká, když ho pokouším ke zlu.“

Siri se odmlčela, a pak se zeširoka usmála.

„Co je?“ zeptal se Hymnus a dopil zbytek nápoje. Okamžitě dostal jiný, tentokrát modrý.

„Mluvit s vámi je jako plavat v řece,“ odpověděla. „Pořád mě stahuje proud a nikdy nevím, kdy se budu moci zase nadechnout.“

„Dávejte pozor na skaliska, Královská Choti,“ nabádal velekněz. „Vypadají neškodně, ale pod hladinou mají ostré hrany.“

„Ale kdepak,“ odfrkl Hymnus. „Větší pozor musíte dávat na krokodýly, ti koušou. A… o čem jsme to vlastně mluvili?“

„O Božích králích,“ připomněla Siri. „Když poslední zemřel, měl už dědice?“

„Jistě,“ přisvědčil velekněz. „Vlastně se oženil jen o rok dřív. Dítě se narodilo jen pár týdnů předtím, než zemřel.“

Siri se zamyslela. „A Boží král před ním?“

„Ten zemřel, aby uzdravil děti z vesnice napadené bandity,“ řekl Hymnus. „Prostí lidé ten příběh milují. Král byl tak dojat jejich utrpením, že za obyčejné lidi obětoval život.“

„A oženil se rok předtím?“ hádala Siri.

„Ne, Královská Choti,“ odvětil velekněz. „Tohle se stalo několik let po jeho svatbě. Ale pravdou je, že zemřel jen měsíc potom, co se mu narodilo druhé dítě.“

Siri vzhlédla. „Nebylo to první dítě dcera?“

„Ano,“ přitakal kněz. „Děvče bez jakýchkoli božských vlastností. Jak to víte?“

Barvy! pomyslela si Siri vzrušeně. V obou případech hned potom, co se narodil dědic. Způsobilo narození dítěte, že Boží králové si potom přáli obětovat svůj život? Nebo v tom bylo něco hrozivějšího? Jak vyléčený mor, tak uzdravená vesnice se s trochou vynalézavé propagandy daly vymyslet, aby zakryly pravou příčinu smrti.

„Já na tohle skutečně nejsem odborník, Královská Choti,“ pokračoval velekněz. „A obávám se, že náš milý Hymnus také ne. Když na něj budete naléhat, mohlo by se stát, že si začne vymýšlet.“

„Zvěde,“ bránil se Hymnus pohoršeně. „To je pomluva. A mimochodem, hoří ti klobouk.“

„Děkuji vám,“ pravila Siri. „Oběma. Tohle mi opravdu pomohlo.“

„Jestli mohu něco navrhnout…“ ozval se velekněz.

„Prosím,“ odpověděla.

„Zkuste profesionálního vypravěče, Královská Choti,“ řekl kněz. „Můžete si pro něj poslat do města, a on vám bude vyprávět jak historii, tak příběhy zrozené z imaginace. Od něho byste se mohla dozvědět daleko víc než od nás.“

Siri přikývla. Proč mi nemohou pomoci kněží v našem paláci? Samozřejmě, jestli opravdu tají skutečné příčiny smrti jejich Božích králů, mají všechny důvody pro to, aby jí žádnou pomoc neposkytli. Dokonce je pravděpodobné, že kdyby je o vypravěče sama požádala, poslali by jí takového, který by jí říkal jen to, co chtějí oni.

Svraštila čelo. „Mohl byste… to pro mě udělat, Hymne?“

„Co?!“

„Objednat vypravěče,“ řekla. „Byla bych ráda, kdybyste byl u toho, pro případ, že bych měla nějaké otázky.“

Hymnus pokrčil rameny. „To bych asi mohl. Už jsem nějakou dobu vypravěče neslyšel. Jen mi dejte vědět, kdy se vám to hodí.“

Nebyl to dokonalý plán. Její služky poslouchaly a mohly to nahlásit kněžím. Ale kdyby vypravěč přišel do Hymnova paláce, byla by aspoň nějaká naděje, že se Siri dozví pravdu.

„Děkuji vám,“ řekla a vstala.

„Ale ale ale… Ne tak rychle,“ zarazil ji Hymnus se zdviženým prstem.

Zastavila se.

Hymnus se napil z poháru.

„Tak co tedy?“ zeptala se po chvíli.

Opět zdvihl prst, zatímco dál pil. Zaklonil hlavu, aby dosáhl na poslední rozteklý kousek ledu na dně sklenice. Pak ji postavil stranou. Ústa měl modrá. „To bylo osvěžující. Idris je báječná země, je tam spousta ledu. Slyšel jsem, že jeho dovoz sem k nám stojí docela hodně peněz. Dobře, že nikdy nemusím za nic platit, co?“

Siri povytáhla obočí. „A já tu stojím a čekám, protože…“

„Slíbila jste, že odpovíte na moje otázky.“

„Ach, tak,“ řekla a zase se posadila. „Samozřejmě.“

„Tak tedy,“ začal, „znala jste u vás doma městské stráže?“

Naklonila hlavu. „Městské stráže?“

„Víte, ty chlapíky, co hlídají, aby se dodržovaly zákony. Muže, co chytají darebáky a hlídají žaláře, ten druh lidí.“

„Pár jsem jich myslím znala. Moje rodné město nebylo velké, ale bylo to hlavní město. Přitahovalo lidi, kteří mohli být někdy obtížní.“

„Dobrá,“ řekl Hymnus. „Prosím vás, popište mi, co dělali. Ne ty obtížné typy, ale vaše městské stráže.“

Siri pokrčila rameny. „Já nevím. Spíš hlídali. Vyslýchali lidi, co se přistěhovali do vesnic, chodili po ulicích a dávali pozor, aby se nedělo nic špatného, takové věci.“

„Řekla byste, že byli všímaví?“

„Ano,“ odpověděla Siri. „Asi ano, chci říct, jako každý. Možná víc.“

„Stala se někdy ve vaší vesnici vražda?“

„Několikrát.“ Siri sklopila oči. „Nemělo se to stát ? můj otec vždycky říkal, že takové věci by se v Idrisu stávat neměly. Říkal, že vraždy se dějí… no, v Hallandrenu.“

Hymnus se zasmál. „Ano, to my děláme pořád, pro obveselení na večírcích. A vaši strážníci ty vraždy vyšetřovali?“

„Jistě.“

„Aniž by je o to někdo musel požádat?“

Siri přikývla.

„Jak to dělali?“

„To nevím,“ odpověděla Siri. „Vyptávali se, mluvili se svědky, hledali stopy. Mě se to netýkalo.“

„Ne, ne,“ souhlasil Hymnus. „Samozřejmě, že vás se to netýkalo. Ale kdybyste byla vrahem, tak by s vámi provedli něco strašného, ne? Vyhostili by vás třeba do jiné země?“

Siri cítila, jak bledne a světlají jí vlasy.

Hymnus se smál. „Neberte mě tak vážně, Vaše Veličenstvo. Upřímně řečeno, už před mnoha dny jsem si přestal myslet, že byste byla nasazená vražedkyně. Ale teď, jestli vaše i moje služebnictvo zůstane na minutku trochu v pozadí, myslím, že bych vám mohl svěřit něco důležitého.“

Siri sebou trhla, když Hymnus vstal. Zamířil z pavilonu ven, zatímco jeho sluhové zůstali, kde byli. Siri, zmatená, ale také vzrušená, se zvedla ze židle a spěchala za ním. Zakrátko ho dohonila, čekal na kamenném chodníku spojujícím lóže v aréně. Pod nimi se stále předváděli atleti.

Hymnus na ni s úsměvem shlédl.

Jsou opravdu vysocí, pomyslela si a natáhla krk. Třicet centimetrů navíc byl skutečně rozdíl. Když stála vedle muže, jako byl Hymnus, při své vlastní malé výšce si připadala téměř jako trpaslice. Možná mi řekne to, po čem pátrám, pomyslela si. Tajemství!

„Hrajete nebezpečnou hru, má královno,“ řekl Hymnus a opřel se o kamenné zábradlí. Bylo postavené s ohledem na proporce Navrácených, takže pro ni bylo příliš vysoké a nemohla se o ně pohodlně opřít.

„Hru?“ otázala se.

„Politiku,“ opáčil s pohledem na atlety.

„Já nechci hrát politické hry.“

„I když nechcete, obávám se, že politika si bude hrát s vámi. Mě vždycky vtáhne, bez ohledu na to, co dělám. Stížnosti nepomohou ? jen lidi otráví, i když i to je samo o sobě uspokojivé.“

Siri se zamračila. „Takže jste mě odtáhl stranou, abyste mě varoval?“

„To ne, ve jménu barev,“ pravil Hymnus se smíchem. „Kdybyste dosud sama nepřišla na to, že je to nebezpečné, tak byste byla příliš hloupá, než abyste ocenila varování. Jen jsem vám chtěl dát několik rad. Ta první se týká vaší osoby.“

„Mé osoby?“

„Ano,“ přitakal. „Musíte na tom zapracovat. Vybrat si osobnost nezkušené, nově příchozí mladé dívky byl dobrý instinkt. Sluší vám to. Ale musíte to zdokonalit. Pracujte na tom.“

„Tu osobnost jsem si nevybrala,“ řekla upřímně. „Já jsem opravdu zmatená a všechno je tu pro mě nové.“

Hymnus zdvihl prst. „To je právě ten trik, o který v politice jde, mé dítě. Někdy, i když nemůžete zakrýt, kdo opravdu jste a jak se skutečně cítíte, toho stejně můžete využít. Lidé nedůvěřují tomu, čemu nerozumí a co nedovedou předvídat. Dokud jim budete u dvora připadat jako nepředvídatelný element, budete představovat hrozbu. Kdybyste se dokázala obratně ? a upřímně ? prezentovat v roli, které oni porozumí, začala byste sem patřit.“

Siri se zamračila.

„Vezměte si mě jako příklad,“ pokračoval Hymnus. „Jsem neužitečný blázen. Vždycky jsem byl, pokud si pamatuju, a to zase není tak dlouho. Ale vím, jak se na mě lidé dívají, a zdokonaluju to. Hraju si s tím.“

„Takže je to lež?“

„Jistěže ne. Takový jsem. Ale dělám všechno pro to, aby na to lidé nezapomněli. Všechno nemůžete mít pod kontrolou. Ale jestliže budete mít pod kontrolou to, jak vás lidé vnímají, najdete si v tomhle zmatku svoje místo. A jakmile ho budete mít, můžete začít ovlivňovat dění kolem sebe. Když budete chtít. Já to dělám málokdy, protože je to otrava.“

Siri naklonila hlavu a usmála se. „Vy jste laskavý, Hymne,“ řekla. „Vím to, i když mě někdy urážíte. Nechcete mi ublížit. Je to součástí vaší osobnosti?“

„Jistě,“ usmál se. „Ale nevím, co přesně lidi přesvědčuje, aby mi důvěřovali. Kdybych mohl, zbavil bych se toho. Lidé potom očekávají příliš mnoho. Nechte si to projít hlavou. Nejlepší na tom, že jsme uzavření v tomhle krásném vězení, je to, že opravdu můžeme udělat něco dobrého a můžeme něco změnit. Viděl jsem, jak to dělají ti druzí, ti, které respektuju. I když jich v poslední době u dvora nebylo moc.“

„Dobře,“ řekla. „Udělám to.“

„Něco se snažíte pochopit ? to cítím. A má to něco společného s kněžími. Moc na sebe neupozorňujte, dokud nebudete připravená udeřit. Čeho chcete dosáhnout, je náhlé překvapení. Nesnažte se ani působit příliš neškodně ? lidé vždycky podezírají neviňátka. Buďte pouze stejně vychytralá jako všichni ostatní, buďte průměrná ? v tom je ten trik. Tak budou všichni předpokládat, že vás mohou porazit i s jen nepatrným náskokem.“

Siri přikývla. „To je tak trochu idriská filozofie.“

„Pocházíte z nás,“ kývl Hymnus. „Nebo možná my pocházíme z vás. V každém případě jsme si podobnější, než se může zdát podle vnějšího lesku. Co jiného je idriská filozofie extrémní prostoty než prostředek, jak se vymezit vůči Hallandrenu? Ta bílá barva, kterou neustále používáte? Tím jako národ vynikáte. Jednáte jako my, my jednáme jako vy, jen to každý děláme opačně.“

Siri pomalu přikývla.

Usmál se. „Ach, a ještě něco. Prosím, prosím, nespoléhejte na mě tolik. Myslím to vážně. Já vám moc nepomůžu. Jestli se vaše plány vyhrotí ? jestli se věci na poslední chvíli pokazí a vy budete v nebezpečí nebo v nouzi, já vás zklamu. To vám slibuju naprosto upřímně a z celého srdce.“

„Jste velmi zvláštní muž.“

„Jsem produkt této společnosti,“ řekl. „A protože moje společnost se většinou skládá jen ze mě samotného, vyčítám to bohu. Nashledanou, má královno.“

S těmito slovy odešel nedbalým krokem zpátky do své lóže a mávl na sluhy, kteří ho z dálky po celou dobu starostlivě pozorovali, aby se k němu opět připojili.

28

„Schůzka je dohodnutá,“ řekl Thame. „Nemohou se dočkat, až se s vámi setkají. Vaše práce v T’Teliru začíná být všeobecně známá.“

Vivenna si nebyla jistá, co si o tom má myslet. Upila ovocné šťávy. Vlažná tekutina byla tak lahodná, že by si na ni rychle navykla, ale ocenila by v ní trochu idriského ledu.

Thame se na ni vyčkávavě zahleděl. Podle Denthova šetření byl malý Idrisan dost důvěryhodný. Jeho příběh o tom, jak mu byl ‚vnucen‘ život kriminálníka, byl samozřejmě maličko přehnaný. Thame zaplňoval v hallandrenské společnosti mezeru ? působil jako spojka mezi idriskými dělníky a podsvětím.

Byl také zřejmě zapřísáhlý vlastenec, přestože měl sklon vykořisťovat vlastní lidi, zvláště ty, kteří byli ve městě noví.

„Kolik lidí tam bude?“ zeptala se Vivenna. Pozorovala přitom pouliční ruch za brankou restaurační terasy.

„Něco přes sto, má paní,“ odvětil Thame. „Všichni jsou oddaní našemu králi, to zaručuju. A všichni jsou vlivní ? totiž, na Idrisany v T’Teliru.“

Což podle Dentha znamenalo, že získali ve městě moc, protože dodávali levné idriské dělníky a dokázali ovlivnit názory vykořisťovaných idriských skupin. Tihle lidé, stejně jako Thame, měli z idriských přistěhovalců zisk. Byla to prazvláštní sorta lidí. Měli své postavení v utlačované menšině, a bez toho utlačování by byli bezmocní.

Jako Lemex, který sloužil mému otci, pomyslela si Vivenna. Vždycky otce zdánlivě respektoval a měl ho rád, pracoval pro něj, ale po celou dobu ho okrádal o každičký kousek zlata, k němuž měl přístup.

Opřela se. Měla na sobě bílé šaty s dlouhou nabíranou sukní, která se ve větru vlnila a nadouvala. Poklepala na svou sklenici, aby ji číšník znovu naplnil. Thame se usmál a také si nechal nalít další džus, ačkoli se v dobré restauraci se svým vzhledem rozhodně nevyjímal.

„Kolik si myslíš, že jich je?“ zeptala se. „Myslím Idrisanů v tomto městě.“

„Možná až deset tisíc.“

„Tolik?“

„Za to může těžký život na podhorských farmách,“ řekl Thame a pokrčil rameny. „Někdy se na vysočině žije dost špatně. Neurodí se, a co máte? Vaši zemi vlastní král, takže ji nemůžete prodat. Musíte zaplatit daně…“

„Ano, ale v případě neštěstí mohou přece lidé požádat o pomoc.“

„Má paní, většina těch lidí žije tak daleko od krále, že cesta by jim trvala několik týdnů. Měli by opustit rodinu, aby podali žádost, když se bojí, že jejich milovaní budou hladovět právě během těch týdnů, než jim přinesou potraviny z královských zásobáren, a to jen pokud budou úspěšní? Nebo se raději vydají do T’Teliru, který je o tolik blíž? Aby tam začali pracovat v docích nebo při sklizni květin na plantážích v džungli? Je to těžká práce, ale je stálá.“

A když to dělají, zrazují svůj národ.

Ale kdo je, aby je soudila? Pátá vize by to pojmenovala jako povýšenost. Ona tady sedí ve stínu plátěné stříšky, nechává se ovívat příjemným vánkem a pije drahý džus, zatímco jiní lidé otročí, aby uživili rodinu. Nemá právo soudit jejich pohnutky.

Idrisané by neměli být nuceni hledat si práci v Hallandrenu. Nerada si přiznávala, že to je chyba jejího otce, ale úřady jeho království skutečně nejsou účinné. Země má desítky roztroušených vesnic a špatné cesty, často zablokované sněhem nebo popadaným kamením. Kromě toho, otec musí vynakládat značné prostředky na udržování silné armády pro případ, že by Hallandren zaútočil.

Má těžkou práci. Je to ale dost dobrá omluva za chudobu jeho lidu, který je nucen utíkat z vlasti? Čím více poslouchala a dozvídala se, tím více si uvědomovala, že mnozí Idrisané nikdy nepoznali idylický život, jaký zažila ona v rozkošném horském údolí.

„Schůzka se uskuteční za tři dny, má paní,“ řekl Thame. „Někteří z těch lidí váhají po tom, co Vahr neuspěl, ale vás si poslechnou.“

„Budu tam.“

„Děkuji vám.“ Thame vstal, uklonil se, přestože ho žádala, aby na ni neupozorňoval, a odešel.

Vivenna zůstala sedět a upíjela svou šťávu. Vycítila Dentha dřív, než se objevil. „Víte, co mě zajímá?“ zeptal se, ještě než usedl na židli, kde předtím seděl Thame.

„Co?“

„Lidé,“ řekl a poklepal na prázdnou sklenici, aby přivolal číšníka. „Lidé mě zajímají. Zvlášť ti, kteří se nechovají podle očekávání. Lidé, kteří mě překvapují.“

„Doufám, že teď nemyslíte Thameho,“ Vivenna pozdvihla obočí.

Denth potřásl hlavou. „Mluvím o vás, princezno. Není to tak dávno, co jste měla v očích výraz tichého nesouhlasu, ať jste se dívala na cokoli nebo kohokoli. To zmizelo. Začínáte se přizpůsobovat.“

„To je ale problém, Denthe,“ řekla Vivenna. „Já se nechci přizpůsobit. Já Hallandren nenávidím.“

„Měl jsem ale dojem, že ten džus vám docela chutná.“

Vivenna sklenku odložila. „V tom máte samozřejmě pravdu. Neměla bych ho pít.“

„Když myslíte,“ Denth pokrčil rameny. „Ale kdybyste se zeptala žoldnéře ? což samozřejmě nikdo nedělá ? asi by vám řekl, že by pro vás bylo dobré, kdybyste se začala chovat jako Hallandreňanka. Čím méně jste nápadná, tím méně vás lidé budou spojovat s tou idriskou princeznou, která se skrývá ve městě. Podívejte se na svého přítele Parlina.“

„V těch pestrých šatech vypadá jako blázen,“ vyhrkla a pohlédla přes ulici, kde si Parlin při hlídání únikové cesty povídal s Fešandou.

„Opravdu?“ opáčil Denth. „Nebo spíš vypadá jako Hallandreňan? Vyčítala byste mu, kdybyste byli v džungli a on si na sebe vzal zvířecí kožešinu nebo se třeba zahalil do pláště v barvách spadaného listí?“

Znovu se na Parlina podívala. Opíral se o stěnu domu stejně jako jiní mladíci jeho věku, které viděla všude ve městě.

„Oba sem teď patříte víc než na počátku,“ řekl Denth. „Učíte se.“

Vivenna sklopila oči. Některé věci v jejím novém životě jí vlastně začínaly připadat normální. Například přepadávání bylo čím dál snadnější. Také si začínala zvykat na pohyb v davu a na to, že je součástí podsvětí. Před dvěma měsíci by s pohoršením odmítla jednat s člověkem, jako byl Denth, už kvůli jeho profesi.

Smířit se s těmito změnami pro ni bylo dost těžké. A bylo stále obtížnější porozumět v nich sama sobě a rozhodnout se, v co věří.

„Aspoň byste si ale mohla rozmyslet, jestli nechcete zkusit chodit v kalhotách,“ pravil Denth s pohledem na její šaty.

Vivenna mu věnovala zamračený pohled.

„To byl jen návrh,“ řekl a napil se džusu. „Nelíbí se vám krátké hallandrenské sukně, ale jediné slušné a takzvaně cudné oblečení, které vám můžeme koupit, je z ciziny, a proto drahé. To taky znamená, že musíme chodit do drahých restaurací, abychom nebyli nápadní. A znamená to, že se musíte vyrovnávat se vším tím nehorázným přepychem. Kalhoty jsou ale jak cudné, tak laciné.“

„Kalhoty nejsou cudné.“

„Neukazujete v nich kolena.“

„To je jedno.“

Denth pokrčil rameny. „Jen jsem vám řekl svůj názor.“

Vivenna se podívala stranou a tiše vzdychla. „Jsem vám za tu radu vděčná, Denthe, vážně. Jen… jsem ze svého nedávného života celá zmatená.“

„Svět je matoucí místo,“ poznamenal Denth. „Proto je tu taková legrace.“

„Ti lidé, s nimiž pracujeme,“ řekla Vivenna, „přivádějí do města Idrisany, aby jim pomohli, ale současně je vykořisťují. Lemex okrádal mého otce, ale pořád pracoval v zájmu mé země. A teď jsem tu já, nosím předražené šaty a popíjím drahý džus, zatímco mou sestru zneužívá krutý panovník a zatímco se tohle nádherné a hrozné město připravuje na začátek války s mou vlastí.“

Denth se na židli opřel a zadíval se přes nízké zábradlí na ulici s jejími zástupy oděnými do těch krásných a hrozných barev. „Lidské pohnutky nikdy nedávají smysl. A vždycky ho dávají.“

„Právě teď nedáváte smysl vy.“

Denth se usmál. „Pokouším se říct, že nemůžete pochopit člověka, dokud nepochopíte, co ho nutí dělat to, co dělá. Ve vlastním příběhu je každý člověk hrdinou, princezno. Vrazi si nemyslí, že je jejich vina, co dělají. Zloději soudí, že si zaslouží peníze, které kradou. Diktátoři si myslí, že mají právo dělat si, co chtějí, kvůli bezpečí lidu a pro dobro národa.“

Zadíval se do dálky a potřásl hlavou. „Domnívám se, že dokonce i Vasher vidí sám sebe jako hrdinu. Pravda je, že většinou lidé, kteří dělají to, co je podle vás špatné, to dělají ze správných důvodů ? podle nich. Jenom žoldnéři dávají smysl. My děláme to, za co jsme placení. To je vše. Asi proto se na nás lidi dívají svrchu. My jsme ale ti jediní, kteří nepředstírají žádné vyšší cíle.“

Odmlčel se a podíval se jí do očí. „Svým způsobem jsme ti nejpoctivější lidé, jaké můžete potkat.“

Oba zmlkli. Nedaleko proudil dav jako řeka blýskavých barev. Ke dvojici u stolu se připojil další člověk. „Je to pravda,“ řekl Tonk Fah, „ale zapomínáš říct, že kromě toho, že jsme poctiví, jsme taky chytří. A hezcí.“

„To přece ani nemusím zdůrazňovat,“ usmál se Denth.

Vivenna se otočila. Tonk Fah je pozoroval, připravený podat jim informace. Oba chtěli, aby Vivenna začala na schůzkách mluvit, a převzala tak vedení. „Poctiví možná,“ řekla. „Ale pevně doufám, že vy dva nejste ti nejhezčí muži, které kdy potkám. Půjdeme?“

„Jestli už nebudete pít ten džus,“ poukázal Denth s úsměškem na sklenku.

Vivenna pohlédla na svůj nápoj. Šťáva byla lahodná. S provinilým pocitem ji dopila. Byl by hřích to vyhodit, pomyslela si. Pak vstala a odšustila ven. Nechala Dentha, který teď měl u sebe většinu peněz, aby zaplatil účet. Venku na ulici se k nim připojil Trdlo. Měl rozkaz, aby přišel, kdyby křičeli o pomoc.

Ohlédla se na Dentha a Tonk Faha. „Tonku,“ zeptala se, „kde je vaše opice?“

Vzdychl. „Opice jsou stejně nudné jako papoušci.“

Zvedla oči k nebi. „Vy jste přišel o další zvíře?“

Denth se zasmál. „Zvykněte si na to, princezno. Ze všech dobrých zázraků ve vesmíru je největší ten, že Tonk nikdy nezplodil dítě. Pravděpodobně by o ně do konce týdne přišel.“

Potřásla hlavou. „Asi máte pravdu,“ řekla. „Další schůzka je v zahradě D’Denir, že?“

Denth přikývl.

„Tak pojďme,“ pobídla je a přidala do kroku. Ostatní šli pomalu za ní, cestou se k nim připojili Parlin a Fešanda. Vivenna nečekala, až jí Trdlo prorazí cestu davem. Čím méně na Neživém závisela, tím lépe. Chůze po ulici nakonec nebyla tak nesnadná. Bylo to svým způsobem umění, museli jste se pohybovat s davem, ne zkoušet plavat proti proudu. Zanedlouho skupinka s Vivennou v čele zabočila k velkému travnatému prostoru, zahradám D’Denir. Stejně jako náměstí s křižovatkou čtyř ulic, i tohle byl otevřený prostor plný zeleně, obklopený domy a barvami. Ale tady prostor nerušily květiny ani stromy a lidé tu nikam nespěchali. Bylo to spíš pietní místo.

A bylo plné soch. Stály jich tu stovky. V nadživotních velikostech a heroických pózách vypadaly sochy hodně podobné ostatním sochám D’Denir ve městě a mnohé měly na sobě barevné látky a kusy oděvu. Tohle však byly jedny z nejstarších soch, které viděla, jejich kámen zvětral během let, kdy je omývaly časté deště T’Teliru. Tato skupina byla posledním darem Mírotvorce Požehnaného. Sochy byly vytvořeny jako památník padlým ve Velké válce. Památník a varování, tak to říkaly legendy. Vivenna si nicméně pomyslela, že kdyby lidé opravdu ctili padlé, neoblékali by sochy do tak směšných kostýmů.

Bylo to však daleko klidnější místo než většina ostatních náměstí v T’Teliru, a to se jí líbilo. Sešla po schodech na trávník a procházela se mezi kamennými postavami.

Denth ji následoval. „Pamatujete si, s kým se máme setkat?“

Kývla. „S padělateli.“

Denth po ní střelil pohledem. „Nevadí vám to?“

„Denthe, za ty měsíce, co jsme spolu, jsem se setkala s vůdci zlodějů, s vrahy, a co bylo nejhrozivější, se žoldnéři. Myslím, že si poradím s několika neduživými písaři.“

Denth potřásl hlavou. „Tohle jsou ti, kteří dokumenty prodávají, ne písaři, kteří je píšou. Nebezpečnější lidi než padělatele nepotkáte. Pro hallandrenskou byrokracii dokážou zařídit, že všechno vypadá legálně, a sice tak, že umístí správné doklady na správná místa.“

Vivenna pomalu přikývla.

„Pamatujete si, co od nich chceme?“ zeptal se Denth.

„Samozřejmě,“ přitakala. „Tenhle plán byl můj nápad, vzpomínáte?“

„Jen jsem vás kontroloval,“ pravil omluvně.

„Bojíte se, že to zkazím, je to tak?“

Pokrčil rameny. „Vy tenhle malý taneček vedete, princezno. Já jsem jen ten chlap, co potom vytře podlahu.“ Nespustil z ní zrak. „Strašně nerad vytírám krev.“

„Ale prosím vás,“ řekla s pohledem k nebi. Zrychlila krok a nechala ho za sebou. Když byl dost daleko, slyšela, jak oslovil Tonk Faha. „Špatná metafora?“ zeptal se ho Denth.

„Ale ne,“ odpověděl Tonk Fah. „Byla tam krev, proto je to určitě dobrá metafora.“

„V tom případě jí chyběl poetický styl.“

„Tak najdi něco, co se rýmuje se slovem krev,“ navrhl Tonk Fah. Zamyslel se. „Lev, hněv, ehm… Turgeněv?“

Na párek gangsterů jsou opravdu sečtělí, pomyslela si Vivenna.

Nemusela chodit daleko, aby ty muže zahlédla. Čekali na dohodnutém místě, u velké sochy D’Denir se zvětralou sekerou. Několik lidí tam pořádalo piknik, povídali si mezi sebou ? obrázek prostoty a nevinnosti.

Vivenna zvolnila krok.

„To jsou oni,“ zašeptal Denth, když ji dohonil. „Pojďte, posadíme se u té sochy naproti nim.“

Fešanda, Trdlo a Parlin zůstali vzadu a Tonk Fah poodešel, aby zkontroloval okolí. Vivenna s Denthem došli k sousední soše vedle padělatelů. Denth pro Vivennu roztáhl na zemi deku a pak se postavil stranou, jako by byl její sluha.

Jeden z mužů sedících u vedlejší sochy se na Vivennu podíval, když si sedala, a pokývl. Ostatní pokračovali v jídle. Sklon hallandrenského podsvětí pracovat za bílého dne Vivennu pořád ještě znervózňoval, ale chápala, že je to výhodnější, než se někde plížit potmě.

„Chcete objednat nějakou práci?“ zeptal se padělatel, sedící nejblíže, právě dost hlasitě, aby ho Vivenna slyšela. Téměř to vypadalo jako součást rozhovoru s jeho přáteli.

„Ano,“ řekla.

„Je to drahý.“

„Můžu zaplatit.“

„Vy jste ta princezna, o který každej mluví?“

Zarazila se a všimla si, že Denth nenápadně posunul ruku na jílec svého meče.

„Ano,“ přisvědčila.

„No dobře,“ kývl padělatel. „Členové královský rodiny vždycky vědí, co chtějí. Co si přejete?“

„Dopisy,“ odvětila Vivenna. „Chci, aby vypadaly, že si je vyměňovali jistí hallandrenští kněží s idriským králem. Musí na nich být oficiální pečeti a přesvědčivé podpisy.“

„To je těžký,“ namítl muž.

Vivenna něco vytáhla z kapsy svých šatů. „Mám tady dopis psaný rukou krále Dedelina. Je na něm jeho vosková pečeť a dole najdete podpis.“

Muže to zřejmě zaujalo, i když Vivenna viděla jen jeho profil. „To by šlo. Ale pořád je to těžký. Co chcete, aby ty dokumenty dokazovaly?“

„Že právě tihle kněží jsou zaprodaní,“ vysvětlila Vivenna. „Tady na papíře mám jejich seznam. Chci, aby to vypadalo, že už léta vydírají Idris a nutí našeho krále platit nesmírné částky a dávat nepřiměřené sliby, aby zabránil válce. Chci, aby z nich bylo zřejmé, že Idris válku nechce a že ti kněží jsou pokrytci.“

Muž přikývl. „Je to všechno?“

„Ano.“

„Dá se to udělat. Spojíme se s vámi. Instrukce a vysvětlivky jsou na druhé straně toho papíru?“

„Jak jste chtěl,“ přikývla Vivenna.

Muži vstali a přišel sluha, aby sklidil zbytky jejich oběda. Při práci nechal vítr, aby mu sebral jeden ubrousek, a když přispěchal, aby ho sebral, popadl i Vivennin papír. V mžiku byli všichni pryč.

„Tak co?“ zeptala se Vivenna s pohledem na Dentha.

„Dobré,“ řekl Denth a uznale pokývl. „Stává se z vás profesionál.“

Vivenna se usmála a zůstala sedět na dece. Čekala. Další schůzku měli s partou zlodějů, kteří na žádost Vivenny a Dentha ukradli různé věci z válečné kanceláře na hallandrenském ministerstvu. Dokumenty nebyly příliš důležité, ale jejich ztráta způsobí v systému zmatky a selhání.

Schůzka se měla konat až za několik hodin, což znamenalo, že Vivenna může strávit nějaký čas odpočinkem na trávníku, pryč od nepřirozených barev ve městě. Denth zřejmě vycítil její náladu. V klidu se posadil a opřel se o holý podstavec sochy. Během čekání si Vivenna povšimla, že Parlin si zase stranou povídá s Fešandou. Denth měl pravdu ? i když jeho oblečení připadalo Vivenně směšné, viděla, že v něm pozoruhodně dobře zapadá mezi ostatní mladíky ve městě.

On to má jednoduché, pomyslela si Vivenna nespokojeně a odvrátila zrak. Může se oblékat, jak chce ? nemusí si dělat starosti s výstřihem nebo s délkou sukně.

Fešanda se zasmála. Bylo to téměř pohrdavé odfrknutí, ale jisté veselí v tom cítit bylo. Vivenna se okamžitě podívala zpátky a viděla, že Fešanda hledí na Parlina s mírným úsměškem ve tváři. Parlin věděl, že něco řekl špatně, ale nevěděl co. Vivenna ho znala dost dobře, aby poznala jeho výraz, a věděla, že Parlin se nakonec jen usměje a nechá to být.

Fešanda si prohlédla jeho obličej a znovu se zasmála.

Vivenna stiskla rty. „Měla bych ho poslat zpátky do Idrisu.“

Denth se po ní ohlédl. „Koho?“

„Parlina,“ řekla. „Ostatní své průvodce jsem už zpátky poslala. Měl by jít také. Tady není k ničemu.“

„Rychle se přizpůsobuje situaci,“ opáčil Denth. „A je důvěryhodný. To stačí, abyste si ho nechala.“

„Je hloupý,“ namítla Vivenna. „Polovinu toho, co se kolem něj děje, vůbec nechápe.“

„Je pravda, že není zrovna učenec, ale zdá se, že instinktivně ví, jak se má zařadit. Všichni nemůžeme být úžasní jako vy.“

Pohlédla na něj. „Co to má znamenat?“

„Tím myslím,“ odpověděl Denth, „že byste neměla měnit barvu svých vlasů na veřejnosti, princezno.“

Vivenna sebou trhla a zpozorovala, že její vlasy změnily barvu z klidné, nenápadné černi do rozhořčené červené. Pane bože barev! pomyslela si. A to jsem se kdysi dokázala tak ovládat! Co se to se mnou děje?

„Nedělejte si starosti,“ řekl Denth a zase se usadil. „Fešanda o vašeho přítele vůbec nemá zájem, za to vám ručím.“

Vivenna odfrkla. „O Parlina? Proč by mě to mělo zajímat?“

„No, to já nevím,“ odvětil Denth. „Třeba proto, že jste s ním byla od dětství prakticky zasnoubená.“

„To vůbec není pravda,“ bránila se Vivenna. „Byla jsem zaslíbená Božímu králi, ještě než jsem se narodila.“

„A váš otec si vždycky přál, abyste si místo toho mohla vzít syna jeho nejlepšího přítele,“ řekl Denth. „Aspoň Parlin to říká.“ Věnoval jí další úsměšek.

„Ten kluk moc mluví.“

„Vlastně je spíš málomluvný,“ pravil Denth. „Musíte z něj všechno páčit, než vám o sobě něco poví. Ale Fešanda je vázaná jinde, tak si přestaňte dělat starosti.“

„Já si je nedělám,“ odporovala Vivenna. „A Parlin mě nezajímá.“

„Jistěže ne.“

Vivenna otevřela ústa, aby něco namítla, ale všimla si, že se vrátil Tonk Fah, a určitě nechtěla, aby se takového rozhovoru zúčastnil. Když k nim statný žoldnéř došel, měla už pusu pevně zavřenou.

„Řev,“ oznámil Tonk Fah.

„Co?“ zeptal se Denth.

„To se taky rýmuje se slovem krev,“ vysvětlil Tonk Fah. „Teď to můžeš zbásnit. Krev ? řev. Působí to na zrak i na sluch. Mnohem lepší než lev.“

„Jo, chápu,“ řekl Denth suše. „Tonk Fahu?“

„Ano?“

„Jseš pitomec.“

„Dík.“

Vivenna vstala a začala se procházet mezi sochami. Studovala je, ale hlavně chtěla uniknout pohledu na Parlina a Fešandu. Tonk Fah a Denth se loudali pomalu za ní, dost daleko, ale stále ji hlídali.

Sochy byly svým způsobem krásné. Ne jako ostatní umění v T’Teliru ? všechny ty křiklavé nátěry, pestrobarevné domy, přehnané oblečení. Sochy D’Denir byly pevné kamenné bloky, které důstojně zestárly. Hallandreňané se to samozřejmě horlivě snažili pokazit šálami, klobouky a různými barevnými látkami přivázanými ke kamenným pomníkům. Naštěstí bylo v parku příliš mnoho soch, než aby je ozdobili všechny.

Stály tam jako na stráži a zdály se pevnější než celé město. Většina z nich upírala oči k nebi nebo se dívala přímo před sebe. Každá byla jiná, v jiné póze, každý obličej byl jedinečný. Muselo to trvat desítky let, než je všechny vytesali, pomyslela si. Možná tady Hallandreňané získali svůj smysl pro umění.

Hallandren byl zemí protikladů. Válečníci tu představovali mír. Idrisané tu jeden druhého současně využívali a chránili. Žoldnéři se zdáli být těmi nejlepšími lidmi, jaké kdy potkala. Křiklavé barvy tu vytvářely jednolitost.

A nade všechno to ? biochromatický Dech. Dalo se to chápat jako zneužívání lidí, jenže lidé jako Fešanda pokládali věnování svého Dechu za poctu. Protiklady. Otázka byla, jestli si Vivenna mohla dovolit stát se dalším protikladem. Někým, kdo pozmění svou víru jen proto, aby si ji zachoval.

Dech byl opravdu úžasný. Dával víc než jen krásu nebo schopnost slyšet proměny zvuku a vnitřně rozeznávat odstíny barev. Nabízel víc než schopnost vycítit život kolem. Bylo v něm víc než zvuk větru a tóny lidské řeči nebo její schopnost prodírat se skupinou lidí a snadno se pohybovat s davem.

Bylo to spojení. Svět kolem ní jí připadal blízký. I neživé věci jako její oblečení nebo spadlý list jí byly blízké. Byly mrtvé, ale jako by zase toužily po životě.

Mohla jim život dát. Pamatovaly se na něj a ona mohla jejich vzpomínky Probudit. Ale pomohlo by zachránit její lid, kdyby kvůli Dechu ztratila samu sebe?

Denth nevypadá ztracený, pomyslela si. On a ostatní žoldnéři dovedou oddělit to, v co věří, od toho, co musí dělat.

Podle jejího názoru se právě proto lidé dívali na žoldnéře skrz prsty. Když jste oddělili víru od činů, dostali jste se na nebezpečnou půdu.

Ne, pomyslela si. Probouzení není nic pro mě.

Nebude ze svého Dechu čerpat. Kdyby ji to příliš pokoušelo, dá raději všechen někomu, kdo žádný nemá.

A sama se stane Tupcem.

29

Povídej mi o horách, napsal Susebron.

Usmála se. „O horách?“

Prosím, napsal. Seděl ve svém křesle u postele. Siri ležela na boku na posteli; její objemné šaty byly pro dnešní večer příliš těžké, takže měla na sobě jen košilku a přes sebe si přehodila prostěradlo. Opírala se o loket, aby viděla, co Susebron píše. V krbu praskalo.

„Nevím, co ti mám povídat,“ řekla. „Hory totiž nejsou tak úžasné jako ty divy, které máte v T’Teliru. Máte tady tolik barev, takovou rozmanitost.“

Myslím, že skály tyčící se ze země a stoupající tisíce metrů do vzduchu jsou div, napsal.

„Asi ano,“ přitakala. „Mně se v Idrisu líbilo ? nic jiného jsem nechtěla znát. Ale pro někoho, jako jsi ty, by to asi bylo nudné.“

Nudnější než sedět každý den ve stejném paláci a nesmět odejít, nesmět mluvit, nechat se oblékat a rozmazlovat?

„Dobře, máš pravdu.“

Povídej mi o nich, prosím. Jeho pravopis se velmi zlepšil. Kromě toho, čím víc psal, tím lépe věci zřejmě chápal. Tolik si přála, aby mu mohla přinést nějaké knížky na čtení ? věřila, že by je rychle vstřebal a stal se stejným učencem, jako byli ti, kteří se ji snažili vzdělávat.

A zatím jediné, co měl, byla Siri. Vypadalo to, že si váží toho, co mu dává, ale pravděpodobně jen proto, že sám netušil, jak je nevědomá. Moji učitelé by asi umřeli smíchy, kdyby věděli, jak lituju toho, že jsem je zanedbávala, pomyslela si s trochou hořkosti.

„Hory jsou obrovské,“ řekla nakonec. „Tady v nížině si to vůbec nedovedeš představit. Teprve když je uvidíš, uvědomíš si, jak jsou lidé ve skutečnosti bezvýznamní. Myslím tím, že přes všechno, co jsme dosud udělali a postavili, nikdy bychom nedokázali navršit něco tak velikého, jako je hora.

Jak jsi říkal, jsou to skály, ale nejsou bez života. Jsou zelené, stejně zelené jako vaše džungle. Ale je to jiná zelená. Slyšela jsem některé zcestovalé obchodníky, jak si stěžují, že hory jim brání ve výhledu, ale já si myslím, že spíš vidíš víc. Hory ti umožňují vidět, jak se povrch země zvedá nahoru k Austreho říši na nebi.“

Zarazil ji. Austreho?

Začervenala se, což zahrnovalo i její vlasy. „Promiň. Asi bych před tebou neměla mluvit o jiných bozích.“

O jiných bozích? napsal. Jako jsou ti u dvora?

„Ne,“ opáčila Siri. „Austre je idriský bůh.“

Rozumím, napsal Susebron. Je hezký?

Siri se zasmála. „Ne, nerozumíš mi. On není Navrácený jako ty nebo Hymnus. On je… no, já nevím. Neříkali ti kněží o jiných náboženstvích?“

Jiných náboženstvích? napsal.

„Jistě,“ přikývla. „Chci říct, že ne všichni uctívají Navrácené. Idrisané jako já uctívají Austreho a lidé z Pahn Kahlu jako Modroprstý… no, já vlastně nevím, koho uctívají, ale ty to nejsi.“

To je opravdu zvláštní představa, napsal. Když vaši bozi nejsou Navráceni tak co jsou?

„Není jich víc,“ řekla Siri. „Je jen jeden. Nazýváme ho Austre. Hallandreňané ho dřív taky uctívali, než…“ … než se z nich stali pohani, dodala málem. „Než přišel Mírotvorce a než se rozhodli místo toho uctívat Navrácené.“

Ale kdo je ten Austre? napsal.

„On není osoba,“ vysvětlovala Siri. „Je spíš síla. Víš, to, co na lidi dává pozor, trestá ty, kteří nedělají, co je správné, a žehná těm, kteří si to zaslouží.“

Setkala ses s tím tvorem?

Siri se zasmála. „Samozřejmě, že ne. Austreho nemůžeš vidět.“

Susebron se na ni zamračil.

„Já vím,“ řekla rychle. „Musí ti to znít hloupě. Ale my stejně víme, že tam je. Když v přírodě vidím něco krásného, když se dívám na hory s jejich divokými květinami, s jejich tvary, které jsou tak nějak správnější, než by je dokázal vytvořit člověk ? tak to vím. Krása je skutečná. To mi připomíná Austreho. Kromě toho, my máme Navrácené, včetně prvního Navráceného, Voa. Než zemřel, měl Pět vizí, a ty musely odněkud přijít.“

Ale ty nevěříš, že se Navrácení mají uctívat?

Siri pokrčila rameny. „Ještě jsem se nerozhodla. Moji lidé jsou velice proti tomu. Nemají rádi způsob, jakým Hallandreňané chápou náboženství.“

Susebron chvíli tiše seděl.

Takže… ty nemáš ráda bytosti, jako jsem já?

„Cože? Samozřejmě, že tě mám ráda. Jsi milý.“

Psal se zamračeným obličejem. Nemyslím, že Boží králové mají být milí.

„No tak fajn,“ obrátila oči v sloup. „Jsi hrozný a mocný. Úžasný a božský. A milý.“

To je mnohem lepší, napsal s úsměvem. Moc rád bych se setkal s tím tvým Austrem.

„Jednou tě seznámím s mnichy,“ řekla Siri. „Oni by ti s tím mohli pomoci.“

Teď si ze mě děláš legraci.

Podíval se na ni a Siri se usmála. Viděla mu na očích, že není uražený. Zřejmě mu nevadilo, že si z něj dělá legraci, naopak mu to asi připadalo zajímavé. Zvlášť se mu líbilo, když mohl rozeznávat, co Siri myslí vážně a co ne.

Opět sklopil zrak k tabulce. Rád bych viděl hory, ještě víc, než bych se chtěl setkat s tím bohem. Je mi jasné, že je máš moc ráda.

„Mám,“ přitakala Siri. Už dlouho na Idris nemyslela. Ale když se o něm teď Susebron zmínil, vzpomínala na svěží, svobodný pocit na loukách, po kterých ještě nedávno běhala. Ostrý, studený vzduch ? něco, co asi v Hallandrenu nikdy nenajde.

Rostliny Božího dvora byly pečlivě zastříhávané, pěstěné a aranžované. Byly krásné, ale také nepěstěná krajina její vlasti měla něco do sebe.

Susebron zase psal. Věřím, že hory jsou tak krásné, jak říkáš. A myslím, že ta nejkrásnější věc z hor přišla sem ke mně dolů.

Siri sebou trhla a začervenala se. Byl tak otevřený a vůbec se za svou smělou poklonu nestyděl, ani mu to nepřipadalo hloupé. „Susebrone!“ řekla. „Ty jsi v hloubi duše lichotník.“

Lichotník? napsal. Říkám jen to, co vidím. Na celém mém dvoře není nic tak nádherného, jako jsi ty. Hory určitě musí být něco zvláštního, když vytvoří takovou krásu.

„To jsi přehnal,“ pokárala ho. „Já jsem viděla bohyně u tvého dvora. Jsou daleko krásnější než já.“

Krása není v tom, jak člověk vypadá, napsal Susebron. To mě naučila moje matka. V mé knize poutníci nesmí považovat starou ženu za ošklivou, protože se v ní může skrývat krásná bohyně.

„Tohle není pohádka, Susebrone.“

Ale je, namítl. Všechny pohádky jsou jen příběhy, které vyprávěli lidé, co žili před námi. Co říkají o lidech, je pravda. Díval jsem se a viděl jsem, jací lidé jsou. Smazal tabulku a pokračoval. Pro mě je těžké to popsat, protože já nevidím stejně jako normální lidé. Jsem Boží král. Pro mě je všechno stejně krásné.

Siri se zamračila. „Já ti nerozumím.“

Mám tisíce Dechů, napsal. Je těžké vidět jako ostatní a dokážu lidi pochopit jen podle pohádek mé matky. V mých očích jsou všechny barvy krásné. Když se jiní lidé na něco ? nebo na někoho ? dívají, může se jim zdát někdo krásnější než druhý.

Pro mne to tak není. Já vidím jen barvy. Syté, nádherné barvy, které všechno vytváří a všemu dávají život. Nemohu se soustředit jen na obličej, jako mnoho jiných. Já vidím jiskru v očích, ruměnec na tváři, odstíny pleti ? dokonce každá vada pleti má svůj jednoznačný vzor. Všichni lidé jsou nádherní.

Smazal tabulku. A tak, když mluvím o kráse, musím mluvit o jiných věcech, než jsou barvy. A ty se v nich lišíš od všech ostatních lidí. Nevím, jak to mám popsat.

Vzhlédl a Siri si najednou uvědomila, jak blízko u sebe jsou. Ona jen v košilce, pod tenkým prostěradlem. On vysoký a mohutný, s duší zářící tak, že se barvy jejího povlečení lámaly do duhy. Usmál se na ni ve světle ohně.

Ach bože, pomyslela si. Tohle je nebezpečné.

Odkašlala si, posadila se na posteli a opět se zarděla. „Tak dobře. Chci říct… ano. To je… je to od tebe velmi milé. Děkuju ti.“

Shlédl na ni dolů. Rád bych tě nechal jít domů, abys zase viděla své hory. Třeba bych to dokázal kněžím vysvětlit.

Zbledla. „Myslím, že by nebylo dobré, kdyby se dozvěděli, že umíš psát.“

Mohl bych použít řemeslné písmo. Je velmi obtížné, ale naučili mě to, abych s nimi mohl komunikovat, kdyby bylo opravdu třeba.

„Stejně,“ řekla. „Kdybys jim řekl, že mě chceš poslat domů, napadlo by je, že jsi se mnou mluvil.“

Na okamžik přestal psát.

Možná že by to bylo dobře, poznamenal nakonec.

„Susebrone, oni tě chtějí zabít.“

Nemáš žádný důkaz.

„Ale je to přinejmenším podezřelé,“ opáčila. „Poslední dva Boží králové zemřeli do několika měsíců po tom, co se jim narodil dědic.“

Ty jsi tak nedůvěřivá, napsal Susebron. Pořád ti říkám, že moji kněží jsou dobří lidé.

Tvrdě se mu podívala do očí.

Až na to, že mi vyřízli jazyk, uznal.

„A že tě drží pod zámkem a nic ti neřeknou. Podívej se, i kdyby neměli v úmyslu tě zabít, vědí hodně věcí, které ti neříkají. Možná to má něco společného s biochromou ? něco, co způsobí, že jakmile máš dědice, zemřeš.“

Se zamračenou tváří se opřel v křesle. Mohlo by to být ono? napadlo ji najednou. „Susebrone, jak předáš svoje Dechy?“

Zarazil se. Nevím, napsal. Já… o tom moc nevím.

„Já taky ne,“ řekla. „Můžou ti je vzít? Dát je tvému synovi? Co když tě to zabije?“

To by neudělali, napsal.

„Ale je to možné,“ trvala na svém. „A třeba přesně to se stane. Proto je tak nebezpečné mít dítě! Musejí mít nového Božího krále, a tebe to zabije.“

Chvíli jen tak seděl s tabulkou v klíně, pak potřásl hlavou a psal. Já jsem bůh. Mně ty Dechy nikdo nedal, já jsem se s nimi narodil.

„Ne,“ oponovala Siri. „Modroprstý mi říkal, že je hromadíš po staletí. Že každý Boží král dostává dva Dechy týdně místo jednoho, a tím si vytváří zásoby.“

Některé týdny vlastně dostávám i tři nebo čtyři, přiznal.

„Ale na to, abys přežil, potřebuješ jen jeden.“

Ano.

„A oni nemůžou připustit, aby to bohatství umřelo s tebou! Bojí se o ně natolik, že tě nenechají, abys je používal, ale taky o ně nechtějí přijít. Takže když se narodí nové dítě, vezmou starému králi jeho Dechy, což ho zabije, a dají je novému.“

Ale Navrácení nemohou používat svůj Dech pro Probouzení, napsal. Takže moje bohatství Dechů je k ničemu.

To ji zarazilo. Slyšela o tom. „Týká se to jenom toho Dechu, se kterým ses narodil, nebo i těch, které se pak přidávají?“

Já nevím, napsal.

„Vsadím se, že bys mohl použít ty Dechy navíc, kdybys chtěl,“ řekla. „Proč by ti jinak vzali jazyk? Asi nemůžeš ovládat a používat ten Dech, který máš jako Navrácený, ale ty kromě něj máš ještě tisíce dalších.“

Susebron se na chvíli zamyslel, a nakonec vstal a přešel k oknu. Díval se do tmy venku. Siri se zachmuřila, pak vzala jeho tabulku, vstala z postele a šla za ním. Váhavě se k němu přiblížila.

„Susebrone?“ oslovila ho.

Stále hleděl z okna. Přistoupila k němu blíž, opatrně, aby se ho nedotýkala, a také se zahleděla ven. Za hradbami Božího dvora jiskřila ve městě barevná světélka. Za nimi byla tma. Klidné moře.

„Prosím,“ řekla a vložila mu do ruky tabulku. „Co je s tebou?“

Zaváhal, a pak si tabulku vzal. Promiň, napsal. Nechci, aby sis myslela, že jsem uražený.

„Je to proto, že mluvím proti tvým kněžím?“

Ne, napsal. Máš zajímavé teorie, ale myslím, že jsou to jen dohady. Ty nevíš, jestli kněží plánují to, co si myslíš. To mi nevadí.

„A co ti tedy vadí?“

Zaváhal, a pak rukávem své róby smazal tabulku. Ty nevěříš, že Navrácení jsou bozi.

„O tom jsme už přece mluvili.“

Ano. Ale teď si uvědomuji, že tohle je přesně ten důvod, proč se mnou takhle jednáš. Jsi jiná, protože nevěříš, že jsem bůh. Je to jediný důvod, proč mi připadáš zajímavá?

A jestli ve mě nevěříš, tak mě to rozesmutňuje. Protože bůh je to, co jsem a kdo jsem, a jestli tomu nevěříš, asi mi nerozumíš.

Zaváhal.

Ano. Zní to uraženě, promiň.

Usmála se a váhavě se dotkla jeho paže. Zarazil se a shlédl na ni ze své výšky, ale neodtáhl se, jako to udělal mnohokrát předtím. Přistoupila k němu tedy blíž a opřela se o jeho paži.

„Nemusím v tebe věřit, abych ti rozuměla,“ řekla. „Možná ti spíš nerozumějí ti, kdo tě uctívají. Ti se k tobě nedostanou tak blízko, aby viděli, jaký vlastně jsi. Vidí jen tvou auru a božství.“

Neodpověděl.

„A já nejsem jiná jen proto, že v tebe nevěřím,“ pokračovala. „V paláci je spousta lidí, kteří nevěří. Modroprstý, ti sloužící, kteří nosí hnědou, někteří písaři. A oni ti slouží se stejnou úctou jako kněží. Já jsem… no, já jsem spíš neuctivý typ. Ani doma jsem moc neposlouchala otce nebo mnichy. Třeba právě to potřebuješ. Někoho, kdo je ochotný podívat se za tvoje božství proto, aby poznal tebe.“

Pomalu přikývl. To mě potěšilo, napsal. I když je velmi zvláštní být bohem, jehož žena v něj nevěří.

Žena, pomyslela si. Někdy bylo těžké si to uvědomovat. „Víš,“ řekla, „myslím, že každému muži by udělalo dobře, kdyby měl ženu, která se k němu nechová s takovým respektem jako ostatní lidé. Někdo tě musí udržovat v pokoře.“

Myslím, že pokora je pravý opak božství.

„Jako být milý?“ zeptala se.

Zasmál se. Ano, přesně tak. Odložil tabulku. Pak, váhavě a trochu ustrašeně, jí položil ruku kolem ramen a přitáhl ji k sobě blíž. Spolu se pak dívali z okna na světla města, která zůstávala barevná i v noci.

*

Čtyři mrtvoly. Všechny ležely na zemi a po trávě se rozlévala podivně tmavá krev.

Bylo to den poté, co Vivenna navštívila zahradu D’Denir, aby se tam setkala s padělateli. Teď byla zpátky. Horké sluneční paprsky jí dopadaly na hlavu a šíji, jak tam tak stála společně se zírajícím davem. Tiché sochy D’Denir čekaly v řadách za ní, kamenní vojáci, kteří se nikdy nevydají na pochod. Jen oni viděli ty čtyři muže zemřít.

Lidé si tlumeně povídali a čekali, až městští strážníci dokončí své vyšetřování. Denth sem přivedl Vivennu rychle, ještě než mrtvoly odnesli. Udělal to na její žádost. Teď toho litovala.

Jejímu zostřenému vnímání Probouzeče se barva krve na trávě jevila příliš výrazná. Červeň a zeleň. Dohromady působily téměř fialově. Vivenna hleděla na mrtvá těla se zvláštní odtažitostí. Barva. Bylo tak zvláštní vidět vybledlou barvu kůže. Dokázala poznat rozdíl ? vnitřně zažívaný rozdíl ? mezi živou pletí a mrtvou.

Mrtvá kůže byla o deset odstínů bělejší než živá. Bylo to proto, že ze žil vytekla krev. Skoro jako… jako by krev byla barva vypuštěná z nádoby. Barva lidského života, nedbale rozlitá vedle prázdného plátna.

Odvrátila zrak.

„Vidíte to?“ zeptal se Denth, který stál vedle ní.

Beze slova přikývla.

„Vyptávala jste se na něj. Tak tady vidíte, co dělá. Proto si děláme takové starosti. Podívejte se na ty rány.“

Poslechla ho. V sílícím ranním světle spatřila něco, čeho si předtím nevšimla. Kůže v bezprostřední blízkosti ran byla naprosto bezbarvá. Rány samotné měly černé okraje, jako kdyby je zanítila nějaká hrozná nemoc.

Otočila se zpět k Denthovi.

„Pojďme,“ řekl a odváděl ji od zástupu. Městští strážníci začínali lidi posílat pryč, vadilo jim tolik přihlížejících.

„Kdo byli ti muži?“ zeptala se tiše.

Denth se díval přímo před sebe. „Banda zlodějů. Pracovali jsme s nimi.“

„Myslíte si, že by po nás mohl jít?“

„Nejsem si jistý,“ odpověděl Denth. „Asi by nás našel, kdyby chtěl. Já nevím.“

Když procházeli mezi sochami D’Denir, přišel k nim přes trávník Tonk Fah. „Fešanda a Trdlo jsou v pohotovosti,“ oznámil. „Nikdo z nás ho nikde neviděl.“

„Co se stalo s kůží těch mrtvých?“ zeptala se Vivenna.

„To dělá ten jeho meč,“ zavrčel Denth. „Musíme najít nějaký způsob, jak to zvládnout, Tonku. Nakonec se s ním střetneme, cítím to v kostech.“

„Ale co je to za meč?“ tázala se Vivenna. „A jak vysává barvu z kůže?“

„Budeme ho muset ukrást, Denthe,“ řekl Tonk Fah a podrbal se na bradě. Fešanda a Trdlo se k nim připojili a utvořili kolem nich něco jako ochrannou hradbu. Nechali se unášet lidským proudem po ulici.

„Ukrást ten meč?“ zděsil se Denth. „Já se ho ani nedotknu! Ne, budeme ho muset donutit, aby ho použil. Aby ho vytasil. Nebude ho moct mít vytasený moc dlouho. Potom ho snadno přemůžeme. Zabiju ho sám.“

„Přemohl Arsteela,“ připomněla Fešanda tiše.

Denth se zastavil. „Nepřemohl Arsteela! Aspoň ne v souboji.“

„Vasher ten meč nepoužil,“ opáčila. „Kolem Arsteelových ran kůže nebyla černá.“

„Tak použil nějaký trik!“ trval na svém Denth. „Léčku. Komplice. Něco takového. Vasher tak dobrý v soubojích není.“

Vivenna se nechala unášet davem a přemýšlela o těch mrtvých. Denth a ostatní mluvili o zabitých, které za sebou Vasher nechával. Chtěla je vidět, tak teď je tedy viděla. A rozrušilo ji to. Vyvedlo ji to z rovnováhy. A…

Zamračila se, jak pocítila lehké mravenčení v zátylku.

Pozoroval ji někdo se spoustou Dechu.

*

Hej! křikl Noční děs. To je VaraTreledees! Měli bychom si s ním promluvit. Bude šťastný, že mě vidí!

Vasher stál na střeše domu a nijak se neskrýval. Bylo mu naprosto jedno, kdo ho uvidí. Málokdy mu na tom záleželo. Pestrobarevnými ulicemi se pohyboval nekonečný proud lidí a mezi nimi šel i VaraTreledees ? nebo Denth, jak si teď říkal ? se svou skupinou. Byla tam ta žena, Fešanda. Tonk Fah, jako vždycky. Bezradná princezna. A ten jejich Neživý.

Je tu Shashara? zeptal se Noční děs. Jeho zastřený hlas zněl vzrušeně. Musíme za ní jít! Bude si dělat starosti, co se se mnou stalo!

„Shasharu jsme zabili už dávno, Noční děse,“ opáčil Vasher. „Stejně jako jsme zabili Arsteela.“ A jako nakonec zabijeme Dentha.

Noční děs jako obvykle odmítl uznat, že Shashara je mrtvá. Ona mě stvořila, víš? řekl umíněně. Udělala mě, abych ničil zlé věci. Jsem v tom docela dobrý. Myslím, že by na mě byla pyšná. Měli bychom si s ní promluvit. Ukázat jí, jak dobře dělám svou práci.

„Jsi v tom dobrý,“ souhlasil Vasher. „Až moc.“

Noční děs si pro sebe začal tiše bzučet, chvála ho těšila. Vasher se však soustředil na princeznu, která kráčela davem ve svých šatech cizího střihu a byla nápadná jako bílý sníh v tropickém horku. Bude s ní muset něco udělat. Už se kvůli ní tolik věcí rozpadalo. Plány se hroutily jako dřevěné kostky špatně nastavěné na sobě, a při pádu rachotily. Nevěděl, kde ji Denth sebral, ani jak ji ovládá. Vasher pocítil naléhavé nutkání seskočit dolů a dovolit Nočnímu děsu, aby si ji vzal.

Vraždy z předcházející noci ale vyvolaly příliš mnoho pozornosti. Noční děs měl pravdu. Vasher nebyl dobrý slídič. A ve městě se už o něm mluvilo. To mohlo být dobré, ale i špatné.

Později, řekl si a odvrátil zrak od té pošetilé dívky a jejích žoldáckých společníků. Později.

30

„Hymne!“ zvolala Aurora s rukama v bok. „Co to ve jménu Duhových barev děláš?“

Hymnus si jí nevšímal. Místo toho sáhl po hroudě blátivého jílu před sebou. Jeho sluhové a kněží stáli kolem ve velkém kruhu a tvářili se stejně zmateně jako Aurora, která dorazila k Hymnovu pavilonu teprve před chvílí.

Hrnčířský kruh se točil. Hymnus se pokoušel udržet hroudu jílu na místě. Bočními stěnami stanu proudilo dovnitř slunce a dokonale zastřižená tráva byla kolem dokola pocákaná jílem. Kruh zrychlil otáčky a jíl se bláznivě roztočil, začaly z něj odlétat hrudky a menší kousky. Hymnovy ruce byly celé obalené blátivou, mokrou hlínou. Marně se snažil, aby mu z nich oživlý jíl nevyklouzl. Netrvalo dlouho a hromada hlíny vylétla s překvapivou rychlostí z kola a rozplácla se na trávě o notný kus dál.

„Ehm,“ řekl Hymnus, když se na to podíval.

„Přeskočilo ti?“ zeptala se sladce Aurora. Měla na sobě své obvyklé oblečení, což znamenalo po stranách nic, nahoře velmi málo a vpředu i vzadu jenom o něco víc. Vlasy měla vyčesané nahoru v komplikovaném účesu ze spletených copánků protkaných stuhami. Byla to pravděpodobně práce mistra kadeřníka, kterého přivolali ke dvoru, jen aby ukázal své umění na hlavě jedné rozmarné bohyně.

Hymnus rychle vstal a roztáhl paže, aby mu je sluhové mohli omýt. Další přispěchali otřít kousky hlíny z jeho róby. Hymnus se zamyšleně díval, jak sluhové odnášejí hrnčířský kruh pryč.

„Co to, prosím tě, bylo?“ nenechala se odbýt Aurora.

„Právě jsem zjistil, že jsem špatný hrnčíř,“ řekl Hymnus. „Vlastně mnohem horší než špatný. Jsem ubohý. Ubohý až k pláči. Copak se mi nikdy nepodaří udržet ten zatracený jíl na kruhu?“

„A co jsi čekal?“

„To přesně nevím,“ přiznal Hymnus. Přešel k dlouhému stolu v pavilonu. Aurora ho následovala, i když ji zjevně zlobilo, že se nechává vést. Hymnus nečekaně sebral ze stolu pět citronů, vyhodil je do vzduchu a začal s nimi žonglovat.

Aurora ho pozorovala. Chvíli se zdálo, že jí to dělá opravdovou starost. „Hymne?“ zeptala se. „Milý Hymne, je… všechno v pořádku?“

„Ještě jsem nikdy nezkoušel žonglování,“ pravil, nespouštěje pohled z citronů. „Teď si, prosím tě, vezmi jednu guavu.“

Zaváhala, a pak vzala ovoce do ruky.

„Hoď mi ji,“ požádal Hymnus.

Hodila ji po něm. Obratně ji chytil a vyhodil mezi poletující citrony. „Nevěděl jsem, že to umím,“ řekl. „Až dodneška jsem to nevěděl. Co si o tom myslíš?“

„Já…“ naklonila hlavu k rameni.

Zasmál se. „Myslím, že jsem dodnes také ještě nezažil, že bys ztratila řeč, má milá.“

„Myslím, že jsem ještě nikdy neviděla žádného boha házet ovoce do vzduchu.“

„Jde o víc,“ řekl Hymnus a hbitě se sehnul, protože mu jeden citron málem upadl. „Dneska jsem zjistil, že znám překvapivě mnoho námořnických výrazů, že jsem fantastický matematik a že dokážu slušně kreslit. Na druhou stranu nevím nic o barvířství, koních nebo zahradničení. Nemám sochařský talent. Neumím žádnou cizí řeč, a jak jsi sama viděla, jako hrnčíř jsem vskutku hrozný.“

Aurora na něj krátce pohlédla.

Oplatil jí pohled, nechal citrony spadnout na zem, ale guavu chytil. Hodil ji sluhovi, který mu ji začal loupat. „Jde o můj minulý život, Auroro. Tohle všechno jsou schopnosti, které bych jako Hymnus vůbec neměl mít. Ať jsem byl kýmkoli, než jsem zemřel, uměl jsem žonglovat. Uměl jsem plachtit a kreslit.“

„My si nemáme dělat starosti s tím, kým jsme byli předtím,“ namítla Aurora.

„Jsem bůh,“ opáčil Hymnus. Vzal si talíř s oloupanou a nakrájenou guavou a nabídl kousek Auroře. „A ve jménu Kaladových fantómů si budu dělat starosti, s čím budu chtít.“

Zarazila se, pak se usmála a vzala si kousek ovoce. „Právě když jsem si myslela, že už jsem tě pochopila…“

„Nepochopila,“ odtušil nedbale. „Já jsem sám sebe taky nepochopil, o to právě jde. Půjdeme?“

Přikývla a vydali se po trávníku. Jejich sluhové přiběhli se slunečníky, aby je ochránili před sluncem. „Neříkej mi, že jsi o tom nikdy nepřemýšlela,“ nadhodil Hymnus.

„Můj milý,“ pravila Aurora s kouskem guavy v puse, „já jsem předtím byla nudná.“

„Jak to víš?“

„Protože jsem byla obyčejný člověk! Asi jsem byla… a vůbec, viděl jsi někdy obyčejné ženské?“

„Jejich postavy se tvojí nevyrovnají, já vím,“ odpověděl, „ale některé jsou docela přitažlivé.“

Aurora se otřásla. „Prosím tě, proč chceš vědět, jaký byl tvůj předchozí život? Co když jsi byl vrah nebo násilník? Nebo, což by bylo ještě horší, co když jsi měl špatný vkus?“

Zasvítilo jí v očích a Hymnus si odfrkl. „Hraješ si na povrchní. Ale já vidím, že jsi zvědavá. Měla bys některé z těchhle věcí taky zkusit, aby ses dozvěděla, kým jsi byla dřív. Něco zvláštního na tobě muselo být, když ses vrátila jako Navrácená.“

„Hm,“ protáhla, usmála se a přitulila se k němu. Zastavil se a Aurora mu přejela prstem po hrudi. „Jestli dnes zkoušíš tolik nových věcí, možná, že je tu ještě něco, co bys měl vyzkoušet…“

„Nepokoušej se změnit téma.“

„To nedělám,“ hájila se. „Copak nechceš vědět, kdo jsi byl a v čem jsi byl dobrý? Byl by to… experiment.“

Hymnus se zasmál a odstrčil její ruku. „Má milá, obávám se, že bych tě příliš neuspokojil.“

„Myslím, že mě přeceňuješ.“

„To je přece nemožné.“

Zastavila se a mírně se začervenala.

„Ehm…,“ řekl Hymnus. „Nemyslel jsem to přímo…“

„Barvy!“ zaklela smutně. „Teď jsi to pokazil. Chtěla jsem říct něco hodně chytrého. To vím jistě.“

Usmál se. „Oběma se nám dnes odpoledne povedlo ztratit řeč. Asi pro sebe ztrácíme cit.“

„Můj cit je naprosto v pořádku, což bys zjistil, kdybys mě nechal, abych ti to předvedla.“

Obrátil oči k nebi a pokračoval v chůzi. „Jsi beznadějná.“

„Když všechno ostatní selže, zkus sexuální narážky,“ odříkala lehce a zase se k němu připojila. „Jsme na místě.“

Vskutku právě přicházeli k paláci Dárce naděje. Byl levandulový a stříbrný a před ním stál stan se třemi stoly plnými jídla. Aurora s Hymnem si přirozeně domluvili schůzku předem.

Dárce naděje řečený Spravedlivý, bůh nevinnosti a krásy, vstal, když k němu dorazili. Vypadal tak na třináct let. Podle svého mladistvého vzezření by byl nejmladším z bohů u dvora. Ale to pro bohy přirozeně nic neznamenalo. Dárce naděje se Navrátil, když mu fyzicky byly dva roky, a tím byl v božském letopočtu o šest let starší než Hymnus. Tady, kde se většina bohů nedožila dvaceti let a průměrný věk se pravděpodobně blížil spíš deseti, byl rozdíl šesti roků podstatný.

„Hymne, Auroro,“ pokývl jim Dárce naděje formálně. „Vítejte.“

„Děkuji ti, můj milý,“ usmála se na něho Aurora.

Dárce naděje je kývnutím pozval ke stolu. Tři malé stolky stály odděleně, ale dost blízko u sebe, aby společné jídlo zůstalo intimní záležitostí a každý bůh měl přitom dost místa.

„Jak se ti daří, Dárce naděje?“ zeptal se Hymnus.

„Velmi dobře,“ odpověděl Dárce. Jeho hlas se na jeho vzhled vždycky zdál příliš dospělý, asi jako když se chlapec snaží napodobit svého otce. „Dnes dopoledne jsem měl v peticích obzvlášť těžký případ. Matka s dítětem, které umíralo na horečku. Už jí zemřely tři děti a také manžel. Všichni během jednoho roku. Tragédie.“

„Můj milý,“ řekla Aurora starostlivě, „nepřemýšlíš snad o tom, že bys… předal svůj Dech, že ne?“

Dárce naděje se posadil. „Já nevím, Auroro. Jsem starý. Připadám si starý. Třeba je čas jít. Jsem tu pátý nejstarší, víš.“

„Ano, ale prožíváme teď tak vzrušující období!“

„Vzrušující?“ opakoval. „Naopak, všechno se uklidnilo. Je tu nová královna a mé zdroje v paláci mi říkají, že nadšeně vykonává své povinnosti, aby nám dala dědice. Brzy dosáhneme stability.“

„Stability?“ opáčila Aurora. Sluhové každému z nich přinesli talíř chlazené polévky. „Dárce naděje, nemohu uvěřit, že bys byl tak špatně informován.“

„Ty si myslíš, že Idrisané mají v plánu využít novou královnu ve své hře o trůn,“ řekl Dárce naděje. „Já vím, co poslední dobou děláš, Auroro. Ale nesouhlasím s tím.“

„A co ty pověsti, které se šíří mezi lidmi?“ nadhodila Aurora. „O idriských agentech, kteří obracejí město vzhůru nohama? O takzvané druhé princezně ukryté ve městě někde mezi nimi?“

Hymnus zarazil lžičku na půli cesty k ústům. Cože?

„Idrisané se ve městě pořád pokoušejí o nějaké provokace,“ odvětil Dárce naděje a odmítavě mávl rukou. „Co to bylo, ta výtržnost před šesti měsíci, vzbouření na barvířské plantáži za městem? Ten rebel umřel ve vězení, pokud si dobře vzpomínám. Přistěhovalci sotva kdy budou dost jednotní, aby představovali vážnou společenskou hrozbu, a já se jich nebojím.“

„Dosud nikdy netvrdili, že s nimi spolupracuje člen královské rodiny,“ podotkla Aurora. „Věci by se nám mohly velmi rychle vymknout z rukou.“

„Moje zájmy ve městě jsou dobře zajištěné,“ řekl Dárce naděje a propletl si prsty na rukou. Sluhové odnesli jeho polévku, z níž si nabral jen třikrát. „Jak je to s vašimi?“

„Proto jsme tady,“ vysvětlila Aurora.

„Promiňte,“ přerušil je Hymnus a zvedl ukazováček. „Ale o čem to ve jménu barev mluvíme?“

„O nepokojích ve městě, Hymne,“ řekl Dárce naděje. „Některé obyvatele znepokojuje vyhlídka na válku.“

„Což by mohlo být nebezpečné,“ doplnila Aurora. Pomalými pohyby si míchala polévku. „Myslím, že bychom na to měli být připraveni.“

„Já jsem,“ poznamenal Dárce naděje. Otočil svou mladistvou tvář k Auroře a upřel na ni pohled. Jako ostatní mladě Navrácení ? včetně Božího krále ? bude Dárce naděje fyzicky stárnout, jen dokud jeho tělo nedosáhne zralosti. Pak přestane, přesně v okamžiku, kdy se změní v dospělého mladíka, a bude tak vypadat, dokud někomu nepředá svůj Dech a nezemře.

Psychicky byl Dárce naděje úplně dospělý. Podle všech zpráv dospěl velice rychle během prvního roku svého nového života, stejně jako ostatní Navrácení. Myslel a mluvil jako dospělý, ačkoli měl dosud tělo mladého chlapce.

Dárce naděje a Aurora pokračovali v rozmluvě o stabilitě ve městě. Probrali různé případy výtržností, k nimž nedávno došlo. Byly ukradeny válečné plány, zásoby v městských skladištích byly otráveny. Hymnus je nechal mluvit. Jeho zřejmě Aurořina krása neruší, pomyslel si, když se na ně díval. Aurora se věnovala svému talíři s ovocem a jako obvykle vypadala velice smyslně, když vysávala plátek ananasu. Dárci naděje to buď bylo jedno, nebo si vůbec nevšiml, že se Aurora předklání a odhaluje mu působivý obsah svého výstřihu.

On je přeci jen trochu jiný, pomyslel si Hymnus. Navrátil se jako malé dítě a příliš krátce se jako dítě choval. Teď je v určitém smyslu dospělý, ale v jiném zas dětinský.

Proměna v boha mu nadělila mohutnější tělo a také lepší fyzickou kondici, než by bylo obvyklé pro většinu hochů jeho věku, ale stále postrádal ony ostře řezané, majestátní rysy plně dospělého boha.

Pravda je, pomyslel si Hymnus a ukousl si ananasu, že různí bohové mají různou fyzickou podobu. Aurora je nadlidsky dobře obdařená, zvlášť když vezmeme v úvahu, jak je štíhlá. A Hvězda slitování je samá oblá křivka. Jiní, jako Pramáti, dokonce vypadají staře.

Hymnus věděl, že si nezaslouží svou fyzickou sílu. Stejně jako to bylo s žonglováním, podvědomě chápal, že člověk obyčejně musí tvrdě trénovat, aby získal svalnaté tělo. Jestliže se jen povaloval, jedl a pil, měl by být obtloustlý a svaly by měl mít ochablé.

Ale měli jsme i tlusté bohy, pomyslel si. Vzpomněl si na některé obrazy Navrácených, kteří žili před ním. V naší historii byla doba, kdy tloušťka byla pokládána za ideál… Měl vzhled Navrácených něco společného s tím, jak je společnost viděla? Zosobňovali snad všeobecný ideál krásy? To by jistě vysvětlovalo Auroru.

Některé vlastnosti z minulého života po proměně v boha přetrvávaly, jako řeč nebo určité dovednosti. A když o tom tak uvažoval, asi i společenská zběhlost. S ohledem na skutečnost, že bohové trávili život zavření na kopci, měli by být pravděpodobně o hodně méně společensky přizpůsobiví. Přinejmenším by měli být nevědomí a naivní. A přitom to většinou byli suverénní pleticháři s dobrým povědomím o tom, co se děje v okolním světě.

Osobní vzpomínky se však proměnou ztrácely. Proč? Proč Hymnus dovedl žonglovat, proč věděl, co znamená výraz čelen, a přitom si nebyl schopen vzpomenout, kdo byli jeho rodiče? Proč v poslední době ovládly jeho sny bouře a vichřice? Co má znamenat ten rudý panter, který se mu zase minulou noc zjevil v nočních můrách?

„Auroro,“ řekl Dárce naděje náhle a zvedl ruku, „to stačí. Než budeme pokračovat, musím tě upozornit, že tvoje očividné pokusy mě svést nebudou mít žádný účinek.“

Aurora se podívala stranou. Zdálo se, že je v rozpacích.

Hymnus zaplašil své myšlenky a přispěchal jí na pomoc. „Můj milý Dárce naděje,“ vysvětlil, „ona se tě nepokoušela svést. Musíš to pochopit: Její smyslná aura je prostě součástí její osobnosti, to ji dělá tak božsky půvabnou.“

„Stejně,“ odpověděl Dárce naděje vzdorně, „mě tím nepřesvědčí, tak jako mě nepřesvědčí její chabé argumenty a liché obavy.“

„Moji informátoři si nemyslí, že všechny ty obavy jsou liché,“ namítla Aurora. Sluhové sklidili mísy s ovocem a přinesli malé porce studeného rybího filé.

„Informátoři?“ zeptal se Dárce naděje. „A kdo vlastně jsou ti informátoři, o kterých pořád mluvíš?“

„Lidé přímo z paláce Božího krále.“

„Všichni máme své lidi v paláci Božího krále,“ odsekl Dárce naděje.

„Já ne,“ pravil Hymnus. „Můžu si vzít jednoho z tvých?“

Aurora obrátila oči k nebi. „Můj člověk je docela důležitý. Naslouchá a ví, že válka je na spadnutí.“

„Já ti nevěřím,“ řekl Dárce naděje a ochutnal jídlo, „ale na tom vlastně moc nezáleží, viď? Nejsi tu proto, abys mě přesvědčila. Jen chceš mou armádu.“

„Tvé kódy,“ souhlasila Aurora. „Bezpečnostní fráze pro Neživé. Kolik nás budou stát?“

Dárce naděje váhavě pokračoval v jídle. „Víš, Auroro, proč mě moje existence tak nudí?“

Zavrtěla hlavou. „Já si vážně myslím, že tu nudu jenom předstíráš.“

„Nepředstírám,“ odpověděl. „Jedenáct let. Jedenáct let míru. Jedenáct let, během kterých jsem se naučil upřímně nenávidět vládnoucí systém, který máme. Všichni navštěvujeme schůze dvorního shromáždění. Posloucháme argumenty. Ale na většině z nás přitom vůbec nezáleží. Při každém hlasování mají nakonec vliv jen ti, jejichž hlas převažuje v rozhodování. Pouze ve válce jsou důležití ti, kteří mají Příkazy Neživým. Po zbytek času na nás nesejde.

Chceš moje Neživé? Klidně si je vezmi! Za celých jedenáct let jsem neměl příležitost je použít a troufám si říct, že dalších jedenáct uplyne úplně stejně. Já ti dám ty Příkazy Neživým, Auroro, ale jen výměnou za tvůj poradní hlas. Jsi ve výboru pro sociální nespravedlnost. Hlasujete o důležitých věcech skoro každý týden. Za moje bezpečnostní fráze mi musíš slíbit, že v sociálních otázkách budeš hlasovat tak, jak řeknu já, od této chvíle, až dokud jeden z nás nezemře.“

Ve stanu se rozhostilo ticho.

„Vidíš, už si to rozmýšlíš,“ řekl Dárce naděje s úsměvem. „Slyšel jsem tě stěžovat si na tvé povinnosti u soudu, zdá se ti, že tvoje hlasování je bezvýznamné. Ale není tak snadné toho nechat, že? Tvůj hlas představuje veškerý vliv, který máš. Není sice všemocný, ale je účinný. Je ?“

„Souhlasím,“ řekla Aurora ostře.

Dárce naděje se zarazil.

„Dám ti svůj hlas,“ potvrdila Aurora a podívala se mu do očí. „Tvoje podmínky jsou přijatelné. Přísahám před zraky tvých a mých kněží, a dokonce před dalším bohem.“

U všech barev, pomyslel si Hymnus, ona to opravdu myslí vážně. Celou dobu ji podezíral, že její válečná póza je jen další hra. Ale žena, která teď hleděla Dárci naděje do očí, si na nic nehrála. Upřímně věřila, že Hallandren je v nebezpečí, a chtěla si být jistá, že armáda bude sjednocená a připravená. Záleželo jí na království.

A to mu dělalo starosti. Do čeho se to dostal? Co když opravdu bude válka? Z rozhovoru obou bohů ho mrazilo. Jak snadno a rychle rozhodují o osudu hallandrenských lidí. Pro Dárce naděje měla být kontrola čtvrtiny hallandrenské armády svatým závazkem. A on byl ochoten zahodit ho jen proto, že se nudil.

Nejsem zrovna ten, kdo by mohl kárat jiné pro nedostatek zbožnosti, pomyslel si hořce. Já, který nevěřím ani ve své vlastní božství.

A přesto… v okamžiku, kdy se Dárce naděje chystal předat Auroře své Příkazy, Hymnovi se zdálo, že něco spatřil. Jako zlomek zachované paměti. Sen, který se mu možná nikdy nezdál.

Zářící místnost, jasně zrcadlící světlo. Ocelovou kobku.

Vězení.

„Sluhové a kněží, odejděte,“ rozkázal Dárce naděje.

Odstoupili a nechali tři bohy samotné nad mísami s nedojedeným jídlem. Hedvábí stanu lehce povívalo ve větru.

„Bezpečnostní fráze,“ pravil Dárce naděje s pohledem na Auroru, „je Hořící svíčka.“

Byl to název slavné básně, dokonce i Hymnus ji znal. Pokud se tato slova řekla deseti tisícům Neživých patřících Dárci naděje, dovolila zneplatnit jejich rozkazy a převzít nad nimi veškerou kontrolu. Hymnus Auroru podezříval, že se vypraví do kasáren ještě před večerem a pokusí se vtisknout do vědomí vojáků Dárce naděje novou bezpečnostní frázi, kterou bude znát jenom ona a několik jejích nejdůvěryhodnějších kněží. Kasárna stála na konci nádvoří a byla pokládána za součást Božího dvora.

„A teď už musím jít,“ řekl Dárce naděje a vstal. „Večer se u soudu hlasuje. Budeš u toho, Auroro, a budeš hlasovat ve prospěch reforem.“

S tím odešel.

„Proč mám dojem, že s námi manipuloval?“ zeptal se Hymnus.

„Manipulace by to byla, můj milý, jen v případě, že nebude válka. Pokud ale bude, možná jsme se právě dostali do postavení, kdy můžeme zachránit celý dvůr, a možná i celé království.“

„To jsme ale opravdu obětaví,“ řekl Hymnus.

„Náhodou jsme,“ odsekla Aurora. „Někdy jsme tak nesobečtí, až to bolí. V každém případě ale máme kontrolu nad Neživými dvou bohů.“

„Dárce naděje a mých?“

„Vlastně jsem měla na mysli armády Dárce naděje a Hvězdy slitování,“ opravila ho. „Hvězda mi svou frázi svěřila včera. Celou dobu mluvila o tom, jak ji těší, že se osobně zajímáš o ten incident v jejím paláci. Mimochodem, to jsi zvládl velmi dobře.“

Vypadalo to, že vyzvídá. Hymnus se usmál. „Ne, já jsem nevěděl, že to pomůže, aby ti dala ty Příkazy. Jen jsem byl zvědavý.“

„Na zavražděného sluhu?“

„Vlastně ano,“ přiznal Hymnus. „Smrt služebníka Navráceného je dost znepokojující, zvlášť když se přihodí v jednom z našich paláců.“

Aurora zvedla obočí.

„Copak bych ti lhal?“ zeptal se Hymnus.

„Lžeš mi pokaždé, když tvrdíš, že se mnou nechceš spát. To je nestydatá lež.“

„Zase narážka, má milá?“

„Žádná narážka,“ opáčila. „Tohle bylo naprosto přímé. Stejně tak vím, že o tom svém vyšetřování lžeš. Proč to doopravdy děláš?“

Hymnus se odmlčel, pak vzdychl, potřásl hlavou a pokynul sluhovi, aby přinesl zpátky ovoce ? tak se mu to víc líbilo. „Já nevím, Auroro. Upřímně řečeno, začínám přemýšlet, jestli jsem v minulém životě nemohl možná být něco jako… strážce zákona.“

Aurora se zachmuřila.

„Víš, jako třeba městský strážník. Vyšetřování těch sloužících mi šlo neuvěřitelně dobře. Aspoň podle mého skromného názoru.“

„Který je, jak jsme se už dohodli, absolutně nesobecký.“

„Absolutně,“ souhlasil. „Možná, že právě s tím souvisí i ta moje ‚statečná smrt‘, po které mi zbylo to zatracené jméno.“

Aurora na něj mrkla. „Vždycky jsem si představovala, že tě našli v posteli s mnohem mladší ženskou a její otec tě zabil. To se mi zdá daleko statečnější, než umřít na bodné rány při chytání nějakého drobného zlodějíčka.“

„Tvůj výsměch stéká po mé nesobecké obětavosti jako voda po peří.“

„To jistě.“

„V každém případě,“ řekl Hymnus a snědl další kousek ananasu, „jsem byl strážník nebo nějaký vyšetřovatel. Vsadím se, že kdybych se někdy dostal k meči, v prvním souboji by se ukázalo, že jsem jeden z nejlepších bojovníků, jakého tohle město kdy vidělo.“

Chvíli na něj upřeně hleděla. „Ty to myslíš vážně.“

„Smrtelně vážně. Jako smrtelný úraz, který potkal veverku.“

Zarazila se a zatvářila se zmateně.

„To byl jen soukromý vtip,“ povzdechl. „Ale ano, vážně tomu věřím. Přesto je tu ale jedna věc, na kterou pořád nemůžu přijít.“

„A to?“

„Jak do toho všeho zapadá žonglování.“

31

„Tak já se zeptám ještě jednou,“ řekl Denth. „Musíme tohle dělat?“ Kráčel vedle Vivenny a za nimi šel Tonk Fah a Fešanda s Trdlem. Parlin na Denthův návrh zůstal v záloze. Denth měl obavy z nebezpečí při nadcházející schůzce a nechtěl se starat ještě o dalšího člověka.

„Ano, musíme,“ potvrdila Vivenna. „Jsou to moji lidé, Denthe.“

„No a?“ zeptal se. „Princezno, žoldnéři jsou zase moji lidé a jistě jste si všimla, že s nimi moc času netrávím. Smrdí a jsou otravní.“

„Nemluvě o jejich hulvátství,“ dodal Tonk Fah.

Vivenna zvedla oči k nebi. „Denthe, jsem jejich princezna. Kromě toho jste sám říkal, že jsou vlivní.“

„Jejich vůdci jsou,“ opravil ji Denth. „A ti se s vámi velice rádi sejdou na neutrální půdě. Není třeba chodit za nimi až do jejich brlohů, obyčejní lidé zas tak důležití nejsou.“

Koukla po něm. „V tom je právě rozdíl mezi Hallandreňany a Idrisany. Nám na obyčejných lidech záleží.“

Fešanda si vzadu pohrdavě odfrkla.

„Já nejsem Hallandreňan,“ poznamenal Denth. Ale nechal to být, protože se blížili k chudinským čtvrtím ? ke slumům. Vivenna si musela přiznat, že jí v jejich blízkosti začíná být úzko.

Tahle část slumů se zdála jiná než ostatní. Nějak tmavší. Bylo tu něco horšího než jen zchátralé obchody a vymlácené vozovky. Na rozích ulic postávaly skupinky mužů, kteří si ji podezřívavě prohlíželi. Vivenna občas zahlédla dům plný žen, i na Hallandren velmi vyzývavě oblečených. Stály u vchodu a některé na Dentha a Tonk Faha hvízdaly.

Připadala si tu cizí. Všude v T’Teliru měla dojem, že tam nepatří, ale tady se cítila doslova nevítaná. Nedůvěra tu z lidí přímo čišela, a možná i nenávist.

Zatvrdila se. Někde se tu skrývalo pár unavených, přepracovaných a vyděšených Idrisanů. V hrozivé atmosféře jí bylo jejích krajanů tím víc líto. Nebyla si jistá, jestli jí mohou nějak pomoci proti hallandrenským válečným plánům, ale jedno věděla ? ona pomůže jim. Jestliže tihle lidé bez pomoci proklouzli monarchii mezi prsty, je její povinností přivést je zpátky.

„Máte zvláštní výraz ve tváři,“ prohodil Denth. „Co to znamená?“

„Mám obavy o své lidi,“ řekla. Zachvěla se, když míjeli velkou skupinu městských výrostků, černě oblečených s červenými páskami na rukávech a s flekatými, špinavými obličeji. „Kolem téhle čtvrti jsem šla, když jsme s Parlinem hledali nový domov. Ani mě nenapadlo jít blíž, i když jsem slyšela, že nájem je tu levný. Nemohu vůbec uvěřit, že moji lidé jsou tak utlačovaní, že tu musí bydlet, obklopení tímhle vším.“

Denth se zamračil. „Obklopení tímhle čím?“

Vivenna kývla. „Musí žít mezi lehkými ženskými a tlupami zlodějů, musí kolem nich každý den chodit…“

Denth se tak rozesmál, až sebou trhla. „Princezno, vaši lidé nežijí mezi lehkými ženskými a tlupami zlodějů. Vaši lidé jsou ty ženské a zloději.“

Vivenna se zastavila v půli kroku. „Cože?“

Denth se na ni podíval. „Tohle je idriská čtvrť. Tenhle slum se nazývá Vysočina, pro jméno barev!“

„To je nesmysl,“ odsekla.

„To vůbec není nesmysl,“ opáčil Denth. „Viděl jsem to v městech po celém světě. Přistěhovalci se sdružují a vytvářejí malou enklávu, kterou pak zbytek města obyčejně ignoruje. Když se spravují cesty, spravují se nejdřív všude jinde. Když stráže hlídkují, cizineckým čtvrtím se vyhýbají.“

„Chudinská čtvrť se stává světem pro sebe,“ navázal Tonk Fah, který je mezitím dohonil.

„Každý, koho tady potkáváte, je Idrisan,“ řekl Denth a naznačil jí, aby se nezastavovala. „Má to svůj důvod, že vaši lidé mají ve městě špatnou pověst.“

Vivenně přeběhl mráz po zádech. Ne, pomyslela si nevěřícně. Ne, to není možné.

Brzy však zahlédla první důkazy. Symboly Austreho umístěné na domech, záměrně nenápadně v rozích okenních parapetů nebo na prahu. Lidé oblečení v šedé a bílé. Upomínky na vysočinu ve formě pastýřských čapek nebo vlněných plášťů. Ale jestli tihle lidé byli Idrisané, byli naprosto zpustlí a zkažení. Co z nich zbylo? Jejich oblečení kazily barvy, vyzařovala z nich atmosféra nebezpečí a nepřátelství. A jak by mohla Idrisanka vůbec jen pomyslet na to, že by se z ní stala prodejná holka?

„Já tomu nerozumím, Denthe. My jsme mírumilovný národ, pocházíme z horských vesnic. Jsme otevření a přátelští.“

„Takoví lidé tady ve slumu dlouho nevydrží,“ poučoval ji, zatímco dál kráčel po jejím boku. „Buď se změní, nebo podlehnou.“

Vivenna se otřásla a pocítila nával vzteku na Hallandren. Mohla bych Hallandrenu odpustit, že moje lidi drží v chudobě. Ale tohle? Ze svědomitých pastýřů a sedláků udělali násilníky a zloděje. Z našich žen dělají nevěstky a z dětí pouliční darebáky.

Věděla, že by se neměla nechat strhnout ke vzteku. Ale přesto musela zatnout zuby a vyvinout velké úsilí, aby jí vlasy nezměnily barvu na doutnající červenou. Okolní obrazy v ní něco probudily. Něco, na co až dosud nechtěla myslet.

Hallandren ty lidi zničil. Stejně jako zničil mě tím, že ovládl moje dětství, že mě přinutil s úctou a ve vší vážnosti se připravovat, že si mě ve jménu ochrany mé vlasti jednou někdo vezme a znásilní. Nenávidím tohle město.

Byly to naprosto nevhodné myšlenky. Nemohla si dovolit nenávidět Hallandren, říkali jí to snad tisíckrát. Poslední dobou si však jen těžko vzpomínala proč.

Ale podařilo se jí udržet svou nenávist i vlasy pod kontrolou. O několik minut později se k nim přidal Thame a po zbytek cesty je doprovodil. Vivenně řekli, že schůzka se bude konat ve velkém parku, ale teď viděla, že slovo park bylo použité s pořádnou nadsázkou. Pozemek byl holý, poházený odpadky a ze všech stran sevřený budovami.

Její skupinka se zastavila na kraji tohoto bezútěšného prostranství a čekala. Thame šel napřed. Jak slíbil, čekali tu na ni shromáždění lidé, většinou stejné typy, jaké viděla předtím. Špinaví, tmaví muži s cynickými výrazy ve tváři. Namyšlení pouliční rváči. Prodejné ženské v levných hadrech. Několik ošumělých starších lidí.

Vivenna se přinutila k úsměvu, ale sama cítila, jak je neupřímný. Zesvětlila si kvůli nim vlasy na zlatě plavou, barvu štěstí a vzrušení. Lidé si mezi sebou začali šeptat.

Thame se brzy vrátil a mávl na ni.

„Počkej,“ zarazila ho Vivenna. „Chtěla jsem si promluvit s obyčejnými lidmi dřív, než se sejdeme s jejich vůdci.“

Thame pokrčil rameny. „Jak chcete…“

Vivenna si odhodlaně stoupla před srocený dav. „Lidé Idrisu,“ začala, „přišla jsem vám nabídnout útěchu a naději.“

Lidé si nepřestávali povídat. Velmi málo z nich jí zřejmě vůbec věnovalo pozornost. Vivenna polkla. „Vím, že se vám žije těžce. Ale věřte mi, že králi na vás záleží a chce vás podpořit. Najdu nějaký způsob, jak vás dovést zpátky domů.“

„Domů?“ zvolal jeden muž. „Zpátky na vysočinu?“

Vivenna přikývla.

Několik lidí začalo pokřikovat a jiní se rovnou vytratili. Vivenna jejich odchod nechápavě pozorovala. „Počkejte,“ prosila, „nechcete si mě vyslechnout? Přináším zprávy od vašeho krále.“

Lidé ji však téměř nebrali na vědomí.

„Většina z nich se chtěla jen ujistit, že jste ta, o které se mluví, Vaše Výsosti,“ řekl Thame tiše.

Vivenna se otočila ke skupince, která si v prostoru mezi poházenými odpadky tiše povídala. „Vaše životy se zlepší,“ slíbila. „Dohlédnu na to, aby se o vás někdo postaral.“

„Naše životy už jsou lepší,“ opáčil jeden z mužů. „Na vysočině pro nás nic není. Tady vydělám dvakrát tolik než tam.“ Ostatní přikývli na souhlas.

„Tak proč jste za mnou vůbec přišli?“ zašeptala.

„Říkal jsem vám to, princezno,“ ozval se Thame. „Jsou vlastenci ? stále se drží toho, že jsou Idrisani. Městští Idrisani. My spolu držíme. To, že jste tu, pro ně něco znamená, nebojte se. Možná vypadají lhostejní, ale udělali by cokoli, aby se Hallandrenu pomstili.“

To ji rozčílilo ještě víc. Austre, bože barev, pomyslela si. Tihle lidé už vůbec nejsou Idrisané. Thame říká, že jsou to vlastenci, ale ona viděla dav lidí, který držel pohromadě jen věčný tlak hallandrenského opovržení.

Vzdala svou řeč a odvrátila se. Tyhle lidí naděje ani útěcha nezajímaly. Chtěli jen pomstu. To by snad mohla využít, ale už při té myšlence se cítila pošpiněná. Thame ji i ostatní odvedl po cestičce vyšlapané v blátivém poli plevele a odpadků. Na druhé straně ‚parku‘ našli širokou budovu, dílem skladiště a dílem otevřený dřevěný pavilon. Zahlédla postavy mužů čekajících uvnitř.

Byli tři a každý měl svou vlastní suitu tělesných strážců. Vůdci přistěhovalců nosili šaty v sytých a zářivých barvách T’Teliru. Vládci slumů. Vivenna cítila, jak se jí obrací žaludek. Všichni tři byli přinejmenším na První úrovni, jeden zřejmě dosáhl Třetí.

Fešanda a Trdlo zaujali svá místa venku. Střežili pro Vivennu únikovou cestu. Vivenna vešla a usedla na poslední židli. Denth a Tonk Fah, oba ve střehu, se postavili za ni.

Vivenna si pány slumů pozorně prohlédla. Tři variace na jedno téma. Ten vlevo v drahých šatech vypadal nejpřirozeněji. Paxen ? měl přezdívku Idrisan gentleman. Peníze získával provozováním vykřičených domů. Ten napravo vypadal, že by potřeboval ostříhat, aby se jeho účes hodil k jeho stylovému oblečení. To je Ashu, známý provozováním bojových spolků, kde se muži mohli dívat, jak jeden Idrisan zmlátí druhého do bezvědomí. A prohrávat peníze v sázkách. Muž uprostřed vypadal zhýčkaně. Byl nedbale oblečený, ale jakoby záměrně, možná aby zdůraznil svou hezkou mladou tvář. Rira, zaměstnavatel Thamea.

Připomněla si, že bez ohledu na to, jak vypadají, jedno je jisté ? jsou nebezpeční.

V místnosti se rozhostilo ticho.

„Nejsem si jistá, co vám mám říct,“ vypravila ze sebe Vivenna nakonec. „Přišla jsem hledat něco, co neexistuje. Doufala jsem, že lidem tady stále ještě záleží na jejich původu.“

Rira se předklonil. Jeho chudé oblečení ostře kontrastovalo s oděvem ostatních. „Jste princezna,“ řekl. „Dcera našeho krále. Nám na tom záleží.“

„Svým způsobem,“ dodal Paxen.

„Vážně, princezno,“ pokračoval Rira. „Jsme poctěni, že se s vámi můžeme setkat. A jsme zvědaví, jaké jsou vaše záměry v našem městě. Způsobila jste docela rozruch.“

Vivenna se na ně vážně zahleděla. Nakonec vzdychla. „Víte, že válka se blíží.“

Rira přikývl, ale Ashu zavrtěl hlavou. „Nejsem přesvědčený, že bude válka. Ještě ne.“

„Válka bude,“ řekla Vivenna ostře. „To vám můžu slíbit. A mým záměrem je udělat všechno pro to, aby se Idrisu dařilo co nejlépe.“

„A k čemu by to vedlo?“ zeptal se Ashu. „Člen královské rodiny na hallandrenském trůně?“

Bylo to, co chtěla? „Já jen chci, aby naši lidé přežili.“

„To je slabý důvod,“ řekl Paxen leštící držadlo své hezké hole. „Války se vedou kvůli vítězství, Vaše Výsosti. Hallandreňani mají Neživé. Když je porazíte, udělají si další. Takže myslím, že ve městě bude absolutně nutná idriská vojenská přítomnost, jestli chcete přinést své vlasti svobodu.“

Vivenna se zachmuřila.

„Chcete dobýt město?“ zeptal se Ashu. „Když se to podaří, co z toho budeme mít?“

„Počkejte,“ zarazil je Paxen. „Dobýt město? Jsme si jistí, že se do toho chceme znovu zaplést? Pamatujete se ještě na porážku Vahra? V tom podniku jsme ztratili spoustu peněz.“

„Vahr byl z Pahn Kahlu,“ řekl Ashu. „Vůbec nebyl jeden z nás. Jsem ochotný ještě jednou zariskovat, když se toho tentokrát zúčastní členka královské rodiny.“

„Já jsem neříkala nic o dobytí království,“ namítla Vivenna. „Jen chci dát lidem trochu naděje.“ Nebo aspoň to jsem chtěla…

„Naděje?“ zeptal se Paxen. „Komu záleží na naději? Já chci závazky. Budou se rozdávat tituly? Kdo dostane obchodní smlouvy, jestli Idris vyhraje?“

„Máte sestru,“ připojil Rira. „Tu třetí, neprovdanou. Dá se žádat o její ruku? Královská krev by vám v té vaší válce mohla zajistit mou podporu.“

Vivenně se znovu zvedl žaludek. „Pánové,“ řekla pokud možno diplomatickým tónem, „tady nejde o osobní zisky. Tady jde o vlastenectví.“

„Jistě, jistě,“ kýval Rira. „Ale i vlastenec si zaslouží odměnu, ne?“

Všichni tři se na ni vyčkávavě zahleděli.

Vivenna vstala. „Myslím, že už půjdu.“

Denth jí překvapeně položil ruku na rameno. „Jste si jistá?“ zeptal se. „Stálo to docela hodně úsilí tuhle schůzku zařídit.“

„Byla jsem ochotná pracovat s násilníky a zloději, Denthe,“ řekla tiše. „Ale když vidím tyhle lidi a vím, že jsou z mého národa, je to těžké.“

„Soudíte nás ukvapeně, princezno,“ ozval se za ní Rira a uchechtl se. „Neříkejte mi, že jste to nečekala!“

„Očekávat něco a vidět to pak na vlastní oči jsou dvě různé věci, Riro. Na vás tři jsem nicméně připravená byla. Nečekala jsem ale, že uvidím, co se stalo s mými lidmi.“

„A co Pět vizí?“ zeptal se Rira. „Vtrhnete sem, usoudíte, že vám nejsme rovní, a pak zas vypadnete? To zrovna neodpovídá idriským tradicím.“

Otočila se zpátky a podívala se na ně. Dlouhovlasý Ashu už stál a svolával své stráže. Mumlal přitom něco o ztrátě času.

„Co vy víte o idriských tradicích?“ obořila se na něj. „Jak posloucháte Austreho?“

Rira si sáhl pod košili a vytáhl malý bílý disk, na němž byla napsaná jména jeho rodičů. Austerský amulet poslušnosti. „Můj otec mě sem z vysočiny přinesl, princezno. Zemřel při práci na edgliských polích. Já jsem se vypracoval těmahle odřenýma, zkrvavenýma rukama. Tvrdě jsem dřel, aby se vašim lidem dařilo líp. Když Vahr hlásal revoluci, platil jsem mu, aby mohl nakrmit své příznivce.“

„Kupujete si Dech,“ osočila ho. „A z hospodyněk děláte nevěstky.“

„Žiju,“ odsekl. „A starám se, aby všichni měli co jíst. Budete se o ně starat líp?“

Vivenna se zamračila. „Já…“

Umlkla, protože zaslechla výkřiky.

Její smysly ji vyburcovaly a varovaly ji, že se někdo blíží. Otočila se na patě. Vůdci chudých zakleli a vstali. Venku na prostranství Vivenna zahlédla děsivý výjev. Fialové a žluté uniformy na mohutných postavách s šedými obličeji. Neživí vojáci. Městská hlídka.

Idrisané se s křikem rozprchli, když Neživí vpochodovali mezi ně. Vedlo je několik městských strážníků. Denth zaklel a odstrčil Vivennu stranou. „Utíkejte,“ sykl a vytasil meč.

„Ale ?“

Tonk Fah ji popadl za paži a táhl ji ven z budovy, zatímco Denth zaútočil na stráže. Vůdci slumů a jejich muži se dali na útěk, ale stráže se snažily odříznout jim cestu ven.

Tonk Fah zaklel a zatáhl Vivennu do malé uličky.

„Co se děje?“ zeptala se s bušícím srdcem.

„Razie,“ řekl Tonk Fah. „Nemělo by to být moc nebezpečné, jestli…“

Zaslechli kovové řinčení zbraní. Výkřiky teď zněly zoufaleji. Vivenna pohlédla zpátky. Odříznutí muži se obrátili a napadli Neživé. Zhrozila se, když uviděla, jak ty strnulé postavy s šedými obličeji kráčí dál mezi meči a dýkami. Ran si vůbec nevšímali. Pak vytáhli zbraně a začali útočit. Muži řvali strachem i bolestí a padali pod jejich meči k zemi jako tráva.

Denth se přemístil, aby hlídal ústí uličky, kde byla schovaná Vivenna. Vivenna marně přemýšlela, kam se v té vřavě poděla Fešanda.

„Kaladovi fantómové!“ zaklel Tonk Fah. Ustupoval a strkal přitom Vivennu před sebou. „Ti pitomci se jim postavili na odpor! Tak teď jsme v opravdovém průšvihu.“

„Ale jak nás našli?“

„Nevím,“ řekl. „A je mi to jedno. Možná jdou po vás. Nebo třeba právě po vůdcích přistěhovalců. Doufám ale, že se to nikdy nedozvíme. Běžte!“

Vivenna poslechla, rozběhla se temnou uličkou a snažila se přitom nezamotat se do svých dlouhých šatů. Na útěk byly velmi nepraktické. Tonk Fah ji pořád postrkoval kupředu a s obavami se ohlížel přes rameno. Slyšeli rachot a křik, jak Denth bojoval v ústí uličky.

Vivenna a Tonk Fah vyběhli druhou stranou ven. Před nimi na ulici stála skupina Neživých. Na něco čekali. Vivenna se zarazila v běhu a Tonk Fah zaklel.

Neživí vypadali jako z kamene. V ubývajícím světle byl jejich výraz děsivě pochmurný. Tonk Fah se ohlédl zpátky a usoudil, že Denth hned tak nepřijde. Rezignovaně upustil meč a zvedl ruce. „Pět jich sám nepřemůžu, princezno,“ zašeptal. „Ne pět Neživých. Budeme je muset nechat, aby nás zatkli.“

Vivenna také pomalu zvedla ruce nad hlavu.

Neživí vytasili zbraně.

„Ehm…“ zkusil Tonk Fah, „vzdáváme se?“

Nestvůry vyrazily proti nim.

„Utíkejte!“ zařval Tonk Fah. Sehnul se a vmžiku popadl svůj meč.

Vivenna klopýtala pryč, jak nejrychleji mohla. Tonk Fah se ji snažil následovat, ale musel zastavit a bránit se. Vivenna zpomalila a ohlédla se, právě včas, aby spatřila, jak Tonk Fah prohnal svůj meč krkem jednoho z Neživých.

Z tvora vytrysklo něco, co nebyla krev. Ostatní Tonk Faha obklopili, ale ten ještě stačil mávnout mečem a zasáhl jednoho zezadu do nohy. Neživý se zhroutil na dláždění.

Dva další se obrátili a rozběhli se za ní.

Vivenna se otupěle dívala, jak se blíží. Měla by zůstat a zkusit Tonkovi pomoci…

Pomoci jak? zakřičelo něco v ní. Odvěký, prvotní instinkt. Utíkej!

Utíkala. Vystřelila odtamtud němá hrůzou. Zahnula za nejbližší roh. Vlétla do další uličky. Hnala se na její druhý konec jako o život. A v tom instinktivním úprku štvaného zvířete zakopla o sukni. O tu dlouhou stylovou sukni svých ctnostných šatů.

Tvrdě dopadla na dláždění a vyjekla. Za sebou uslyšela kroky a vykřikla o pomoc. Bez ohledu na zranění i na morálku si vztekle strhla sukni a zůstala jen v nohavicích sahajících sotva do půli stehen. Vyškrábala se na nohy a znovu vykřikla.

Na konci uličky se něco začernalo. Velká strnulá postava pomalu zakryla východ. Vivenna se otočila. Další dva Neživí právě vcházeli do uličky z druhé strany. Přitiskla se ke zdi a tělo jí roztřásl chlad. Byla v pasti. A ztrácela nad sebou kontrolu.

Austre, bože barev, pomyslela si s úzkostí. Prosím…

Tři Neživí se k ní blížili s napřaženými zbraněmi. Rozhlédla se divoce po zemi. Mezi odpadky se válel kus provazu, roztřepený, ale stále k užitku.

Volal na ni, stejně jako všechno ostatní. Jako kdyby věděl, že díky ní může ožít. Nemohla cítit Neživé, jak se k ní přibližují, ale přitom si s hořkou ironií uvědomovala, že je schopná cítit vedle sebe ten provaz. Mohla si téměř představit, jak se těm nestvůrám živě obtáčí kolem nohou a jak je svazuje.

Ty vaše Dechy, řekl jí tenkrát Denth, jsou nástroj. Téměř nedocenitelný nástroj, zcela jistě velmi mocný…

Pohlédla opět na Neživé, na ty jejich nelidsky lidské oči. Cítila, jak jí tluče srdce. Tak silně, jako by jí někdo bušil zevnitř do hrudi kladivem. Pozorovala je, jak přicházejí.

A v jejich necitelných očích se zrcadlila její smrt.

Se slzami na tváři sklouzla na kolena a třesoucíma se rukama sebrala provaz. Věděla, co má dělat, to jí řekli učitelé. Použije svou roztrhanou zelenou sukni, aby z ní vysála barvu.

Natáhla se a dotkla se jí. „Ožij,“ poprosila provaz.

Nic se nestalo.

Myslela, že postup zná, ale zřejmě to nestačilo. Přes slzy už téměř neviděla. „Prosím,“ sténala. „Prosím, zachraň mě.“

První Neživý už došel k ní. Přikrčila se a schoulila se na špinavé zemi.

Nestvůra se vrhla dopředu a přeskočila ji.

Vzhlédla včas, aby viděla, jak to stvoření po dopadu napřáhlo meč a probodlo jím jednoho z obou dalších Neživých. Zamrkala, aby se zbavila slz, a potom zachránce poznala.

Nebyl to Denth, ani Tonk Fah. Měl šedě zbarvenou kůži Neživých. Trdlo.

Svým mečem se širokou čepelí bezpečně usekl hlavu prvnímu protivníkovi. Z rány vytrysklo něco průzračného, když Neživý padal zády k zemi. Teď už byl ale mrtvý, mrtvý tak, jak jen mohl Neživý být.

Trdlo vykryl útok dalších dvou Neživých. Za nimi, v ústí uličky, se objevili dva noví. Zaútočili a Trdlo couvl, oběma nohama se rozkročil nad Vivennou a napřáhl meč. Kapala z něj čirá tekutina.

Vivenna se chvěla, ale nehýbala se z místa. Byla příliš zesláblá a otupělá, než aby uprchla. Podívala se nahoru a spatřila v očích Trdla něco téměř lidského, když pozvedl meč proti třem Neživým. Byla to první emoce, kterou kdy u Neživého viděla, a nebyla si jistá, že si to jen nepředstavuje.

Bylo to odhodlání.

Tři Neživí zaútočili. Doma v Idrisu si ve své nevědomosti myslela, že Neživí vypadají jako tlející těla nebo kostry. Představovala si, že útočí ve vlnách, neuměle, ale vytrvale, s neúnavnou, temnou silou.

Mýlila se. Tihle tvorové se pohybovali dovedně a koordinovaně, stejně jako lidé. Až na to, že nemluvili. Nekřičeli a nesténali. Bylo ticho, když Trdlo odrážel jejich útoky, i když jednomu vrazil loket do obličeje. Pohyboval se tak hladce, jak by to svedl málokdo, a tak obratně, že se to vyrovnalo výstupu, který Denth předvedl v restauraci.

Trdlo mával mečem kolem sebe a dalšího Neživého zasáhl do nohy. V tu chvíli jiný bojovník prohnal svůj meč jeho žaludkem. Vytryskla čirá tekutina a postříkala Vivennu. Trdlo nevydal ani hlásku, máchl mečem a srazil další hlavu.

Neživý zemřel dřív, než padl k zemi, a nechal svou zbraň trčet Trdlovi v břiše. Jeden ze zbývajících Neživých strážníků odkulhal pryč, z rány na noze mu crčela průzračná krev. Nakonec zavrávoral, upadl a zůstal ležet. Trdlo bez meškání obrátil pozornost k poslednímu Neživému, který neustoupil, ale chystal se bránit.

Nestihl to ? Trdlo ho srazil k zemi ve zlomku vteřiny. Sotva na sebe narazily jejich meče, Trdlo svého protivníka přetočil a nečekaně ho uchopil za ruku, ve které držel zbraň. Rána do břicha poslala Neživého k zemi. Zkušeným pohybem pak Trdlo ještě prohnal meč krkem ležícího vojáka, aby mu zabránil dosápat se k Vivenně s nožem v ruce.

V uličce nastalo ticho. Trdlo obrátil pohled k Vivenně. Bezvýrazné oči, široká brada a hranatý obličej nad tlustým, svalnatým krkem. Začal sebou škubat. Třásl hlavou, jako by se pokoušel vyjasnit si zrak. Z těla se mu řinuly proudy čiré tekutiny. Jednou rukou se opřel o zeď a padl na kolena.

Vivenna zaváhala a pak k němu vztáhla ruku. Dotkla se jeho ramene, kůži měl na omak studenou.

Na konci uličky se mihl stín. S obavami vzhlédla, stále ještě vyděšená.

„U všech barev,“ zařval Tonk Fah a rozběhl se k ní. Šaty měl celé promáčené bezbarvou tekutinou. „Denthe! Tady je!“ Klekl si vedle Vivenny. „Jste v pořádku?“

Tupě přikývla. Sotva si uvědomovala, že v ruce stále svírá cáry své sukně. Znamenalo to, že má nohy až po stehna odhalené. Neměla sílu se stydět. Bylo jí také úplně jedno, že jí vlasy zbělely jako křída. Jen zírala dolů ke svým nohám, kde před ní klečel Trdlo s hlavou skloněnou, jako kdyby se modlil u nějakého podivného oltáře. Zbraň mu vyklouzla ze škubajících se prstů a na dlažebních kostkách zařinčela. Skelnýma očima hleděl před sebe a ničeho si nevšímal.

Tonk Fah se stejně jako Vivenna zadíval na Trdlo. „Jo,“ vzdychl. „Fešanda nebude mít radost. Pojďte, musíme odtud vypadnout.“

32

Vždycky už byl pryč, když se Siri probudila.

Ležela v hluboké, měkké posteli. Oknem do ložnice dopadalo ranní světlo. Už se oteplovalo a jí bylo horko i pod tenkým prostěradlem. Odhodila je, ale zůstala v posteli a zírala do stropu.

Podle slunce poznala, že je skoro poledne. Zůstávali se Susebronem dlouho vzhůru a povídali si. Což bylo nejspíš dobře. Někdo si mohl všimnout, že Siri den co den vstává později, a myslet si, že je to kvůli úplně jiné činnosti.

Protáhla se. Nejdřív jí připadalo divné, jak se s Božím králem dorozumívají. Ale jak dny míjely, zdálo se jí to stále přirozenější. Zamilovala si jeho písmo ? písmena psaná nejistou a nezkušenou rukou, ale přitom prozrazující tak zajímavé myšlenky. Byla přesvědčená, že kdyby mluvil, měl by laskavý hlas. Je tak jemný. Toho by se nikdy nenadála.

Usmála se a líně zabořila hlavu hlouběji do polštáře. Přála si, aby byl u ní, když se ráno probouzí. Je šťastná. To je také něco, co od Hallandrenu vůbec nečekala. Jistě, stýská se jí po vysočině a také to, že nemůže Boží dvůr opustit, jí opravdu vadí, zvlášť kvůli politice.

A přece tu jsou jiné věci, báječné věci. Zářivé barvy, umělci, ten naprosto nepřekonatelný zážitek z T’Teliru. A každou noc má příležitost mluvit se Susebronem. V královské rodině Sirina neomalenost vždycky všem překážela, ale Susebrona fascinuje, a dokonce mu připadá svůdná.

Znovu se usmála a ponořila se do snění. Jenomže se jí do něj brzy začal vtírat skutečný život. Susebron je v nebezpečí. Odmítá věřit, že jeho kněží by mu mohli přát něco zlého, nebo že dokonce představují vážnou hrozbu. Jeho naivita, i když tak přitažlivá, je zároveň hroznou přítěží.

Ale co má dělat? Nikdo další o téhle zapeklité situaci neví. Existuje jen jeden člověk, který Susebronovi může pomoci ? ona sama, ale bohužel neví jak. Zanedbávala doma své lekce a přišla čelit osudu zcela nepřipravená.

No a co? říkal jí tenký vnitřní hlásek.

Zírala na strop. Už měla dost toho, jak se pořád obviňuje, že se neučila. Dobře, udělala chybu. Ale kolik času hodlá strávit trápením a výčitkami svědomí za to, co se prostě stalo a nedá se odčinit?

Tak dobře, řekla si. Dost výmluv. Možná nejsem tak připravená, jak bych měla, ale stejně musím něco udělat.

Protože nikdo jiný nic neudělá.

Vstala z postele a prsty si projela své dlouhé vlasy. Susebronovi se na ní dlouhé vlasy líbily ? mohl na nich oči nechat, a stejně tak je obdivovaly i její služky. Když jí pomáhaly s česáním, stálo to za to. Založila si ruce a začala jen tak v košilce přecházet po místnosti. Musí hrát jejich hru. Jenže to vůbec není výstižné vyjádření ? slovo hra naznačuje, že dohromady o nic moc nejde. Ale tohle vůbec není hra. Božímu králi jde o život.

Pátrala ve své paměti a pokoušela se vydolovat zapadlé střípky informací ze svých lekcí. Politika je v podstatě kupčení. Dáváte to, co máte ? nebo co naznačujete, že máte ? abyste nakonec získali víc. Jako kdyby byl člověk obchodník. Začnete s určitým artiklem a doufáte, že do konce roku ho budete mít víc. Nebo spíš, že ho vyměníte, a na konci budete mít jiné, a mnohem lepší zboží.

Neupozorňujte na sebe, dokud nebudete připravená udeřit, řekl jí Hymnus. Netvařte se příliš nevinně, ale nedělejte se ani moc chytrou. Buďte průměrná.

Zastavila se u postele, stáhla povlečení a odnesla je k doutnajícímu ohni, aby je spálila. Její každodenní práce.

Kupčení, přemýšlela, zatímco pozorovala, jak povlečení hoří ve velkém krbu. Co já mám na prodej? Nebo na výměnu? Moc toho není.

Ale bude to muset stačit.

Přešla ke dveřím a rázně je otevřela. Za nimi jako obvykle čekalo hejno služek. Dívky, na které už byla zvyklá, se kolem ní otáčely a přinášely šaty. Další skupina služebných se věnovala úklidu místnosti. Několik jich bylo oblečených v hnědém.

Když ji služky oblékaly, na jednu v hnědých šatech se zadívala. V příhodném okamžiku k ní přikročila a položila jí ruku na rameno.

„Ty jsi z Pahn Kahlu,“ řekla Siri dívce tiše.

Děvče překvapeně přikývlo.

„Chci, abys odevzdala vzkaz Modroprstému,“ zašeptala Siri. „Řekni mu, že mám životně důležitou informaci, kterou se bude chtít dozvědět. Ráda ji za něco vyměním. Řekni mu, že to, co vím, zásadně změní jeho plány.“

Děvče zbledlo, ale kývlo, a Siri se pokojně vrátila k oblékání. Několik služek rozhovor vyslechlo, ale bylo svatou zásadou hallandrenského náboženství, že služebnictvo bohů neopakuje nic z důvěrných řečí, u kterých se náhodou vyskytne. Siri doufala, že je to pravda.

Teď se ještě musí rozhodnout, jakou ‚životně důležitou‘ informaci vlastně má a proč by to Modroprstého mělo vůbec zajímat.

*

„Má drahá královno,“ pravil Hymnus dojatě, a dokonce zašel tak daleko, že Siri objal, když vstoupila do jeho lóže v aréně.

Siri se usmála a Hymnus jí pokynul, aby se posadila na jednu z jeho pohovek. Opatrně si sedla ? hallandrenské komplikované róby se jí začínaly líbit, ale pohybovat se v nich s půvabem vyžadovalo dost obratnosti.

Když se usadila, Hymnus zavolal, aby přinesli ovoce.

„Jste příliš laskavý,“ řekla Siri vzorně podle etikety.

„Nesmysl,“ odvětil Hymnus. „Jste moje královna! A kromě toho mi připomínáte někoho, koho jsem měl velmi rád.“

„A kdo to je?“

„To vážně netuším,“ odpověděl Hymnus, přijal talíř s nakrájenými hroznovými kuličkami a podal ho Siri. „Sotva se na ni pamatuji. Hrozny?“

Siri zvedla obočí, ale už věděla, že Hymna nesmí příliš povzbuzovat. „Povězte mi,“ nadhodila a vzala do ruky malý dřevěný bodec na napichování vína, „proč vám říkají Hymnus Smělý?“

„Na to je snadná odpověď,“ řekl a opřel se v křesle. „Protože ze všech bohů jsem já jediný, kdo je dost smělý, aby se choval jako idiot.“

Opět se na něj tázavě zadívala.

„Moje postavení vyžaduje opravdovou statečnost,“ pokračoval. „Víte, normálně jsem vážný a nudný člověk. Po nocích bych ze všeho nejraději seděl za stolem a plodil nekonečné, složité přednášky o morálce, které by moji kněží jednou četli mým následovníkům. To bohužel nedokážu. A tak chodím každý večer ven a místo didaktické teologie se věnuji něčemu, co vyžaduje skutečnou odvahu, a sice styku s ostatními bohy.“

„Proč to vyžaduje odvahu?“

Pohlédl na ni. „Má paní, všimla jste si, jak dovedou být neuvěřitelně nudní?“

Siri se zasmála. „Ani ne,“ prohodila. „Tak odkud máte to jméno?“

„Je naprosto nevhodné,“ řekl Hymnus. „Jste přece dost inteligentní, abyste to viděla. Naše jména a tituly nám náhodně přiděluje malá opice, kterou předtím opili obrovským množstvím ginu.“

„Teď už mluvíte hloupě.“

„Teď?“ opáčil Hymnus. „Teď?“ Pozvedl k ní pohár s vínem. „Má drahá, já přeci mluvím vždycky hloupě. Proto, prosím, buďte tak hodná a ihned své prohlášení odvolejte!“

Siri jen potřásla hlavou. Vypadalo to, že Hymnus je dnes odpoledne ve výjimečné formě. Skvělé, pomyslela si. Můj manžel je v nebezpečí, že ho nějaké neznámé síly zavraždí, a mými jedinými spojenci jsou písař, který přede mnou utíká, a bůh, který mluví nesmysly.

„Má to něco společného se smrtí,“ řekl Hymnus konečně, když dolů do arény začínali vcházet kněží, aby zahájili první kolo rozprav.

Siri se na něj podívala.

„Všichni lidé umírají,“ pokračoval Hymnus. „Ale někteří umírají způsobem, který slouží jako vzor určité vlastnosti nebo nějakého citu. Ukáží v sobě jiskru něčeho vyššího než zbytek lidstva. To je to, co nás údajně přivádí zpátky.“

Zmlkl.

„Takže vy jste zemřel velmi statečně?“ zeptala se Siri.

„Zřejmě,“ kývl. „Já to s jistotou nevím. Moje sny naznačují, že jsem možná urazil obrovského rudého pantera. To zní dost statečně, nemyslíte?“

„Vy nevíte, jak jste zemřel?“

Zavrtěl hlavou. „My to zapomínáme. Probouzíme se bez paměti. Ani nevím, kým jsem ve svém minulém životě byl.“

Siri se usmála. „Řekla bych, že jste byl diplomat nebo jste něco prodával. Zkrátka někdo, kdo musí hodně mluvit, ale má velmi málo co říct.“

„Ano,“ souhlasil tiše. Hleděl na kněze pod sebou a vypadal náhle jako někdo jiný. „Ano, není pochyb o tom, že tak to asi bylo…“ Potřásl hlavou a usmál se na ni. „Nicméně, má milá královno, dneska jsem vám připravil překvapení.“

Chci nějaké překvapení od Hymna? Nervózně se kolem sebe rozhlédla.

Zasmál se. „Nemusíte se bát,“ řekl. „Má překvapení zřídkakdy někomu tělesně ublíží a krásným královnám nikdy.“ Mávl rukou a přišel starší muž s neobvykle dlouhou bílou bradou.

Siri se zachmuřila.

„Tohle je Hoid,“ představil ho Hymnus. „Mistr vypravěč. Myslím, že jste se chtěla na něco ptát…“

Siri s úlevou vydechla, teprve teď si vzpomněla, že Hymna o vypravěče požádala. Pohlédla na kněze v aréně. „Ehm, neměli bychom věnovat pozornost jejich rozpravě?“

Hymnus lhostejně mávl rukou. „Věnovat pozornost? Nesmysl. To bychom byli příliš zodpovědní. Jsme přece bohové, ve jménu duhových barev! Nebo tedy aspoň já jsem. A vy se tomu dost blížíte. Švagrová bohů, dalo by se říct. A vůbec, opravdu byste chtěla naslouchat hromadě nabručených kněží, kteří hovoří o zpracování odpadu?“

Siri se ušklíbla.

„Myslel jsem si, že ne. Mimo to, ani jeden nemáme hlas, který se k téhle problematice vztahuje. Takže co raději trávit čas moudře? Nikdy nevíme, kdy nám dojde.“

„Čas?“ zeptala se Siri. „Vždyť vy jste nesmrtelný!“

„Ne čas,“ řekl Hymnus a pozvedl talíř. „Hroznové víno. K smrti nerad naslouchám vypravěči bez hroznů.“

Siri obrátila oči k nebi, ale vzala si další nakrájené ovoce. Vypravěč trpělivě čekal. Když si ho bedlivěji prohlédla, usoudila, že není tak starý, jak se na první pohled zdálo. Dlouhý vous musel být znakem jeho profese, a i když nevypadal falešný, podezřívala ho, že si ho vybělil. Ve skutečnosti byl mnohem mladší, než se pokoušel předstírat.

Ale pochybovala, že by se Hymnus spokojil s někým menším než nejlepším. Pohodlně se usadila ? jak si povšimla, pohovka byla vyrobená pro někoho její velikosti. Měla bych být se svými otázkami opatrná, pomyslela si. Nemůžu se přímo vyptávat na smrt předešlého Božího krále, to by bylo příliš nápadné.

„Vypravěči,“ řekla, „co víte o hallandrenské historii?“

„Hodně, má královno,“ odpověděl a sklonil hlavu.

„Povězte mi o době, která předcházela rozdělení Idrisu a Hallandrenu.“

„Ach ano,“ pravil muž a sáhl do kapsy. Vytáhl hrst písku a začal ho mnout mezi prsty. Tenký proud začal padat na zem a zrnka písku se nechala lehce odnášet větrem. „Vaše Veličenstvo si přeje jeden z obsáhlých příběhů z dávných časů. Příběh z doby předtím, než začal čas?“

„Chci se dozvědět o původu hallandrenských Božích králů.“

„Tak tedy začneme v dávné době zahalené závoji temných mlh,“ řekl pomalu vypravěč a vytáhl další hrst písku. Pouštěl jeho sypká černá zrnka z dlaně na zem, kde se v prachu mísila s prvními. Zatímco se na ně Siri dívala, černý písek se změnil v bílý. Naklonila hlavu a usmála se na ten div.

„První Boží král Hallandrenu je starověký,“ vyprávěl Hoid. „Ano, starověký. Z doby starší než království, města, starší než monarchové a náboženství. Ne však starší než hory, protože ty už tu byly. Jako kolena spících obrů vytvořily toto údolí, které je domovem panterů a květin.

Tehdy se říkalo jen ‚údolí‘, protože ještě nemělo jméno. Světu vládli lidé z Chedeshe. Připluli po Vnitřním moři z východu a byli to oni, kdo objevil tuto zvláštní zemi. Zbylo po nich málo písemností, jejich říše se dávno rozpadla v prach, ale vzpomínka zůstává. Možná si dovedete představit jejich údiv, když sem dorazili? Místo s překrásnými plážemi, hebkým pískem a množstvím zralého ovoce a s podivnými, cizokrajnými lesy.“

Hoid sáhl do kapsy a tentokrát vyndal něco jiného. Začal to před sebou pouštět na zem ? malé zelené lístky z vějířků kapradiny.

„Nazvali to rájem,“ zašeptal podmanivě. „Rájem skrytým mezi horami, úrodnou zemí s příjemným deštěm, kde nikdy není zima a kde na stromech rostou samy od sebe chutné a šťavnaté plody.“ Vyhodil hrst lístků do vzduchu a uprostřed nich se utvořil oblak barevného prachu jako maličký ohňostroj. Ve vánku se kolem něj vznášely a mísily tmavočervená s modrou.

„Země barev,“ řekl. „Kvůli Slzám z Edgli, nádherným květinám tak zářivě a sytě barevným, že získaná látka z jejich květů dokázala obarvit téměř cokoli.“

Siri dosud nikdy nepřemýšlela o tom, jak se asi Hallandren jeví lidem, kteří sem přijdou přes moře. Slyšela příběhy od pocestných, kteří se zatoulali do Idrisu, a ti hovořili o vzdálených krajích. V jiných zemích byly prérie a stepi, hory a pouště. Ale nikde žádná džungle. Hallandren byl jedinečný.

„V té době se narodil první Navrácený.“ Hoid rozsypal do vzduchu před sebou hrst blýskavých jisker. „Na lodi, která plula kolem pobřeží. Dnes najdeme Navrácené ve všech koutech světa, ale ten první ? muž, kterého vy nazýváte Vo, ale jehož my oslovujeme jen titulem ? se narodil tady, na vodách tohoto zálivu. To on vyhlásil Pět vizí. Zemřel o týden později.

Muži z jeho lodi založili na těchto plážích království. Tehdy se jmenovalo Hanald. Než přišli, nežil v těchto džunglích nikdo jiný než lidé Pahn Kahlu, ale bylo to jen pár vesnic, ne opravdové království.“

Blýskavé jiskry se ztratily a Hoid začal z druhé ruky pouštět prašnou hnědou hlínu, kterou nabral do hrsti z další kapsy svého oděvu. „Teď možná přemýšlíte, proč jsem zašel tak hluboko do minulosti. Neměl bych mluvit o Velké válce, zničených královstvích, Pěti učencích, o Kaladovi Uzurpátorovi a jeho armádě fantómů, o níž ještě dnes někteří lidé říkají, že se skrývá v džungli a čeká na svou příležitost?

To jsou však události, na něž se každý soustředí, ty, o nichž lidé vědí nejlépe. Ale mluvit jen o nich by znamenalo pomíjet historii tří set let, která k nim vedla a která pomalu vskrytu upadá do zapomnění. Byla by Velká válka, nebýt znalostí Navrácených? Koneckonců, byl to Navrácený, kdo předpověděl válku a pobídl Milovníka sváru, aby napadl království za horami.“

„Milovníka sváru?“ přerušila ho Siri.

„Ano, Vaše Veličenstvo,“ přitakal Hoid a rozhodil do vzduchu černý prach. „Milovník sváru. Jiné jméno pro Kalada Uzurpátora.“

„Zní to jako jméno Navráceného.“

Hoid přikývl. „Bezpochyby,“ pravil. „Kalad byl Navrácený, stejně jako Mírotvorce, muž, který ho svrhl a založil Hallandren. K tomu jsme se ale zatím ještě nedostali. Jsme pořád ještě v Hanaldu, námořní základně, z níž se stalo království, založené lidmi z posádky lodi prvního Navráceného. Byli to oni, kdo si zvolili manželku prvního Navráceného za svou královnu, pak použili Slzy z Edgli na výrobu fantastických barviv a začali je prodávat po celém světě za nedozírné ceny. Brzy zde vyrostlo živé středisko obchodu.“

Vzal hrst okvětních lístků a nechal je padat na zem. „Slzy z Edgli. Zdroj hallandrenského bohatství. Takové malé květiny a tak snadno se tu pěstují. A daří se jim jen ve zdejší půdě. V ostatních částech světa je velmi obtížné vyrábět barviva. A drahé. Někteří učenci říkají, že Velká válka se vedla kvůli těmto okvětním plátkům a že království Kuth a Huth byla zničena pouhými kapičkami barev.“

Lístky dopadly na podlahu.

„Ale to jen někteří učenci to tvrdí, ne, vypravěči?“ ozval se Hymnus. Siri sebou trhla, málem zapomněla, že je tam s nimi. „Co říkají ostatní? Proč se Velká válka vedla podle nich?“

Vypravěč se na chvilku odmlčel. Potom vytáhl dvě plné hrsti mnohobarevného prachu a začal ho vířit ve vzduchu. „Dech, Vaše Milosti. Většina z nich se shoduje, že ve Velké válce nešlo jen o do sucha vyždímané květinové lístky, ale o mnohem víc. O do sucha vyždímané lidi.

Asi víte, že královskou rodinu čím dál víc zajímal způsob, jak využít Dech k oživení předmětů. K Probouzení, jak se tomu tehdy začalo říkat. Tenkrát to bylo nové umění, jemuž nikdo dobře nerozuměl. Ostatně, dobře mu nerozumí nikdo dodnes. Schopnost lidské duše, její moc přivést neživé předměty a mrtvé bytosti k životu, byla objevena ani ne před čtyřmi stoletími. Podle počítání bohů je to krátká doba.“

„Na rozdíl od dvorních jednání,“ broukl Hymnus a pohlédl na kněze, kteří stále ještě diskutovali o kanalizaci. „Ta jako by podle počítání zde přítomného boha trvala celou věčnost.“

Vypravěč se nenechal vyrušit. „Dech,“ zopakoval. „Období před Velkou válkou bylo památným časem, v němž žilo Pět učenců a byly objeveny nové Příkazy. Pro některé lidi to byla doba velkého osvícení a učenosti. Jiní ji nazývají nejtemnějším obdobím lidstva, protože tehdy jsme se naučili vykořisťovat jeden druhého.“

Začal pouštět z rukou dva pramínky jemného prachu, jeden jasně žlutý, druhý černý. Siri ho pobaveně pozorovala. Měla dojem, že kvůli ní své vyprávění přizpůsobuje, snad z opatrnosti, aby neurazil její idriské city. Co skutečně věděla o Dechu? U dvora Probouzeče sotvakdy zahlédla. A i když se tam náhodou objevili, bylo jí to vlastně jedno. Mniši je odsuzovali, a ona jim po pravdě věnovala stejně málo pozornosti jako svým učitelům.

„Jeden z Pěti učenců učinil objev,“ pokračoval Hoid a rozesel hrst bílých papírků, drobně popsaných útržků. „Příkazy. Metody. Způsob, jak se dá Neživý vytvořit jediným Dechem.

Možná se vám to jeví jako maličkost. Ale musíte se podívat na minulost tohoto království, na to, jak bylo založeno. Hallandren založili služebníci Navráceného a rozvíjel se se vzrůstajícím obchodem. Ovládal jedinečnou, vysoce žádoucí oblast, která se díky objevení severních průsmyků ? společně s rychle se rozvíjející námořní navigací ? stala klenotem, po němž bažil zbytek světa.“

Odmlčel se, aby vyčaroval hrst kovových střípků, které dopadaly na kamennou podlahu se zvukem připomínajícím déšť. „A tak přišla válka,“ řekl. „Pět učenců se rozdělilo a každý se přidal na jinou stranu. Některá království získala Neživé a jejich služby, jiná ne. Některá království měla zbraně, jaké jim ostatní mohli jen závidět.

Abych patřičně odpověděl na vaši otázku, Hymne, můj příběh tvrdí, že existoval ještě další důvod pro Velkou válku ? schopnost vytvářet Neživé levně. Než byl objeven Příkaz jednoho Dechu, bylo jich k vytvoření Neživého zapotřebí padesát. Noví vojáci, i když Neživí, mají omezené použití, jestliže získáte jednoho na každých padesát mužů. Ale možnost vytvořit Neživého jediným Dechem ? jednoho na každého vojáka ? vaše vojsko zdvojnásobí. A polovina z nich nebude potřebovat potravu.“

Kov přestal padat.

„Neživí nejsou silnější než živí lidé,“ řekl Hoid. „Nejsou o nic schopnější než živí. Jsou stejní. Ale že nemusí jíst jako lidé? To byla obrovská válečná výhoda. Přidejte k tomu jejich schopnost nevšímat si bolesti a nikdy necítit strach… a najednou máte armádu, proti níž se nikdo nemůže postavit. Kalad to dotáhl ještě dál, říká se, že přišel na to, jak stvořit nový a silnější druh Neživých. Tím získal ještě děsivější výhodu.“

„Jaký druh Neživých?“ zeptala se Siri zvědavě.

„To si nikdo nepamatuje, Vaše Veličenstvo,“ vysvětlil Hoid. „Záznamy z té doby se ztratily. Byly dny, kdy se písemnosti, zvlášť některé, pálily záměrně. Ale ať byla skutečná povaha Kaladových fantómů jakákoli, museli být působiví. Vždyť děs, který kolem sebe rozsévali, jim po celé věky zajistil místo v našich legendách a vyprávěních ? a v našich kletbách, přestože se podrobnosti časem ztratily.“

„A opravdu jsou pořád tam někde venku?“ zeptala se Siri. Lehce se zachvěla a pohlédla k džunglím za obzorem. „Jak to říkají legendy? Neviditelná armáda, která čeká, až se vrátí Kalad a zase jim začne velet?“

„Bohužel,“ řekl Hoid, „já jen vyprávím příběhy. Jak jsem řekl, z té doby se toho mnoho nedochovalo.“

„Ale víme o královské rodině,“ poznamenala Siri. „Odešli, protože nesouhlasili s tím, co dělal Kalad, je to tak? Představovalo pro ně používání Neživých morální problém?“

Vypravěč zaváhal. „Proč ? nu, ano,“ přitakal a usmíval se přitom pod vousy. „Ano, správně, Vaše Veličenstvo.“

Siri povytáhla obočí.

„Pozor,“ řekl Hymnus a předklonil se. „On vám lže.“

„Vaše Milosti,“ vypravěč se hluboce uklonil, „prosím za prominutí. Jsou pro to různá vysvětlení. Já jsem jen vypravěč příběhů ? všech příběhů.“

„A co říkají další příběhy?“ zeptala se Siri.

„Neshodují se, Vaše Veličenstvo,“ pravil Hoid. „Vaši lidé hovoří o náboženském pohoršení a o zradě Kalada Uzurpátora. Lidé z Pahn Kahlu vyprávějí o královské rodině, která se usilovně snažila získat mocné Neživé a Probouzeče, a pak se divila, když se jejich nástroje obrátily proti nim. V Hallandrenu se povídá, že se královská rodina spojila s Kaladem, udělala z něj svého generála a ignorovala vůli lidu, když se pustila do války z touhy po krvi.“

Vzhlédl a začal rozsýpat hrsti zčernalého, spáleného dřevěného uhlí. „Ale čas za námi hoří a zanechává jen popel a vzpomínky. Vzpomínky přecházejí z jedné mysli do druhé, až se nakonec dostanou k mým rtům. Všechno je pravda a všechno jsou lži, záleží tedy na tom, jestli někdo říká, že se královská rodina snažila vytvořit Neživé? Věřte, čemu chcete.“

„V každém případě Navrácení převzali vládu nad Hallandrenem,“ řekla Siri.

„Ano,“ potvrdil Hoid. „A dali mu nové jméno, variaci starého. Někteří lidé však stále s lítostí mluví o královské rodině, která odešla a vzala s sebou na vysočinu krev prvního Navráceného.“

Siri se podivila. „Krev prvního Navráceného?“

„Ano, samozřejmě,“ přisvědčil Hoid. „Byla to jeho těhotná manželka, která se stala první královnou této země. Vy jste jejím přímým potomkem.“

Napřímila se.

Hymnus se zvědavě ohlédl. „Vy jste to nevěděla?“ zeptal se tónem, postrádajícím jeho obvyklou prostořekost.

Zavrtěla hlavou. „Jestli je tato skutečnost mému lidu známá, tak o tom nemluvíme.“

Hymna to zřejmě zaujalo. Dole pod nimi se kněží pomalu propracovávali k jinému námětu ? něco o bezpečnosti ve městě a o zvýšeném počtu hlídek ve slumech.

Siri se usmála, vycítila, že se nenápadně otevírá cesta k otázkám, na které se skutečně chtěla zeptat. „To znamená, že Boží králové Hallandrenu vládnou, aniž by v sobě měli krev prvního Navráceného.“

„Ano, Vaše Veličenstvo,“ souhlasil Hoid a začal před sebe po kouskách drobit jíl.

„A kolik Božích králů dohromady bylo?“

„Pět, Vaše Veličenstvo,“ odpověděl muž. „Včetně Jeho Nesmrtelného Veličenstva, pána Susebrona, ale nepočítaje Mírotvorce.“

„Pět králů,“ řekla. „Za tři sta let?“

„Ano, Vaše Veličenstvo,“ potvrdil Hoid. Vykouzlil hrst zlatého prášku a nechal ho jemně padat na zem. „Hallandrenská dynastie byla založena na konci Velké války. První král získal Dech a život od samotného Mírotvorce, uctívaného proto, že rozprášil Kaladovy fantómy a ukončil Velkou válku. Od té doby každý Boží král vždy zplodil mrtvě narozeného syna, který se pak Navrátil a zaujal jeho místo.“

Siri se předklonila. „Počkejte. Jak stvořil Mírotvorce nového Božího krále?“

„Nuže,“ pravil Hoid a z levé ruky zase začal vypouštět písek, „to je právě to, co se z historie vytratilo. Opravdu, jak? Dech se může předávat od jednoho člověka ke druhému, ale Dech boha nedělá, ať ho má, kolik chce. Legendy říkají, že Mírotvorce zemřel tak, že předal svůj Dech svému nástupci. Konec konců, může bůh neobětovat svůj život, aby jím požehnal někoho jiného?“

„Podle mě to není zrovna známka duševní stability,“ prohodil Hymnus a zamával, aby mu přinesli další hrozny. „Vy se zrovna nesnažíte vzbuzovat důvěru v naše předchůdce, vypravěči. Kromě toho, i když bůh někomu dá svůj Dech, ještě to neznamená, že na příjemce přejde božství.“

„Já jen vyprávím příběhy, Vaše Milosti,“ ohradil se Hoid. „Možná jsou pravdivé, a možná jsou to smyšlenky. Vše, co vím, je, že příběhy samotné existují a že se musí vyprávět.“

S opravdovým citem pro věc, uznala v duchu Siri. Pozorovala ho, jak ladně sáhl do další kapsy a vysvobodil z ní hrst malých kousků trávy a hlíny. Pomalu je nechal propadávat mezi prsty.

„Hovořím o zakládání, Vaše Milosti,“ pokračoval Hoid. „Mírotvorce nebyl žádný obyčejný Navrácený, vždyť dokázal zastavit běsnění Neživých. Vlastně poslal pryč Kaladovy fantómy, kteří tvořili většinu hallandrenské armády. Tím zbavil své vlastní lidi veškeré moci. Udělal to, aby zajistil mír. V té době už samozřejmě bylo příliš pozdě pro Kuth a Huth. Ale pro další království ? Pahn Kahl, Tedradel, Gys a samotný Hallandren ? válka skončila.

Nemůžeme snad na základě takových činů předpokládat, že tento bůh bohů byl schopný dokázat mnohem víc? Možná opravdu udělal něco jedinečného, jak to tvrdí kněží. Zanechal Božím králům Hallandrenu nějaký zdroj, zárodek, a tím jim umožnil, aby nadále předávali svou moc a božství z otce na syna.“

Dědictví, které jim dává nárok na vládu, pomyslela si Siri a nedbale si vložila do úst zrnko vína. Když byl jejich předkem tak úžasný bůh, mohli se stát Božími králi. A jediní kdo je mohli ohrozit, byli…

… členové královské rodiny z Idrisu, která zřejmě může sledovat svou historii až k prvnímu Navrácenému. Další božské dědictví, vyzyvatelé právoplatné vlády v Hallandrenu.

To jí však neřeklo, jak Boží král zemřel. Ani to, proč někteří bozi ? jako první Navrácený ? mohli mít děti a jiní ne. „Jsou nesmrtelní, že?“ zeptala se.

Hoid přikývl a nechal zbytek trávy a země spadnout Siri k nohám. Přešel k novému tématu tak, že vytáhl hrst bílého prášku. „To je pravda, Vaše Veličenstvo. Tak jako všichni Navrácení, ani Boží králové nestárnou. Věčné mládí je dar, který získávají všichni, kdo dosáhnou Páté úrovně.“

„Ale proč bylo Božích králů pět?“ zeptala se. „Proč ten první zemřel?“

„Proč umírají Navrácení, Vaše Veličenstvo?“ oplatil jí otázkou Hoid.

„Protože jsou cvoci,“ utrousil Hymnus.

Vypravěč se usmál. „Protože jsou unavení. Bohové nejsou jako obyčejní lidé. Vracejí se zpět kvůli nám, ne kvůli sobě, a když už nemohou život vydržet, rozhodnou se zemřít. Boží králové žijí jen tak dlouho, dokud nezplodí dědice.“

„A tohle ví každý?“ uklouzlo Siri. Trochu se po té zbrklé poznámce přikrčila.

„Samozřejmě, Vaše Veličenstvo,“ přitakal vypravěč. „Přinejmenším to vědí vypravěči a učenci. Každý Boží král odešel z tohoto světa krátce po tom, co se narodil jeho syn a dědic. Je to přirozené. Jakmile přijde dědic, Boží král propadne neklidu. Zatím každý z nich hledal příležitost, jak použít svůj Dech tak, aby pomohl říši. A potom…“

Napřáhl ruku, luskl prsty a rozstříkl do vzduchu trochu vody, která se ihned změnila v mlhu.

„A potom zemřou,“ dokončil. „Zanechávají tu svým lidem požehnání a synovi vládu.“

Všichni tři se mlčky dívali, jak se mlha před Hoidem vypařuje.

„To není zrovna nejhezčí příběh pro novomanželku, vypravěči,“ poznamenal Hymnus. „Že jejího manžela začne život s ní nudit, hned jak mu porodí syna.“

„Já se nesnažím zalíbit, Vaše Milosti.“ Hoid se uklonil. U jeho nohou vítr lehce mísil všechen prach, písek, květy a lesklé cetky. „Já jen vyprávím příběhy. Tenhle většina lidí zná. Myslel jsem si, že Její Veličenstvo by ho mělo znát také.“

„Děkuji vám,“ řekla Siri tiše. „Bylo od vás laskavé, že jste se mnou mluvil. Povězte mi, kde jste se naučil tak… neobvykle vyprávět?“

Hoid s úsměvem vzhlédl. „Naučil jsem se to před mnoha a mnoha lety od muže, který nevěděl, kdo je, Vaše Veličenstvo. Bylo to daleko odtud, na místě, kde se setkávají dvě země a kde umírají bohové. Ale to není důležité.“

Siri se domnívala, že Hoidovo neurčité vysvětlení souvisí s jeho touhou vytvořit si romantickou a tajemnou minulost. Daleko víc ji zajímalo to, co říkal o smrti Božích králů.

Takže existuje oficiální vysvětlení, pomyslela si. Sevřel se jí žaludek. A vlastně náramně pěkné. Teologicky to dává smysl, že Boží král odejde, jakmile se objeví vhodný nástupce.

Ale to nevysvětluje, jak Mírotvorcův poklad ? to bohatství Dechů ? přechází z jednoho Božího krále na druhého, když nemají jazyk. A nevysvětluje to, proč by se někdo jako Susebron cítil unavený životem, když to zatím vypadá, že ho život spíš baví.

Oficiální vysvětlení by určitě stačilo těm, kdo Božího krále neznají. Siri tomu nevěřila. Susebron by nikdy nic takového neudělal. Teď ne.

Ale… změní se to, až mu porodí syna? Je možné, aby Susebrona tak snadno znudila?

„Možná bychom měli doufat, že stařík Susebron zemře, má královno,“ prohodil Hymnus, zatímco nedbale obíral další hrozny. „Vám tohle všechno vnutili, jak předpokládám. Jestli Susebron zemře, budete se asi moci vrátit domů. Nikdo nedojde úhony, někteří lidé se uzdraví, na trůně bude nový dědic. Každý bude buď šťastný, nebo mrtvý.“

Kněží v aréně se stále ještě dohadovali. Hoid se uklonil a čekal, až bude propuštěn.

Šťastný… nebo mrtvý. Udělalo se jí zle. „Omluvte mě,“ řekla a vstala. „Chtěla bych se trochu projít. Děkuji vám za vaše vyprávění, Hoide.“

Se svým doprovodem rychle odešla z pavilonu. Nechtěla, aby ji Hymnus viděl plakat.

33

Fešanda tiše pracovala a Vivenny si vůbec nevšímala. Utáhla další steh. Vnitřnosti Trdla ? střeva, žaludek a další věci, o nichž Vivenna nechtěla ani vědět, jak se jmenují ? ležely na podlaze vedle něj, opatrně vytažené a uspořádané tak, aby se daly spravit. V této chvíli Fešanda pracovala na střevech, zašívala je speciální tlustou nití a zahnutou jehlou.

Bylo to ohavné. A přesto to s Vivennou nijak nepohnulo, ne po tom, co právě zažila. Teď byli v ‚bezpečném domě‘. Tonk Fah šel zkontrolovat jejich obvyklý příbytek, aby se podíval, jestli je Parlin v pořádku. Denth hledal něco ve sklepě.

Vivenna seděla na podlaze. Převlékla se do dlouhých šatů, které si koupila cestou, a teď seděla s koleny přitaženými k hrudi. Fešanda Vivennu stále přehlížela. Pracovala na prostěradle rozprostřeném na zemi a vztekle si pro sebe mumlala. „Pitomci,“ nadávala polohlasně, „nemůžu uvěřit, že tě nechali takhle příšerně zranit, jen aby ochránili ji!“

Zranění. Znamenalo to vůbec něco pro stvoření, jako byl Trdlo? Byl při vědomí, viděla, že má oči otevřené. Jaký mělo smysl zašívat mu vnitřnosti? Zahojí se? Přece nepotřebuje jíst, tak proč se obtěžovat se střevy? Vivenna se otřásla a zadívala se stranou. Měla téměř dojem, jako by vnitřnosti vytrhali jí samé. A vystavili je na odiv celému světu.

Zavřela oči. Už uplynulo několik hodin a stále se třásla hrůzou z toho, jak se choulila v té uličce a myslela si, že každou chvíli zemře. Co se o sobě dozvěděla, když se ocitla ve skutečném nebezpečí? Cudnost neznamenala nic ? raději si strhla šaty, než aby o ně znovu zakopla. Vlasy neznamenaly nic, zapomněla na ně v okamžiku, kdy se dostavilo nebezpečí. Její náboženství zřejmě také neznamenalo nic. Ne že by byla schopná Dech skutečně použít ? ani rouhání nedokázala provést úspěšně.

„Mám skoro chuť odtud odejít,“ mumlala si Fešanda. „Ty a já. Půjdeme pryč.“

Trdlo se začal hýbat. Vivenna otevřela oči a spatřila, že se Trdlo snaží vstát, i když mu vnitřnosti ještě visí z těla ven.

Fešanda zaklela. „Lehni si zpátky,“ sykla sotva slyšitelně. „Barvami prokleté stvoření! Sluneční řev. Zůstaň v klidu. Sluneční řev.“

Vivenna se dívala, jak si Trdlo opět lehl a znehybněl. Mohou poslouchat příkazy, pomyslela si. Ale nejsou moc chytří. Pokusil se poslechnout Fešandin Příkaz a odejít. A co to Fešanda říkala za nesmysl o slunci? Byla to ta bezpečnostní fráze, o které mluvil Denth?

Uslyšela kroky na schodech ze sklepa, pak se otevřely dveře a vešel Denth. Zavřel za sebou, přišel blíž a podal Fešandě něco, co vypadalo jako velký vinný měch. Žena si ho vzala a okamžitě se vrátila zpátky ke své práci.

Denth přešel k Vivenně a sedl si vedle ní.

„Říká se, že člověk nepozná sám sebe, dokud poprvé nestane tváří v tvář smrti,“ prohodil konverzačním tónem. „Já o tom nic nevím. Mně se zdá, že ta osoba, kterou jste, když čelíte smrti, je míň důležitá než ta osoba, kterou jste byla po celý život. Proč by mělo na několika okamžicích záležet víc než na celém životě?“

Vivenna neodpověděla.

„Každý se bojí, princezno. I stateční muži utečou, jakmile poprvé vidí bitvu. Proto dostávají v armádě takový výcvik. Ti, kteří vydrží, nejsou ti stateční, ale ti nejlépe vycvičení. Máme stejné instinkty jako každé jiné zvíře a někdy ty instinkty převezmou kontrolu. To je v pořádku.“

Vivenna se stále dívala, jak Fešanda opatrně vkládá vnitřnosti zpátky do Trdlova břicha. Vyndala malý balíček a z něho něco, co vypadalo jako proužek masa.

„Vlastně jste to zvládla dobře,“ řekl Denth. „Neztratila jste rozvahu. Neztuhla jste hrůzou. Našla jste nerychlejší cestu odtamtud. Už jsem chránil lidi, kteří by jen zůstali stát a umřeli, kdybych s nimi nezatřásl a nedonutil je utíkat.“

„Chci, abyste mě naučil Probouzet,“ zašeptala Vivenna.

Trhl sebou a podíval se na ni. „A… nechcete si to ještě rozmyslet?“

„Už jsem si to rozmyslela,“ šeptala. Rukama si objímala kolena a bradu si položila na ně. „Myslela jsem si, že jsem silnější, než doopravdy jsem. Myslela jsem si, že bych raději umřela, než bych to použila. Byla to lež. V tom momentě bych byla udělala cokoli, abych přežila.“

Denth se usmál. „Byl by z vás dobrý žoldnéř.“

„Je to špatnost,“ řekla s pohledem upřeným před sebe. „Ale já už o sobě nemohu tvrdit, že jsem čistá. Takže se klidně mohu poučit o tom, co mám. Používat to. Jestli mě to zatratí, tak ať. Aspoň mi to pomůže přežít na dost dlouho, abych zničila Hallandren.“

Denth povytáhl obočí. „Tak teď ho chcete zničit? Už ne jen obyčejné záškodnictví a podkopávání válečných příprav?“

Zavrtěla hlavou. „Já chci tohle království svrhnout,“ zašeptala. „Přesně jako to říkali ti vůdci chudých. Tahle země může mým lidem vzít jejich přesvědčení. Může to udělat i mně. Nenávidím ji.“

„Já ?“

„Ne, Denthe,“ řekla Vivenna. Vlasy se jí zbarvily do tmavoruda a momentálně jí to bylo jedno. „Já tohle království opravdu nenávidím. Vždycky jsem tyhle lidi nenáviděla. Vzali mi dětství. Musela jsem se připravovat na to, že se stanu jejich královnou. Na to, že se provdám za jejich Božího krále. Každý říkal, že je to bezbožník a kacíř. A přesto jsem s ním měla spát!

Nenávidím celé tohle město s jeho barvami a bohy! Nenávidím je proto, že mi ukradlo život, a pak žádalo, abych nechala za sebou všechno, co jsem měla ráda! Nenávidím jeho rušné ulice, uklidňující zahrady, přeplněné obchody a dusné ovzduší.

Ale ze všeho nejvíc nenávidím povýšenost jeho lidí. Myslí si, že mohou manipulovat s mým otcem a nutit ho splnit smlouvu starou dvacet let. Ovládli můj život, vzali mi ho. Zničili ho. A teď mají i mou sestru.“

Přes zaťaté zuby se zhluboka nadechla.

„Budete mít svou pomstu, princezno,“ zašeptal Denth.

Pohlédla na něho. „Chci, aby je to bolelo, Denthe. V dnešním útoku nešlo o potlačení nějaké vzpoury. Hallandren poslal ty vojáky, aby zabíjeli. Aby zabíjeli chudáky, které sami vytvořili. Musíme zabránit tomu, aby to dělali. Mně je jedno, co to bude stát. Už mě nebaví být hezká a milá a poslušná. Chci něco udělat!“

Denth pomalu přikývl. „Tak dobře. Začneme provádět naše útoky tak, aby byly bolestivější.“

„Ano,“ řekla. Pevně stiskla víčka. Byla zoufalá a přála si být dost silná, aby všechny podobné pocity potlačila. Ale nebyla. Držela je v sobě příliš dlouho, to byl ten problém.

„Vám vůbec nešlo o vaši sestru, že?“ zeptal se Denth. „Když jste se sem vypravila.“

Se zavřenýma očima zavrtěla hlavou.

„Tak proč?“

„Celý život jsem se učila,“ zašeptala. „Já jsem byla ta, která se měla obětovat. Když místo mě odešla Siri, všechno jsem ztratila. Musela jsem jít a vzít si to zpátky.“

„Ale právě jste řekla, že jste Hallandren vždycky nenáviděla,“ namítl. Vypadal zmateně.

„Nenáviděla a nenávidím. Proto jsem sem musela přijít.“

Na chvíli se odmlčel. „Pro obyčejného žoldnéře je to asi trochu moc složité.“

Otevřela oči. Ani ona si nebyla jistá, jestli si rozumí. Neustále držela svou nenávist pod kontrolou, dovolila si ukázat jen své pohrdání Hallandrenem a jeho zvyky. Teď musí čelit své nenávisti. Hallandren dovedl být současně děsivý i přitažlivý. Bylo to, jako kdyby… jako kdyby věděla, že dokud sem nepřijde a neuvidí to město na vlastní oči, nedokáže doopravdy pochopit, co jí zničilo život.

Teď to chápala. Kdyby jí její Dechy mohly pomoci, použila by je. Stejně jako Lemex. Jako vládci slumů. Není to pod její důstojnost ? nikdy nebylo.

Pochybovala, že Denth jí rozumí. Místo vysvětlování kývla k Fešandě. „Co to dělá?“

Denth se otočil. „Dává mu nový sval,“ vysvětlil. „Jeden sval v boku mu úplně přesekli. Svaly dobře nepracují, když je sešijete. Musí ho celý vyměnit.“

„Používá šrouby?“

Přikývl. „Přišroubuje ho přímo ke kosti, to funguje dobře. Ne dokonale, ale bude to stačit. Neživému nikdy nemůžete dokonale spravit zranění, i když se částečně hojí. Prostě ho sešijete a napumpujete do něj nový ichor-alkohol. Ale když ho spravíte víckrát, jeho tělo přestane fungovat a musíte do něj vložit další Dech, aby se mohl dál používat. V té době už je ale obyčejně lepší koupit nového.“

Zachráněná nestvůrou. Možná proto je teď tak odhodlaná používat svůj Dech. Měla by být mrtvá, ale Trdlo ji zachránil. Neživý. Dluží život něčemu, co vůbec nemělo existovat. Ještě hůř ? když nahlédla hluboko do svého nitra, cítila v sobě zrádný soucit s tou věcí. Dokonce možná náklonnost. Když se nad tím zamyslela, usoudila, že už je tak zkažená, že pranic nezáleží na tom, jestli Dech použije, nebo ne.

„Bojoval dobře,“ zašeptala. „Lépe než ti Neživí, které používaly městské stráže.“

Denth na Trdlo pohlédl. „Nejsou všichni stejní. Většina Neživých se dělá jednoduše z každého těla, které je k dispozici. Když si ale připlatíte, můžete dostat takového, který byl zaživa velmi zdatný.“

Po zádech jí přeběhl mráz. Vzpomněla si na záblesk lidskosti, který spatřila na tváři Trdla, když ji bránil. Jestliže Neživý může být hrdinou, pak se zbožná princezna může rouhat. Nebo se jen pořád marně snaží ospravedlnit, co dělá?

„Oni si udržují své schopnosti?“ zeptala se tiše.

Denth kývl. „Aspoň přibližně. Když uvážíme, co jsme za tohohle zaplatili, jistě musel být zaživa docela dobrý. Proto stojí za ty peníze, čas a správku ? pořád lepší, než kupovat nového Neživého.“

Zacházejí s ním jako s věcí, pomyslela si Vivenna. Bylo to normální. A přesto čím dál častěji o Trdlu uvažovala jako o člověku. Zachránil jí život. Nebyl to Denth, nebyl to Tonk Fah, Trdlo ji zachránil. Teď měla dojem, že by mu měli prokazovat trochu úcty.

Fešanda skončila se svalem a zašila kůži silnou nití.

„I když se tak trochu hojí,“ vysvětloval Denth, „je lepší na spravování použít něco silnějšího, aby se rána zase neotevřela.“

Vivenna přikývla. „A tu… šťávu.“

„Ichor-alkohol,“ opakoval Denth. „Ten objevilo Pět učenců. Báječný vynález. Udržuje Neživé v opravdu dobrém stavu.“

„Proto se vedla Velké válka?“ zašeptala. „Pro správné složení té směsi?“

„Částečně. Ještě tu byl jeden objev, taky pocházející od Pěti učenců. Zapomněl jsem jaký ? týkalo se to nějakých nových Příkazů. Jestli se skutečně chcete stát Probouzečem, princezno, tak se to budete muset naučit. Myslím Příkazy.“

Přikývla. „Naučte mě to.“

Vedle nich Fešanda vyndala malou pumpičku a připojila hadičku k malé záklopce na krku Trdla. Velmi pomalými pohyby do něj začala pumpovat ichor-alkohol, pravděpodobně proto, aby mu nepraskla nějaká céva.

„No,“ začal Denth, „Příkazů je spousta. Když chcete oživit provaz ? jako ten, který jste se pokusila použít tam v té uličce, pak dobrý Příkaz je ‚Drž‘. Musí se to vyslovit jasným hlasem a pomocí vůle přimět Dech k akci. Když to uděláte správně, provaz popadne to, co je nejblíž. Další dobrý Příkaz je ‚Chraň mě‘, i když ten se dá pochopit i dost podivně, když si přesně nepředstavíte, co chcete.“

„Nepředstavím?“ otázala se Vivenna.

Přikývl. „Musíte si zformovat Příkaz nejdřív v hlavě, nestačí ho jenom vyslovit. Dech, který dáváte, je součástí vašeho života. Vy Idrisani byste řekli vaší duše. Když něco Probudíte, stane se to vaší součástí. Když jste dobrá ? a zkušená ? tak ty věci, které jste Probudila, udělají to, co od nich čekáte. Jsou vaší součástí. Rozumí vám, stejně jako vaše ruce rozumí tomu, co od nich chcete.“

„Tak já to začnu cvičit,“ řekla.

Přikývl. „Měla byste se do toho dostat dost rychle. Jste chytrá, a navíc máte hodně Dechů.“

„Je v tom rozdíl?“

„Ano.“ Vypadal poněkud nepřítomně, jako by ho rušily vlastní myšlenky. „Čím více Dechů na začátku máte, tím je pro vás snazší naučit se Probouzet. Je to jako… já nevím, ten Dech je ještě víc částí vaší osoby. Nebo možná vy jste jeho částí.“

Opřela se a uvažovala. „Děkuji vám,“ pravila nakonec.

„Za co? Že jsem vám vysvětlil Probouzení? To by vám řekla polovina dětí z ulice.“

„Ne,“ odvětila. „I když si vašich rad vážně cením, ty díky byly za něco jiného. Za to, že jste mě neodsoudil jako pokrytce. Za to, že jste ochotný změnit plány a riskovat. Za to, že jste mě dneska chránil.“

„Když jsem to naposled kontroloval, tohle všechno byly věci, které by měl dobrý zaměstnanec dělat. Aspoň když ten zaměstnanec je žoldnéř.“

Zavrtěla hlavou. „To je víc. Jste dobrý člověk, Denthe.“

Podíval se jí do očí. Něco v nich viděla, cit, který neuměla popsat. V duchu si vybavila jeho masku ? osobnost smějícího se a vtipkujícího chlapíka. To zřejmě byla jen fasáda, protože když se mu podívala do očí, viděla tam mnohem víc.

„Dobrý člověk,“ zopakoval a odvrátil zrak. „Někdy bych si přál, aby to pořád ještě byla pravda, princezno. Ale já už léta nejsem dobrý člověk.“

Chtěla na to něco říct, ale zaváhala. Venku za oknem se mihl něčí stín. O chvilku později vešel dovnitř Tonk Fah. Denth vstal, aniž by se na ni ještě podíval. „Tak co?“ zeptal se Tonk Faha.

„Zdá se, že je tam bezpečno,“ odpověděl Tonk Fah s pohledem na Trdlo. „Jak je panákovi?“

„Právě jsem skončila,“ ohlásila Fešanda. Sklonila se a velmi tiše Neživému něco řekla. Trdlo se pohnul, sedl si a rozhlédl se. Vivenna čekala, co se stane, až ji zahlédne, ale nevypadalo to, že by ji poznával. Tvářil se pořád stejně tupě.

Samozřejmě, pomyslela si Vivenna a vstala. Konec konců, je Neživý. Fešanda řekla něco, co ho zas uvedlo do provozu. Nejspíš totéž, co předtím použila, aby se přestal hýbat. Ta podivná fráze…

Sluneční řev. Vivenna si to zapamatovala a vyšla za ostatními z domu.

*

Za chvíli byli doma. Parlin okamžitě vyběhl ven, dával najevo, jak se o ně bál. Nejdřív zamířil k Fešandě, ale ta ho odbyla. Když Vivenna vcházela do budovy, přistoupil k ní. „Vivenno, co se stalo?“

Jen potřásla hlavou.

„Dostali jste se do boje,“ naléhal, když za ní stoupal do schodů. „Slyšel jsem o tom.“

„Zaútočili na ten tábor, který jsme byli navštívit,“ řekla Vivenna unaveně. Vystoupila nad schody. „Byla to četa Neživých a rovnou začali zabíjet lidi.“

„Pro boha barev!“ vykřikl Parlin. „Je Fešanda v pořádku?“

Vivenna se začervenala, otočila se na odpočívadle a podívala se dolů na Parlina. „Proč se ptáš právě na ni?“

Parlin pokrčil rameny. „Myslím si, že je milá.“

„Takové věci bys neměl říkat,“ odpověděla Vivenna. Bez zájmu pozorovala, že jí vlasy zase začínají červenat. „Nejsi náhodou zasnoubený se mnou?“

Zakabonil se. „Ty jsi byla zasnoubená s Božím králem, Vivenno.“

„Ale ty víš, co chtěli naši otcové,“ řekla s rukama v bok.

„Ovšem,“ odsekl Parlin. „Jenže když jsme odešli z Idrisu, uvědomil jsem si, že nás oba stejně asi vydědí. Takže už opravdu není žádný důvod, abychom v té šarádě pokračovali.“

Šaráda?

„Chci říct, buďme k sobě upřímní, Vivenno,“ pravil vážně. „Ty jsi na mě nikdy nebyla tak milá. Vím, že si myslíš, že jsem hloupý, a asi máš pravdu. Ale kdyby ti na mně opravdu záleželo, tak bys určitě nedovolila, abych si vedle tebe hloupý připadal. Fešanda na mě sice občas vrčí, ale taky se někdy zasměje mým žertům. Tos ty nikdy neudělala.“

„Ale…“ namítla Vivenna a najednou jí došla řeč. „Ale proč jsi tedy se mnou šel sem do Hallandrenu?“

Překvapeně zamrkal. „No kvůli Siri, přece. Proto jsme sem přišli, ne? Abychom ji zachránili.“ Mile se usmál a pak pokrčil rameny. „Dobrou noc, Vivenno.“ Seběhl ze schodů, aby se přesvědčil, jestli je Fešanda v pořádku.

Vivenna se za ním dívala.

Je dvakrát lepší člověk než já, pomyslela si zahanbeně a zamířila do svého pokoje. Ale pro mě je čím dál těžší mít někoho ráda. Všechno jí vzali. Tak proč by jí teď nevzali i Parlina? Její nenávist k Hallandrenu ještě o něco zesílila. Vstoupila do pokoje.

Jen se potřebuju vyspat, řekla si. Třeba si potom ujasním, co pro boha barev v tomhle městě dělám.

Jednou věcí si ale byla jistá už teď, naučí se Probouzet. Ta minulá Vivenna ? ta, která měla morální právo odsuzovat Dech jako bezbožný ? už v T’Teliru neměla co dělat. Nynější Vivenna nepřišla do Hallandrenu, aby zachránila svou sestru. Přišla proto, že nevydržela být nedůležitá.

Bude se muset učit, to je její trest.

Zavřela za sebou dveře a zastrčila závoru. Pak přešla k oknu, aby zatáhla záclony. Na jejím balkoně někdo stál a lehce se opíral o zábradlí. Na tváři měl několikadenní strniště a jeho tmavé oblečení bylo obnošené, téměř rozedrané. Měl černý meč.

Vivenna strnula.

„Vy,“ řekl rozzlobeně. „Jen působíte nesnáze!“

Otevřela pusu, aby vykřikla, ale připlazily se k ní záclony a zadrhly se jí kolem úst. A kolem krku. Pevně se utáhly, škrtily ji. Přitáhly jí ruce k tělu a celou ji omotaly.

Ne! prolétlo jí hlavou. Přežiju útok Neživých, a pak se nechám chytit ve vlastním pokoji?

Hlasitě se bránila, doufala, že někdo její zápas uslyší a přijde jí na pomoc. Ale nikdo nepřišel. Aspoň dokud byla při vědomí.

34

Hymnus se díval za mladou královnou, která utekla z jeho pavilonu, a cítil se podivně provinile. To je pro mě ale velmi necharakteristické, pomyslel si znepokojeně a upil vína. Po hroznech chutnalo trochu kysele.

Možná však tu kyselou pachuť způsobilo něco jiného. Hovořil se Siri o smrti Božího krále svým obvyklým zlehčujícím tónem. Podle jeho názoru bylo obyčejně pro lidi nejlepší, když se dozvěděli pravdu bez obalu ? a pokud možno zábavně.

Ale takovou reakci od královny nečekal. Co pro ni mohl Boží král znamenat? Poslali ji, aby se za něj provdala, a s největší pravděpodobností proti její vůli. A přitom se zdálo, že ji vyhlídka na jeho smrt rmoutí. Díval se, jak prchá, a snažil se ji odhadnout.

Je tak malá a mladá, celá oblečená v modré a zlaté. Mladá? pomyslel si. Vždyť je naživu déle než já.

Něco ze svého dřívějšího života si zachoval, jako například pojem o vlastním věku. Přirozeně si nepřipadal jako pětiletý. Cítil se mnohem starší. Ve svém věku by už měl umět držet jazyk za zuby, třeba když šlo o vdovství mladých žen. Mohla ta dívka opravdu chovat k Božímu králi nějaké city?

Byla ve městě sotva pár měsíců a z toho, co se povídalo u dvora, věděl, jaký její život asi je. Musela vykonávat svou povinnost jako manželka muže, s nímž nesměla mluvit a kterého nemohla znát. Muže, který zosobňoval všechno, co její vlastní kultura považovala za pohanské. Možná, napadlo Hymna, že se bojí, co se s ní stane, jestli se její manžel zabije. To byla oprávněná obava. Královna by jistě přišla o své postavení, kdyby ztratila manžela.

Hymnus si pro sebe kývl a pohlédl dolů na rozhádané kněze. Skončili s kanalizací a městskými hlídkami a přešli k zajímavějším tématům. „Musíme se připravit na válku,“ naléhal právě jeden. „Z nedávných událostí je zřejmé, že nemůžeme žít vedle Idrisanů a očekávat přitom záruku míru a bezpečí. Konflikt nastane, ať si ho přejeme, nebo ne.“

Hymnus seděl a poslouchal a přitom bubnoval prsty o opěradlo své židle. Pět let na mně vůbec nezáleželo, pomyslel si. Ve dvorní radě jsem nemohl hlasovat o ničem důležitém. Jen jsem opatroval kódy pro pluk Neživých a při tom jsem si vytvořil pověst boha, který je naprosto k ničemu.

Atmosféra dole houstla a zdála se ještě více nepřátelská než při minulých schůzích. To mu starosti nedělalo. Zaujal ho však ten kněz, který horlil pro válku. Nanrovah, velekněz Zvěstovatele klidu řečeného Vznešený. Normálně by se Hymnus neobtěžoval dávat pozor, ale Nanrovah se až dosud všemi silami vyjadřoval proti válce.

Co způsobilo, že změnil názor?

Netrvalo dlouho a Aurora našla cestu k jeho lóži. Než přišla, Hymnovi znovu zachutnalo víno a zamyšleně upíjel. Hlasy, které se zdola ozývaly pro mír, byly tiché a vzácné.

Aurora si sedla vedle něj. Zašustily šaty a zavoněl parfém. Hymnus se na ni nepodíval.

„Jak ses dostala k Nanrovahovi?“ zeptal se konečně.

„To jsem nebyla já,“ řekla Aurora. „Nevím, proč si to rozmyslel. Byla bych raději, kdyby to nebylo tak naráz ? vypadá to podezřele a všichni si myslí, že jsem ho ovlivnila. Ale ať je to, jak chce, jeho podporu beru.“

„Tolik chceš válku?“

„Chci, aby si všichni byli vědomi její hrozby,“ odpověděla Aurora. „Myslíš, že chci, aby se to stalo? Válka? Myslíš, že chci naše lidi poslat někam, kde by umírali a zabíjeli se?“

Hymnus na ni pohlédl a snažil se odhadnout, nakolik je upřímná. Měla tak krásné oči. Málokdy si toho všiml, protože pohledům příliš snadno nabízela své ostatní vnady. „Ne,“ pravil. „Nemyslím si, že chceš válku.“

Přikývla. Měla na sobě jako vždy jednoduché, úpravné šaty, které ale nahoře těsně obepínaly prsa a vyzývavě je odhalovaly. Hymnus odvrátil zrak.

„Dneska je s tebou nuda,“ poznamenala Aurora.

„Jsem roztržitý.“

„Měli bychom být šťastní,“ řekla. „Kněží už se téměř shodli. Brzy budou na velkém shromáždění bohů volat po útoku.“

Hymnus přikývl. Velké shromáždění bohů bylo svoláváno jen v nejvážnějších případech. A tehdy měli hlasovací právo všichni. Pokud by hlasovali pro válku, bohové s Příkazy Neživým ? jako Hymnus ? by byli povoláni, aby ji řídili a vedli bitvu.

„Ty jsi změnila Příkazy těm deseti tisícům od Dárce naděje?“ zeptal se Hymnus.

Kývla. „Jsou teď moji, stejně jako Neživí od Hvězdy slitování.“

Svaté barvy, pomyslel si. My dva teď ovládáme tři čtvrtiny armády království.

Do čeho jsem se to zapletl?

Aurora se usadila v křesle a přemýšlivě se zadívala na menší lehátko, kde předtím spočívala Siri. „Ale zlobím se na Pramáti.“

„Protože je hezčí než ty, nebo protože je chytřejší?“

Aurora jeho jedovatost nepoctila odpovědí, jen po něm otráveně střelila pohledem.

„Jen se snažím nebýt tolik nudný, drahá,“ řekl.

„Pramáti ovládá poslední skupinu Neživých,“ vysvětlila Aurora.

„Zvláštní výběr, nemyslíš?“ odvětil Hymnus. „Myslím tím, že dát Příkazy mně bylo logické ? za předpokladu, že mě neznali ? protože se domnívali, že jsem smělý. Dárce naděje představuje spravedlnost, to se k vojákům dobře hodí. Dokonce i u Hvězdy slitování to dává svým způsobem smysl, aby velela vojákům. Ale Pramáti? Bohyně matek rodu a rodiny? To, že má na starost deset tisíc Neživých, mě přivádí zpátky k mé teorii o opilé opici.“

„O té, která vybírá jména a tituly pro Navrácené?“

„Přesně tak,“ potvrdil Hymnus. „Vlastně mám v úmyslu tu teorii ještě rozšířit. Teď navrhuji, abychom věřili, že bůh ? nebo vesmír nebo čas nebo co si myslíš, že vládne tomu všemu ? je sám o sobě opilá opice.“

Aurora se k němu naklonila, a jak přitiskla paže k sobě, zazdálo se, že jí vpředu na šatech praskne látka. „Ty si myslíš, že můj titul je dílem náhody? Bohyně upřímnosti a mezilidských vztahů. To se ke mně přece hodí, nemyslíš?“

Zaváhal, a pak se usmál. „Má milá, nepokoušíš se náhodou dokázat boží existenci pomocí svého výstřihu?“

Uculila se. „Byl bys překvapený, co zmůže správné zavlnění ňader.“

„Hm. O teologické moci tvých ňader jsem nikdy neuvažoval, má milá. Kdyby existovala církev, která by je uctívala, tak bys mě možná nakonec přivedla ke zbožnosti. A vůbec, hodláš mi prozradit, co ti vlastně Pramáti řekla, že tě to tak rozzlobilo?“

„Nechce mi dát své Příkazy Neživým.“

„To mě nepřekvapuje,“ řekl Hymnus. „I já mám problém ti věřit, a to jsem tvůj přítel.“

„Hymne, my ty bezpečnostní fráze potřebujeme.“

„Proč?“ zeptal se. „Máme tři ze čtyř ? už teď ovládáme armádu.“

„Nemůžeme si dovolit vnitřní boje a nejednotnost,“ poučila ho Aurora. „Kdyby se jejích deset tisíc obrátilo proti našim třiceti, sice bychom vyhráli, ale hodně by nás to oslabilo.“

Zamračil se. „To by určitě neudělala.“

„A já bych si určitě chtěla být jistá.“

Hymnus vzdychl. „No, tak dobře. Já s ní promluvím.“

„To možná není dobrý nápad.“

Tázavě zvedl obočí.

„Ona tě… nemá moc ráda.“

„Ano, já vím,“ přitakal. „Má pozoruhodně dobrý vkus, na rozdíl od jiných.“

Věnovala mu naštvaný pohled. „Musím na tebe zase natřásat své poprsí?“

„Ne, prosím. Nevím, jestli bych vydržel tu teologickou debatu, která by nutně následovala.“

„Tak dobře,“ rozesmála se, opřela se v křesle a pohlédla dolů na kněze, kteří se ještě dohadovali.

Dnes jim to opravdu trvá dlouho, pomyslel si Hymnus. Podíval se na druhou stranu, kde se Siri zastavila, aby si prohlédla arénu. Měla paže položené na kamenném zábradlí ? bylo pro ni příliš vysoké, než aby se jí stálo pohodlně.

Třeba to nebyla myšlenka na manželovu smrt, co ji tak rozrušilo, napadlo ho. Možná to bylo tím, že se rozhovor stočil na válku.

Na válku, kterou její národ nemohl vyhrát. To byl další pádný důvod, proč se střet stával nevyhnutelným. Jak to naznačil Hoid, když má jedna strana příliš velkou výhodu, výsledkem je válka. Hallandreňané budovali své armády Neživých po staletí a velikost jejich vojska už byla hrozivá. Hallandren se teď opravdu neměl čeho bát. Hymnus si měl tohle uvědomit dřív, místo aby věřil, že všechno přestane s příchodem nové královny.

Aurora vedle něho si podrážděně odfoukla, když zpozorovala, jak si Hymnus prohlíží Siri. Sama se na královnu dívala s nepopiratelnou nelibostí.

Hymnus okamžitě změnil téma. „Víš něco o soustavě tunelů pod Božím dvorem?“

Aurora se k němu otočila a pokrčila rameny. „Jistě. Pod některými paláci jsou podzemní chodby, na skladování věcí a tak.“

„Byla jsi někdy v některé z nich?“

„Prosím tě, proč bych se chodila plazit do zásobovacích tunelů? Vím o nich jen od své velekněžky. Když nastoupila ke mně do služby, zeptala se mě, jestli chci, aby moje sklepy byly spojené s hlavní soustavou podzemních chodeb. Řekla jsem, že ne.“

„Protože jsi nechtěla, aby měl někdo další přístup do tvého paláce?“

„Ne,“ odpověděla. Otočila se a zadívala se na kněze v aréně. „Protože jsem nechtěla poslouchat všechen ten hluk, který by způsobilo kopání. Můžu dostat ještě trochu vína, prosím?“

*

Siri už sledovala jednání docela dlouho. Měla z něj podobný pocit jako Hymnus. Protože nemohla mluvit do toho, co dvůr dělal, bylo obtížné dávat pozor. Ale chtěla to vědět. Debaty kněží byly pro ni vlastně jedinou spojkou se světem.

Ale to, co slyšela, jí na klidu nepřidalo. Jak ubíhal čas, slunce začalo zapadat za obzor a sluhové zapalovali na ochozech masivní pochodně. Siri cítila čím dál větší úzkost. Jejího manžela během nadcházejícího roku pravděpodobně zabijí nebo přesvědčí, aby se zabil sám. Její vlast přitom bude zřejmě napadena přesně tím královstvím, kterému její muž vládne. A ona tomu nemůže nijak zabránit, protože král neumí mluvit.

A kromě toho se ještě cítila provinile, protože všechny ty výzvy a problémy ji přese všechno bavily. Doma musela odmlouvat a být neposlušná, aby vůbec zažila nějaké vzrušení. Tady stačilo, když stála a dívala se, a věci se samy začaly s rachotem kácet jedna přes druhou. Momentálně bylo toho rachotu až moc, ale ji to stejně uchvacovalo.

Jsi blázen, řekla si. Všechno, co miluješ, je ohrožené a ty myslíš na to, jak je to vzrušující?

Musí najít způsob, jak Susebronovi pomoci. Snad by ho tím mohla zároveň dostat zpod otrocké nadvlády kněží. Pak by Susebron mohl udělat něco, čím by její zemi pomohl. V zamyšlení málem přeslechla podivnou poznámku z arény. Pronesl ji jeden z kněží, který vší mocí prosazoval útok.

„Neslyšeli jste o té idriské špionce, která působí ve městě rozruch?“ ptal se kněz. „Idrisané se připravují na válku! Vědí, že konflikt je nutný, a už proti nám začali pracovat!“

Siri se narovnala. Idris má ve městě špiony?

„Ale prosím vás,“ odporoval další kněz. „Ten špion, jak ho nazýváte, je údajně samotná princezna z královské rodiny. To je docela jistě jen povídačka pro prostý lid. Copak by se princezna účastnila odboje v T’Teliru? Jsou to směšné a nepodložené pověsti.“

Siri se ušklíbla. To aspoň byla nepopiratelná pravda. Její sestry neměly povahu na to, aby sem přišly a působily jako „idriské špionky“. Siri se usmála, představila si svou tiše hovořící sestru mnišku, nebo dokonce upjatou Vivennu v jejím strohém oblečení, jak tajně cestují do T’Teliru. Siri se nechtělo věřit, že bylo skutečně v plánu, aby se Vivenna stala Susebronovou nevěstou. Přísná, zbožná Vivenna? Ta že se měla vyrovnat s exotickým dvorem a divokými kostýmy, zábavou a uměním?

Vivennin chlad by nikdy nevylákal Susebrona zpod jeho královské masky. Její zřejmé předsudky by ji odcizily bohům, jako byl Hymnus. Vivenna by nenáviděla ty krásné šaty a nikdy by nedokázala ocenit barvy a rozmanitost města. Siri možná pro svou roli nebyla ideální, ale pomalu si začínala uvědomovat, že Vivenna rozhodně také ne.

Po ochozu se k ní blížila skupinka lidí. Siri zůstala na místě, byla příliš zahloubaná do svých myšlenek, než aby si jich všímala.

„Nemluví o nějaké vaší příbuzné?“ zeptal se čísi hlas.

Siri sebou trhla a otočila se. Za ní stála tmavovlasá bohyně v drahých ? a zhola nic neskrývajících ? zelených a stříbrných šatech. Jako většina bohů byla o dobrou hlavu větší než smrtelníci a shlížela na Siri se zdviženým obočím.

„Vaše… Milosti?“ odpověděla Siri ve zmatku.

„Dole se mluví o té slavné ukrývající se princezně,“ mávla rukou bohyně. „Musí to být vaše příbuzná, jestli má opravdu královské kadeře.“

Siri se podívala zpátky na kněze. „Určitě se mýlí. Já jsem tu jediná princezna.“

„Ale mluví se o ní všude.“

Siri nevěděla, co odpovědět.

„Zalíbila jste se mému Hymnovi, princezno,“ pravila bohyně a založila si ruce.

„Byl ke mně velmi laskavý,“ řekla Siri opatrně a snažila se vytvořit správný dojem ? být sama sebou, možná působit trochu víc zmateně. Hlavně nevypadat, že může být nebezpečná. „Smím se s prominutím zeptat, která bohyně jste, Vaše Milosti?“

„Jsem Aurora,“ odpověděla bohyně zvučně.

„Ach. Ráda vás poznávám.“

„Nejste ráda,“ odsekla Aurora stručně. Naklonila se k ní a zúžila oči. „Nelíbí se mi, co tady děláte.“

„Promiňte?“

Aurora pozvedla prst. „Hymnus je lepší bůh než kdokoli z nás, princezno. Nekažte ho a nezatahujte ho do svých intrik.“

„Ale já vůbec nevím, o čem mluvíte.“

„Svou předstíranou naivitou mě neoklamete,“ řekla Aurora. „Hymnus je skutečně dobrý bůh ? jeden z posledních, které u dvora máme. Jestli ho zkazíte, tak vás zničím. Rozumíte mi?“

Siri němě přikývla. Aurora se otočila a šla pryč. „Najdi si někoho jiného, komu bys vlezla do postele, ty malá couro,“ mumlala si přitom polohlasně.

Šokovaná Siri se dívala, jak Aurora odchází. Když konečně získala zpět ztracenou rovnováhu, prudce se začervenala a uprchla.

*

Když se Siri vrátila do paláce, už se těšila na lázeň. Vstoupila do koupací komnaty a nechala služky, aby ji svlékly. Vzaly její šaty a odešly s nimi, aby jí připravily večerní róbu. Zanechaly Siri v rukou nižších pomocnic, jejichž úkolem bylo následovat ji do masivní vany a vydrbat ji do čista.

Siri se uvolnila, opřela se a ženy na ní začaly pracovat. Další skupina služek, které stály ve vodě oblečené, jí srovnala vlasy, a pak jich většinu odstřihly. To jim nařizovala každý večer.

Na okamžik se Siri nechala unášet vodou a snažila se zapomenout na to, co hrozí její zemi a jejímu manželovi. Dokonce se přiměla nemyslet na Auroru a její kousavé řeči, pramenící z nedorozumění. Jen si užívala tepla a vůně naparfémované vody.

„Chtěla jste se mnou mluvit, má královno?“ ozval se nějaký hlas.

Siri sebou trhla, a jak se ponořila hlouběji do vody, zašplouchalo to. „Modroprstý!“ obořila se na něj. „Myslela jsem, že tohle jsme si vyjasnili hned první den!“

Stál u vany, prsty měl modré a jako obvykle se tvářil úzkostlivě. Začal přecházet po místnosti. „Ale prosím vás,“ řekl, „mám dcery dvakrát tak staré. Poslala jste mi vzkaz, že se mnou chcete mluvit. Nuže, mluvit budu tady. Tady cizí uši nic nezaslechnou.“

Kývl na několik služek, a ty začaly šplouchat o něco víc, tiše přitom hovořily a vytvářely šum. Siri se zarděla a krátké vlasy jí zčervenaly, i když několik odstřižených pramínků, které plavaly ve vodě, zůstalo světlých.

„Což jste se ještě nezbavila té své stydlivosti?“ zeptal se Modroprstý. „Jste v Hallandrenu už několik měsíců.“

Siri na něj hleděla, ale zůstávala ponořená ve vodě, ačkoli služky pokračovaly v práci na jejích vlasech a myly jí záda. „Nebude podezřelé, že jsou služky tak hlučné?“ zajímala se.

Modroprstý mávl rukou. „Většina lidí v paláci je stejně pokládá za druhořadé.“ Siri věděla, co tím myslí. Tyhle ženy na rozdíl od jejích obvyklých služek nosily hnědé šaty. Pocházely z Pahn Kahlu.

„Poslala jste mi před nějakou dobou vzkaz,“ řekl Modroprstý. „Co jste tím myslela, že máte informace, které se týkají mých plánů?“

Siri se kousla do rtů a myslí jí prolétlo několik možností, o nichž předtím uvažovala. Všechny je zavrhla. Co vlastně ví? Jak může přimět Modroprstého, aby si s ní informace vyměnil?

Dal mi vodítko, pomyslela si. Pokusil se mě odradit od toho, abych s králem spala. Ale neměl žádný důvod mi pomáhat, sotva mě znal. Musí mít jiný motiv, aby si nepřál narození dědice.

„Co se stane, až nový Boží král převezme trůn?“ zeptala se opatrně.

Upřeně se na ni zahleděl. „Tak jste na to tedy přišla, že?“

Přišla na co? „Jistě,“ odvětila nahlas.

Nervózně si promnul ruce. „Jistě, jistě. Už je vám jasné, proč jsem tak nervózní. Tvrdě jsme pracovali na tom, abych se dostal na tuto pozici. Pro muže z Pahn Kahlu není nijak snadné postoupit v hallandrenské teokracii výš. Ty služky, které vás právě umývají, mají mnohem lepší život než lidé z Pahn Kahlu, kteří pracují na barvířských polích. O to všechno přijdeme. My na jejich bohy nevěříme. Proč by s námi měli zacházet stejně jako s lidmi jejich víry?“

„Stejně pořád nechápu, proč se to musí stát,“ řekla Siri obezřetně.

Nervózně mávl rukou. „To samozřejmě nemusí, ale tradice je tradice. Hallandreňané jsou velmi povrchní ve všem kromě náboženství. Když nastoupí nový Boží král, dostane i nové služebnictvo. Sice nás nezabijí, aby nás poslali sloužit králi i po jeho smrti ? ten strašný zvyk se naposledy praktikoval před Velkou válkou ? ale všichni budeme propuštěni. To není o mnoho lepší. Nový Boží král představuje nový začátek. Ale pro nás je to konec.“

Přestal přecházet a zadíval se na ni. Stále ležela nahá ve vodě a neobratně se zakrývala, jak nejlépe mohla. „Ale moje zaměstnanecká jistota je přirozeně tím menším z našich problémů,“ dodal.

Siri si odfrkla. „Neříkejte mi, že si děláte starosti o mé bezpečí víc než o své vlastní postavení v paláci.“

„To samozřejmě ne,“ přitakal a klekl si vedle vany. Ztišil hlas. „Ale život Božího krále… to je to, co mi dělá starosti.“

„No,“ řekla Siri, „ještě jsem se nedokázala rozhodnout. Obětují Boží králové svůj život dobrovolně, jakmile mají dědice, nebo je k tomu kněží donutí?“

„To nevím,“ připustil Modroprstý. „Moji lidé si povídají o tom, jak zemřel poslední Boží král. Říkají, že ten mor, který údajně vyléčil ? no, on ani nebyl ve městě, když se to ‚léčení‘ odehrálo. Já si myslím, že ho nějak přinutili, aby se vzdal svého Dechu ve prospěch syna, a to ho zabilo.“

On to neví, pomyslela si Siri. Nemá tušení, že Susebron je němý. „Jak důvěrná je vaše pozice ve službě Božímu králi?“

Pokrčil rameny. „Jako každého sloužícího pokládaného za bezvěrce. Nesmím se ho ani dotknout, ani s ním mluvit. Ale sloužím mu celý svůj život, princezno. Není to můj bůh, ale je něco lepšího. Myslím, že zdejší kněží se dívají na své bohy jako na pouhé držitele titulů a je jim vlastně jedno, kdo v té pozici je. Já sloužím Jeho Veličenstvu celý svůj život. Přijali mě do paláce jako mladíka a pamatuji si Susebrona jako dítě. Uklízel jsem jeho komnaty. Není to můj bůh, ale je můj pán. A teď kněží plánují, že ho zabijí.“

Opět začal pochodovat po místnosti a mnul si přitom ruce. „Ale s tím se nedá nic dělat.“

„Ale ano, dá,“ řekla.

Mávl rukou. „Varoval jsem vás, a vy jste to ignorovala. Vím, že plníte své manželské povinnosti. Možná bychom mohli najít nějaký způsob, jak zabránit tomu, abyste to dítě donosila.“

Siri se začervenala. „Nikdy bych nic takového neudělala! Austre to zakazuje.“

„I kdybyste tím zachránila Božímu králi život? Ale… samozřejmě. Co on pro vás znamená? Vy jste tu zajatec a vězeň. Ano. Moje varování bylo asi zbytečné.“

„Mně na něm záleží, Modroprstý,“ řekla. „A domnívám se, že všechno můžeme zastavit, ještě než se to dostane tak daleko, abychom si dělali starosti s dědicem. Já jsem s Božím králem mluvila.“

Modroprstý se zarazil a podíval se jí do očí. „Cože?“

„Mluvila jsem s ním,“ přiznala se Siri. „Není tak krutý, jak si možná myslíte. Nemyslím si, že by to muselo skončit tím, že zemře nebo že vaši lidé ztratí svou práci v paláci.“

Modroprstý si ji prohlížel, díval se na ni tak upřeně, že se opět začervenala a ještě víc se potopila do vody.

„Vidím, že jste si vybudovala mocnou pozici,“ poznamenal.

Nebo aspoň takovou, která jako mocná vypadá, pomyslela si smutně. „Jestli věci dopadnou tak, jak chci, postarám se o to, aby se vašim lidem nic nestalo.“

„A co bude mým úkolem?“ zeptal se.

„Jestli věci nedopadnou tak, jak chci,“ odpověděla a zhluboka se s bušícím srdcem nadechla, „tak budu chtít, abyste Susebrona a mě dostal z paláce.“

Ticho.

„Souhlasím,“ řekl. „Ale měli bychom se snažit, aby k tomu nemuselo dojít. Je si Boží král vědom toho, jaké nebezpečí mu od kněží hrozí?“

„Je,“ zalhala Siri. „Ve skutečnosti o tom věděl dřív než já. On mi řekl, že se s vámi mám domluvit.“

„Opravdu?“ zeptal se Modroprstý a mírně svraštil čelo.

„Ano,“ přitakala Siri. „Budu vám posílat zprávy o tom, co uděláme, aby to pro nás všechno dobře dopadlo. A pro tuto chvíli bych vám byla vděčná, kdybyste mi dovolil dokončit koupel.“

Modroprstý pomalu přikývl a odešel z lázeňské komnaty. Ale Siri se stále nedokázala uklidnit. Nebyla si jistá, jestli tento rozhovor zvládla dobře, nebo ne. Vypadalo to, že něco získala. Teď musí ještě přijít na to, jak to použít.

35

Vivenna se probudila celá rozlámaná, unavená a vyděšená. Pokoušela se osvobodit, ale měla svázané ruce i nohy. Podařilo se jí jen převalit se do pokud možno ještě nepohodlnější pozice.

Nacházela se v temné místnosti, v ústech měla roubík a obličej nepohodlně přimáčknutý k dřevěné podlaze plné třísek. Pořád na sobě měla svou sukni, drahou, z ciziny jako ty, na které si Denth tolik stěžoval. Ruce měla svázané za zády.

Někdo s ní v místnosti byl. Někdo s velkým množstvím Dechů. Vycítila to, aniž by se o to snažila. Zkroutila se a pracně se překulila na záda. Proti hvězdnému nebi spatřila kousek od sebe stát na balkoně něčí siluetu.

Byl to on.

Otočil se k ní. Tvář měl v neosvětleném pokoji nezřetelnou a Vivenna sebou začala škubat, když si představila, co všechno jí ten člověk může provést.

Muž k ní přistoupil, jeho kroky se hlasitě ozývaly na dřevěné podlaze. Klekl si a za vlasy jí zdvihl hlavu. „Pořád se rozmýšlím, jestli vás mám zabít, nebo ne, princezno,“ řekl. „Kdybych byl vámi, snažil bych se o trochu poddajnosti.“

Měl hluboký, silný hlas a přízvuk, který nedokázala určit. Pod jeho stiskem zdřevěněla, roztřásla se a vlasy jí zbělely. Vypadalo to, že si ji prohlíží. V očích se mu odrážely hvězdy. Pustil jí hlavu zpátky na dřevěnou podlahu.

Zasténala přes roubík. Muž rozsvítil lucernu a zavřel dveře na balkon. Sáhl si k pasu a vytáhl velkou loveckou dýku. Vivennou projel strach jako nůž, když k ní muž přistoupil, ale jen jí přeřezal pouta na rukou.

Odhodil dýku, která se hlasitě zabodla do stěny. Natáhl se po něčem, co leželo na posteli. Po svém velkém meči s černým jílcem.

Vivenna se na zemi odsunula o kousek dál a volnýma rukama si povytáhla z úst roubík, aby mohla vykřiknout. Muž mávl směrem k ní mečem v pochvě. Ztuhla.

„Zůstanete zticha,“ nařídil ostře.

Schoulila se do kouta. Co se mi to děje? pomyslela si. Proč už dávno neuprchla zpátky do Idrisu? Když Denth pobil ty lotry v restauraci, tehdy už věděla, že ti lidé a situace představují opravdové nebezpečí.

Byla blázen, když si myslela, že ona v tomhle městě může něco udělat. V tomhle příšerném, ohromujícím, děsivém městě. Nic tu neznamená. Stěží se může rovnat i jen sedlákům z venkova. Proč byla tak odhodlaná plést se do politiky a intrik zdejších lidí?

Ten muž, Vasher, k ní přistoupil. Rozepnul přezku na svém černočerném meči a Vivenna pocítila, jak se v ní vzmáhá nevolnost. Od ostří se začal linout tenký, vlnitý proužek černého dýmu.

Vasher přišel ještě blíž. Zezadu ho osvětlovala lucerna. Konec meče v pochvě vláčel za sebou po zemi. Pak upustil zbraň na podlahu před Vivennu.

„Zvedněte ho,“ řekl.

Mírně se uvolnila, vzhlédla, ale zůstala nehybně schoulená v koutě. Ucítila na tvářích slzy.

„Zvedněte ten meč, princezno.“

Neměla se zbraněmi žádné zkušenosti, ale třeba… Sáhla po meči, ale její nevolnost zesílila. Zaúpěla a její ruka sebou škubla, když ji přiblížila k podivné černé čepeli.

Ucukla.

„Zvedněte ten meč!“ zařval Vasher.

Poslechla s přidušeným zoufalým výkřikem. Popadla zbraň a současně se jí hrozná nevolnost rozšířila jako vlna podél paže až do žaludku. Zoufale si vytrhla roubík.

Nazdar, ozval se hlas v její hlavě. Chtěla bys dneska někoho zabít?

Pustila hrozivou zbraň z ruky a padla na kolena. Začala zvracet na podlahu. V žaludku nic neměla, ale nedokázala si pomoci. Když skončila, opět se odplazila a schoulila se u zdi. Z úst jí kapala žluč a bylo jí příliš špatně na to, aby zavolala o pomoc nebo si aspoň otřela pusu.

Zase plakala. To však bylo to nejmenší pokoření. Uslzenýma očima pozorovala Vashera, který beze slova vstal. Pak jakoby překvapeně broukl a zvedl meč. Zaklapl přezku na pochvě, čímž zbraň uzamkl uvnitř, a pak hodil ručník na její zvratky.

„Jsme v jedné z chudinských čtvrtí,“ řekl. „Můžete křičet, jestli chcete, ale nikoho to nebude zajímat. Až na mě, a mě to rozzlobí.“ Pohlédl na ni. „Varuji vás, neproslavil jsem se tím, že bych uměl ovládat své nálady.“

Vivenna se zachvěla, stále jí bylo trochu špatně. Tenhle muž měl ještě více Dechu než ona. Ale tehdy, když přišel, aby ji unesl, necítila, že by s ní v pokoji ještě někdo byl. Jak to dokázal utajit?

A co to vlastně bylo za hlas v její hlavě?!

Měla dojem, že se nechává zbytečně rozptylovat hloupostmi. Ale díky nim nemusela myslet na to, co jí ten muž hodlá udělat. Co ?

Opět se k ní vracel. Se zachmuřeným výrazem sebral roubík. Vivenna se konečně vzmohla na výkřik a pokusila se odtáhnout, ale Vasher zaklel, stoupl si jí na záda a přinutil ji lehnout si zpátky na podlahu. Znovu jí svázal ruce a vnutil roubík. Přidušeně vykřikla, když jí trhl hlavou nazpět. Vstal, přehodil si ji přes rameno a vynesl ji z pokoje ven.

„Barvami prokletá čtvrť,“ zamumlal. „Lidi jsou tu tak chudí, že si ani nemůžou dovolit sklep.“ Strčil Vivennu do jiné, mnohem menší místnosti a přivázal jí ruce ke klice. Ustoupil a prohlédl si ji ? zřejmě nebyl spokojen. Pak si vedle ní klekl a svůj neoholený obličej přiblížil k jejímu, až ucítila jeho dech. „Mám práci,“ řekl. „Práci, kterou musím udělat kvůli vám. Vy mi ale neutečete. Pokud ano, najdu vás a zabiju. Rozumíte?“

Slabě přikývla.

Ještě zahlédla, jak si z druhé místnosti bere meč, a pak rychle seběhl ze schodů. Dole práskly dveře a cvakl zámek. Zůstala sama a bezmocná.

*

Asi o hodinu později se Vivenna už vyplakala tak, že další slzy neměla. Napůl seděla a napůl ležela s rukama nešikovně svázanýma za zády. V koutku duše doufala, že ostatní ji budou hledat. Denth, Tonk Fah, Fešanda. Jsou to odborníci. Ti by ji mohli zachránit.

Žádná záchrana se nekonala. Přestože byla jako omámená, ospalá a bylo jí špatně, něco si uvědomila. Tenhle člověk ? Vasher ? je někdo, koho se bojí i Denth. Před několika měsíci Vasher zabil jednoho z jejich přátel. Musí být přinejmenším stejně schopný jako oni.

Jak se sem všichni dostali? pomyslela si. Zápěstí měla rozedřená do krve. Vypadá to jako neskutečná náhoda. Možná Vasher sledoval Dentha do města a tahle akce je výsledkem nějaké jejich pokřivené rivality.

Oni mě najdou a zachrání.

Ale věděla, že nezachrání, ne, jestli je Vasher tak nebezpečný, jak říkali. Vasher se bude umět před Denthem ukrýt. Jestli má uniknout, bude to muset udělat sama. Ta představa ji děsila. Ale kupodivu si teď vzpomněla na to, co jí říkali učitelé.

Je několik věcí, které musíš udělat, když tě unesou, učili ji. Věci, které by každá princezna měla znát. Během doby, kterou strávila v T’Teliru, nabyla dojmu, že její výuka byla k ničemu. Teď s překvapením zjistila, že si pamatuje lekce, které se přímo týkají její situace.

Pokud tě unesou, říkal učitel, nejlepší okamžik k útěku je na začátku, když máš ještě dost sil. Budou tě mučit hlady a bít tě, takže brzy budeš příliš slabá na to, abys uprchla. Nečekej na záchranu, i když přátelé se ti jistě budou snažit pomoci. Nikdy neočekávej, že za tebe zaplatí výkupné. Většina únosů končí smrtí.

Nejlepší věc, kterou můžeš pro svou zemi udělat, je pokus o útěk. Když se ti to nepodaří, tak tě možná únosci zabijí. To je ale pořád lepší než to, co bys od nich jinak musela vytrpět. A navíc, když zemřeš, únosci už nebudou mít rukojmí.

Byla to drsná lekce, ale nijak výjimečná ? mnoho jejích instrukcí bylo takových. Je lepší umřít, než být držená v zajetí a použitá proti Idrisu. Právě tak ji varovali, že Hallandreňané ji mohou zkusit použít proti Idrisu, až se stane královnou. Řekli jí, že v takovém případě může být její otec nucen poslat někoho, aby ji zabil.

S tímhle problémem už si starosti dělat nemusela. Ta část o únosu se však zdála užitečná. Děsilo ji to, toužila se přikrčit v koutě a prostě čekat a doufat, že Vasher najde nějaký důvod, aby ji propustil. Ale čím déle o tom přemýšlela, tím víc si uvědomovala, že musí být silná.

Byl k ní velice tvrdý, až přehnaně. Chtěl ji vyděsit tak, aby na útěk ani nepomyslela. Nadával, že tu nenašel sklep, kde by ji snadno držel v úkrytu. Až se vrátí, pravděpodobně ji přemístí někam, kde bude bezpečněji. Učitelé měli pravdu. Jedinou šanci na útěk má právě teď.

Ruce měla pevně svázané. Už se několikrát pokusila uvolnit si je, ale Vasher uměl vázat uzly. Zahýbala rukama znovu, odřela si je ještě víc a sykla bolestí. Po zápěstí jí stekla krev, ale ani kůže kluzká krví nestačila na to, aby si ruce uvolnila. Znovu se rozplakala, ne však strachem, ale bolestí a zklamáním.

Nedokáže se z pout vyvléknout. Ale… nemohla by přimět provaz, aby se rozvázal sám?

Proč jsem už dávno nenechala Dentha, aby mě naučil zacházet s Dechem?

Teď se jí zdála její tvrdohlavá upjatost ještě hloupější. Samozřejmě by bylo lepší použít Dech, než nechat Vashera, aby ji zabil ? nebo udělal ještě něco horšího. Pomyslela si, že už chápe Lemexe a jeho touhu nashromáždit dost biochromy, aby si prodloužil život. Pokusila se přes roubík vyslovit pár Příkazů.

Bylo to k ničemu. I ona věděla, že Příkazy se musí vyslovit zřetelně. Začala hýbat bradou a posunovat roubík sem a tam jazykem. Nevypadal tak těsně utažený jako pouta na jejích rukou, a navíc byl mokrý od jejích slz a slin. Zkoušela to dál, pohybovala rty i zuby. Nakonec ji téměř překvapilo, jak snadno jí uvolněný roubík spadl pod bradu.

Olízla si rty a zahýbala bolavou čelistí. Co dál? pomyslela si. Její obavy vzrůstaly. Teď se skutečně potřebuje osvobodit. Kdyby se Vasher vrátil a uviděl, že se jí podařilo zbavit se roubíku, už by jí nikdy podobnou příležitost nedal. Mohl by ji navíc potrestat za to, že ho neposlechla.

„Provazy,“ poručila, „rozvažte se.“

Nic se nestalo.

Zaťala zuby a pokusila se vzpomenout si na Příkazy, o nichž se zmínil Denth. Drž a Chraň mě. Pro danou situaci jí nepřipadaly zase tak vhodné. Určitě nechtěla, aby jí provazy držely zápěstí ještě pevněji. Ale Denth říkal ještě něco jiného. Něco o tom, že si musí představit to, co chce. Zkusila to a představila si, jak se provazy samy rozvazují.

„Rozvažte se,“ vyslovila zřetelně.

Zase se nic nestalo.

Vivenna zklamaně zaklonila hlavu. Probouzení jí připadalo jako velmi neurčité umění, a to bylo divné, když pomyslela na všechna ta pravidla a omezení, která se k němu vázala. Nebo se jí možná jen zdálo neurčité, protože bylo tak složité.

Zavřela oči. Musím to dokázat, řekla si. Musím na to přijít. Jestli to nedokážu, zabije mě.

Otevřela oči a soustředila se na svá pouta. Opět si představila, jak se rozvazují, ale měla pocit, že to není správně. Byla jako dítě, které sedí a zírá na zelený list a pokouší se ho zvednout jen tím, že se na něj soustředí.

Takhle její nově získané smysly nefungují. Jsou její součástí. Takže se místo soustředění uvolnila a nechala pracovat své podvědomí. Trochu jako když mění barvu svých vlasů.

„Rozvaž,“ Přikázala.

Dech z ní vytryskl. Vypadal jako bubliny pod vodou. Vydechla kus sebe samé, ale cítila, jak vniká do něčeho jiného. To něco se stalo její součástí ? jako končetina, kterou trochu dokázala ovládat. Byl to spíš pocit provazu, než schopnost jím pohybovat. Když z ní Dech vyšel, pocítila, jak svět kolem vybledl, barvy byly najednou méně jasné, bylo těžší slyšet vítr a ruch města se zdál vzdálenější. Provazy kolem jejích zápěstí sebou škubly a spálily jí kůži.

Pak se rozvázaly a spadly na zem. Měla volné ruce a celá bez sebe seděla a zírala na svá zápěstí.

Austre, bože barev, pomyslela si. Dokázala jsem to. Nebyla si jistá, jestli na sebe má být hrdá, nebo se stydět.

V každém případě věděla, že se musí dát na útěk. Rozvázala si pouta na nohou, pak pracně vstala a všimla si, že kruhovitá část dřevěných dveří kolem místa, kde měla přivázané ruce, je úplně bezbarvá. Zastavila se jen na okamžik, pak popadla provaz a seběhla ze schodů. Vyhlédla ze dveří na ulici, ale byla tma a moc toho neviděla.

Zhluboka se nadechla a rozběhla se po ulici.

*

Nějakou dobu bezcílně kráčela ve snaze co nejvíce se vzdálit od Vasherova doupěte. Věděla, že by si nejspíš měla najít nějaký úkryt, ale bála se. Ve svých pěkných šatech byla nápadná a každý kolemjdoucí by si ji zapamatoval. Její jediná skutečná naděje byla, že se dostane ven ze slumů do vnitřního města, odkud najde cestu zpátky k Denthovi a k ostatním.

Provaz měla smotaný v kapse šatů, kterou zakrýval záhyb na boku. Už si tak zvykla na to, že má určitý počet Dechů, že i ten zlomek, který teď byl uložený v provazu, jí chyběl. Nebylo to správné. Probouzeči si uměli vzít svůj Dech zpátky z předmětů, kam ho vložili. To věděla. Jenže neznala Příkazy, kterými se to dělá. Proto si vzala provaz s sebou a doufala, že Denth jí pomůže dostat Dech zpátky.

Šla rychle se sklopenou hlavou a rozhlížela se, jestli neuvidí nějaký odhozený plášť nebo kus látky, který by kolem sebe mohla ovinout, aby zakryla své šaty. Naštěstí se zdálo, že hodina je příliš pozdní i pro většinu zločinců. Občas zahlédla po stranách ulice postavy v temných stínech, a když je míjela, srdce jí prudce tlouklo.

Kdyby už tak vyšlo slunce, přála si. Nebe se začínalo trochu rozjasňovat příslibem svítání, ale stále byla příliš tma na to, aby si mohla být jistá, kterým směrem jde. Uličky v chudinské čtvrti se kroutily a občas měla dojem, že chodí pořád dokola. Kolem ní se tyčily vysoké budovy a zakrývaly oblohu. Zdálo se, že tohle kdysi byla mnohem bohatší čtvrť, potemnělé fasády budov byly zdobené rytinami a vybledlými barvami. Na náměstí po její levici stála stará, rozbitá socha muže na koni, možná část fontány nebo ?

Vivenna se zastavila. Rozbitá socha jezdce. Proč jí připadala povědomá?

Denthovy pokyny, vzpomněla si. Když vysvětloval Parlinovi, jak se dostat z toho jejich bezpečného domu do restaurace. Ten den před několika týdny se jí zdál už tak vzdálený. Ale na rozhovor se pamatovala. Měla tenkrát strach, že se Parlin ztratí.

Poprvé za mnoho hodin pocítila záchvěv naděje. Pokyny byly jednoduché. Vzpomene si na ně? Váhavě šla dál, spíš instinktivně, a přemýšlela. Po několika minutách si uvědomila, že ulice kolem jí připadají povědomé. Tady ve slumech samozřejmě žádné pouliční lampy nebyly, ale světlo nepravého svítání stačilo.

Otočila se a jistě, Denthův bezpečný dům byl přímo naproti ní mezi dvěma většími budovami. Požehnaný Austre! pomyslela si s úlevou. Rychle přešla ulici a vběhla do domu. Velký pokoj byl prázdný. Kvapně otevřela dveře do sklepa, kde by se mohla schovat.

Hmatala rukama kolem sebe, a přesně jak očekávala, našla u schodů lucernu s křesacím kamínkem a ocelovou destičkou. Zavřela za sebou dveře. Když je přitahovala, zjistila, že jsou pořádně těžké. To ji potěšilo, i když se zevnitř nedaly zamknout. Nechala závoru být a sehnula se, aby zapálila lampu.

Dolů do sklepa vedly ošoupané, rozbité schody. Vivenna se zastavila, vzpomněla si, jak ji Denth před nimi varoval. Opatrně po nich scházela, schody vrzaly a bylo vidět, proč si Denth dělal starosti. Dostala se však dolů bez problémů. Pod schody nakrčila nos, páchlo to tam plísní. Na stěně visela nějaká zvěřina ? někdo tu nedávno byl, a to bylo dobré znamení.

Obešla schodiště. Sklep se rozkládal pod velkým pokojem nahoře. Několik hodin si tu odpočine, a jestli Denth nepřijde, odváží se ven. Potom ?

Trhla sebou a s lucernou v ruce se zastavila. Její nestálé světlo blikavě osvítilo postavu sedící před ní. Měla skloněnou hlavu a obličej ve stínu. Ruce měla svázané za zády a kotníky přivázané k nohám židle.

„Parline?“ zašeptala otřesená Vivenna a přiskočila k němu. Rychle postavila lucernu na zem a zůstala bez hnutí stát. Na podlaze byla krev.

„Parline!“ řekla hlasitěji a násilím mu pozvedla hlavu. Jeho nevidomé oči zíraly před sebe, tvář měl poškrábanou a zkrvavenou. Její smysly ho necítily. Oči měl mrtvé.

Vivenně se roztřásly ruce. V hrůze klopýtala zpět. „Ach, ve jménu barev!“ říkala si bezděky tiše. „Barvy, barvy, barvy…“

Na rameno jí dopadla něčí ruka. Vyjekla a otočila se. Ve tmě za ní stál někdo velký, částečně ho zakrývaly schody.

„Nazdar, princezno,“ pravil Tonk Fah a usmál se.

Vivenna ucouvla a téměř narazila do Parlinova těla. S rukou na srdci zalapala po dechu. Teprve nyní si pořádně všimla mrtvol na zdi.

To nebyla zvěřina. Co v matném světle lucerny považovala za bažanta, teď zasvítilo zeleně. Mrtvý papoušek. Vedle něj viselo rozřezané tělo opice. Poslední mrtvolka patřila velké ještěrce. Bylo očividné, že všechna zvířata byla mučena.

„Ach, Austre,“ zamumlala.

Tonk Fah přišel blíž a hmátl po ní, ale Vivenna se konečně přiměla k pohybu. Uhnula stranou, pryč z jeho dosahu. Oběhla jeho zavalité tělo a prchala ke schodům. Zastavil ji náraz do něčí hrudi.

Zamrkala a vzhlédla.

„Víte, co nejvíc nesnáším na práci žoldnéře, princezno?“ zeptal se Denth tiše a chytil ji za ruku. „Musíte se chovat stereotypně. Každý si myslí, že se vám nedá věřit. A je to tak, nedá.“

„Děláme jen to, za co jsme placení,“ dodal Tonk Fah a stoupl si za ni.

„Není to zrovna moc žádoucí práce,“ řekl Denth a pevně ji sevřel. „Ale plat je dobrý. Doufal jsem, že tohle nebudeme muset udělat. Všechno šlo tak pěkně. Proč jste utekla? Co vás varovalo?“

Opatrně ji od sebe odstrčil, ale stále jí svíral ruku. Ze schodů za ním sešla Fešanda s Trdlem. Schody se pod jejich vahou prohýbaly.

„Celou dobu jste mi lhali,“ zašeptala Vivenna. Slz na svých tvářích si ani nevšimla. Srdce jí bušilo, jak se snažila pochopit svět kolem sebe. „Proč?“

„Únos je těžká práce,“ odpověděl Denth.

„Strašná,“ dodal Tonk Fah.

„Je lepší, když vaše oběť vůbec neví, že je unesená.“

Nikdy mě nespustili z očí. Vždycky byli nablízku. „Lemex…“

„Neudělal, co jsme po něm chtěli,“ řekl Denth. „Pro takového člověka byla smrt jedem až moc dobrá. Měla jste to poznat, princezno. Když měl tolik Dechu…“

Nemohl zemřít na nemoc, uvědomila si. Austre! Byla úplně otupělá. Podívala se na Parlina. Je mrtvý. Parlin je mrtvý. Zabili ho. Je…

„Nedívejte se na něj,“ pravil Denth a jemně jí otočil hlavu od mrtvoly. „To byla nehoda. Poslouchejte mě, princezno. Vy budete v pořádku. My vám neublížíme. Jen mi řekněte, proč jste utekla. Parlin… on tvrdil, že neví, kam jste odešla, i když my jsme věděli, že s vámi mluvil na schodech těsně předtím, než jste zmizela. Opravdu jste odešla, aniž byste mu cokoli řekla? Proč? Co způsobilo, že jste nás začala podezřívat? Kontaktoval vás nějaký posel vašeho otce? Myslel jsem, že jsme našli všechny, kteří sem do města přišli.“

Němě zavrtěla hlavou.

„Tohle je důležité, princezno,“ řekl Denth klidně. „Potřebuji to vědět. S kým jste mluvila? Co jste o mně řekla vůdcům slumů?“ Silně jí stiskl rameno.

„Nechceme vám nic zlomit,“ ujistil ji Tonk Fah. „Vám Idrisanům se kosti lámou moc snadno.“

Co se jí kdysi jevilo jako neškodné škádlení, znělo teď hrůzně a surově. Tonk Fah se tyčil v matném světle lucerny po její pravé ruce, štíhlejší Denth stál před ní. Vybavila si, jak je rychlý, vzpomněla si na scénu z restaurace. Ještě víc věcí jí prolétlo hlavou.

Jak zničili Lemexův dům. Jak neuctivě mluvili o smrti. Žoldnéřské vtípky. Všechno to tajili pod rouškou humoru. Teď, když Denth přinesl další lucernu, uviděla pár velkých pytlů nacpaných pod schody ? z jednoho vyčnívala noha. Na botě byl vyražen znak idriské armády.

Její otec tedy poslal lidi, aby ji zachránili. Jenomže Denth je našel dřív, než oni našli ji. Kolik jich zabil? V tomhle sklepě mrtvoly dlouho nevydrží. Tyhle dvě musely být poslední, jen čekaly, až se jich někde zbaví.

„Proč?“ zeptala se znovu. Byla tak omráčená, že sotva mluvila. „Měla jsem dojem, že jste moji přátelé.“

„To jsme,“ řekl Denth. „Já vás mám rád, princezno.“ Usmál se a byl to skutečný úsměv, ne ten nebezpečný škleb jako u Tonk Faha. „Jestli to pro vás něco znamená, tak toho všeho opravdu lituju. Parlin neměl umřít ? to byla opravdu nehoda. Ale víte, práce je práce. Děláme, za co jsme placeni, to jsem vám vysvětloval několikrát. Jistě si na to vzpomínáte.“

„Nikdy jsem si vážně nemyslela…“ zašeptala.

„Lidi nikdy nemyslí,“ řekl Tonk Fah.

Vivenna zamrkala. Rychle uteč, dokud máš ještě sílu.

Už unikla jednou. Nestačilo to? Nezaslouží si trochu klidu? Rychle!

Zvedla ruku a plácla do zad Tonkova pláště. „Chyť ?“

Ale Denth byl příliš rychlý. Strhl ji zpátky, přikryl jí ústa, a pak ji chytil za druhou ruku a pevně držel. Tonk Fah zůstal překvapeně stát, když Vivenniny šaty ztratily veškerou barvu, zešedly a něco z jejího Dechu prošlo mezi Denthovými prsty do Tonk Fahova pláště. Ale bez Příkazu Dech nic nesvedl. Vyplýtvala ho, jen cítila, jak svět kolem ní opět bledne.

Denth jí uvolnil ústa a plácl Tonk Faha do týlu.

„Hej,“ vyhekl Tonk Fah a podrbal se na hlavě.

„Dávej pozor,“ pokáral ho Denth. Pak se podíval na Vivennu a pevně jí stiskl paži.

Z jejího zraněného zápěstí mu mezi prsty prosakovala krev. Denth se zarazil, zřejmě si jejího zranění předtím v tmavém sklepě nevšiml. Podíval se jí do očí. „Ale k čertu,“ zaklel. „Vy jste od nás neutekla, co?“

„Co?“ nechápal Tonk Fah.

Vivenna byla němá.

„Co se stalo?“ zeptal se Denth. „Byl to on?“

Neodpověděla.

Denth se ušklíbl a zkroutil jí ruku, až vyjekla. „Tak dobře. Vypadá to, že to budu muset udělat. Nejdřív se postaráme o ten váš Dech, a pak si popovídáme ? pěkně, jako přátelé ? o tom, co se s vámi stalo.“

Trdlo postoupil k Denthovi. Jeho šedivé oči, jako vždy prázdné, hleděly vpřed. Ale… neviděla v nich něco? Představovala si to? V poslední době byly její emoce tak vypjaté, že nemohla věřit ani vlastnímu vnímání. Zdálo se jí, že se jí Trdlo dívá do očí.

„Teď,“ poručil Denth a rysy mu ztvrdly. „Opakujte po mně. Můj život tobě. Můj Dech staň se tvým.“

Vivenna vzhlédla. „Sluneční řev,“ zašeptala.

Denth se zamračil. „Co?“

„Napadni Dentha. Sluneční řev.“

„Já ?“ začal Denth a v tom okamžiku ho Trdlo udeřil pěstí do obličeje.

Rána Dentha odhodila stranou, kde narazil do Tonk Faha. Ten zaklel a klopýtl. Vivenna se vyškubla, vyhnula se Trdlu ? málem zakopla o své šaty ? a ramenem narazila do překvapené Fešandy.

Fešanda upadla a Vivenna vyběhla po schodech.

„Tys ji nechala zaslechnout bezpečnostní frázi?“ zařval Denth. Zezdola byl slyšet hluk rvačky, jak zápasil s Trdlem.

Fešanda vyskočila a řítila se za Vivennou. Ale noha jí uvízla v rozbitém schodě. Vivenna doběhla do velkého pokoje a zabouchla za sebou dveře. A hned se otočila a zavřela je na závoru.

To je nadlouho nezadrží, pomyslela si bezmocně. Půjdou po mně. Budou mě honit stejně jako Vasher. Bože barev, co budu dělat?

Vyběhla na ulici. Už doopravdy svítalo a ve městě bylo světlo. Někam zahnula a pak prostě utíkala dál, ale tentokrát se snažila najít co nejmenší, nejšpinavější a nejtemnější zadní uličku.

36

Já tě neopustím, napsal Susebron. Seděl na zemi vedle postele a záda si podpíral polštáři. Slibuju.

„Jak si tím můžeš být jistý?“ zeptala se Siri ze svého místa na posteli. „Třeba až budeš mít dědice, budeš se cítit unavený životem a dáš někomu svůj Dech.“

Tak za prvé, napsal, pořád nevím, jak mám toho dědice získat. Ty mi to odmítáš vysvětlit a na moje otázky neodpovídáš.

„Mně je to trapné!“ vyjela Siri a pocítila, jak jí její krátké vlasy rudnou. Okamžitě je vrátila zpátky do medově nazlátlé.

Za druhé, napsal, já svůj Dech nemohu nikomu dát, jestli dobře chápu biochromu. Myslíš, že mi lhali o tom, jak Dech funguje?

Už se umí krásně vyjadřovat, když píše, pomyslela si Siri a dívala se přitom, jak Susebron vymazává tabulku. Je to hanba, že byl celý život zavřený.

„Já o tom opravdu moc nevím,“ řekla. „My v Idrisu se o biochromu zas tak moc nezajímáme. Mám dojem, že polovina toho, co vím, jsou jen přehnané povídačky. Například doma v Idrisu si lidé myslí, že tady u dvora obětujete lidi na oltář ? to jsem slyšela mnohokrát od nejrůznějších lidí.“

Zamyslel se a pak pokračoval v psaní. Ale stejně se hádáme o něčem, co je prostě absurdní. Já se nezměním. Nehodlám se náhle rozhodnout, že se zabiju, nedělej si starosti.

Vzdychla.

Siri, napsal, padesát let jsem žil bez jakýchkoli informací a znalostí a sotva jsem byl schopný komunikovat. Opravdu si myslíš, že bych se teď zabil? Teď, když jsem se naučil psát? Když jsem našel někoho, s kým si můžu povídat? Když jsem našel tebe?

Usmála se. „Dobře, věřím ti. Ale stejně si myslím, že bychom se tvých kněží měli bát.“

Neodpověděl a odvrátil zrak.

Proč je jim tak zatraceně oddaný? pomyslela si.

Nakonec se na ni zase podíval. Nechala by sis narůst vlasy?

Zvedla obočí. „A jakou chceš barvu?“

Červenou, napsal.

„Vy Hallandreňani a vaše zářivé barvy,“ potřásla hlavou. „Uvědomuješ si, že u nás se červená pokládá za nejkřiklavější barvu?“

Zarazil se. Promiň, napsal. Nechtěl jsem tě urazit. Já ?

Přestal psát, když se sklonila a dotkla se jeho paže. „Ne,“ vysvětlovala. „Podívej, nemínila jsem se hádat. Jen jsem s tebou flirtovala, promiň.“

Flirtovala? napsal. V mé pohádkové knížce tenhle výraz není.

„Já vím,“ řekla Siri. „V té knížce je plno příběhů o dětech, které sežraly stromy, nebo něco podobného.“

Ty příběhy jsou metaforické, mají tě naučit ?

„Ano, to já vím,“ přerušila ho znovu.

Tak co to znamená flirtovat?

„To je ?“ Barvy! Jak jsem se do téhle situace dostala? „To se používá, když dívka předstírá váhavost ? nebo pošetilost ? proto, aby si jí muž všiml.“

Proč by si jí z toho důvodu měl muž všímat?

„No, to je asi takhle.“ Pohlédla na něj a poněkud se předklonila. „Chceš, aby mi narostly vlasy?“

Ano.

„Opravdu to chceš?“

Samozřejmě.

„Tak když na tom trváš,“ řekla, pohodila hlavou a přikázala svým vlasům, aby se zbarvily do temné kaštanově rudé. Ještě v pohybu jí vlasy změnily barvu ze zlaté na červenou, jak když se vylije inkoust do čiré vody. Pak je nechala růst. Ta schopnost byla spíš instinktivní než vědomá ? jako procvičit sval. V poslední době tenhle ‚sval‘ procvičovala často, protože si každý večer nechávala vlasy raději stříhat, než aby trávila čas česáním.

Vlasy se jí rozsypaly kolem obličeje a pořád rostly. Naposledy pohodila hlavou, která teď vahou vlasů o poznání ztěžkla, a na šíji ji zahřály kadeře, které jí teď spadaly kolem ramen až k pasu a volně se vlnily.

Susebron na ni hleděl s vykulenýma očima. Oplatila mu pohled a pak se pokusila zatvářit svůdně. Ale výsledek jí připadal tak nehorázný, že se rozesmála. Padla zpátky na postel a nově narostlé vlasy se kolem ní rozprostřely.

Susebron poklepal na tabulku. Podívala se na něj ? vstal a posadil se na okraj postele tak, aby viděla, co píše.

Jsi velmi zvláštní, napsal.

Usmála se. „Já vím. Ze mě svůdkyně nikdy nebude. Nedovedu přitom zachovat vážnou tvář.“

Svůdkyně, napsal. To slovo znám. Používá se v jednom příběhu, kde zlá královna něčím pokouší mladého prince, ale nevím čím.

Znovu se usmála.

Myslím, že mu asi chtěla nabídnout nějaké jídlo.

„Jo,“ řekla Siri. „To je dobrý výklad, Sebe. Naprosto správně.“

Zaváhal. Ona mu nenabízela jídlo, viď?

Zasmála se.

Susebron se začervenal. Připadám si jako úplný idiot. Je toho tolik, čemu ostatní lidé tak samozřejmě rozumí. Ale já se můžu řídit jen příběhy z pohádkové knížky. Četl jsem je tolikrát, že si pořád připadám jako dítě, kterým jsem byl, když jsem je slyšel poprvé. A jako dítě pak vidím svět.

Začal zuřivě mazat. Siri se posadila a položila mu ruku na rameno.

Je mi jasné, že o některých věcech nic nevím, napsal. Jsou to věci, při kterých je ti trapně, a já musím hádat. Nejsem hloupý, ale tohle mě ničí. S tím tvým flirtováním a sarkasmem ? to obojí zřejmě používáš, když chceš něco úplně jiného ? se bojím, že ti nikdy neporozumím.

Rozčileně hleděl na svou tabulku s hadříkem v jedné ruce a uhlem v druhé. V krbu tiše praskal oheň a vrhal na jeho čistě oholený obličej až příliš zářivé žluté odlesky.

„Promiň,“ řekla a přisunula se k němu blíž. Zavěsila se mu za loket a položila mu hlavu na rameno. Vlastně jí nepřipadal o tolik větší, teď, když si na něj zvykla. V Idrisu také byli muži vysocí přes dva metry a Susebron byl jen o kousek větší. A protože měl tak dokonalé proporce, nevypadal ani trochu nepřirozeně.

Podíval se na ni, když mu opřela hlavu o paži. Siri zavřela oči. „Myslím, že ti to jde líp, než tušíš. Většina lidí u nás doma mi nerozuměla ani z poloviny tak dobře jako ty.“

Začal psát a Siri otevřela oči.

Tomu se dá těžko věřit.

„Je to pravda,“ přikývla. „Pořád mi říkali, abych byla jako někdo jiný.“

Jako kdo?

„Jako moje sestra,“ řekla s povzdechem. „Ta, kterou sis měl vzít. Je přesně taková, jaká má královská dcera být. Ovládá se, mluví tiše, je poslušná a vzdělaná.“

To musí být nuda, napsal s úsměvem.

„Vivenna je báječná,“ namítla Siri. „Vždycky na mě byla moc hodná. Jenom… no, prostě si myslím, že i ona měla dojem, že bych měla být uměřenější.“

Tomu nerozumím, napsal. Ty jsi báječná. Tak plná života a vzrušení. Kněží a sluhové v mém paláci nosí barevné oblečení, ale uvnitř žádné barvy nemají. Jen chodí a vážně plní své povinnosti se sklopenýma očima. Ty jsi uvnitř barevná, tolik, že to překypuje a barvy máš všude kolem sebe.

Usmála se. „To zní jako biochroma.“

Ty jsi pravdivější než biochroma, napsal. Můj Dech věci rozjasňuje, ale není vlastně můj. Já jsem ho dostal. Ty máš svůj vlastní.

Pocítila, jak její vlasy mění barvu z tmavě červené zpátky do zlaté. Tiše, spokojeně vzdychla a ještě víc se k němu přitiskla.

Jak to děláš? napsal.

„Co?“

Jak měníš barvu vlasů?

„Teď to bylo podvědomé,“ vysvětlila. „Vlasy mi zezlátnou, když jsem šťastná nebo spokojená.“

Tak ty jsi šťastná? napsal. Se mnou?

„Jistě.“

Ale když mluvíš o horách, slyším v tvém hlase touhu.

„Stýská se mi po nich,“ připustila. „Ale kdybych odtud odešla, stýskalo by se mi zase po tobě. Někdy nemůžeš mít všechno, co chceš, protože si tvoje touhy protiřečí.“

Na chvilku oba ztichli. Susebron odložil tabulku, váhavě položil Siri ruku kolem ramen a opřel se o čelo postele. Siriny vlasy mírně zrůžověly, když si uvědomila, že oba sedí na posteli a ona se k němu vine jen v košilce.

Ale co, pomyslela si. Koneckonců, jsme manželé.

Jediné, co kazilo tuhle chvíli, bylo občasné zakručení v jejím žaludku. Po několika minutách Susebron sáhl po tabulce.

Máš hlad? napsal.

„Ne,“ odpověděla. „Můj žaludek je anarchista, rád kručí, když je sytý.“

Zarazil se. Sarkasmus?

„Špatný pokus o vtip,“ odvětila. „To je v pořádku ? já přežiju.“

Ty jsi nejedla, než jsi šla za mnou sem do ložnice?

„Jedla,“ řekla. „Ale když si nechám narůst takhle dlouhé vlasy, vyčerpá mě to. Vždycky mám potom hlad.“

Každý večer máš hlad? napsal rychle otázku. A nic jsi neřekla?

Pokrčila rameny.

Nechám ti přinést jídlo.

„Ne, nemůžeme se jim takhle vydat na pospas.“

Vydat na pospas? napsal. Já jsem Boží král ? dostanu jídlo, kdykoli chci. Už jsem si pro ně i dřív poslal v noci. To jim nebude divné. Vstal a přešel ke dveřím.

„Počkej!“ zarazila ho.

Otočil se a podíval se na ni.

„Takhle nemůžeš otevřít dveře, Susebrone,“ řekla a snažila se mluvit tiše, aby ji nikdo náhodou nezaslechl. „Jsi pořád úplně oblečený.“

Podíval se na sebe a zamračil se.

„Musíš vypadat přinejmenším neupraveně,“ vysvětlila a rychle schovala jeho tabulku.

Rozepnul si knoflíky u krku, pak odhodil svůj černý župan a ukázal svůj spodní šat. Jako všechno bílé, co se dostalo do jeho blízkosti, mělo jeho oblečení svatozář duhových barev. Sáhl si na hlavu a trochu si rozcuchal vlasy. S tázavým pohledem se podíval na Siri.

„To bude stačit,“ kývla a přitáhla si pokrývku až ke krku. Zvědavě sledovala, jak Susebron klepe na dveře.

Okamžitě se otevřely. Je příliš důležitý, než aby si sám otvíral, pomyslela si Siri.

Objednal jídlo tak, že si přiložil ruku na žaludek a ukázal dolů chodbou. Sloužící, které Siri za dveřmi sotva viděla, na jeho příkaz odspěchali. Otočil se, když se dveře zavřely, a přišel si k ní sednout zpátky na postel.

O několik minut později do ložnice vstoupili sluhové s jídelním stolem a židlí. Prostřeli na stůl velké množství jídla ? všechno od pečené ryby až po nakládanou zeleninu a horké mušle.

Siri to s úžasem pozorovala. Tohle nemohli připravit tak rychle. Už to měli v kuchyni přichystané pro případ, že by jejich bůh dostal hlad.

Bylo to neuměřené plýtvání, ale také to bylo báječné. Prozrazovalo to životní styl, jaký si lidé doma v Idrisu nedokázali ani představit ? také to, jaká je na světě smutná nerovnováha. Někteří lidé hladověli a jiní byli tak bohatí, že častokrát ani nespatřili jídla, která pro ně ostatní denně připravovali.

Sloužící postavili ke stolu jen jednu židli. Siri se dívala, jak přinášejí talíř za talířem. Nemohli vědět, co Boží král chce, a tak mu zjevně přinesli od každého něco. Zaplnili stůl a zmizeli, když jim Susebron ukázal, že mají odejít.

Siri byla tak vyhladovělá, že všechny ty vůně na ni byly skoro příliš. Napjatě čekala, až se zavřou dveře. Pak odhodila pokrývku a vrhla se ke stolu. Myslela si, že jídla připravovaná pro ni byla přemrštěně nákladná, ale s touhle hostinou se vůbec nedala srovnávat. Susebron jí pokynul, aby si sedla.

„Ty nebudeš jíst?“ zeptala se.

Pokrčil rameny.

Vrátila se k posteli, vzala si jednu přikrývku a rozprostřela ji na podlaze. „Co z toho se ti zamlouvá?“ řekla s pohledem na stůl.

Ukázal na talíř s horkými mušlemi a na několik krajíčků chleba. Společně s miskou, která nevypadala, že by obsahovala ryby, ale možná exotické ovoce v nějaké krémové omáčce, Siri přenesla jeho jídlo na deku. Pak si sedla a začala jíst.

Susebron se opatrně uvelebil na podlaze. I ve spodním prádle dokázal vypadat důstojně. Siri natáhla ruku a podala mu jeho tabulku.

Tohle je strašně divné, napsal.

„Co?“ zeptala se. „Jíst na podlaze?“

Přikývl. Jídlo je pro mě úžasný výkon. Sním něco z toho, co je na talíři, pak to sloužící odnesou, otřou mi obličej a přinesou mi další talíř. Nikdy nic nedojím, i když mi to chutná.

Siri si odfrkla. „Překvapuje mě, že tě nekrmí lžičkou.“

Krmili, když jsem byl mladší, napsal Susebron s ruměncem ve tváři. Nakonec jsem je přesvědčil, že to dokážu sám. Je to těžké, když nemůžeš s nikým mluvit.

„To si dovedu představit,“ řekla Siri mezi dvěma sousty. Dívala se na Susebrona, který si bral malá, úhledná sousta. Trochu se zastyděla za to, jak sama hltá, a pak se rozhodla, že je jí to jedno. Odstrčila misku s ovocem a vzala si ze stolu několik kousků sladkého pečiva.

Susebron pozoroval, jak jeden po druhém polyká. To jsou tinkfany z Pahn Kahlu, napsal. Máš si ukousnout jen malý kousek a zajíst to chlebem, aby sis vyčistila ústa. Je to lahůdka a ?

Umlkl, když Siri vzala do ruky celý tinkfan a nacpala si ho do pusy. Usmála se na něj a pokračovala v jídle.

Po chvilce, kdy se tvářil zcela užasle, začal opět psát na tabulku. Uvědomuješ si, že když se děti v pohádkách přecpávají, obyčejně skončí tak, že je někdo shodí z útesu?

Siri si do pusy k prvnímu koláči vmáčkla ještě druhý a přitom si zamazala prsty i obličej cukrovou polevou. Tváře se jí nadouvaly, jak žvýkala.

Susebron ji chvilku pozoroval, potom se natáhl a jeden celý tinkfan si vzal pro sebe. Prozkoumal ho, a pak si ho s vervou nacpal do pusy.

Siri se tak rozesmála, až se málem začala dusit. „A tak dál kazím Božího krále,“ řekla, jakmile mohla promluvit.

Usmál se. Tohle je opravdu zvláštní, napsal a snědl další kus pečiva. Pak další a ještě jeden.

Siri ho pozorovala se zvednutým obočím. „Člověk by si myslel, že jako Boží král přinejmenším můžeš sníst sladkostí, kolik chceš.“

Já mám mnoho pravidel, která ostatní nemusí dodržovat, napsal s plnou pusou. To je v pohádkách vysvětlené. Od prince nebo krále se žádá víc. Raději bych se narodil jako sedlák.

Siri povytáhla obočí. Měla dojem, že Susebron by byl skutečně překvapený, kdyby musel zakusit věci jako hlad, chudobu nebo prosté nepohodlí. Ale ponechá mu jeho iluze. Neměla právo někoho kárat.

Byla jsi to ty, kdo měl hlad, napsal. Ale většinu toho teď sním já.

„Tak potom ti toho nedávají dost,“ řekla Siri a kousla do krajíce chleba.

Susebron pokrčil rameny a jedl dál. Dívala se na něj a přemýšlela, jestli je pro něj jídlo jiné, když nemá jazyk. Ovlivňuje to jeho chuť? Určitě to vypadalo, že má rád sladké. Ale s myšlenkou na jeho jazyk se vrátila i temnější témata. Takhle to dál nejde, pomyslela si. Nemůžeme pokračovat v našich nočních hrátkách a předstírat přitom, že bez nás se svět otáčet nebude. Nakonec nás to rozdrtí.

„Susebrone,“ pravila, „myslím, že musíme najít způsob, jak odhalit světu, co ti kněží udělali.“

Vzhlédl a začal psát. Co tím myslíš?

„Myslím, že by ses měl pokusit promluvit si s obyčejnými lidmi,“ vysvětlila. „Nebo možná s některými dalšími bohy. Kněží čerpají veškerou svou moc ze spojení s tebou. Když začneš komunikovat pomocí někoho jiného, porazíš je.“

A je to nutné?

„Předstírej se mnou na chvíli, že ano.“

Tak dobře, napsal. Ale jak přesně mám komunikovat s někým jiným? Nemůžu přece vstát a začít křičet.

„Já nevím. Mohl bys třeba rozdávat lístky?“

Usmál se. O tom je jeden příběh v mé knížce. Princezna uvězněná ve věži vyhazuje lístky do vod oceánu a najde je rybí král.

„Pochybuju, že by rybímu králi záleželo na našich nesnázích,“ poznamenala Siri suše.

Takový tvor je jen o něco míň fantastický než možnost, že by někdo moje lístky našel a správně je pochopil. Kdybych je vyhazoval z okna, nikdo by neuvěřil, že je psal Boží král.

Zachmuřil se. Jestli máš pravdu a jestli moji kněží pracují proti mně, nebylo by potom bláznovství důvěřovat sloužícím, které zaměstnávají?

„Možná. Mohli bychom zkusit sluhu z Pahn Kahlu.“

Nikdo z nich mě neobsluhuje, protože jsem Boží král, napsal. A stejně, co z toho, když dostaneme na svou stranu jednoho nebo dva sloužící? Jak by to pomohlo odhalit kněze? Sluhovi z Pahn Kahlu by nikdo nevěřil, kdyby se pokusil napadnout kněze.

Potřásla hlavou. „Třeba bys mohl ztropit scénu, utéct nebo způsobit nějaký rozruch.“

Když nejsem v paláci, neustále mám kolem sebe aspoň stovku lidí. Probouzeče, vojáky, stráže a Neživé bojovníky. Opravdu si myslíš, že bych mohl ztropit nějakou scénu, aniž by mě odvedli pryč dřív, než bych dokázal s někým komunikovat?

„Ne,“ uznala. „Ale musíme něco udělat! Musí existovat nějaká cesta ven z toho všeho!“

Já o žádné nevím. Musíme spolupracovat s kněžími, ne jít proti nim. Možná vědí víc o tom, proč Boží králové umírají. Mohli by nám to říct ? já s nimi dokážu mluvit, když používám řemeslné písmo.

„Ne,“ řekla Siri. „Ještě ne. Nech mě přemýšlet.“

Dobře, napsal a ochutnal další kousek koláče.

„Susebrone…“ zeptala se konečně, „mohl bys… uvažovat o tom, že bys se mnou utekl? Ke mně domů, do Idrisu?“

Zamračil se. Možná, napsal nakonec. Ale připadá mi to jako krajní řešení.

„A kdybych mohla dokázat, že tě kněží chtějí zabít? A kdybych našla cestu ven ? někoho, kdo by nás propašoval z paláce a pryč z města?“

Ten nápad se mu viditelně nelíbil. Jestli je to jediný způsob, napsal, tak s tebou půjdu. Ale nevěřím, že to dospěje tak daleko.

„Doufám, že máš pravdu,“ řekla. Ale jestli ne, pomyslela si, tak uprchneme. Spolehneme se na mou rodinu, ať přijde válka, nebo ne.

37

Ve slumech se i za plného denního světla zdálo, že je noc.

Při svém bezcílném putování musela Vivenna chvílemi překračovat špinavé zbytky pestrobarevných odpadků. Věděla, že by si měla najít úkryt a zůstat v něm, ale nedokázala se na nic pořádně soustředit.

Parlin je mrtvý. Byl jejím druhem od dětství. To ona ho přesvědčila, aby s ní odešel na výpravu, která se teď zdála naprosto hloupá a zbytečná. Zemřel její vinou.

Denth a jeho parta ji zradili. Ne. Nikdy pro ni nepracovali. Když o tom teď přemýšlela, zdálo se jí to jasné. Jak lehce ji našli v té restauraci. Jak ji využili, aby se dostali k Lemexovu Dechu. Jak s ní manipulovali a dovolili jí myslet si, že ona ovládá je. Jen si s ní pohrávali.

Byla zajatkyní a vůbec to nevěděla.

Zrada ji bolela tím víc, že jim začala důvěřovat a dokonce se s nimi spřátelila. Měla si všimnout varovných znamení. Kruté Tonk Fahovy vtipy. Denthovo neustálé vysvětlování, že žoldnéři nejsou nikomu zavázáni. Upozornil ji, že Fešanda bude jednat i proti vlastním bohům. Co proti tomu znamená zrada přítele?

Vlekla se úzkou uličkou podél cihlové zdi. Prsty měla špinavé a černé od sazí. Vlasy jí zbělely do křídova a barva se do nich nevracela.

Útok v chudinské čtvrti ji vystrašil. To, že ji zajal Vasher, bylo děsivé. Ale vidět Parlina přivázaného k židli, se zkrvaveným obličejem a s tvářemi rozřezanými tak, že mu až bylo vidět do úst…

Nikdy na to nezapomene. Něco se v ní zlomilo ? schopnost zajímat se. Byla prostě… otupělá.

Došla na konec uličky a tupě vzhlédla. Před ní stála zeď, dál to nešlo. Mechanicky se otočila, že půjde zpátky.

„Hej, vy,“ ozvalo se za ní.

Vivenna se ohlédla, rychlost její reakce ji samotnou překvapila. Mysl měla stále otřesenou, ale živočišná část jejího mozku ještě fungovala. Obranný instinkt.

Stála v úzké uličce, stejné jako všechny, jimiž celý den procházela. Držela se ve slumech, protože si uvědomovala, že Denth od ní bude spíš čekat, že se pokusí dostat do středu města. Znal centrum lépe než ona. Její zmatené mysli připadalo jako lepší nápad zůstat v nepřehledných, tichých slumech.

Na nízké hromadě krabic za ní seděl muž a houpal nohama. Byl malý, tmavovlasý a měl na sobě typické oblečení chudáků ? směs různě obnošených kusů vybledlého šatstva.

„Děláte tu docela rozruch,“ řekl.

Zůstala beze slova stát.

„Ženská s bílými vlasy, která se tu potuluje v potrhaných, ale drahých šatech. Kdyby se všichni tak nebáli po té včerejší razii, už by se o vás dávno postarali.“

Muž jí připadal lehce povědomý. „Vy jste Idrisan,“ zašeptala. „Byl jste tam, v tom zástupu, když jsem se sešla s vašimi vůdci.“

Pokrčil rameny.

„To znamená, že víte, kdo jsem,“ řekla.

„Já nic nevím,“ ohradil se. „Zvlášť nic takového, co by mě mohlo přivést do potíží.“

„Prosím,“ požádala. „Musíte mi pomoct.“ Přistoupila k němu blíž.

Seskočil z hromady a v ruce se mu zableskl nůž. „Pomoct vám?“ opáčil. „Viděl jsem, jak jste se tvářila, když jste přišla na tu schůzku. Díváte se na nás svrchu, přesně jako Hallandreňani.“

Ucouvla.

„Hodně lidí vás zahlídlo, jak se tu touláte jako zjevení,“ řekl. „Ale nikdo zřejmě přesně neví, kde vás hledat. V některých částech města se vás docela usilovně snaží najít.“

Denth, pomyslela si. Je to zázrak, že jsem zůstala na svobodě tak dlouho. Musím něco udělat, najít si úkryt.

„Počítám, že nakonec vás někdo objeví,“ pokračoval muž. „Takže já budu jednat první.“

„Prosím,“ zašeptala.

Pozvedl nůž. „Já vás neudám. Aspoň to si zasloužíte. Kromě toho, nechci na sebe upozorňovat. Ale ty šaty. Ty se dají dobře prodat, i když jsou tak poničené. Taková látka uživí mou rodinu celé týdny.“

Zaváhala.

„Vykřikněte, a já vás podřežu,“ řekl tiše. „To není hrozba, to bych musel udělat. Ty šaty, princezno. Bude vám stejně líp bez nich. Takhle si vás hned každý všimne.“

Uvažovala o tom, že použije svůj Dech, ale co když to nebude fungovat? Nemohla se soustředit a měla pocit, že nedokáže správně použít Příkazy. Nemohla se rozhodnout, ale nůž ji nakonec přesvědčil. S pohledem upřeným přímo před sebe, jako kdyby byla někým jiným, vztáhla ruku a začala si rozepínat knoflíky. „Neupusťte je na zem,“ pravil muž. „Už tak jsou dost ucourané.“

Svlékla si šaty a zachvěla se, protože zůstala jen v košili a podvlékačkách. Muž si vzal šaty a prohledal jejich kapsy. Zahodil provaz, který tam našel, a zamračil se. „Peníze?“

Tupě zavrtěla hlavou.

„Ty kalhoty. Jsou hedvábné, co?“

Košile jí sahala do půli stehen. Sklonila se, stáhla si podvlékačky a podala mu je. Jak si je od ní muž bral, Vivenna v jeho očích zahlédla záblesk chamtivosti ? nebo možná něčeho jiného.

„Košili,“ poručil a mávl nožem.

„Ne,“ pronesla tiše.

Postoupil o krok kupředu.

Něco v ní prasklo.

„Ne!“ vřískla. „Ne, ne, NE! Vezměte si své město, své barvy a šaty a jděte! Nechte mě být!“ S pláčem padla na kolena, popadla hrst odpadků a bláta a zamazala svou košili. „Tak!“ vykřikla. „Chtěl jste ji, tak si ji vezměte! Zkuste ji teď prodat!“

Přes své hrozby muž zaváhal a košili nechal být. Rozhlédl se, přitiskl si k hrudi cennou látku jejích šatů a utekl.

Vivenna zůstala klečet. Kde má vzít víc slz? Bez ohledu na špínu a bláto se přitiskla k zemi a plakala.

*

Někdy během té doby, kdy se choulila na špinavé zemi, začalo zlehka pršet. Byl to jeden z těch mlžných, měkkých hallandrenských deštíků. Kapky deště ji hladily po tvářích a stékaly po zdech uličky v potůčcích kolem ní.

Byla hladová a vyčerpaná, ale s deštěm se jí vrátilo trochu jasného myšlení.

Musí se pohnout. Zloděj měl pravdu, ty šaty jí byly jen na překážku. V košilce si připadala nahá, zvlášť teď, když byla mokrá, ale ve slumech viděla ženy, které toho na sobě o moc víc neměly. Musí se prostě stát jen další špinavou a zablácenou tulačkou.

Přelezla přes hromadu odpadků a všimla si, že z ní čouhá kus látky. Vytáhla zablácený, páchnoucí šál. Nebo to možná byl kus ubrusu. Ať tak či tak, obtočila si ho kolem ramen a těsně utáhla na prsou, aby si zachovala aspoň zdání cudnosti. Pokusila se vrátit svým vlasům černou barvu, ale odmítly.

Sedla si ? byla příliš apatická, než aby se vztekala. Místo toho si prostě vetřela do vlasů bláto a špínu, a z bílé se stala špinavě hnědá.

Jsou pořád moc dlouhé, pomyslela si. S tím musím něco udělat. Je to nápadné. Žádná žebračka by si nenechávala tak dlouhé vlasy ? je příliš obtížné o ně pečovat.

Zamířila ven z uličky, ale zarazila se. Šál nabyl jasnějších barev, teď když ho měla na sobě. Dech. Každý, kdo má První úroveň, to okamžitě pozná. Nemůžu se schovávat ve slumech mezi chudinou!

Stále ještě cítila ztrátu Dechu, který poslala do provazu, a chyběla jí i další, větší část, kterou vyplýtvala na Tonkův plášť. Ale pořád jí hodně Dechu zbývalo. Skrčila se u zdi a opět téměř ztratila rozvahu, když pomyslela na svou situaci.

A pak si něco uvědomila.

Tonk Fah se ke mně v tom sklepě přikradl a já jsem jeho Dech necítila. Stejně jako jsem nevycítila Vashera, když mě překvapil v mém pokoji.

Odpověď byla směšně snadná. Nemohla vycítit Dech v provazu, který do něj vložila. Sebrala ho a ovázala si ho kolem kotníku. Pak vzala šál a rozprostřela ho před sebou. Byla to taková ubohá věc, na krajích roztřepená. Původní červená barva sotva prosvítala špínou.

„Můj život tobě,“ řekla, vyslovujíc slova, která z ní chtěl dostat Denth. „Můj Dech staň se tvým.“ Byla to stejná slova, která pronesl Lemex, když jí dával svůj Dech.

Zafungovalo to. Dech opustil její tělo, všechen, a přemístil se do šálu. Nepoužila Příkaz ? šál nebude moci nic dělat ? ale aspoň mohla doufat, že její Dech v něm bude v bezpečí. Nebude kolem sebe vytvářet auru.

Vůbec nic. Z té ztráty málem upadla na zem. Dřív dokázala vnímat život města kolem sebe, ale teď všechno ztichlo. Jako by je někdo umlčel. Celé město zmrtvělo.

Nebo zmrtvěla ona, Vivenna. Stal se z ní Tupec. Pomalu vstala, otřásla se v mrholícím dešti a vytřela si vodu z očí. Pak si přitáhla špinavý a nekonečně cenný šál k tělu a odšourala se pryč.

38

Hymnus seděl na kraji své postele, čelo zbrocené potem. Díval se na podlahu před sebou a těžce dýchal.

Llarimar pohlédl na nižšího písaře, a ten odložil pero. V rozích ložnice se tlačili sluhové. Na jeho žádost ho probudili nezvykle brzy.

„Vaše Milosti?“ otázal se Llarimar.

To nic není, pomyslel si Hymnus. Zdá se mi o válce, protože na ni myslím. Ne proto, že by to bylo proroctví. Ne proto, že bych byl bůh.

Bylo to tak skutečné. Ve snu se octl v bitvě a beze zbraně. Kolem něj umírali vojáci, jeden přítel za druhým. Všechny znal, všichni mu byli blízcí.

Válka proti Idrisu by taková nebyla, uvědomil si. Tu by vybojovali naši Neživí.

Nechtěl si přiznat, že jeho přátelé ve snu nebyli oblečeni v jasných barvách. Nedíval se očima hallandrenského vojáka, ale očima Idrisana. Možná proto to byla taková jatka.

Idrisané jsou pro nás hrozbou. Jsou to rebelové, kteří se od nás odtrhli a uvnitř hallandrenských hranic si udržují druhý trůn. Musíme je potlačit.

Zaslouží si to.

„Co jste viděl, Vaše Milosti?“ zeptal se Llarimar znovu.

Hymnus zavřel oči. Pamatoval si ještě další obrazy. Ty, které se pořád opakovaly. Zářivě rudý panter. Bouře. Obličej mladé ženy, zahalený tmou. Za živa sežraný.

„Viděl jsem Auroru,“ řekl, ale to byla jen poslední část jeho snu. „Měla rudou, zardělou tvář. Viděl jsem tebe, a ty jsi spal. A viděl jsem Božího krále.“

„Božího krále?“ zeptal se Llarimar vzrušeně.

Hymnus přikývl. „Plakal.“

Písař všechno zapsal. Llarimar Hymna pro jednou ani nepobízel, aby pokračoval. Hymnus vstal a pokusil se vyhnat vzpomínky na sen z hlavy. Ale nemohl si nevšimnout, jak slabý se cítí. Byl jeho hodovní den a brzy si bude muset nechat darovat Dech, aby nezemřel.

„Budu potřebovat nějaké urny,“ pravil. „Dva tucty, jednu pro každého z bohů a pomalovanou jeho barvami.“

Llarimar vydal příkaz, aniž by se na něco ptal.

„Taky budu potřebovat pár oblázků,“ dodal Hymnus, když ho sloužící oblékali. „Hodně.“

Llarimar kývl. Jakmile byl Hymnus oblečený, otočil se a vyšel z místnosti. Aby se zase jednou nechal nakrmit duší dítěte.

*

Hymnus hodil oblázek do urny před sebou. Lehce to zazvonilo.

„To bylo dobré, Vaše Milosti,“ složil mu poklonu Llarimar, který stál vedle jeho židle.

„Na tom nic není,“ řekl Hymnus a hodil další oblázek. Ten nedoletěl až k nádobě ? přiběhl sluha, sebral ho ze země a uložil do příslušné urny.

„Vypadá to, že mám vrozený talent,“ poznamenal Hymnus. „Pokaždé se strefím.“ Teď, když dostal čerstvý Dech, se cítil daleko líp.

„Jistě, Vaše Milosti,“ přitakal Llarimar. „Myslím, že přichází Její Milost Aurora.“

„To je dobře,“ řekl Hymnus a hodil další oblázek. Tentokrát zasáhl cíl. Urny samozřejmě stály jen pár metrů před ním. „Můžu se před ní vytahovat, jak dobře umím házet.“

Seděl na trávě na nádvoří. Vál chladný vánek a jeho pavilon stál hned vedle brány do dvora. Viděl před sebou hradbu, která mu bránila, aby měl pořádný výhled na město. Výhled na hradbu byl poněkud depresivní.

Když už nás tady musí zamykat, pomyslel si, mohli by nám aspoň prokázat laskavost a poskytnout nám slušnou vyhlídku.

„Co to ve jménu Duhových barev děláš?“

Hymnus se nemusel dívat, aby pochopil, že vedle něho stojí Aurora s rukama v bok. Hodil další oblázek.

„Víš,“ pravil, „vždycky mi to připadalo divné. Když se takhle zaklínáme, pokaždé mluvíme o barvách. Proč nepoužíváme svá jména? Když jsme prý bohové?“

„Většina bohů vidí nerada, když se jejich jméno bere nadarmo.“

„Tak potom jsou na můj vkus moc nafoukaní,“ řekl Hymnus a hodil oblázek. Nestrefil se a sluha ho uklidil. „Já osobně bych to pokládal za velmi lichotivé, kdyby se klelo mým jménem. Hymne Statečný! Pro Hymna Smělého! Ale to by se asi špatně vyslovovalo. Možná bychom to mohli prostě zkrátit na Hymne!“

„Já ti přísahám, že jsi den ode dne divnější,“ zavrtěla hlavou Aurora.

„Vlastně nepřísaháš,“ opravil ji. „Vždyť ses u toho ani ničím nezaklela. Pokud tedy nenavrhuješ, abychom k zaklínání používali prostě osobní zájmena. Takže například to, co jsi prve chtěla říct, by správně znělo: Co to ve jménu sebe sama děláš?“

Polohlasně na něj zavrčela.

Podíval se na ni. „To si zatím opravdu nezasloužím. Sotva jsem začal. Musí ti vadit ještě něco jiného.“

„Pramáti,“ řekla.

„Pořád ti nechce dát ty Příkazy?“

„Teď už se mnou úplně odmítá mluvit.“

Hymnus hodil do jedné urny oblázek. „Ach, kdyby jen znala ten osvěžující pocit frustrace, o který přichází tím, že se s tebou odmítá znát.“

„Já přece tak rozčilující nejsem!“ namítla Aurora. „Vlastně jsem byla neuvěřitelně milá.“

„Tak potom předpokládám, že právě to je ten problém,“ odtušil Hymnus. „Jsme bohové, drahá, a naše nesmrtelná existence nás brzy unaví. Proto se snažíme dosáhnout v emocích extrémů ? dobrých nebo špatných, na tom nezáleží. Svým způsobem je to absolutní hodnota emoce, která je důležitá, spíš než její pozitivní nebo negativní povaha.“

Aurora zmlkla a Hymnus také přestal mluvit.

„Hymne,“ řekla, „co to ve jménu tebe sama mělo znamenat?“

„To přesně nevím. Prostě to ze mě vylétlo. Ale dokážu si to představit v hlavě. Pomocí čísel.“

„Je ti dobře?“ zeptala se hlasem, který prozrazoval skutečnou starost.

Myslí mu prolétly obrazy války. Jeho nejlepší přítel, muž, kterého neznal, umíral s mečem zaraženým do břicha. „Nejsem si jistý,“ odpověděl. „Poslední dobou se mi dějí divné věci.“

Aurora chvíli seděla beze slova. „Nechceš jít se mnou do mého paláce a trochu si zadovádět? Já se po tom vždycky cítím líp.“

S úsměvem hodil oblázek. „Ty jsi nenapravitelná, má milá.“

„Jsem bohyně chtíče, pro Hymna,“ řekla uličnicky. „Musím hrát svou úlohu.“

„Když jsem tě viděl naposled,“ namítl, „tak jsi byla bohyně upřímnosti.“

„Upřímnosti a upřímných emocí, můj milý,“ opáčila sladce. „A věř mi, že chtíč je jedna z těch nejupřímnějších. A co to tedy děláš s těmi oblázky?“

„Počítám,“ odpověděl.

„Počítáš své pošetilosti?“

„To taky,“ připustil Hymnus a hodil další oblázek, „a pak ještě počítám kněze, kteří prošli branou v barvách jednotlivých bohů a bohyň.“

Aurora se zachmuřila. Bylo poledne a branou neustále proudilo sem a tam množství sloužících a umělců. Ale jen zřídka se ukázal kněz nebo kněžka, protože ti museli přijít časně, aby byli od rána po ruce svým bohům.

„Pokaždé, když vstoupí kněz nějakého boha,“ vysvětloval Hymnus, „hodím kamínek do urny, která toho boha představuje.“

Aurora se dívala, jak hází další oblázek ? vedle. Sluha podle pokynů oblázek sebral a dal ho do správné urny, fialové a stříbrné. Kolem nich po trávníku spěchala kněžka Dárce naděje k paláci svého boha.

„Úplně jsi mě popletl,“ vzdala to konečně Aurora.

„Je to snadné,“ řekl Hymnus. „Když vidíš někoho ve fialové, hodíš kamínek do urny stejné barvy.“

„To ano, můj milý, ale proč?“

„Abych věděl, kolik kněží jednotlivých bohů vstoupí do dvora, samozřejmě,“ vysvětlil Hymnus. „Teď už se jich objevuje málo. Zvěde, mohl bys je, prosím, spočítat?“

Llarimar se uklonil, svolal několik sluhů a písařů a nařídil jim, aby urny vysypali a spočítali jejich obsah.

„Můj drahý,“ řekla Aurora, „opravdu se omlouvám, jestli jsem tě poslední dobou zanedbávala. Pramáti mi dávala zabrat. Jestli můj nedostatek pozornosti k tobě způsobil, že ti přeskočilo…“

„Ani dost málo mi nepřeskočilo, děkuji za optání,“ přerušil ji Hymnus. Sedl si a pozoroval sluhy počítající oblázky.

„Tak potom se musíš strašně nudit,“ pokračovala Aurora. „Možná bychom přišli na něco, co by tě zabavilo.“

„Já se bavím,“ usmál se, ještě než mu sdělili výsledek sčítání. Ukázalo se, že Hvězda slitování má jednu z nejmenších hromádek.

„Hymne?“ ozvala se Aurora. Téměř už přestala znít lehkovážně.

„Nařídil jsem, aby moji kněží dnes přišli brzy,“ řekl Hymnus a pohlédl na ni. „A aby mi tady před branou zřídili pavilon, ještě než vyjde slunce. Už počítáme kněze skoro šest hodin.“

Llarimar přistoupil a podal Hymnovi seznam bohů a počet kněží, kteří v jejich barvách vstoupili. Hymnus si seznam pečlivě prohlédl a přikývl.

„Některým bohům se hlásilo do služby přes sto kněží, ale některým naproti tomu sotva tucet. Hvězda slitování je jedna z nich.“

„No a co?“ zeptala se Aurora.

„Takže,“ uzavřel Hymnus, „teď pošlu své sluhy, aby pozorovali a počítali kněze u paláce Hvězdy slitování, aby zjistili, kolik jich tam doopravdy je. Hvězda slitování přece nemá o nic méně kněží než my ostatní. Jenomže přicházejí ke dvoru jinudy.“

Aurora se na něj bezvýrazně podívala, ale pak zvedla hlavu. „Podzemní chodby?“

Hymnus přikývl.

Aurora se opřela a vzdychla. „No, aspoň nejsi šílený nebo znuděný. Jsi jenom posedlý.“

„Něco se v těch chodbách děje, Auroro. A týká se to toho zabitého sluhy.“

„Hymne, máme mnohem důležitější problémy!“ Aurora zavrtěla hlavou a položila si ruku na čelo, jako by ji rozbolela hlava. „Nemůžu uvěřit, že se tím pořád zabýváš. Vážně! Tohle království co nevidět vstoupí do války ? poprvé v životě bude tvoje postavení skutečně důležité ? a ty si děláš starosti s tím, kolik kněží vejde do dvora?“

Hymnus hned neodpověděl. „Počkej,“ prohlásil nakonec, „já ti to vysvětlím.“

Sáhl na zem vedle svého lehátka a zvedl malou krabici. Ukázal ji Auroře.

„Krabice,“ pravila suše. „To je opravdu přesvědčivý argument.“

Sundal z krabice víko a vytáhl malou šedivou veverku. Seděla naprosto klidně, hleděla před sebe a vítr jí čechral srst.

„Neživý hlodavec,“ odsekla Aurora jízlivě. „To je mnohem lepší. Už jsi mě málem zviklal.“

„Ten, kdo se vloupal do paláce Hvězdy slitování, tohle použil, aby odvrátil pozornost,“ řekl Hymnus. „Víš něco o rušení Příkazů Neživých, má milá?“

Pokrčila rameny.

„Já taky ne,“ přiznal Hymnus. „Aspoň jsem nevěděl, dokud jsem nepožádal, aby moji kněží zjistili, jak prolomit tenhle. Zřejmě to trvá týdny, než ovládneš Neživého, když nemáš bezpečnostní frázi. Ani nevím, jak se to dělá ? má to něco společného s Dechem a mučením.“

„Mučení?“ zareagovala. „Neživí nic necítí.“

Hymnus pokrčil rameny. „Moji sloužící tuhle veverku zvládli. Čím silnější a zdatnější je Probouzeč, který Neživého vytvořil, tím obtížnější je jeho Příkaz zrušit.“

„Proto potřebujeme Příkazy od Pramáti,“ řekla Aurora. „Kdyby se jí něco stalo, bylo by nám těch jejích deset tisíc Neživých k ničemu. Trvalo by léta, než bychom zrušili bezpečnostní fráze jejích Neživých!“

„Boží král a některé její kněžky ty kódy taky mají,“ připomněl Hymnus.

„No a ty si myslíš, že král nám je dá? Za předpokladu, že by nám vůbec dovolili s ním mluvit?“

„Jenom ti říkám, že i kdyby se Pramáti někdo pokusil zabít, tak by nezničil celou naši armádu,“ řekl Hymnus a zvedl veverku. „O to nejde. Jde o to, že ten, kdo vytvořil tuhle veverku, měl hodně Dechu a věděl, co dělá. Nahradil krev toho zvířete ichor-alkoholem. Švy jsou dokonalé. Příkazy prý byly neobyčejně silné. Je to zkrátka skvělá ukázka biochromatického umění.“

„A dál?“ zeptala se.

„A vypustil ji v paláci Hvězdy slitování,“ pokračoval Hymnus. „Vytvořil zmatek, aby se mohl vkrást do těch podzemních chodeb. Našeho vetřelce ale sledoval někdo další, a ten zabil sluhu, aby mu zabránil říct, co viděl. Ať je v těch podzemních chodbách cokoli, ať vedou kamkoli, jsou dost důležité, aby na ně někdo plýtval Dechem. Dost důležité, aby se kvůli nim zabíjelo.“

Aurora zavrtěla hlavou. „Pořád nemůžu uvěřit, že si s tím děláš starosti.“

„Říkalas, že o těch tunelech víš,“ pravil Hymnus. „Nařídil jsem Llarimarovi, aby se vyptával, a jiní o nich taky vědí. Říká se, že se pod paláci používají jako skladiště. V různých dobách je postupně nechali vybudovat různí bohové.“

„Ale,“ pokračoval vzrušeným tónem, „podzemní chodby by také byly skvělým místem pro tajné operace! Dvůr nespadá pod pravomoc obyčejných městských stráží. Každý palác je vlastně svrchovaný stát. Když ty tunely prodloužíš, aby se spojily a sahaly až za hradby tak, aby lidé mohli tajně přicházet a odcházet…“

„Hymne,“ namítla Aurora, „jestli se děje něco tak utajeného, proč by potom kněží používali ty podzemní chodby, aby se dostali ke dvoru? Nebylo by to trochu podezřelé? Chci říct, když sis toho všimnul ty, tak to asi není tak těžké zjistit.“

Hymnus se zarazil a trochu zrudl. „Ovšem,“ přitakal. „Tak jsem se zabral do předstírání, že jsem užitečný, až jsem se úplně zapomněl! Mockrát ti děkuji, žes mi připomněla, jaký jsem budižkničemu.“

„Hymne, nechtěla jsem ?“

„Ne, to je úplně v pořádku,“ řekl a vstal. „Proč bych se měl zlobit? Musím si připomenout, kdo jsem. Hymnus, bůh, který sám v sebe nevěří. Nejméně užitečná bytost, jíž kdy byla poskytnuta nesmrtelnost. Ale stejně, odpověz mi na jednu otázku.“

Aurora se zarazila. „Na jakou?“

„Proč?“ zeptal se a upřeně se na ni zadíval. „Proč tak nesnáším pomyšlení, že jsem bůh? Proč tolik podkopávám vlastní autoritu? Proč?“

„Vždycky jsem si myslela, že to děláš proto, že tě baví se odlišovat.“

„Ne,“ opravil ji. „Auroro, já jsem takový od prvního dne! Když jsem se probudil, odmítl jsem uvěřit, že jsem bůh. Odmítl jsem přijmout své místo v panteonu a u tohohle dvora. To, na co se musím soustředit ? to skutečně důležité ? je proč.“

„Já nevím,“ hlesla.

„Já taky ne,“ přiznal. „Ale ať jsem původně byl kdokoli, ten někdo se teď snaží dostat ven. Našeptává mi, abych přišel na kloub záhadě vlastní existence. Pořád mě varuje, že nejsem žádný bůh. To věčné vtipkování je způsob, jak mě vybízí, abych se s tím konečně vypořádal.“ Potřásl hlavou. „Nevím, kdo jsem byl ? a nikdo mi to neřekne. Ale začínám mít podezření. Byl jsem někdo, kdo nedokázal prostě sedět a nechat nevysvětlené věci kolem sebe mizet do hlubokých vod zapomnění. Byl jsem někdo, kdo nenáviděl tajemství. A já si postupně začínám uvědomovat, kolik tajemství u tohohle dvora je.“

Aurora vypadala zaraženě.

„A teď, jestli mě omluvíš, musím něco vyřídit.“ Hymnus zamířil ven z pavilonu a jeho sloužící ho spěšně následovali.

Ohlédl se. „Jdu navštívit Pramáti. Má Příkazy Neživým, a s tím se musí něco udělat.“

39

Týden života na ulici drsně změnil Vivenniny názory na život.

Hned druhý den prodala za bídnou částku své vlasy. Jídlo, které si za ty peníze koupila, ji nenasytilo ani dost na to, aby měla sílu nechat si vlasy znovu narůst. Neměla je ani čistě odstřižené, takže vypadaly jako okousané a byly samý zub. Navíc zůstávaly téměř sněhobílé, takže si je musela barvit blátem a sazemi.

Pomýšlela na to, že prodá svůj Dech, ale nevěděla, kam s ním jít a komu ho nabídnout. Kromě toho měla neodbytný pocit, že Denth bude hlídat místa, kde by Dech mohla prodat. Navíc neměla tušení, jak dostat Dech zpátky ze šálu, kam ho uložila.

Ne. Musí zůstat skrytá, pokud možno neviditelná. Nesmí k sobě přitahovat pozornost.

Seděla na chodníku a se sklopenýma očima natahovala ruku ke kolemjdoucím. Nikdo jí nic nedal. Nebyla si jistá, jak to dělají jiní žebráci ? jejich hubené výdělky jí připadaly jako úžasný poklad. Věděli toho tolik, co ona neznala ? kam si sednout, jak prosit. Chodci se naučili vyhýbat se žebrákům i očima. Úspěšní byli ti, kteří dokázali upoutat pozornost.

Vivenna nevěděla, jestli pozornost chce, nebo ne. I když ji sžíravý hlad nakonec vyhnal na rušnou ulici, pořád se bála, že ji tam Denth nebo Vasher najdou.

Čím byla hladovější, tím méně se trápila jinými starostmi. Právě teď bylo problémem jídlo. Tím, jestli ji zabije Vasher nebo Denth, se bude zabývat později.

Kolem ní proudili lidé v pestrém oblečení. Vivenna se na ně dívala, aniž by se soustředila na jejich obličeje nebo postavy. Zaměřila se jen na barvy. Různé odstíny se střídaly jako na kolotoči. Tady mě Denth nenajde, pomyslela si. V žebračce na ulici princeznu nepozná.

Kručelo jí v žaludku. Už se učila nevšímat si toho, stejně jako si lidé nevšímali jí. Neměla pocit, že je skutečná žebračka nebo že patří na ulici, po jednom týdnu ještě ne. Ale učila se žebráky napodobovat. A od té doby, co přišla o Dech, měla mysl jako zahalenou v mlze.

Přitáhla si šál. Stále ho nosila s sebou.

Pořád nemohla uvěřit, co jí Denth a jeho lidé udělali. Horečnatá mysl jí připomínala jejich žertování a ona si je nedokázala spojit s tím, co viděla ve sklepě. Občas se přistihla, že vstává, aby je vyhledala. To, co zažila, to přece musely být halucinace. Přece nemohli být tak krutí.

Hlouposti, okřikla se. Musím se soustředit. Proč mi to už vůbec nemyslí?

Ale soustředit se na co? Nebylo toho mnoho, nač by mohla myslet. Za Denthem jít nemohla a Parlin byl mrtvý. Městské úřady by jí nepomohly ? sama už slyšela pověsti o idriské princezně, která ve městě působí problémy. V minutě by ji zatkli. Jestli byli ve městě ještě nějací lidé pracující pro jejího otce, neměla tušení, jak se s nimi spojit a jak to udělat, aby ji při tom Denth nevystopoval. Navíc bylo pravděpodobné, že je Denth už dávno našel a pozabíjel. Byl tak prohnaný, když ji držel v zajetí ? nenápadně odstraňoval každého, kdo by ji mohl odvést do bezpečí. Co si asi myslí její otec? Přišel o Vivennu i o každého muže, kterého za ní poslal, a Hallandren má k vyhlášení války čím dál blíž.

To ale byly vzdálené starosti. Zakručelo jí v žaludku. Ve městě byly spolky, které nabízely zadarmo polévku, ale hned na prvním takovém místě spatřila Tonk Faha lelkovat v protějších dveřích. Otočila se a utekla, doufajíc, že ji nezahlédl. Ze stejného důvodu se neodvažovala odejít z města pryč. Denth měl určitě své lidi u všech bran. A kam by šla? Neměla peníze, aby se mohla vrátit do Idrisu.

Možná by mohla odejít, kdyby si našetřila. To ale bylo téměř nemožné. Pokaždé, když dostala minci, utratila ji za jídlo, nemohla si pomoci. Na ničem jiném v tu chvíli nezáleželo.

Pořádně zhubla. Opět jí zakručelo v žaludku.

Zpocená a špinavá seděla ve stinném koutku. Pořád na sobě měla jen košili a šál, obojí tak špinavé, že bylo těžké poznat, kde končí látka a začíná kůže. Její dřívější přísný výběr elegantních šatů jí teď připadal absurdní.

Potřásla hlavou a snažila se zbavit svou mysl nánosu pavučin. Týden na ulici se zdál jako věčnost, ale věděla, že teprve teď pomalu začíná chápat život chudiny. Jak dokáží přežít, když spí v zadních uličkách, vyskakují strachem při každém zvuku a mají takový hlad, že jsou v pokušení sbírat shnilou zeleninu, kterou najdou v kanálech? Taky to už zkusila, a dokonce něco z toho udržela v žaludku.

Někdy to bylo to jediné, co za celé dva dny snědla.

Někdo se vedle ní zastavil. Dychtivě vzhlédla a natáhla ruku, ale pak si všimla barev, které měl ten člověk na sobě. Modrá a žlutá. Městský strážník. Popadla svůj šál a přitáhla si ho těsněji. Věděla, že je to hloupost ? nikdo nevěděl o Dechu, který šál ukrýval. Byl to instinktivní pohyb. Šál byl její jediný majetek, a i když na první pohled za nic nestál, už několik zoufalců se jí ho pokusilo ukrást, když spala.

Strážníka její šál nezajímal. Jen do ní šťouchl obuškem. „Hej,“ řekl, „zmiz odsud. Na tomhle rohu se nežebrá.“

Nic nevysvětloval. Stráže nikdy nic nevysvětlovaly. Zřejmě existovala pravidla, kde mohou žebráci sedět a kde ne, ale nikdo se neobtěžoval říct jí něco víc. Zákony byly záležitostí mocných, ne nízko postavených chudáků.

Už sama začínám přemýšlet o bohatých, jako by to byl jiný živočišný druh.

Vstala a na okamžik se jí zatočila hlava a zvedl žaludek. Opřela se o zeď a strážník do ní ještě jednou šťouchl, aby se klidila.

Sklonila hlavu a zařadila se do davu, ale většina lidí si od ní udržovala odstup. Bylo ironické, že teď, když už jí na tom pranic nesešlo, jí nechávali dost místa, aby mohla projít. Nechtěla ani pomyslet, jak páchne, i když lidé se asi drželi zpátky spíš z obavy, že budou okradeni, než kvůli smradu. Nemuseli si dělat starosti. Nebyla dost obratná, aby někomu vytrhla kabelku nebo sáhla do kapsy, a nemohla si dovolit, aby ji při takovém pokusu chytili.

S morálkou týkající se krádeží si přestala dělat hlavu hned v prvních dnech. Ani v době, než odešla ze zadních uliček na hlavní třídy, nebyla tak naivní, aby si myslela, že by nic neukradla, kdyby neměla co jíst. Ale doufala, že bude trvat mnohem déle, než taková chvíle nastane.

Nešla na další roh, ale ploužila se s davem a prodírala se zpátky do idriské chudinské čtvrti. Tam ji jakž takž přijímali, pokládali ji za vlastní. Nikdo už by na ní nepoznal, že je princezna. Ale měla idriský přízvuk, a proto tam patřila.

Začala si hledat kousek místa, kde by strávila noc. To byl jeden z důvodů, proč večer nežebrala. Mohla si něco vydělat, to byla pravda, ale byla příliš unavená. Potřebovala dobré místo na spaní. Zpočátku si myslela, že mezi jednotlivými zadními uličkami, v nichž se může na noc ukrýt, není velký rozdíl, ale někde bylo tepleji a jinde se dalo líp schovat před deštěm. Některé byly bezpečnější. Začínala tyhle věci rozeznávat a určité lidi nedráždit.

V jejím případě to znamenalo prakticky nedráždit nikoho, včetně puberťáků. I ti tu měli vyšší postavení než ona, o tom se poučila hned druhý den. Chtěla si schovat minci, kterou dostala, a ušetřit ji pro případ, že by se vydala z města. Netušila, jak ti malí darebáci zjistili, že ji má, ale toho dne ji poprvé ztloukli.

Ukázalo se, že v její oblíbené uličce už je pár špinavých chlapů, kteří navíc prováděli něco, co určitě nechtěla zkoumat blíž. Rychle se vypařila. Ve druhé uličce narazila na tlupu dětí, které ji tehdy zbily.

Ale třetí ulička byla ještě prázdná. Vedla kolem pekařství. Pece ještě nebyly připravené na celonoční pečení, ale zdi budou k ránu určitě vydávat teplo.

Lehla si, zády se přitiskla k cihlové stěně a pevně sevřela svůj šál. I bez polštáře a pokrývky okamžitě usnula.

40

Siri právě obědvala na trávníku, když ji tam našel Treledees. S přehledem ho ignorovala ? byla naprosto spokojená s tím, že si mohla vybírat sousta z misek před sebou.

Moře je divná věc, usoudila. Co jiného se dalo říct o místě, které plodilo tvory s roztodivnými chapadly a těly bez kostí a další zase s ostnatou kůží? Dloubla do něčeho, čemu místní lidé říkali okurka, ale co ve skutečnosti vůbec jako okurka nechutnalo.

Okusila z každé misky a sousta ochutnávala se zavřenýma očima, aby se lépe soustředila na chuť. Některé kousky nebyly úplně špatné, ale doopravdy jí z toho nechutnalo nic. Mořské plody ji zkrátka neoslovily.

Těžko bych se stala pravou Hallandreňankou, řekla si a napila se džusu, aby tu pachuť spláchla.

Naštěstí aspoň ovocná šťáva byla doopravdy lahodná. Rozmanitost a chutě hallandrenského ovoce byly skoro tak pozoruhodné jako ty podivnosti, které se rodily v moři. Ale mnohem lepší.

Treledees si odkašlal. Velekněz Božího krále nebyl zvyklý čekat.

Siri kývla na své služky a naznačila jim, aby připravily několik dalších talířů. Susebron učil Siri jíst v souladu s etiketou a ona se v tom chtěla důkladně procvičit. Způsob, jakým král jedl, byl shodou okolností vhodný k tomu, zkoušet nová jídla. Bral si od všeho malé kousky a nikdy vlastně nic nedojedl. Siri se chtěla lépe seznámit s Hallandrenem, jeho zvyky, s jeho lidmi a jejich vkusem. Přiměla své služebné, aby s ní víc mluvily, a plánovala setkání s dalšími bohy. V dálce spatřila Hymna, jak prochází kolem, a přátelsky na něho zamávala. Vypadalo to, že je ? pro něj zcela netypicky ? duchem nepřítomen. Zamával jí zpátky, ale navštívit ji nepřišel.

Škoda, pomyslela si. Ocenila bych dobrou záminku, aby Treledees musel čekat ještě déle.

Velekněz si opět odkašlal, tentokrát o něco naléhavěji. Siri vstala a pokynula služkám, aby odstoupily.

„Mohl byste se se mnou trochu projít, Vaše Excelence?“ zeptala se lehce. Loudavě kolem něj prošla ve svých nádherných fialových šatech s průsvitnou vlečkou, táhnoucí se po trávě za ní.

Přispěchal k ní. „Musím s vámi o něčem mluvit.“

„Ano,“ odtušila. „To jsem pochopila podle toho, že jste mě dnes několikrát předvolal.“

„Vy jste nepřišla,“ pravil téměř uraženě.

„Mám dojem, že choť Božího krále by si neměla zvykat na to, aby plnila všemožné požadavky a skákala, jak si kdo pískne.“

Treledees se zachmuřil.

„Ale pro samotného velekněze si čas samozřejmě udělám,“ pokračovala mile, „když si se mnou přijde promluvit.“

Stál vedle ní, vysoký a s rovnými zády, oblečený v barvách dne ? modré a měděné. Nespustil z ní zrak. „Neměla byste si mě chtít znepřátelit, Vaše Výsosti.“

Siri pocítila nával úzkosti, ale zarazila své vlasy dřív, než jí mohly vyblednout. „Já si vás nechci znepřátelit,“ poučila ho. „Jen zavádím jistá pravidla, která tu měla být od začátku.“

Treledees se slabě pousmál.

Cože? pomyslela si Siri. Co to znamená?

Kráčel po jejím boku. „Opravdu?“ řekl pohrdavě. „Nemáte tušení, čeho se odvažujete, Vaše Výsosti.“

U Austreho, pomyslela si. Jak to, že se mi ten rozhovor tak rychle vymkl z ruky?

„Totéž bych mohla říct já vám, Vaše Excelence.“ Nad nimi se tyčila masivní katedrála paláce se svými černými kvádry, nastavenými na sobě jako hračky obřího dítěte.

„Ano?“ pohlédl na ni. „Tak nějak o tom pochybuji.“

Musela potlačit další bodnutí úzkosti. Treledees se znovu usmál.

Počkat, pomyslela si. Jako by četl moje emoce. Jako by viděl…

Její vlasy nezměnily barvu, aspoň ne natolik, aby si toho někdo všiml. Podívala se na Treledeese a pokusila se přijít na to, co udělala špatně. Její pozornost upoutalo něco zajímavého. V kruhu kolem Treledeese tráva vypadala o odstín barevnější.

Dech, pomyslela si. Samozřejmě, že ho má! Je přece jedním z nejmocnějších mužů v království.

Lidé, kteří měli hodně Dechu, mohli údajně rozeznat i nejmenší změny barev. Mohl skutečně číst její emoce z nepatrných reakcí jejích vlasů? Proto se vždycky choval tak přezíravě? Vycítil její strach?

Semkla rty. V mládí Siri bez zájmu přecházela cvičení, jimž se tak svědomitě věnovala Vivenna, aby získala dokonalou vládu nad svými vlasy. Siri byla emocionální typ a lidé se v ní vyznali, aniž by si museli všímat jejích vlasů ? domnívala se, že nemá smysl, aby se učila se svými královskými kadeřemi zacházet.

Nikdy si ovšem nedokázala představit Boží dvůr a lidi obdařené mocí biochromy. Učitelé byli mnohem inteligentnější, než jim Siri přiznávala. Kněží také. Když se nad tím zamyslela, bylo jí jasné, že Treledees a ostatní určitě studovali významy všech odstínů barevných změn jejích vlasů.

Teď potřebovala přivést rozhovor tam, kam chtěla ona sama. „Nezapomínejte, Treledeesi,“ řekla, „že vy jste přišel za mnou, ne já za vámi. Jak vidíte, nějakou moc tady mám, když mohu přimět velekněze, aby jednal tak, jak chci já.“

Chladně na ni pohlédl. Soustředila se na to, aby udržela své vlasy naprosto černé. Oplatila mu pohled a nedovolila, aby se třeba jen jediný vlas na její hlavě změnil.

Nakonec odvrátil oči on. „Slyšel jsem znepokojující zvěsti.“

„Ano?“

„Ano, zdá se, že už neplníte své manželské povinnosti. Jste těhotná?“

„Ne,“ odsekla. „Měla jsem své ženské záležitosti před několika dny. Můžete se zeptat mých služek.“

„Tak proč jste se přestala pokoušet?“

„Copak?“ zeptala se nedbale. „Jsou vaši špehové zklamaní, že jim neposkytuji jejich každonoční představení?“

Treledees se velmi nepatrně začervenal. Pohlédl na ni, ale Siri stále dokázala udržovat své vlasy neochvějně černé. Nebyl v nich ani záblesk jiného odstínu. Vypadalo to, že Treledees konečně znejistěl.

„Vy Idrisané,“ vyprskl. „Žijete si ve svých vysokých horách, jste bezbožní a divocí a přitom si pořád myslíte, že jste lepší než my. Nesuďte nás. Nesuďte mne. Nic nevíte.“

„Vím, že jste poslouchali za dveřmi komnaty Božího krále.“

„Nejen poslouchali,“ řekl Treledees. „Prvních několik nocí byl k tomu určený kněz přímo v ložnici.“

Siri nedokázala potlačit ruměnec. Její vlasy zůstaly většinou černé, ale jestli měl Treledees opravdu dost biochromy, aby rozeznal natolik jemné změny, uviděl by náznak rudé.

„Dobře vím o všech těch jedovatostech, které učí vaši mniši,“ pokračoval Treledees a odvrátil se. „O nenávisti, kterou vám vštěpují. Opravdu si myslíte, že bychom nechali ženu z Idrisu, aby se setkala s Božím králem o samotě, bez dohledu? Museli jsme si být jistí, že se ho nepokusíte zabít. Ostatně, ještě pořád nejsme přesvědčeni.“

„Hovoříte pozoruhodně upřímně,“ poznamenala věcně.

„Jenom vám říkám věci, které jsem měl vyjasnit od samého začátku.“ Zastavili se ve stínu obrovského paláce. „Vy tu nejste důležitá. S Božím králem se nemůžete srovnávat. On je všechno, zatímco vy nejste nic. Jako my všichni ostatní.“

Jestli je Susebron tak důležitý, pomyslela si a pohlédla Treledeesovi do očí, tak proč ho chcete zabít? Neodvrátila zrak. Dívka, kterou byla ještě před pár měsíci, by to udělala. Ale teď, kdykoli si připadala slabá, vzpomněla si na Susebrona. Treledees spřádal plány, které měly zabít jeho vlastního Božího krále.

A Siri chtěla vědět proč.

„Přestala jsem s Božím králem spát záměrně,“ řekla a usilovně se snažila udržet své vlasy úplně tmavé. „Věděla jsem, že vám to neujde.“

Po pravdě řečeno, jednoduše přestala se svým každonočním poskakovacím divadélkem. Treledeesova reakce prokázala, že kněží jejímu předstírání věří. Chvála Austremu! Nejspíš ještě nevědí, že dokáže se Susebronem komunikovat. Byla teď obzvlášť opatrná a v noci jen šeptala, a pak dokonce začala sama psát, aby nekazila hru.

„Musíte přivést na svět dědice,“ pravil Treledees.

„Nebo se stane co? Proč na to tak spěcháte, Treledeesi?“

„To se vás netýká,“ řekl suše. „Postačí, když vám řeknu, že mám závazky, které vy nemůžete pochopit. Jsem služebník bohů a vykonávám jejich vůli, ne vaši.“

„No, v tom posledním se budete muset trochu přizpůsobit, jestli toho dědice chcete,“ odtušila Siri kousavě.

Treledeesovi se očividně nelíbil směr, kterým se hovor ubíral. Pohlédl na její vlasy. Ale Siri nějak dokázala, že se v nich neukázal ani nepatrný náznak nejistoty. Treledees se jí opět podíval do očí.

„Zabít mě nemůžete, Treledeesi,“ přitvrdila. „Ne, pokud chcete dědice s královskou krví. Nemůžete mě tyranizovat ani nutit. To může dělat jen Boží král. A vy i já víme, jak na tom je.“

„Nevím, co tím chcete říct,“ odpověděl Treledees upjatě.

„Ale no tak,“ řekla Siri. „Opravdu jste čekal, že s tím mužem budu spát a nepřijdu na to, že nemá jazyk? Že je ve vašich rukou doslova dítětem? Pochybuji, že dokáže bez pomoci sluhů třeba jen jít sám na záchod.“

Treledees zrudl vztekem.

Jemu na něm skutečně záleží, pomyslela si Siri nepřítomně. Nebo aspoň natolik, že jakoukoli urážku Božího krále vztahuje na sebe. Je mu oddanější, než jsem si myslela.

Takže o peníze pravděpodobně nejde. Nemohla si být jistá, ale předpokládala, že Treledees není ten typ, který by prodal své náboženství. Ať je důvod pro to, co se v paláci děje, jakýkoli, nejspíš to má hodně společného se skutečným přesvědčením.

To, že dala najevo, co o Susebronovi ví, byl velký risk. Dospěla ale k názoru, že Treledees na to stejně přijde, a tak je asi lepší, když bude předstírat, že pokládá Susebrona za blázna na úrovni malého dítěte. Bude lepší, když prozradí kousíček informace a dalším je zase zmate. Když si budou myslet, že pokládá Susebrona za hlupáka, nebudou ji podezírat, že se s ním proti nim spikla.

Nebyla si jistá, jestli to, co dělá, je správné. Ale musí se to dozvědět, jinak Susebron zemře. A jediný způsob, jak něco zjistit, je jednat. Nemá toho moc, ale jednu věc, kterou kněží chtějí, má ? svou dělohu.

Zdá se, že ji může účinně nabízet jako výkupné, protože Treledees potlačil vztek a předstíral klidnou mysl. Otočil se od ní a zahleděl se na palác. „Víte něco o historii tohoto království? Myslím samozřejmě po tom, co odtud vaše rodina odešla.“

Siri se zamračila, otázka ji překvapila. Víc, než si možná myslíš, pomyslela si. „Ani ne,“ řekla nahlas.

„Mírotvorce nám zanechal úkol,“ začal Treledees. „Dal nám poklad, který teď přechovává Boží král. Takové bohatství biochromatického Dechu, jaké nikdy nikdo neviděl. Víc než padesát tisíc Dechů. Uložil nám, abychom je opatrovali.“ Otočil se k ní zpátky. „A varoval nás, abychom je nepoužívali.“

Siri se mírně zachvěla.

„Nepředpokládám, že pochopíte, co jsme udělali,“ řekl Treledees. „Ale bylo to nutné.“

„Nutné natolik, abyste drželi svého boha v otroctví?“ opáčila Siri. „Abyste ho zbavili schopnosti mluvit a z dospělé bytosti udělali navždycky dítě? Ani nevěděl, co se má se ženou dělat!“

„Bylo to nutné,“ procedil Treledees přes zaťaté zuby. „Vy Idrisané! Vůbec se nesnažíte věci chápat. Léta jsem vyjednával s vaším otcem a cítil jsem, že má stejné předsudky, pramenící z pouhé nevědomosti, jako vy.“

To je návnada, pomyslela si Siri a vší silou držela své emoce pod kontrolou. Bylo to těžší, než čekala. „Věřit v Austreho místo ve vaše bohy není nevědomost. Koneckonců, jste to vy, kdo opustil naši víru a pustil se snadnější cestou.“

„Následujeme boha, který nás přišel chránit, když nás Austre ? ten nikdy nespatřený, neznámý bůh ? opustil a nechal napospas ničiteli Kaladovi. Mírotvorce se Navrátil k životu s jediným úkolem, aby zastavil krvavý konflikt a vrátil Hallandrenu mír.“

Pohlédl na ni. „Jeho jméno je svaté. On je ten, kdo nám dal život, Královská Choti. A žádal od nás jen jedno, abychom opatrovali jeho moc. Zemřel, aby nám ji dal, ale požadoval, abychom ji uschovali pro případ, že se znovu vrátí a bude ji potřebovat. Nemůžeme ji nechat znesvětit. Dokonce ani Božím králem.“

Umlkl.

Tak jak od něj ale ten poklad dostanete, abyste ho předali dál? pomyslela si. Byla v pokušení se zeptat, ale neprozradila by tím příliš?

Treledees nakonec pokračoval sám. „Už chápu, proč váš otec poslal vás namísto té druhé. Měli jsme si prostudovat všechny jeho dcery, ne jen prvorozenou. Vy jste daleko schopnější, než nám říkali.“ To konstatování ji překvapilo, ale stále si udržela barvu vlasů beze změny. Treledees si povzdechl a podíval se stranou. „Co tedy požadujete? Co máme udělat, abyste se vrátila každou noc ke svým… manželským povinnostem?“

„Služky,“ odpověděla. „Chci, abyste nahradili moje hlavní služebné ženami z Pahn Kahlu.“

„Vy se svým služebnictvem nejste spokojená?“

„Ale ano,“ řekla Siri. „Jen mám pocit, že se ženami z Pahn Kahlu mám víc společného. Žijí tu jako já mimo svou zemi, mimo svůj národ. Kromě toho se mi líbí ta hnědá barva, kterou nosí.“

„Jistě,“ přitakal Treledees. Zřejmě si myslel, že za její žádostí jsou jen idriské předsudky.

„Hallandrenské dívky mohou pokračovat v té práci, kterou dělaly ženy z Pahn Kahlu,“ ujistila ho Siri. „Nemusí mě úplně opustit ? vlastně, některé z nich ráda vídám. Ale ty hlavní, které mě vždycky doprovázejí, budou z Pahn Kahlu.“

„Jak jsem řekl,“ zopakoval Treledees, „stane se. Vrátíte se tedy ke svému úsilí?“

„Prozatím,“ řekla Siri. „To vám poskytne několik dalších týdnů.“

Treledees se zamračil, ale co mohl dělat? Siri se na něj usmála, pak se otočila a odešla. Nicméně zjistila, že s průběhem rozhovoru není spokojená. Dosáhla vítězství, ale za cenu toho, že si Treledeese ještě víc znepřátelila.

Stejně pochybuju, že bych mu byla sympatická, ať bych se snažila sebevíc, řekla si pro útěchu a posadila se ve svém pavilonu. Takhle je to asi lepší.

Pořád neví, co se s Božím králem stane, ale aspoň zjistila, že s kněžími je možné vyjednávat. To něco znamená, ačkoli je jasné, že vstupuje na nebezpečnou půdu. Vrátila se k jídlu, připravená okusit další chod z mořských tvorů. Bude se snažit pochopit Hallandren, jak nejlépe umí, ale jestli jde Susebronovi o život, dostane ho odtud. Doufala, že výsadní postavení Modroprstého a služek z Pahn Kahlu v jejích službách jí pomůže zorganizovat útěk. Doufala.

S povzdechem pozvedla k ústům další kousek jídla a pokračovala v ochutnávání.

41

Vivenna předložila svou minci.

„Jeden měďák?“ zeptal se Cads. „To je všechno? Jediný měďák?“ Byl jedním z nejšpinavějších lidí, které potkala, dokonce i v měřítku ulice. Ale měl rád drahé oblečení. To byl jeho styl ? obnošené a špinavé šaty, ale podle poslední módy. Asi si myslel, že je to vtipné. Výsměch vznešeným.

Obracel její zašpiněnou minci mezi prsty. „Jeden měďák,“ opakoval.

„Prosím,“ zašeptala Vivenna. Stáli v ústí uličky u zadní zdi dvou restaurací. Dál v uličce viděla pouliční výrostky přehrabující se v odpadcích. V čerstvých odpadcích ze dvou restaurací. Cítila, jak se jí sbíhají sliny.

„Nemůžu věřit, dámičko,“ řekl, „že to je všechno, co sis dneska vydělala.“

„Prosím, Cadsi,“ žadonila znovu. „Víte… víte přece, že mi zatím žebrání moc nejde.“ Zase začalo pršet.

„Měla by ses víc snažit,“ pokáral ji. „I děti mi přinesou aspoň dva.“

Za ním se už krmili ti šťastnější, kteří mu dali víc. Tak krásně to vonělo. Nebo možná to byla vůně z restaurace.

„Dva dny jsem nejedla,“ zašeptala, přivírajíc oči před deštěm.

„Tak se zítra snaž víc,“ poradil a odstrčil ji.

„Moje mince ?“

Když k němu vztáhla ruku, Cads okamžitě mávl na své rabiáty. Vivenna automaticky ustoupila a klopýtla.

„Zítra přineseš dva,“ nařídil Cads a zamířil do uličky. „Musím platit majitelům restaurace, to víš. Nemůžu tě nechat jíst zadarmo.“

Vivenna stála jako opařená a dívala se za ním. Ne proto, že by čekala, že si to Cads rozmyslí, ale protože její hlava už těžko chápala. Dnes to byla její poslední naděje na jídlo. Za měďák by si nekoupila jinde víc než sousto, ale tady ji Cads posledně nechal najíst dosyta.

To bylo asi před týdnem. Jak dlouho už žije na ulici? Nevěděla. Tupě se otočila a přitáhla si šál. Stmívalo se. Měla by ještě jít žebrat.

Nemůže. Ne potom, co přišla o ten měďák. Byla otřesená, jako by přišla o svůj nejcennější majetek.

Ne. Ne. Ten pořád má. Přitáhla si šál pevněji.

Proč je tak důležitý? Sotva si dokázala vzpomenout.

Vlekla se dál do idriského slumu. Domů. Trochu si uvědomovala, že by se neměla cítit tak vzdálená té osobě, kterou kdysi byla. Byla přece princezna, ne? Ale poslední dobou jí bylo tak zle, že si myslela, že už snad ani nikdy nebude mít hlad. Všechno bylo špatně. Úplně špatně.

Vešla do chudinské čtvrti a plížila se dál se skloněnou hlavou a ohnutými zády, aby nikoho neurazila. Ale když míjela ulici po své pravé ruce, zaváhala. Postávaly tam lehké ženské a před deštěm je chránila báječná plátěná stříška.

Vivenna zírala na jejich sporé oblečení. Ulice byla na samém kraji chudé čtvrti a těm, kdo tu nežili, se nezdála tak hrozivá. Každý věděl, že muži, kteří jdou za děvkami, se neokrádají. Domácí páni neviděli rádi, když někdo odstrašoval zákazníky. Kazí to obchody, jak by řekl Denth.

Dlouho tam stála. Holky vypadaly syté. Nebyly špinavé. Mohla by se k nim přidat. Před několika dny jí to navrhl jeden z výrostků a poznamenal přitom, že je docela pěkná. Chtěl, aby s ním šla za domácím pánem ? doufal, že si vydělá několik mincí tím, že zrekrutuje ochotné děvče.

Bylo to velké pokušení. Jídlo. Teplo. Možná suchá postel.

Austre, pomyslela si a otřásla se. Na co to myslím? Co je to s mojí hlavou? Je tak těžké se soustředit. Jako kdyby byla omámená.

Přiměla se k chůzi a klopýtala pryč. To neudělá. Ještě ne.

Ještě ne.

Ach, pane bože barev, pomyslela si s hrůzou, musím se odsud dostat. Radši umřu hlady na cestě zpátky do Idrisu ? radši ať mě chytí Denth a zmučí ? než abych skončila jako poběhlice.

Ale morálka zlodějny stejně jako morálka vlastního těla se jí už zdála neurčitá, když nade vším stále převládal hlad. Došla do své poslední uličky, ze všech ostatních už ji vyhnali. Ale i tahle byla dobrá. Byla stranou, ale zase se tam často scházeli mladší kluci z ulice. V jejich společnosti se cítila líp, i když věděla, že ji v noci prohledávají kvůli penězům.

Jsem tak neuvěřitelně unavená… Točila se jí hlava a musela se opřít rukou o zeď. Několikrát se zhluboka nadechla. V poslední době se jí hlava motala často.

Zadívala se před sebe. Ulička byla prázdná, každý byl ještě venku a pokoušel se vyškemrat trochu peněz navíc. Našla si nejlepší místo ? kopeček hlíny, na kterém dokázalo vyrůst pár drnů trávy. Dokonce nebyl ani moc hrbolatý, i když ráno po dešti bude blátivý. Bylo jí to jedno.

Za ní se v ústí uličky objevil stín.

Okamžitě reagovala. Rozběhla se pryč, život na ulici už ji poučil. I když byla slabá, v panice se dokázala dát na útěk kdykoli. Potom se před ní na druhém konci uličky vynořil další stín. Zarazila se, ohlédla a spatřila za sebou partu chuligánů.

Za nimi přicházel muž, který ji před několika týdny okradl o šaty. Vypadal utrápeně. „Promiňte, princezno,“ řekl. „Bylo na vás vypsáno hodně peněz. Trvalo mi zatraceně dlouho, než jsem vás našel, skrývala jste se dobře.“

Vivenna zamrkala. A pak se prostě zhroutila a sesula se na zem.

Už nemůžu, pomyslela si a objala se pažemi. Byla vyčerpaná. Duševně, citově, úplně. Svým způsobem byla ráda, že to skončilo. Nevěděla, co s ní ti muži udělají, ale chápala, že je konec. Ať ji prodají, komu chtějí, ten už dá velký pozor, aby zase neutekla.

Rváči se shlukli kolem ní. Slyšela jednoho z nich říkat, že ji odvedou k Denthovi. Něčí ruce ji hrubě popadly za paži a zvedly ze země. Šla se sklopenou hlavou. Vedli ji na hlavní ulici. Už byla skoro tma, ale žádní žebráci se k uličce neblížili.

Měla jsem si to uvědomit, pomyslela si. Bylo to tam moc opuštěné.

Nakonec toho na ni bylo prostě příliš. Nedokázala znovu sebrat sílu, aby pomyslela na útěk, teď už ne. Když jste zesláblí a vyhladovělí, je těžké nashromáždit dost sil, aby vám na něčem záleželo, dokonce ani na útěku už nesejde.

Jen matně si vybavovala své učitele. Dokonce si ani nemohla vzpomenout, jaké to je, nemít hlad.

Muži se zastavili. Vivenna vzhlédla a široce rozevřela oči, aby se jí přestala točit hlava. V tmavé, mokré ulici před nimi něco bylo. Černý meč. Zbraň byla i se stříbrnou pochvou a se vším všudy zaražená do země.

V ulici nastalo ticho. Jeden z mužů přišel blíž a vytáhl meč ze země. Rozepnul přezku na pochvě. Vivenna ucítila, jak se jí zvedá žaludek, ale byla to víc vzpomínka než skutečný pocit. Podvědomě o krok ustoupila.

Ostatní trhani ohromeně obklopili svého druha. Jeden z nich sáhl po jílci.

Muž držící meč udeřil. Mávl jím, stále ještě zastrčeným v pochvě, a zasáhl tvář druhého. Kolem meče se začal kroutit tenký pramínek černého kouře, vystupující z proužku odhalené čepele, která se ukázala na světle.

Ostatní zařvali a jeden jako druhý se začali sápat po meči. Ten, který ho držel, s ním nepřestával mávat a zbraň zraňovala ostatní s daleko větší silou a působila mnohem více škod, než by se zdálo možné. Praskaly kosti a po kočičích hlavách začala téct krev. Muž nepřestával útočit a pohyboval se s hrozivou rychlostí. Vivenna stále couvala a podařilo se jí pohlédnout mu do očí.

Byly vyděšené.

Zabil svého posledního druha ? toho, který ji tenkrát dávno okradl ? tak, že mu meč v pochvě vrazil do zad. Zlámal mu kosti. Rukáv na mužově paži se rozpadl a kolem ramen se mu ovinula temnota jako vinná réva pnoucí se po zdi. Z kůže mu vystoupily černé, pulzující žíly. Muž pronikavě, zoufale zaječel.

Pak mávl mečem na druhou stranu a zarazil ho, stále v pochvě, sám sobě do prsou. Prořízl naráz kůži i svaly. Padl na kolena, pak se zvrátil dozadu, klečel, škubal sebou a zíral do nebe. Černé žíly na jeho paži začaly mizet. Tak zemřel, vkleče, podpíraný jen mečem, který mu vystupoval ze zad.

Vivenna stála sama na ulici plné mrtvých. Z jedné střechy se snesla postava na dvou zakroucených kusech Probuzeného provazu. Muž jemně přistál a provazy bez života odpadly. Prošel kolem Vivenny, aniž by si jí všímal, a vzal si meč. Chvilku počkal, pak zapnul přezku a vytáhl zbraň z mrtvého těla.

Mrtvý konečně dopadl na zem.

Vivenna tupě zírala před sebe. Pak, stále ještě ochromená, si sedla na zem. Ani neucukla, když ji Vasher sebral a přehodil si ji přes rameno.

42

„Její Milost nemá zájem se s vámi setkat,“ řekla kněžka a snažila se udržet uctivý výraz.

„No, mě zase nezajímá její nezájem,“ odsekl Hymnus. „Možná byste se jí mohla zeptat ještě jednou, jen pro jistotu.“

Kněžka sklopila hlavu. „Omlouvám se, Vaše Milosti, ale už jsem se jí ptala čtrnáctkrát. Bohyně Pramáti už s vašimi žádostmi ztrácí trpělivost a nakázala mi, abych na ně víckrát nereagovala.“

„Dala stejný příkaz ostatním kněžkám?“

Kněžka se zarazila. „Tedy… ne, Vaše Milosti.“

„Báječné,“ prohlásil Hymnus spokojeně. „Pošlete pro některou. A pak rovnou pošlete ji, aby se zeptala Pramáti, jestli mě přijme.“

Kněžka slyšitelně vzdychla. Hymnus to pokládal za vítězství svého druhu. Kněžky Pramáti byly jedny z nejzbožnějších a nejpokornějších u dvora. Jestli dokázal vyvést z míry je, dokáže to už s každým.

Čekal s rukama založenýma, zatímco kněžka šla vyřídit, co si přál. Pramáti jim mohla dávat příkazy i zákazy, ale nemohla jim nařídit, aby Hymna úplně přehlížely. Pokud je žádal o něco jiného, než co Pramáti výslovně zakázala, musely poslechnout.

I když to jejich bohyni otravovalo.

„Zdokonaluji se v novém umění,“ řekl Hymnus nadšeně. „Lézt někomu na nervy pomocí druhých.“

Llarimar vzdychl. „A co ta vaše řeč k bohyni Auroře, kterou jste jí přednesl před několika dny, Vaše Milosti? Zdálo se mi, že jste říkal, že už nehodláte lidi tolik štvát.“

„Nic takového jsem neřekl,“ namítl Hymnus. „Jen jsem říkal, že si v sobě začínám trochu víc uvědomovat toho člověka, kterým jsem byl předtím. To ale přirozeně neznamená, že hodlám zavrhnout veškerý pokrok, kterého jsem mezitím dosáhl.“

„Máte pozoruhodnou schopnost osobního růstu, Vaše Milosti.“

„Já vím! Ale teď buď zticha, Zvěde. Kněžka se vrací.“

Žena se skutečně přiblížila a na trávě se Hymnovi uklonila. „Omlouvám se, Vaše Milosti. Naše bohyně však teď nařídila, že se jí žádná z jejích kněžek nesmí ptát, jestli vás přijme.“

„Řekla jim také, že se jí nemohou ptát, jestli vyjde ven?“

„Ano, Vaše Milosti,“ odpověděla kněžka. „A zakázala i každou jinou frázi, z níž by vyplývala otázka, jestli se chce ocitnout v blízkosti Vaší Milosti nebo komunikovat s vámi dopisem nebo přijímat od vás jakékoli zprávy.“

„Hm,“ řekl Hymnus a podrbal se na bradě. „Zlepšuje se. No, tak to se asi nedá nic dělat.“

Kněžka se viditelně uklidnila.

„Zvěde, nech mi postavit pavilon před tímhle palácem,“ přikázal Hymnus. „Dneska tu budu spát.“

Kněžka vzhlédla.

„Cože tu budete dělat?“ zeptal se Llarimar.

Hymnus pokrčil rameny. „Nehnu se odsud, dokud se s ní nesetkám. To znamená, že tady musím zůstat, dokud mě nevezme na vědomí. Už je to víc než týden! Jestli chce být tvrdohlavá, dokážu jí, že já umím být tvrdohlavý úplně stejně.“ Pohlédl na kněžku. „Mám v tom praxi, víte. Je to následek toho, že jsem nesnesitelný šašek, a vůbec. Nemyslím, že by vám zakázala pouštět do paláce veverky.“

„Veverky, Vaše Milosti?“ zeptala se žena zmateně.

„Výborně,“ prohlásil Hymnus potěšeně a usedl do stanu, který mu sluhové mezitím postavili. Vytáhl z krabice Neživou veverku a podržel ji v ruce.

„Mandlová tráva,“ řekl tiše. To byla nová fráze, kterou Neživému tvoru vtiskli jeho lidé. Pak promluvil hlasitěji, aby ho kněžka slyšela. „Běž do paláce, vyhledej Navrácenou, která tam žije, běhej kolem ní dokola a kvič tak nahlas, jak jen to dokážeš.“ Pak zase tišeji zopakoval frázi.

Veverka mu okamžitě seskočila z ruky a rozběhla se po cestě do paláce. Kněžka se s hrůzou otočila a sledovala ji pohledem. Veverka začala kvičet a byl to zvuk, který vůbec nepřipomínal veverku. Proklouzla mezi nohama překvapeného strážce a zmizela v budově.

„Máme to ale krásné odpoledne,“ prohodil Hymnus konverzačně a vzal si hrst hroznů. Kněžka odběhla za veverkou.

„Ten tvor nebude moci splnit všechny vaše Příkazy, Vaše Milosti,“ řekl Llarimar. „Přestože Dech mu umožňuje poslouchat Příkazy, má pořád jen mysl veverky.“

Hymnus pokrčil rameny. „Uvidíme.“

Zevnitř paláce se začaly ozývat rozčilené výkřiky. Usmál se.

Trvalo to déle, než čekal. Pramáti byla skutečně paličatá, což dokazovala tím, že Aurora s ní naprosto nebyla schopná hnout. Hymnus seděl v pavilonu a ledabyle naslouchal skupině hudebníků. Kněžky ho co chvíli kontrolovaly. Uplynulo několik hodin.

Hymnus nařídil hudebníkům, aby hráli silněji. Vybral si skupinu s mnoha bubny.

Nakonec z paláce vyšla úplně vyčerpaná kněžka. „Její Milost vás přijme,“ oznámila a uklonila se.

„Ehm?“ tázal se Hymnus. „Aha, to. Musím za ní jít teď? Rád bych si doposlouchal tu skladbu. Je sotva v polovině.“

Kněžka zoufale vzhlédla. „Já ?“

„No tak dobře,“ řekl Hymnus dobrácky a vstal.

*

Pramáti byla ve své audienční komnatě. Hymnus ve dveřích ? vytvořených na míru bohům ? zaváhal. Zamračil se.

Lidé stále ještě čekali ve frontě a Pramáti seděla na trůně v čele místnosti. Na bohyni byla zavalitá a Hymnus si vždycky myslel, že její bílé vlasy a vrásčitá tvář působí v panteonu dost podivně. Fyzicky byla z bohů rozhodně nejstarší.

Už to bylo dávno, co ji naposledy navštívil. Vlastně… Naposled jsem tu byl večer předtím, než Klidná věštkyně darovala svůj Dech, uvědomil si. Ten večer před lety, když jsme s ní jedli její poslední večeři, jak se později ukázalo.

Nikdy se sem potom už nevrátil. K čemu by to bylo? S Pramáti se scházel výlučně kvůli Klidné věštkyni. Při většině těch příležitostí si Pramáti neodpustila, aby nahlas neřekla, co si o Hymnovi myslí. Aspoň byla upřímná.

To o sobě prohlásit nemohl.

Nevzala ho na vědomí, když vešel. Zůstala sedět, trochu nahrbená, a poslouchala petici muže před sebou. Byl středního věku a neohrabaně se před bohyní opíral o hůl.

„… moje děti hladoví,“ povídal. „Nemohu si dovolit koupit jim jídlo. Myslel jsem, že kdybych měl zdravou nohu, mohl bych jít zase pracovat do doků.“ Hleděl k zemi.

„Tvoje víra je chvályhodná,“ pravila Pramáti. „Pověz mi, co se stalo s tvou nohou?“

„Nehoda při rybaření, Vaše Milosti,“ řekl muž. „Před několika lety jsem sem přišel z vysočiny, když mi úrodu zničil časný mráz. Dostal jsem práci na jednom z bouřliváků ? to jsou lodě, které vyplouvají během jarních bouří a loví ryby, když ostatní zůstávají v přístavu. Při té nehodě mi jeden sud rozdrtil nohu. S chromou nohou mě už na loď nikdo nepřijme.“

Pramáti přikývla.

„Nepřišel bych,“ pokračoval. „Ale moje žena je nemocná a dcerka pláče hlady…“

Pramáti vztáhla ruku a položila ji muži na rameno. „Chápu tvé potíže, ale tvé trápení není tak těžké, jak si myslíš. Jdi a promluv si s mým veleknězem. Mám v docích muže, který mi je zavázán. Máš dvě ruce, dají ti práci u pletení sítí.“

Muž vzhlédl s nadějí v očích.

„Pošleme tě zpátky s dostatkem jídla, aby tvou rodinu uživilo, dokud se novou práci nenaučíš,“ dodala Pramáti. „Jdi s mým požehnáním.“

Muž se napřímil, pak padl na kolena a rozplakal se úlevou. „Děkuji vám,“ šeptal. „Děkuji vám.“

Kněží přistoupili a odvedli ho. V místnosti nastalo ticho a Pramáti se ohlédla na Hymna. Pokynula mu, aby si stoupl stranou. Tam k němu přišel kněz s čímsi kožešinovým, pevně omotaným provazy.

„Slyšela jsem, že to je tvoje,“ řekla Pramáti.

„Ach, ano,“ odpověděl Hymnus a mírně se začervenal. „Je mi to moc líto. Musela mi utéct.“

„S náhodným Příkazem, aby mě vyhledala?“ zeptala se Pramáti. „A pak kolem mě lítala a vřískala?“

„Ono to fungovalo?“ nadchl se Hymnus. „To je zajímavé. Můj velekněz si myslel, že mozek té veverky nebude schopný poslechnout tak složitý Příkaz.“

Pramáti se na něj přísně podívala.

„Tak dobře,“ řekl Hymnus. „Chci říct, promiň. Naprosto špatně mi rozuměla, hloupá veverka. Přijmi mou nejhlubší omluvu, moje ctěná sestro.“

Pramáti si povzdechla a pak mu pokynula ke dveřím v boční stěně. Hymnus jimi prošel a ona s několika sloužícími následovala za ním. Pramáti se pohybovala jako stařena. Zdá se mi to, nebo vypadá starší než minule? To bylo samozřejmě nemožné. Navrácení nestárli. Aspoň ne, jakmile jednou dosáhli dospělosti.

Když byli z doslechu žadatelů, Pramáti ho popadla za paži. „Co si, ve jménu barev, myslíš, že děláš?“ obořila se na něj.

Hymnus se otočil a zvedl obočí. „No, nechtěla jsi mě přijmout, a ?“

„Chceš zničit ten zbytek autority, který ještě máme?“ zeptala se ostře. „Už teď lidé ve městě říkají, že Navrácení slábnou a že ten nejlepší z nás umřel už před lety.“

„Třeba mají pravdu.“

Pramáti se zamračila. „Jestli tomu začne věřit dost lidí, přijdeme o přístup k Dechu. Pomyslel jsi na to, co nás bude stát tvůj nedostatek etikety a tvoje lehkomyslnost?“

„Proto se pořádá tohle představení?“ zeptal se a podíval se zpět za dveře.

„Navrácení kdysi nenaslouchali peticím jen proto, aby řekli ano nebo ne,“ řekla Pramáti. „Tenkrát si vždycky udělali čas, aby vyslechli každého, kdo za nimi přišel, a snažili se mu pomoci, jak nejlépe mohli.“

„To mi připadá jako strašně moc práce.“

„Jsme jejich bohové! Trochu práce by nás nemělo odradit!“ Pohlédla na něj s pohrdáním. „Ale ovšem. Přece nechceme, aby nám něco tak přízemního jako trápení obyčejných lidí kazilo náš báječný volný čas. Proč s tebou vůbec mluvím?“

„Přišel jsem, abych ti předal své Příkazy Neživým,“ pravil Hymnus.

Pramáti se zarazila.

„Aurora ovládá dva soubory Příkazů,“ vysvětloval, „a tím velí polovině naší armády. To mi dělá starosti. Totiž, důvěřuju jí stejně jako všem ostatním Navráceným. Ale kdyby mělo dojít k válce, stala by se druhou nejmocnější osobou v království. Jen Boží král by měl větší moc.“

Pramáti na něj hleděla s výrazem, v němž se nevyznal.

„Usoudil jsem, že nejlepší způsob, jak jí v tom zabránit, bude, když někdo další získá dva soubory Příkazů,“ dokončil Hymnus. „Třeba se zamyslí a neudělá nic nepředloženého.“

V místnosti bylo ticho.

„Klidná věštkyně ti důvěřovala,“ řekla Pramáti nakonec.

„Musím připustit, že to byl jeden z jejích nedostatků,“ řekl Hymnus. „I bohyně mají své nedostatky, jak se zdá. Myslel jsem, že by nebylo zdvořilé na to upozorňovat.“

„Byla z nás nejlepší,“ konstatovala Pramáti a pohlédla směrem ke svým žadatelům. „Přijímala lidi celý den. Milovali ji.“

„Poslední modrá čára,“ řekl Hymnus. „To je moje základní bezpečnostní fráze. Vezmi si ji, prosím. Řeknu Auroře, žes mě přinutila. Bude se na mě zlobit, ale nebude to poprvé.“

„Ne,“ reagovala Pramáti konečně. „Tak lehce ti to neprojde, Hymne.“

„Cože?“ zeptal se překvapeně.

„Copak to necítíš?“ oplatila mu otázkou. „Něco se děje. Ty problémy s Idrisany ve městě, čím dál prudší hádky našich kněží.“ Zavrtěla hlavou. „Já nedovolím, aby ses z toho vykroutil. Pro svou pozici jsi byl vybrán. Jsi bůh jako my všichni, i když děláš, co můžeš, abys to popřel.“

„Už mou frázi máš, Pramáti,“ pokrčil rameny, otočil se a zamířil ke dveřím. „Dělej si s ní, co chceš.“

„Zelené zvonky,“ zastavila ho Pramáti. „To je zase moje fráze.“

Hymnus se zarazil v půli kroku.

„Teď my dva máme oba soubory Příkazů,“ řekla Pramáti. „Jestli je pravda, co jsi předtím povídal, potom je stejně lepší, když má Příkazy víc bohů.“

Otočil se na podpatku. „Právě jsi řekla, že jsem blázen, a teď mi svěřuješ ovládání svých vojáků? Musím se tě na něco zeptat, Pramáti, a prosím, nepokládej to za hrubost. Ale co se to pro jméno barev s tebou stalo?“

„Zdálo se mi o tom, že přijdeš,“ odpověděla a podívala se mu do očí. „Před týdnem jsem to viděla v obrazech. Celý týden jsem na obrazech viděla kruhy, vždycky červené a zlaté. Tvoje barvy.“

„To je náhoda,“ řekl.

Tiše si odfrkla. „Jednoho krásného dne se budeš muset zbavit svého hloupého sobectví, Hymne. Tady nejde o nás. Já jsem se už rozhodla, že budu všechno dělat líp. Možná by ses mohl podívat sám na sebe, pochopit, kdo jsi a co děláš.“

„Má drahá Pramáti,“ prohodil Hymnus, „problém je v tom, že předpokládáš, že jsem se nepokoušel být někým jiným, než jsem. Pokaždé, když to zkusím, je ale výsledek tragický.“

„No, tak teď máš mé Příkazy ? ať k dobrému, či k zlému.“ Stará bohyně se otočila, aby odešla zpátky tam, kde na ni čekali žadatelé.

„Jsem velice zvědavá, jak si s nimi poradíš,“ utrousila ve dveřích ze sálu.

43

Když se Vivenna probudila, bylo jí zle, byla unavená, hladová a žíznivá.

Ale byla živá.

Otevřela oči a zakusila podivný pocit. Ležela v pohodlné, měkké posteli. Sedla si a okamžitě se jí zatočila hlava.

„Opatrně,“ řekl někdo. „Jste slabá.“

Zamrkala, aby se zbavila rozmazaného vidění, a zaměřila zrak na člověka sedícího u stolu kousek od ní. Byl k ní otočený zády a zřejmě jedl.

O stůl byl opřený černý meč ve stříbrné pochvě.

„Vy,“ zašeptala.

„Já,“ potvrdil mezi dvěma sousty.

Podívala se na sebe. Už na sobě neměla svou starou košili, ale čisté bavlněné pyžamo. Byla umytá. Pozvedla ruku k vlasům a zjistila, že už nejsou zacuchané a špinavé. Ale pořád byly bílé.

Bylo tak zvláštní být čistá.

„Znásilnil jste mě?“ zeptala se tiše.

Zafuněl. „Žena, která byla v Denthově posteli, pro mě nepředstavuje pokušení.“

„Nikdy jsem s ním nespala,“ bránila se, i když nevěděla, proč se obtěžuje mu to říkat.

Vasher se otočil. Stále měl na tváři několikadenní střapaté vousy. Jeho oblečení bylo o dost skromnější než její. Prohlédl si její oči. „Oklamal vás, co?“

Přikývla.

„Hlupák.“

Opět přikývla.

Vrátil se ke svému jídlu. „Té ženě, co to tu vede,“ řekl, „jsem zaplatil, aby vás vykoupala, oblékla a vyměnila vám mísu. Vůbec jsem se vás nedotkl.“

Zamračila se. „Co se… stalo?“

„Pamatujete se na tu bitku na ulici?“

„S vaším mečem?“

Kývl.

„Matně. Zachránil jste mě.“

„Vzal jsem Denthovi z rukou nástroj,“ prohlásil. „Na tom jediném záleželo.“

„Stejně vám děkuji.“

Na chvilku se odmlčel. „Nemáte zač,“ řekl nakonec.

„Proč je mi tak zle?“

„Tramarie,“ vysvětlil. „To je nemoc, kterou na vysočině neznáte. Roznáší ji hmyz. Pravděpodobně jste to dostala několik týdnů předtím, než jsem vás našel. Člověk ji snáz chytí, když zeslábne.“

Sáhla si na hlavu.

„Asi jste zažila pěkně těžké období,“ poznamenal Vasher. „Točila se vám hlava, nemyslelo vám to a měla jste hlad.“

„Ano,“ přitakala.

„Zasloužila jste si to.“ Pokračoval v jídle.

Několik minut se nepohnula. Jeho jídlo krásně vonělo, ale zřejmě ji někdo krmil, když ležela v horečkách, protože nebyla tak hladová, jak čekala. Jen trochu. „Jak dlouho jsem byla v bezvědomí?“ zeptala se.

„Týden,“ řekl. „Měla byste ještě spát.“

„Co se mnou hodláte dělat?“

Neodpověděl. „Ten biochromatický Dech, který jste měla,“ tázal se, „dala jste ho Denthovi?“

Zamyslela se. „Ano.“

Pohlédl na ni a povytáhl obočí.

„Ne,“ přiznala a odvrátila oči. „Dala jsem ho do šálu, který jsem měla na sobě.“

Vstal a odešel z místnosti. Vivennu napadlo, že uteče. Ale místo toho vstala a začala hltavě jíst, co Vasher nechal na stole ? smaženou rybu. Mořské plody už jí vůbec nevadily.

Vrátil se a zůstal stát ve dveřích. Chvíli ji pozoroval, jak mu drancuje oběd. Nevyhnal ji ze svého místa, prostě si sedl na druhou židli u stolu. Nakonec vytáhl její šál, vypraný a čistý.

„Tenhle?“ zeptal se.

Ztuhla s kouskem ryby v ústech.

Položil šál na stůl vedle ní.

„Vy mi ho vracíte?“ podivila se.

Pokrčil rameny. „Jestli je v něm skutečně Dech, já se k němu nedostanu. To můžete udělat jen vy.“

Vzala ho bezradně do ruky. „Neznám Příkaz.“

Znovu povytáhl obočí. „Vy jste rozvázala moje provazy, aniž byste je Probudila?“

Potřásla hlavou. „To jsem uhodla.“

„Měl jsem vám dát lepší roubík. Co jste chtěla říct tím, že jste to ‚uhodla‘?“

„Bylo to poprvé, co jsem použila Dech.“

„Aha, pravda, vždyť vy jste z královské rodiny.“

„Co to znamená?“

Jen zavrtěl hlavou a ukázal na šál. „Tvůj Dech k mému,“ pravil. „To je ten Příkaz, který chcete.“

Položila ruku na šál a řekla ta slova. Všechno se rázem úplně změnilo.

Přestala se jí točit hlava a zmizel pocit, že je pro svět mrtvá. Prudce se nadechla a zachvěla se radostí z toho, že má Dech zpátky. Bylo to tak silné, že dokonce spadla ze židle a třásla se jako člověk na pokraji šílenství. Zase mohla vnímat život věcí, které ji obklopovaly. Cítila, jak Vasher kolem sebe vytváří auru z krásných, jasných barev. Zase byla živá.

Dlouho se v tom pocitu vyhřívala.

„Je to šok, když ho poprvé dostanete zpátky,“ řekl Vasher. „Obyčejně to není tak zlé, když se k vám Dech vrátí už po hodině nebo tak. Po týdnech, nebo i jen po dnech, je to horší, než když si ho berete poprvé.“

Vivenna se usmála, znovu usedla na židli a otřela si mastnotu z tváře. „Už nejsem nemocná!“

„Samozřejmě,“ přisvědčil. „Máte dost Dechu přinejmenším na Třetí úroveň, jestli to vidím dobře. Nikdy nebudete nemocná. Skoro nebudete stárnout. Tedy, pokud si ten Dech podržíte.“

Vyděšeně na něj pohlédla.

„Ne,“ odmítl. „Já vás nebudu nutit, abyste mi ho dala. I když bych asi měl. Působíte daleko víc potíží, než za jaké stojíte, princezno.“

Vrátila se k jídlu s větší sebedůvěrou. Teď jí připadalo, že posledních několik týdnů bylo jen zlý sen. Bublina neskutečna, která s jejím životem nijak nesouvisela. Byla to skutečně ona, kdo seděl na ulici a žebral? Opravdu spala v dešti a žila v blátě? Vážně někdy uvažovala o tom, že se stane nevěstkou?

Ano. Nemohla na to zapomenout jen proto, že už zase měla Dech. Ale mělo s jejím chováním něco společného, že byla Tupec? Nebo ji ovlivnila nemoc? Možná, ale ať už se k tomu přimísilo cokoli, největší podíl na tom mělo zoufalství.

„Dobře,“ prohlásil Vasher, vstal a uchopil černý meč. „Je čas jít.“

„Kam?“ zeptala se podezřívavě. Když se s tímhle mužem setkala naposled, svázal ji, přinutil ji, aby se dotkla jeho meče, a opustil ji s roubíkem v ústech.

Nechal její otázku bez odpovědi a hodil na stůl hromádku šatů. „Oblečte si to.“

Prohlédla si je. Silné kalhoty s tunikou, která se do nich zastrkávala, a svrchní vesta. Všechno v různých odstínech modré. Bylo tam i spodní prádlo v méně výrazných barvách.

„To je mužské oblečení,“ odporovala ze zvyku.

„Je praktické,“ řekl Vasher a zamířil ke dveřím. „Já kvůli vám nehodlám plýtvat penězi na módní oblečení, princezno. Budete si na to asi muset zvyknout.“

Otevřela pusu, ale zase ji zavřela a na stížnost zapomněla. Právě strávila… nevěděla ani, jak dlouhou dobu chodila jen v tenké, skoro průhledné košili, která ji zakrývala sotva do půli stehen. Vděčně si vzala kalhoty a košili.

„Odpusťte,“ řekla mu, „já si toho oblečení vážím. Ale nemůžete mi aspoň říct, co se mnou zamýšlíte?“

Vasher ve dveřích zaváhal. „Mám pro vás práci.“

Zachvěla se, jak si vzpomněla na mrtvé, které jí ukázal Denth, a na ty, které zabil Vasher. „Budete zase zabíjet, že je to tak?“

Otočil se k ní se zachmuřeným výrazem. „Denth něco plánuje. Musím ho zastavit.“

„Denth pracoval pro mě,“ oznámila. „Nebo to aspoň předstíral. Všechno, co prováděl, bylo na můj příkaz. Dělal to jen proto, aby mě uklidnil.“

Vasher se chraplavě rozesmál a Vivenna se začervenala. Vlasy jí zrudly ? poprvé od té příšerné chvíle, kdy spatřila mrtvého Parlina, se opět přizpůsobily její náladě.

Byl to tak neskutečný pocit. Dva týdny na ulici? Připadalo jí to spíš jako věčnost. Ale teď byla najednou čistá a sytá a téměř se cítila jako dřív. Částečně to způsobil Dech. Ten krásný, zázračný Dech. Už o něj nikdy nechce přijít.

Ale není stejnou osobou jako předtím. Tak kým tedy je? Záleží na tom?

„Vy se mi vysmíváte,“ vyčetla Vasherovi. „Ale já jsem dělala, co jsem mohla. Chtěla jsem pomoci svým lidem v nadcházející válce. Aby mohli lépe čelit Hallandrenu.“

„Hallandren není váš nepřítel.“

„Je,“ řekla ostře. „A plánuje vtrhnout do mé země.“

„Kněží mají dobrý důvod pro to, jak jednají.“

Vivenna si odfrkla. „Denth říkal, že každý si myslí, že to, co dělá, je správné.“

„Denth umí být až příliš výmluvný, když jde o jeho vlastní dobro. Pohrával si s vámi, princezno.“

„Co tím myslíte?“

„Copak vás to nikdy nenapadlo?“ zeptal se Vasher. „Napadat zásobovací karavany? Podněcovat idriské chudé ke vzpouře? Připomínat jim Vahra a jeho sliby svobody, které měli ještě v živé paměti? Ukazovat vás vůdcům slumů a šéfům podsvětí, aby si mysleli, že se Idris snaží narušovat hallandrenskou vládu? Princezno, říkáte, že každý si myslí, že je na správné straně, že každý, kdo stojí proti vám, klame sám sebe.“ Podíval se jí do očí. „Copak vás nikdy nenapadlo, že jste to možná vy, kdo je na nesprávné straně?“

Vivenna strnula.

„Denth pro vás skutečně pracoval,“ řekl Vasher. „Ani to dokonce nepředstíral. Někdo v tomto městě ho najal, aby začal válku mezi Idrisem a Hallandrenem, a on vás pro tento účel celé ty poslední měsíce využíval. Kdo za tím stojí a proč by jim válka vyhovovala?“

Vivenna vytřeštila oči a posadila se. To nemohla být pravda. Musel se mýlit.

„Byla jste dokonalá nastrčená figurka,“ pokračoval Vasher. „Připomínala jste těm chudákům jejich skutečné tradice a poskytla jste Denthovi někoho, za kým mohli jít. Boží dvůr teď už dělí jen vlásek od okamžiku, kdy vpochoduje do vaší země. Jenže ne proto, že Idrisany nenávidí, ale proto, že věří, že idriští povstalci už sami na Hallandren útočí.“

Potřásl hlavou. „Nemůžu věřit, že jste si neuvědomovala, co děláte. Myslel jsem, že s ním pracujete záměrně, abyste rozpoutala válku.“ Nespustil z ní zrak. „Podcenil jsem vaši naivitu. Oblečte se. Nevím, jestli máme dost času, abychom napravili, co jste způsobila, ale musíme to aspoň zkusit.“

*

V mužských šatech se cítila divně. Kalhoty jí těsně obepínaly stehna a připadala si v nich jako nahá. Bylo zvláštní necítit, jak se jí sukně vlní kolem kotníků.

Kráčela vedle Vashera bez řečí, se sklopenou hlavou a s tak krátkými vlasy, že si je nemohla ani zaplést do copu. Ještě se nepokusila si je prodloužit. Spotřebovala by na to výživu, kterou teď nutně potřebovala.

Procházeli idriskou čtvrtí a Vivenna se musela držet, aby se při každém zvuku nedala na útěk a ustavičně se neohlížela, jestli ji někdo nepronásleduje. Není tam nějaký výrostek, který jí chce ukrást vyžebrané peníze? Není tam parta rváčů, která ji chce chytit a prodat Denthovi? Nejsou ty šedé stíny Neživí, připravující se zaútočit a zabít? Minuli otrhanou žebračku neurčitého věku, která stála u kraje cesty a očima v obličeji pokrytém sazemi si je pátravě prohlížela. Vivenna viděla v jejích očích hlad. Žena se nejspíš rozmýšlela, jestli se má pokusit je okrást.

Meč ve Vasherově ruce zřejmě stačil na to, aby ji odradil. Vivenna se dívala, jak žena rychle mizí v uličce, a cítila se s ní zvláštně propojená.

Barvy, pomyslela si. Byla jsem to opravdu já?

Ne. Nebyla zdaleka tak schopná jako ta žena. Vivenna byla tak naivní, že se nechala unést, aniž by o tom věděla, a pak se pokoušela začít válku, aniž by si uvědomovala, co dělá.

Copak vás nikdy nenapadlo, že jste to možná vy, kdo je na nesprávné straně?

Nevěděla, čemu má věřit. Jestli ji Denth opravdu ovládl tak snadno, tím spíš váhala přijmout cokoli, co jí řekl Vasher. Dokázala však pochopit, že aspoň část z toho, co říkal, je nejspíš pravda.

Denth ji vždycky bral na schůzky s lidmi, kteří se ve městě těšili té nejhorší pověsti. Byli to do jednoho lidé, kterým by s největší pravděpodobností válečný zmatek vyhovoval. Přepadání dodávek do Hallandrenu by nejen ztížilo vedení války, ale právě tak by přinutilo kněze zaútočit, dokud ještě mají dost sil. Ztráty by je také ještě víc vyprovokovaly.

Dávalo to mrazivý smysl, který těžko mohla nebrat v úvahu. „Denth mě přesvědčil, že válka je nevyhnutelná,“ šeptala si Vivenna za chůze. „Můj otec si myslí, že je nevyhnutelná. Každý říká, že se to stane.“

„Mýlí se,“ řekl Vasher. „Válka mezi Idrisem a Hallandrenem byla celá desetiletí na spadnutí, ale nikdy nebyla nevyhnutelná. Přimět toto království k útoku by znamenalo přesvědčit Navrácené, ale ti jsou příliš pohodlní, příliš soustředění sami na sebe, než aby chtěli něco tak nepříjemného, jako je válka. Bylo by nutné větší úsilí ? nejdřív přesvědčit kněze o hrozbě ze strany Idrisu, a pak je nechat diskutovat tak dlouho, až by jim bohové uvěřili.“

Vivenna hleděla před sebe do špinavých ulic s jejich pestrobarevnými odpadky. „Jsem opravdu k ničemu, že?“ zašeptala.

Vasher ji přejel pohledem.

„Nejdřív můj otec pošle mou sestru, aby se provdala za Božího krále místo mě. Šla jsem za ní, ale ani jsem nevěděla, co dělám ? Denth mě tu našel hned první den. Když jsem mu konečně utekla, nedokázala jsem na ulici přežít ani měsíc bez toho, aby mě okradli, ztloukli, a nakonec chytili. A vy mi teď tvrdíte, že jsem sama jediná přivedla svůj národ na pokraj války.“

Vasher si odfrkl. „Tolik zásluh si zase nepřipisujte. Denth na téhle válce pracuje už dlouho. Co jsem slyšel, získal na svou stranu samotného idriského velvyslance. Navíc, v hallandrenské vládě jsou lidé ? ti, co Dentha najali ? kteří ten konflikt opravdu chtějí.“

Všechno to bylo tak matoucí. Co Vasher říkal, dávalo smysl, ale to, co předtím tvrdil Denth, taky. Musí vědět víc. „Máte představu, kdo ti lidé jsou? Ti, kteří Dentha platí?“

Vasher neurčitě zakroutil hlavou. „Jeden z bohů, myslím ? nebo možná nějaká jejich klika. Možná i skupina kněží, která sleduje vlastní zájmy.“

Opět oba umlkli.

„Proč?“ zeptala se nakonec Vivenna.

„Jak to mám vědět?“ opáčil Vasher. „Nedovedu ani zjistit, kdo za tím stojí.“

„Ne,“ řekla Vivenna. „Na to jsem se neptala. Chci říct, proč se do toho pletete? Proč vám na tom záleží?“

„Proto,“ odpověděl Vasher.

„Proč proto?“

Vasher si vzdychl. „Podívejte, princezno, já nejsem jako Denth. Neumím tak krásně mluvit a hlavně, já nemám lidi zas tak rád. Nečekejte, že si s vámi budu povídat. Jasný?“

Vivenna překvapeně zmlkla. Jestli mě chce využít, dělá to dost zvláštně, pomyslela si.

Ukázalo se, že jejich cílem je zchátralá budova v jednom rohu sešlého náměstí. Když se k ní blížili, Vivenna přemýšlela o tom, jak tyhle slumy vlastně vznikají. Stavěli je lidé už od počátku tak stísněné a ošumělé? Byly tyhle ulice a všechno to ostatní, co viděla, původně částí lepší městské čtvrti, a prostě časem zpustly?

Jak tam stála, Vasher ji popadl za ruku a přitáhl ke dveřím. Zabušil na ně jílcem svého meče. O vteřinu později se dveře se skřípotem otevřely a ven vyhlédly ustrašené oči.

„Uhni,“ houkl Vasher. Popuzeně dveře rozrazil a vtáhl Vivennu dovnitř. Mladík ucouvl, přitiskl se ke stěně chodby, aby Vasher s Vivennou mohli projít, a zavřel za nimi.

Vivenna měla pocit, že by se ho měla bát nebo se aspoň zlobit, že s ní tak zachází. Ale po tom, co prožila, to vlastně byla maličkost. Vasher ji pustil a hlučně sešel dolů po schodech. Vivenna ho trochu opatrněji následovala, tmavé schodiště jí připomínalo sklep v Denthově úkrytu. Zachvěla se. Dole naštěstí podobnost mezi sklepy končila. Tenhle měl dřevěnou podlahu a stěny. Uprostřed místnosti ležel koberec a na něm sedělo několik mužů. Dva vstali, když Vasher sešel ze schodů.

„Vashere? Buď vítán,“ pravil jeden. „Chceš se něčeho napít?“

„Ne.“

Muži se po sobě nejistě podívali. Vasher odhodil svůj meč ke stěně. Zařinčel, když na ni narazil, a sklouzl na zem. Pak Vasher sáhl dozadu a přitáhl Vivennu před sebe.

„Vlasy,“ poručil.

Zaváhala. Využíval ji stejně jako Denth. Ale nechtěla ho rozzlobit, tak poslechla a změnila si barvu vlasů. Muži na ni s úžasem zírali a někteří se uklonili. „Princezna,“ zašeptal jeden.

„Řekněte jim, že nechcete, aby šli do války,“ nakázal Vasher.

„Nechci,“ potvrdila upřímně. „Nikdy jsem nechtěla, aby moji lidé bojovali proti Hallandrenu. Skoro jistě by prohráli.“

Muži se otočila k Vasherovi. „Ale ona přece spolupracovala se šéfy podsvětí. Proč si to rozmyslela?“

Vasher se na ni podíval. „Co vy na to?“

Proč si to rozmyslela? Opravdu si něco rozmyslela? Věci se děly trochu moc rychle.

„Já…“ řekla. „Je mi to líto. Já… jsem si neuvědomila, o co jde. Nikdy jsem nechtěla válku. Myslela jsem, že je nevyhnutelná, a tak jsem aspoň chtěla pomoci Idrisu. Ale asi se mnou někdo manipuloval.“

Vasher přikývl a odstrčil ji stranou. Nechal ji stát a sám si přisedl k mužům na koberci. Vivenna zůstala, kde byla. Obepjala si pažemi tělo a nahmatala nepovědomou látku tuniky a kabátku.

Tohle jsou Idrisané, uvědomila si, když rozeznala jejich přízvuk. A teď viděli mě, svou princeznu, v mužském oblečení. Jak to, u barev, že mi na těchhle věcech pořád záleží, při tom všem, co se kolem mě děje?

„Tak dobře,“ prohlásil Vasher a dřepl si. „Co uděláte, aby se to zastavilo?“

„Počkej,“ zarazil jeden z mužů. „Ty čekáš, že si to rozmyslíme? Několik slov od princezny a my máme věřit všemu, co řekneš?“

„Jestli Hallandren vstoupí do války, jste mrtví,“ odsekl Vasher. „Copak to nechápete? Co si myslíte, že se stane s Idrisany v téhle čtvrti? Jestli máte dojem, že teď se vám daří špatně, tak počkejte, až vás označí za pomahače nepřítele.“

„To my víme, Vashere,“ promluvil další. „Ale co čekáš, že uděláme? Že se podrobíme a budeme dál snášet, jak s námi Hallandren zachází? Že ustoupíme a budeme uctívat jejich lhostejné bohy?“

„Mně je upřímně jedno, co uděláte,“ řekl Vasher, „pokud to neohrozí bezpečnost hallandrenské vlády.“

„Třeba bysme mohli vlastně přistoupit na to, že válka bude, a bojovat,“ nadhodil jiný muž. „Třeba mají vůdci slumů pravdu. Třeba to nejlepší, co můžeme udělat, je doufat, že Idris vyhraje.“

„Oni nás nenávidí,“ připojil další muž, mladík sotva dvacetiletý, s hněvivýma očima. „Zacházejí s námi hůř než s těmi svými sochami na ulicích! Pro ně jsme míň než Neživí!“

Ten hněv znám, uvědomila si Vivenna. Sama jsem ho cítila a vlastně ho stále cítím. Hněv vůči Hallandrenu.

Teď jí však slova toho muže zněla prázdně. Pravda byla, že od Hallandreňanů nikdy nezažila žádnou zlobu. Pokud něco, tak lhostejnost. Pro ně byla prostě jen další člověk na ulici.

Možná proto je nenáviděla. Celý život se snažila být pro ně důležitá ? její mysl odjakživa naplňoval ten děsivý Hallandren se svým Božím králem. A pak ji nakonec město a jeho lidé prostě přehlíželi. Nezáleželo jim na ní. To ji bolelo.

Jeden z Idrisanů, starší muž v tmavě rezavé pláštěnce, zamyšleně potřásl hlavou. „Lidé jsou neklidní, Vashere. Polovina jich zuří a mluví o tom, že napadnou Boží dvůr. Ženy chystají zásoby jídla a připravují se na nevyhnutelné. Naši mladí se tajně scházejí a prohledávají džungli, jestli nenajdou Kaladovu legendární armádu.“

„Oni té staré pověsti věří?“ zeptal se Vasher.

Muž pokrčil rameny. „Je to naděje. Skrytá armáda, dost mocná, že sama skoro skončila Velkou válku.“

„Mě neděsí to, že věří pověstem,“ řekl jiný muž. „Vadí mi, že naše mládež vůbec uvažuje o tom, že by použila Neživé jako vojáky. Kaladovi fantómové, taková ohavnost!“ Odplivl si.

„Tohle všechno ukazuje, jak jsme zoufalí,“ podotkl jeden ze starších. „Lidé jsou rozzlobení. Nemůžeme zastavit nepokoje, Vashere. Ne po těch jatkách, která se tu odehrála před pár týdny.“

Vasher zabušil pěstí na podlahu. „To je přesně to, co oni chtějí! Copak vy, blázni, nechápete, že dáváte nepříteli skvělou záminku? Těm Neživým, kteří zaútočili ve vaší čtvrti, nevydala Příkazy vláda. Někdo tam podstrčil pár polámaných Neživých s Příkazem zabíjet, jen aby došlo k nejhoršímu.“

Cože? pomyslela si Vivenna.

„Hallandrenská teokracie je vratká struktura, zatížená byrokracií a setrvačností,“ pokračoval Vasher. „Nikdy se nepohne, dokud ji někdo nepostrčí! Jestli v ulicích nastanou nepokoje, bude to přesně to, co si přeje válečná klika.“

Mohla bych mu pomoci, pomyslela si Vivenna, když pozorovala reakce Idrisanů. Instinktivně jim rozuměla tak, jak jim Vasher nikdy rozumět nebude. Jeho argumenty byly dobré, ale šel na to špatně. Potřeboval být důvěryhodnější.

Mohla by mu pomoci. Ale má?

Vivenna už nevěděla, co si myslet. Jestli měl Vasher pravdu, tak si s ní Denth hrál jako s loutkou. Tušila, že je to pravda, ale jak mohla vědět, že Vasher nedělá totéž?

Chce válku? Ne, jistěže ne. Zvlášť ne takovou, kterou by Idris těžko přežil, natož vyhrál. Tak tvrdě pracovala, aby podkopala schopnost Hallandrenu jít do války. Proč se jí nikdy nepokusila zabránit?

Chtěla jsem, uvědomila si. To byl můj původní plán, doma v Idrisu. Chtěla jsem Božímu králi válku rozmluvit, až se stanu jeho ženou.

Ten plán vzdala. Ne, vůbec ji k němu nepustili. Ať na tom měla vinu víra jejího otce, že válka je nevyhnutelná, nebo Denthovy lsti ? nebo obojí ? na tom nezáleží. Její instinkt jí na počátku říkal, aby konfliktu zabránila. Byl to nejlepší způsob, jak Idrisu pomoci, a jak si teď znovu uvědomila, také nejlepší způsob, jak ochránit Siri. Už prakticky vzdala veškeré úsilí pomoci své sestře. Místo toho se soustředila na vlastní nenávist a hněv.

Když zabrání válce, nepomůže to Siri, aby ji Boží král dál nedržel ve své moci. Ale možná by to pomohlo, aby ji nevyužili jako rukojmí. Mohlo by jí to zachránit život.

To Vivenně stačilo.

„Je moc pozdě,“ řekl jeden z mužů.

„Není,“ odporovala Vivenna. „Prosím.“

Muži v kruhu se zarazili a pohlédli na ni. Přešla blíž a klekla si k nim. „Prosím, neříkejte takové věci.“

„Ale princezno,“ namítl jeden z mužů, „co můžeme nakonec dělat? Vůdci chudinu provokují k zuřivosti. Ve srovnání s nimi my nemáme žádnou moc.“

„Musíte mít nějaký vliv,“ naléhala. „Myslím, že jste moudří.“

„Jsme dělníci a staráme se o své rodiny,“ řekl jiný. „Nejsme bohatí.“

„Ale lidé vám naslouchají?“ zeptala se.

„Někteří.“

„Tak jim povězte, že jsou i jiné možnosti,“ pravila Vivenna a sklonila hlavu. „Řekněte jim, aby byli silnější, než jsem byla já. Viděla jsem sílu Idrisanů v téhle čtvrti. Když jim řeknete, že je jen někdo využíval, možná, že už sebou nenechají dál vláčet.“

Muži ztichli.

„Já nevím, jestli všechno, co vám Vasher říká, je pravda,“ pokračovala a kývla jeho směrem. „Ale vím, že Idris tuhle válku nevyhraje. Měli bychom udělat všechno, abychom jí zabránili, ne abychom ji vyprovokovali.“ Na tvářích ucítila slzy a vlasy jí vybledly. „Jak vidíte… já už nemám tu moc, kterou by princezna věřící v Austreho měla mít. Dělám vám ostudu, ale prosím nedovolte, aby vás moje selhání přivedlo do záhuby. Není pravda, že nás Hallandreňané nenávidí. Sotva si nás všimnou. Vím, že je to k vzteku, ale když je donutíte, aby si nás všimli kvůli nepokojům a ničení, jen to v nich probudí hněv vůči naší vlasti.“

„Takže bysme to měli prostě vzdát?“ zeptal se mladík. „Nechat je, aby po nás šlapali? Co záleží na tom, že to nedělají schválně? Pořád nás utlačují.“

„Ne,“ řekla Vivenna. „Musí být lepší cesta. Jejich královnou je teď Idrisanka. Možná, když jim dáme čas, zbaví se svých předsudků. Teď musíme soustředit všechnu sílu a zkušenost na to, aby nás nenapadli!“

„To je pravda, princezno,“ souhlasil starý muž v pláštěnce. „Promiňte mi moje smělá slova, ale pro nás z Idrisu, kteří teď žijeme v Hallandrenu, je už dnes těžké, aby nám na Idrisu nějak příliš záleželo. Nechal nás na holičkách už předtím, než jsme odešli. Už se nemůžeme vrátit.“

„Pořád jsme Idrisani,“ navázal další, „ale… no, naše rodiny tady jsou důležitější.“

Před měsícem by to Vivennu urazilo. Ale její putování po ulicích ji naučilo hodně o tom, co s člověkem udělá zoufalství. Co pro ně znamenal Idris, jestliže jejich rodiny hladoví? Nemohla jim jejich postoj vyčítat.

„A vy si myslíte, že vám bude líp, když Idris prohraje válku?“ zeptal se Vasher. „Když bude válka, budou s vámi zacházet ještě hůř než teď.“

„Opravdu jsou ještě jiné možnosti,“ přidala se Vivenna. „Já vaši tíživou situaci znám. Když se vrátím k otci a vysvětlím mu to, třeba najdeme cestu, jak vás vrátit k Idrisu.“

„Vrátit k Idrisu?“ opáčil jeden z mužů. „Moje rodina tady v Hallandrenu žije už padesát let.“

„Ano, ale dokud je král Idrisu naživu,“ řekla Vivenna, „máte spojence. Můžeme začít vyjednávat podmínky, aby se vám tu vedlo lépe.“

„Králi na nás nezáleží,“ řekl jiný muž smutně.

„Mně na vás záleží,“ pravila Vivenna.

A bylo to tak. Bylo to zvláštní, ale spíš cítila příbuzenství s Idrisany tady ve městě než s těmi, které opustila doma. Rozuměla jim.

„Musíme najít způsob, jak upozornit na vaše utrpení, aniž bychom tím současně vyvolali nenávist,“ pokračovala. „Najdeme ho. Jak jsem řekla, moje sestra je provdaná za Božího krále. Možná ho dokáže přesvědčit, aby situaci ve slumech zlepšil. Ne proto, že by se obával násilí ze strany našich lidí, ale protože s nimi bude soucítit.“

Stále klečela, styděla se před těmito lidmi. Styděla se za svůj pláč, za to, že ji vidí v neslušném oděvu a se střapatými, krátkými vlasy. Styděla se, že je tak zklamala.

Jak jsem mohla tak snadno selhat? myslela si. Já, která jsem byla údajně připravená a údajně samu sebe ovládala. Jak jsem se mohla nechat tak unést, že jsem ignorovala potřeby vlastních lidí, protože jsem si sobecky přála, aby Hallandren trpěl?

„Je upřímná,“ řekl jeden muž konečně. „To jí přiznám.“

„Já nevím,“ váhal jiný. „Pořád si myslím, že je moc pozdě.“

„Jestli je to tak,“ opáčila Vivenna, stále s pohledem upřeným na zem, „co můžete ztratit? Myslete na životy, které byste mohli zachránit. Já vám slibuji, že Idris už na vás nebude zapomínat. Když se usmíříte s Hallandrenem, postarám se o to, aby vás v naší vlasti pokládali za hrdiny.“

„Za hrdiny, jo?“ řekl jeden z mužů. „To by bylo pěkný, kdyby si o mně lidi mysleli, že jsem hrdina, a ne jeden z těch hanebníků, co odešli z vysočiny, aby žili v Hallandrenu.“

„Prosím,“ zašeptala Vivenna.

„Uvidíme, co se dá dělat,“ ukončil rozhovor jeden z nich a vstal.

Několik dalších vyslovilo souhlas. Také vstali a podali si s Vasherem ruku. Vivenna stále ještě klečela, když odcházeli.

Nakonec v místnosti nezbyl kromě ní a Vashera nikdo. Vasher se posadil naproti ní.

„Děkuju,“ řekl.

„Kvůli vám jsem to neudělala,“ pronesla tiše.

„Vstaňte,“ řekl. „Půjdeme. Chci se ještě s někým sejít.“

„Já…“ Sedla si na koberec. Potřebovala čas, aby se pokusila vyznat se ve vlastních citech. „Proč bych měla dělat to, co chcete? Jak mám vědět, že mě jen nevyužíváte? Že mi nelžete jako Denth?“

„To vědět nemůžete.“ Vasher si vzal z kouta meč. „Prostě budete muset dělat, co vám řeknu.“

„Takže jsem vaším vězněm?“

Podíval se na ni. Pak k ní přešel a dřepl si. „Podívejte,“ pravil, „oba se shodneme na tom, že válka je pro Idris špatná. Nebudu vás vláčet někam, kde hrozí razie, nebo na pochybná setkání se šéfy podsvětí. Jen budete muset lidem říkat, že nechcete válku.“

„A když nebudu chtít?“ zeptala se. „Donutíte mě?“

Chvilku ji pozoroval, pak polohlasně zaklel a vstal. Vytáhl z kapsy váček a hodil jí ho. Cinklo to v něm, když narazil do její hrudi, a pak spadl na zem.

„Jděte,“ řekl. „Vraťte se do Idrisu. Já se bez vás obejdu.“

Vivenna jen seděla a zírala před sebe. Vasher zamířil ke schodům.

„Denth mě využil,“ dostala ze sebe. „A nejhorší na tom je, že mám pořád dojem, jako by to muselo být jen nedorozumění. Jako by měl pořád být můj přítel a já za ním měla jít a zjistit, proč to udělal. Jako bychom si to jen měli vyjasnit.“

Zavřela oči a opřela si hlavu o kolena. „Ale pak si vzpomenu na to, co jsem ho viděla dělat. Že můj přítel Parlin je mrtvý. Další vojáci, které za mnou poslal můj otec, nacpaní v pytlích na mrtvoly. Jsem zmatená.“

Bylo ticho. „Nejste první, kdo se dal oklamat, princezno,“ řekl Vasher nakonec. „Denth je… zákeřný. Člověk jako on může být skrz naskrz zlý, ale s tím jeho šarmem a zábavností ho lidé stejně budou poslouchat. Dokonce ho budou mít rádi.“

Podívala se na něj a zamrkala, aby si vytřásla slzy z očí.

Vasher se otočil. „Já nejsem jako on,“ pokračoval. „Nerad mluvím. Bývám naštvaný a odsekávám lidem. Proto nejsem moc oblíbený. Ale můžu vám slíbit, že vám nebudu lhát.“ Podíval se jí do očí. „Já chci téhle válce zabránit. To je všechno, na čem mi záleží, to mi můžete věřit.“

Nebyla si jistá, jestli mu věří. Ale cítila, že chce. Ty hloupá, pomyslela si, zase jen další člověk, kterým se necháš využít.

Tak se tedy nevyzná v lidech. Ale ten pytlík mincí si nevezme. Vzdala se. „Pomůžu vám. Jestli nebudu muset dělat nic víc než říkat lidem, že nechci, aby se Idrisu stalo něco zlého.“

„To stačí.“

Zaváhala. „Opravdu si myslíte, že to dokážeme? Že zabráníme válce?“

Pokrčil rameny. „Možná. Jestli se udržím, abych nevymlátil barvy ze všech těchhle Idrisanů za to, že se chovají jako hlupáci.“

Pacifista, který má problém s ovládáním svého vzteku, pomyslela si smutně. To je ale kombinace. Trochu jako zbožná idriská princezna, která má tolik biochromatického Dechu, že by zalidnila malou vesnici.

„Míst jako tohle je víc,“ řekl Vasher. „Zavedu vás k lidem, kteří tam jsou.“

„Tak dobře,“ přitakala. Když vstávala, pokoušela se vyhnout pohledu na jeho meč. I teď měl nad ní tu podivnou moc, ze které se jí dělalo špatně.

Vasher přikývl. „Na těch schůzkách nikdy nebude moc lidí. Já nemám kontakty jako Denth a nepřátelím se s důležitými lidmi. Ti, které znám, jsou většinou dělníci. Budeme muset navštívit barvírny, a možná dokonce některá pole.“

„Rozumím,“ řekla.

Vasher bez dalších řečí sebral svůj váček s penězi a pak ji vyvedl na ulici. A tak to tedy začíná nanovo, pomyslela si.

Můžu jen doufat, že tentokrát jsem na správné straně.

44

Siri se zalíbením pozorovala Susebrona, který jedl třetí zákusek. Jejich pozdní večeře byla rozložená všude kolem nich, na stole i na podlaze, některé mísy úplně prázdné, zatímco z některých zmizelo sotva pár soust. Ta první noc, kdy Susebron objednal občerstvení, zahájila tradici. Teď si posílali pro jídlo každou noc ? ale až poté, co Siri předvedla jako vždy své představení pro uši naslouchajících kněží. Susebron říkal, že mu to připadá velmi zábavné, ale Siri dobře viděla, jak ji přitom pozoruje zvědavýma očima.

Při nočním hodování, když kolem sebe neměl přísné kněží, se ukázalo, že Susebron je docela na sladké. „Měl by ses asi krotit,“ řekla Siri se smíchem, když spořádal další koláček. „Když jich vždycky sníš tolik, ztloustneš.“

Sáhl po své tabulce. Ne, neztloustnu.

„Ale ano,“ trvala s úsměvem na svém. „Tak to prostě je.“

Po bohy to neplatí, napsal. To mi vysvětlila moje matka. Někteří lidé zesílí, když cvičí, a ztloustnou, když hodně jí. Ale Navrácení ne. My vypadáme pořád stejně.

Siri neměla co namítnout. Co ona věděla o Navrácených?

Je jídlo v Idrisu také takové? napsal Susebron.

Siri se usmála. Vždycky se vyptával na její vlast. Cítila v něm touhu, přání osvobodit se, vyjít z paláce a podívat se, jaké je to venku. Zároveň však nechtěl být neposlušný, i když pravidla kněží se mu zdála krutá.

„Já se vážně musím víc snažit, abych tě zkazila,“ prohodila.

Zarazil se. Co to má společného s jídlem?

„Nic,“ odpověděla. „Ale i tak je to pravda. Ty jsi příliš hodný, Sebe.“

Sarkasmus? napsal. To tedy skutečně doufám, že to je sarkasmus.

„Jen napůl,“ odvětila, lehla si na břicho a dívala se na něj přes všechny ty hromady jídla jejich půlnočního pikniku.

Poloviční sarkasmus? napsal. To je něco nového?

„Ne,“ řekla s povzdechem. „Někdy se pravda skrývá i v sarkasmu. Já tě nechci doopravdy zkazit, ale myslím si, že jsi až moc poslušný. Měl bys být trochu lehkovážnější. Impulzivní a nezávislý.“

Je těžké být impulzivní, když jsi zamčená v paláci a obklopená stovkami sloužících, napsal.

„To máš pravdu.“

Každopádně jsem přemýšlel o tom, co jsi říkala. Prosím, nezlob se na mě.

Siri zpozorněla, když si všimla, jak rozpačitě se Susebron tváří. „Dobře. Co jsi provedl?“

Mluvil jsem se svými kněžími, odpověděl. Řemeslným písmem.

Siri se vyděsila. „Tys jim o nás řekl?“

Ne, to ne, napsal rychle. Ale sdělil jsem jim, že se bojím mít dítě. Ptal jsem se, proč můj otec zemřel hned potom, co se mu narodil syn.

Siri se zamračila. V hloubi duše si přála, aby podobná vyjednávání nechal na ní. Ale nic neřekla. Nechtěla ho omezovat stejně jako kněží. Koneckonců, to on je v nebezpečí a je jen správné, že se pokouší něco udělat.

„Výborně,“ pravila.

Ty se nezlobíš?

Pokrčila rameny. „Právě jsem ti řekla, že bys měl být víc impulzivní! Tak si teď nemůžu stěžovat. Jak ti odpověděli?“

Vymazal tabulku a pokračoval. Řekli mi, abych si nedělal starosti. Všechno prý bude v pořádku. Ptal jsem se dál, ale nic víc jsem z nich nedostal.

Siri pomalu přikývla.

Bolí mě, že to musím napsat, ale začínám si myslet, že máš pravdu. Všiml jsem si, že moje stráže a Probouzeči se v poslední době ode mne téměř ani nehnou. Včera jsme dokonce vynechali dvorní shromáždění.

„To vypadá špatně,“ souhlasila. „Ani já jsem neměla štěstí, když jsem se pokoušela zjistit, co se stane. Povolala jsem tři další vypravěče, ale ani jeden nevěděl víc, než co mi řekl Hoid.“

Pořád si myslíš, že jde o ten Dech, který mám?

Kývla. „Vzpomeň si, co jsem ti říkala o Treledeesovi. Mluvil o tvém Dechu s takovou úctou. Pro něj je nesmírně cenný, předává se z generace na generaci jako rodinný gobelín.“

V jedné pohádce z mé knížky, napsal, se mluví o kouzelném meči. Chlapec ho dostane od svého dědečka, a pak se ukáže, že ten meč je vzácné dědictví ? symbol kralování v zemi.

„Co tím chceš říct?“ zeptala se.

Možná, že celá hallandrenská monarchie není nic víc než způsob, jak střežit Dech. Jediná cesta, jak bezpečně uchovat Dech v čase, je použít lidi jako hostitele. Takže kněží možná vytvořili dynastii Božích králů, kteří ten Dech přechovávají a předávají ho z otce na syna.

Pomalu přikývla. „To by znamenalo, že Boží král je jen nádoba, jako já. Pochva magické zbraně.“

Přesně, napsal Susebron spěšně. Potřebují mou linii učinit královskou kvůli tomu, kolik Dechu v tom pokladu je. A musejí ho dát Navrácenému, jinak by se mohlo stát, že král a bohové spolu budou soupeřit o moc.

„Asi ano. Zdá se to náramně příhodné, že Boží král vždycky zplodí mrtvě narozeného syna, z něhož se stane Navrácený…“

Odmlčela se. Susebronovi to také došlo.

A co když nový Boží král není ve skutečnosti synem toho současného? napsal lehce roztřesenou rukou.

„Austre!“ vydechla Siri. „Bože barev! To je ono! Někde v království zemře dítě a Navrátí se. Proto je tak naléhavé, abych otěhotněla! Oni už mají nového Božího krále a teď jen musí tu frašku dokončit. Provdali mě za tebe a doufají, že budu mít dítě co nejdřív, a pak ho prostě vymění za toho Navráceného.“

Pak mě zabijí a nějak mi ten Dech vezmou, napsal. A dají ho tomu dítěti, které se pak může stát novým Božím králem.

„Počkej. Mohou se novorozenci vůbec Navrátit?“

Ano, napsal.

„Ale jak se může novorozenec Navrátit díky svému hrdinství nebo ctnostem nebo něčemu takovému?“

Susebron zaváhal a Siri pochopila, že sám neví. Navrácený novorozenec. Idrisané nevěří, že někdo může být vybrán, aby se Navrátil kvůli nějaké své ctnosti. To je hallandrenská víra. Siri se zdálo, že v tom má jejich teologie mezeru, ale nechtěla Susebrona provokovat. Už tak si dělal starosti, že Siri nevěří v jeho božství.

Posadila se. „Na tom vlastně nezáleží. Jde o něco mnohem důležitějšího. Jestli jsou Boží králové jen nádoby přechovávající Dech, tak proč je měnit? Proč si nenechat jednoho napořád?“

Já nevím, napsal Susebron. Nedává to smysl, viď? Třeba se jim nechce držet jednoho Božího krále v zajetí tak dlouho. Děti se asi snáz ovládají.

„Kdyby to tak bylo, potom by měnili krále ještě častěji,“ namítla Siri. „Někteří z Božích králů žili celá staletí. Musí to mít asi něco společného s tím, jak je ten který král poslušný.“

Já přece dělám všechno, co se ode mě čeká! Právě sis stěžovala, že jsem příliš poslušný.

„Ve srovnání se mnou jsi,“ řekla. „Možná ale, že z jejich pohledu jsi pořád ještě moc svévolný. Konec konců, schoval sis tu knížku, kterou ti dala tvoje matka, a pak ses naučil psát. Možná tě znají dost dobře na to, aby si uvědomili, že nezůstaneš vždycky tak poddajný. A teď mají příležitost tě vyměnit a chtějí ji využít.“

Možná, napsal.

Siri se znovu zamyslela nad závěry, k nimž došli. Samozřejmě musela uznat, že jsou to jen dohady. Ale všichni přece říkali, že Navrácení nemohou mít děti, tak proč by měl být Boží král výjimkou? Možná je to opravdu jen zástěrka pro skutečnost, že pokaždé, když najdou vhodné dítě, vymění Božího krále.

To ale stále nebyla odpověď na nejdůležitější otázku. Co se Susebronem udělají, aby dostali jeho Dech?

Susebron se opřel o stěnu a zahleděl se do stropu. Siri zahlédla stín smutku v jeho očích. „Co je ti?“ zeptala se potichu.

Jen potřásl hlavou.

„Prosím. Na co myslíš, Sebe?“

Zpříma se posadil, podíval se na tabulku a začal psát. Jestli je to pravda, potom ta žena, která mě vychovala, nebyla moje matka. Musel jsem se narodit náhodně někde na venkově. Kněží mě vzali rodičům, jakmile jsem se Navrátil, a vychovali mě v paláci jako „syna“ Božího krále, kterého právě zabili.

Sevřel se jí žaludek, když viděla jeho bolest. Obešla deku a sedla si vedle něj, objala ho a položila si hlavu na jeho rameno.

Ona je v mém životě jediný člověk, který ke mně byl skutečně laskavý, napsal. Kněží mě uctívají a starají se o mě ? nebo jsem si aspoň myslel, že se starají. Ale nemají mě rádi. Ale moje matka mě milovala. Jenže teď už si ani nemůžu být jistý, že vím, kdo opravdu byla.

„Jestli tě vychovala, tak je tvoje matka,“ prohlásila Siri. „Na tom, kdo tě porodil, nezáleží.“

Neodpověděl.

„A možná to skutečně byla tvoje matka,“ řekla Siri. „Jestli tě chtěli tajně dopravit do paláce, klidně mohli s tebou vzít i tvou matku. Kdo by se o tebe postaral lépe?“

Přikývl a začal jednou rukou čmárat po tabulce ? druhou držel Siri kolem pasu. Možná máš pravdu. Ale musím teď myslet na to, jak zemřela. Je to podezřelé. Byla jedna z mála, kdo mi mohl říct pravdu.

Z toho viditelně zesmutněl ještě víc. Siri se k němu přitiskla silněji a položila si mu hlavu na prsa.

Prosím, napsal, pověz mi o své rodině.

„Svého otce jsem pořád rozčilovala,“ začala Siri. „Ale stejně mě měl rád ? totiž, má mě rád. Jenom chtěl, abych byla poslušnější, chovala se víc jako správná Idrisanka a princezna. A… víš, čím déle jsem v Hallandrenu, tím víc si přeju, abych ho byla poslouchala. Aspoň trošku.

Můj bratr Ridger je jen o málo starší než já. Vždycky jsem ho dostávala do problémů. On je dědic trůnu a já jsem ho bez ustání rozptylovala, pokoušela a kazila, až do té doby, než dospěl a začal brát své povinnosti vážně. Teď je trochu jako ty. Má dobré srdce a vždycky udělá to, co je správné. Ale nejí tolik sladkostí.“

Susebron se zaculil a stiskl jí rameno.

„Potom Fafen. Vlastně ji ani moc dobře neznám. Vstoupila do kláštera, když jsem byla ještě docela malá ? pamatuju si jen, že se mi tehdy ulevilo. V Idrisu se pokládá za povinnost, aby každá rodina poslala aspoň jedno dítě do kláštera. Mniši pěstují potraviny pro chudé, pomáhají v domácnostech a dělají různé potřebné práce, jako prořezávání stromů, praní nebo malování. Chápou to jako službu.“

Sáhl po tabulce. Trochu jako králové, napsal. Prožívají svůj život ve službě druhým.

„Jistě,“ řekla Siri. „Jenomže je obvykle nezamykají, a když chtějí, mohou toho nechat. V každém případě jsem byla ráda, že to byla Fafen, a ne já. Já bych se zbláznila, kdybych musela žít jako mniška. Mniši musí být pořád naprosto poslušní, jsou zbožní a očekává se od nich, že budou nejméně nápadní mezi všemi.“

To by se k tvým vlasům nehodilo, napsal s úsměvem.

„To jistě ne,“ přikývla.

Susebron se lehce zachmuřil a psal dál. Ale v poslední době už barvu tak často nemění.

„Naučila jsem se je lépe ovládat,“ řekla Siri a ušklíbla se. „Lidé mě podle nich vždycky příliš snadno prokouknou. Podívej.“ Změnila barvu vlasů z černé na medovou. Susebron se usmál a prohrábl jí prsty zlaté kadeře.

„Pak už zbývá jen ta nejstarší, Vivenna. Tu sis měl vzít. Celý život strávila tím, že se připravovala na život v Hallandrenu.“

Musí mě nenávidět, napsal Susebron. Vyrůstala s vědomím, že bude muset opustit svou rodinu a zemi a žít jako manželka cizince, a navíc nepřítele.

„Nesmysl,“ oponovala Siri. „Vivenna se na to těšila. Myslím, že ani nenávidět neumí. Vždycky byla vyrovnaná, svědomitá, poslušná, zkrátka dokonalá královská dcera.“

Susebron se zamračil.

„Zní to hořce, viď?“ řekla Siri s povzdechem. „Ale já to tak nemyslela. Mám Vivennu ráda. Vždycky mi byla nablízku a dávala na mě pozor. Ale měla jsem často dojem, že se až moc snaží mě chránit. Moje starší sestra, která mě vytáhla z každého průšvihu, klidně mi vyhubovala, a pak dohlédla na to, abych nebyla tak potrestaná, jak jsem si zasloužila.“ Zaváhala. „Tam doma o mě asi musí mít hroznou starost.“

To zní, jako by sis ty dělala starosti o ně, napsal.

„Dělám,“ odpověděla. „Poslouchala jsem, jak se kněží na shromáždění hádají. Nevypadá to dobře, Sebe. Ve městě je spousta Idrisanů a začínají být pěkně divocí. Před několika týdny musela městská stráž poslat do jejich čtvrti vojáky. To nemůže zmírnit napětí mezi našimi zeměmi.“

Susebron nic nenapsal, ale místo toho ji znovu objal a přitáhl si ji blíž. Bylo to tak příjemné, když ji držel. Tak moc příjemné.

Po chvíli ji pustil z objetí a znovu začal psát, když předtím nemotorně smazal tabulku. Víš, neřekl jsem to předtím správně.

„A co?“

Když jsem napsal, že moje matka byla jediná, kdo byl kdy ke mně laskavý a milující. To není pravda. Je tu ještě někdo.

Přestal psát a podíval se na ni. Pak zase obrátil oči k tabulce. Nemusela jsi se ke mně chovat tak hezky, napsal. Mohla jsi mě nenávidět, protože jsem tě vzal tvé rodině a tvé vlasti, ale místo toho jsi mě naučila číst a spřátelila ses se mnou. Máš mě ráda.

Upřeně se na ni zahleděl a ona jeho pohled opětovala. Pak se k ní váhavě sklonil a políbil ji.

Ach… pomyslela si Siri. V hlavě se jí vynořilo tisíc námitek. Ale nedokázala se pohnout, odporovat, ani cokoli udělat.

Cokoli kromě toho, že mu vrátila polibek.

Cítila vzrušení. Věděla, že by to měla zastavit, aby kněží nedostali právě to, co chtějí. Všechno to chápala. Ale když ho líbala, zrychloval se jí dech a veškeré námitky se zdály být čím dál méně důležité.

Susebron se zarazil, zřejmě nevěděl, jak pokračovat. Siri se na něj podívala, těžce vydechla a přitáhla si ho, aby ho mohla líbat dál. Cítila, jak její vlasy mění barvu do tmavé, vášnivé červené.

V tu chvíli jí na ničem dalším nezáleželo. Susebron nevěděl, co má dělat. Ale ona to věděla. Opravdu moc spěchám, pomyslela si, když si svlékala košilku. Měla bych se pocvičit v sebeovládání.

Ale až jindy.

45

Tu noc se Hymnovi zdálo o tom, že T’Telir hoří. O tom, že Boží král zemřel a v ulicích jsou vojáci. O tom, že Neživí zabíjejí lidi v pestrobarevném oblečení.

A o černém meči.

46

Vivenna jídlo polykala jen s obtížemi. Sušené maso chutnalo úplně jako ryba, ale zjistila, že když dýchá ústy, téměř to necítí. Snědla všechno do posledního kousku a spláchla chuť několika doušky teplé, převařené vody.

Byla v pokoji sama. Byl to malý přístavek z boku jednoho domu nedaleko slumů. Vasher zaplatil hrstí drobných za jednodenní nájem a pak zmizel, aby něco vyřídil.

Po jídle se Vivenna na židli opřela pohodlněji a zavřela oči. Poslední dobou byla tak vyčerpaná, že ani nemohla spát. A to, že pokoj byl tak malý, jí také zrovna nepomáhalo. Nemohla se v něm ani celá natáhnout.

Vasher nepřeháněl, když říkal, že budou mít tvrdou práci. Všude, kde se zastavil, mluvil s Idrisany, utěšoval je a prosil, aby neprovokovali Hallandren k válce. Nechodili do restaurací, jak byla zvyklá s Denthem. Nevečeřeli s dobře oblečenými lidmi a jejich osobními strážci. Potkávali jen skupiny pracujících žen a mužů, jednu za druhou. Mnozí z nich netoužili po vzpouře a většina ani nežila ve slumech. Ale byli součástí idriské komunity v T’Teliru a měli vliv na to, co si myslí jejich přátelé a příbuzní.

Vivenně se líbili a dovedla se do nich vcítit. Ze svého nového úsilí měla daleko lepší pocit než ze své práce s Denthem, a pokud to mohla posoudit, Vasher k ní byl upřímný. Rozhodla se svým pocitům důvěřovat a prozatím Vasherovi pomáhala.

Vasher se jí neptal, jestli chce pokračovat. Prostě ji s sebou bral z místa na místo a nechával ji, ať dělá, co umí. A to také dělala, setkávala se s lidmi, vysvětlovala, přesvědčovala, prosila za odpuštění, i když ji to vyčerpávalo. Nebyla si jistá, zda může napravit, co způsobila, ale musela se o to pokusit. Svým odhodláním si zřejmě vysloužila trochu Vasherova respektu, a ten Vasher poskytoval mnohem váhavěji než kdysi Denth.

Denth mě celou dobu vodil za nos. Pořád jí bylo zatěžko se s tím smířit, v hloubi duše nechtěla. Schoulila se a hleděla na prázdnou zeď v těsném pokoji. Otřásla se. Dobře, že v poslední době tolik pracovala, nemusela aspoň na nic myslet.

Zvlášť ne na ty nepříjemné věci.

Co je zač? Co si o sobě má myslet teď, když všechno, čím kdy byla a oč se pokusila, vzalo za své? Už není tou sebevědomou princeznou. Ta umřela, zůstala tam dole ve sklepě s Parlinovou zakrvácenou mrtvolou. Její sebedůvěra pramenila z naivity.

Teď už ale ví, jak snadno se dala oklamat. Ví, co stojí nevědomost, a poučila se o zoufalství skutečné chudoby.

Ale tou tulačkou bez domova, zlodějkou a zbitou ubožačkou také nebyla. Teď má pocit, že ty týdny byly jen sen, způsobený opuštěností a strachem a zoufalstvím ze zrady a posílený tím, že se stala Tupcem a ničila ji nemoc. Předstírat, že to je skutečnost, by znamenalo vysmívat se těm, kdo na ulici doopravdy žijí.

Co se z ní tedy stalo? Kajícná, tichá princezna, která klečí a se sklopenou hlavou se hájí před venkovany? To také částečně hraje. Ovšemže cítí lítost, to ano. Ale používá svou obnaženou pýchu jako nástroj, předstírá pro dobro věci. Ani tohle není ona.

Kým tedy je?

Vstala. V maličké místnosti se cítila stísněná. Otevřela dveře. Okolní čtvrť nebyla úplně chudá, ale bohatá také ne. Bylo to prostě místo, kde žijí obyčejní lidé. Na ulicích bylo dost barev, aby působily přívětivě, ale domy byly malé a v každém bydlelo několik rodin.

Vyšla na ulici, ale dávala si pozor, aby se příliš nevzdálila od nevelkého a skromného přístavku, který Vasher najal. Pozorovala rozkvetlé stromy, kolem kterých kráčela.

Kým doopravdy je? Co z ní zbylo, když svlékla oděv princezny a zavrhla nenávist k Hallandrenu? Cítí se odhodlaná, a ta část její osobnosti se jí líbí. Kdysi se přinutila být ženou, která se musí provdat za Božího krále. Tvrdě na tom pracovala a prakticky všechno obětovala, aby toho cíle dosáhla.

Bývala pokrytecká. Teď už ví, co znamená skutečná pokora. Ve srovnání s tím jí její dřívější život připadal nestydatější a drzejší než ta nejnestoudnější barevná sukně nebo halena.

Věřila v Austreho. Milovala učení Pěti vizí. Skromnost, sebeobětování. Povinnost stavět problémy druhých před své vlastní. Nicméně si začínala uvědomovat, že stejně jako mnoho jiných lidí svou víru hodně přehnala a dovolila, aby se její touha působit skromně stala jinou a horší formou pýchy. Teď chápe, že pokud se její víra starala víc o oblékání než o lidi samotné, byla to nesprávná cesta.

Chtěla umět Probouzet. Proč? Co to o ní vypovídá? Že je ochotná přijmout nástroj, který její náboženství odmítá, jen aby získala moc?

Ne, to není ono. Aspoň doufala, že není.

Když se ohlédne za svým nedávným životem, rozčiluje ji, jak často bývala bezmocná. A přesně to se zdá být součástí její skutečné povahy. Je ženou, která udělá cokoli, jen aby už nebyla bezmocná. Ženou, která v Idrisu tak usilovně studovala a která se v Hallandrenu tolik chtěla naučit Probouzet ? aby získala tolik informací, kolik mohla, a byla připravená na problémy, které možná nastanou.

Chce být schopná. Možná to zní povýšeně, ale je to pravda. Chce se naučit všechno, co může, o umění přežít. Nevědomost a naivita stály za těmi nejhoršími momenty celého jejího pobytu v T’Teliru. Tohle už podruhé nedopustí.

Sama sobě přikývla.

Je čas se učit, řekla si odhodlaně a vrátila se do pokoje. Tam vytáhla kus provazu ? lano, kterým ji Vasher původně svázal, a první věc, kterou se jí podařilo Probudit a vzít si z ní svůj Dech zase zpátky.

S provazem v ruce vyšla opět ven. Otáčela jím a přemýšlela. Příkazy, které mě naučil Denth, byly jednoduché fráze. Drž. Chraň mě. Denth ovšem zdůrazňoval, že důležitý je záměr. Když svá pouta Probudila, dokázala s nimi hýbat jako s vlastním tělem. Šlo o víc než jen o Příkaz. Slova Příkazu věc přivedla k životu, ale záměr ? vůle její mysli ? byl tím, co umožňovalo vědomý, cílený pohyb.

Zastavila se u velkého stromu s tenkými, květy obalenými větvemi, které se skláněly až zemi. Postavila se k jedné a dotkla se kůry stromu, aby z ní získala barvu. Natáhla ruku s provazem k větvi.

„Drž!“ Přikázala. Automaticky při tom vypustila trochu Dechu. Na okamžik zpanikařila, když svět kolem ní vybledl.

Provaz sebou trhnul. Ale místo aby Probouzení vysálo barvu ze stromu, vytáhlo ji z Vivenniny tuniky. Ta zešedla, provaz se pohnul a omotal se kolem větve jako had. Dřevo mírně zapraskalo, jak se provaz kolem větve utáhl. Jenže druhý konec provazu sebou pořád podivně cukal a kroutil.

Vivenna to zachmuřeně pozorovala, dokud nepřišla na to, co se děje. Provaz se pokoušel omotat kolem její ruky a rovněž ji držet.

„Dost,“ řekla.

Nic se nestalo. Provaz se stále ovíjel kolem jejího zápěstí.

„Tvůj Dech k mému,“ Přikázala.

Provaz se přestal kroutit a Dech se jí vrátil. Odmotala zplihlý provaz z větve. Tak dobře, pomyslela si. Příkaz ‚Drž!‘ funguje, ale je dost nepřesný. Omotá se mi kolem prstů stejně jako kolem věci, kterou chci svázat. Co kdybych to zkusila jinak?

„Drž tu větev,“ Přikázala znovu a část Dechu ji opět opustila. Tentokrát ho odešlo víc. Její kalhoty ztratily barvu a konec provazu sebou trhnul a omotal se kolem větve. Druhý konec zůstal v klidu.

Spokojeně se usmála. Takže čím je Příkaz složitější, tím více Dechu vyžaduje.

Vzala si Dech zpátky. Jak to Vasher předvídal, návrat Dechu už s ní nic nedělal, prostě se vracela do normálního stavu. Kdyby však bez části Dechu strávila několik dní, jeho návrat by jí v těle odpálil hotovou nálož. Tohle bylo jako malé sousto něčeho velmi kořeněného.

Pohlédla na své oblečení ? teď bylo celé šedivé. Ze zvědavosti se pokusila znovu provaz Probudit. Nic se nestalo. Zvedla ze země klacík, a pak provaz Probudila. Tentokrát to fungovalo, větev ztratila barvu, provaz ožil, ale stálo ji to mnohem víc Dechu. Možná proto, že klacek nebyl moc barevný. Kmen stromu jí ale barvu neposkytl. Nejspíš není možné brát barvy z něčeho, co je dosud živé.

Zahodila větev a došla si do pokoje pro několik Vasherových barevných kapesníků. Pak se vrátila ke stromu. Co dál? pomyslela si rozpačitě. Mohla by vložit svůj Dech do provazu teď a přikázat mu, aby něco držel později? Jak by to asi formulovala?

„Drž to, co ti pak řeknu,“ Přikázala.

Nic se nestalo.

„Drž tu větev, až ti řeknu.“

Zase nic.

„Drž cokoli, co ti řeknu.“

Nic.

„Řekněte mu: ‚Drž, až tě hodím,‘“ ozval se za ní nějaký hlas.

Vivenna sebou trhla a otočila se. Za ní stál Vasher, před sebou držel Noční děs špičkou dolů. Přes rameno mu visel vak.

Vivenna zrudla studem a otočila se zpátky k provazu. „Drž, až tě hodím,“ Přikázala. K odčerpání barvy použila jeden z pestrých šátků. Dech z Vivenny vyšel, ale provaz zůstal nehybný. Odhodila ho stranou a zasáhla jednu z převislých větví.

Provaz se kolem ní okamžitě obtočil, sáhl po dalších větvích a všechny je pevně svázal dohromady.

„To je užitečné,“ poznamenala Vivenna.

Vasher pokrčil rameny. „Možná. Ale i nebezpečné.“

„Proč?“

„Vezměte si ten provaz zpátky.“

Vivenna se zarazila, uvědomila si, že provaz se omotal kolem větví, které byly příliš vysoko, aby na ně dosáhla. Povyskočila a snažila se ho zachytit konečky prstů.

„Já raději používám delší provaz,“ řekl Vasher. Zvedl Noční děs za čepel a háčkem na rukojeti přitáhl větve dolů. „Když budete vždycky jeden konec provazu držet, nemusíte si dělat starosti, že o něj přijdete. A můžete Probouzet, kdykoli chcete, místo abyste nechávala hromadu Dechu uzamčenou v provazu, který možná budete potřebovat a možná ne.“

Vivenna přikývla a vzala si Dech z provazu zpátky.

„Tak pojďte,“ vybídl ji a zamířil zpátky k pokoji. „Už jste se tu producírovala až dost.“

Vivenna vykročila za ním a všimla si, že se na ulici několik lidí zastavilo a dívají se jejím směrem. „Jak to?“ zeptala se. „Přece jsem nebyla tak nápadná.“

Vasher si odfrkl. „A kolik lidí v T’Teliru chodí po ulicích v šedivém oblečení?“

Vivenna se začervenala a mlčky následovala Vashera do přístavku. Tam Vasher odložil svůj vak a opřel Noční děs o stěnu. Vivenna si meč prohlédla. Ještě pořád si nebyla jistá, co si o něm má myslet. Pokaždé, když se na něj podívala, pocítila slabou nevolnost, a ještě stále měla v živé paměti, jak zle jí bylo, když se meče dotkla.

A kromě toho, přece tehdy slyšela v hlavě hlas. Slyšela ho opravdu? Když se na to Vashera zeptala, jako obvykle jí nic neřekl a spolehlivě ji tím od dalšího vyptávání odradil.

„Vy jste přece Idrisanka,“ řekl Vasher, když se usadil.

„Pokud je mi známo,“ přitakala.

„Zdá se, že na stoupence Austreho vás Probouzení nějak příliš láká.“ Mluvil se zavřenýma očima, hlavu si unaveně opřel o dveře.

„Já nejsem moc dobrá Idrisanka,“ odpověděla, když se také posadila. „Už ne. Takže se klidně můžu naučit používat, co už stejně mám.“

Vasher přikývl. „Dobrý důvod. Nikdy jsem doopravdy nepochopil, proč se austrismus tak najednou obrátil proti Probouzení.“

„Najednou?“

Se zavřenýma očima přikývl. „Před Velkou válkou to tak nebylo.“

„Vážně?“

„Jistě,“ prohlásil.

Často tak hovořil, zmiňoval se o věcech, které se zdály zastřené a nejasné, a přesto je říkal, jako by věděl jistě, o čem mluví. Žádné dohady nebo váhání. Jako by všechno věděl. Už chápala, proč s lidmi někdy těžko vychází.

Otevřel oči. „Vy jste snědla celou tu chobotnici?“

Přikývla. „To byla chobotnice?“

„Ano,“ řekl. Otevřel vak, vyndal další kus sušeného masa a nabídl jí. „Chcete ještě?“

Udělalo se jí špatně. „Ne, díky.“

Zarazil se, když si všiml, jak se tváří. „Co je? Dal jsem vám špatný kousek?“

Zavrtěla hlavou.

„Tak co?“

„To… nic není.“

Povytáhl obočí.

„Řekla jsem, že to nic není.“ Odvrátila zrak. „Jen prostě nemám moc ráda ryby.“

„Opravdu?“ zeptal se se zájmem. „Už vás krmím rybami pět dní.“

Beze slova přikývla.

„Pokaždé jste je snědla.“

„Jsem na vás závislá, co se jídla týká,“ vysvětlila. „Nemíním si stěžovat, že mi něco nechutná.“

Zamračil se, pak si vzal malý kousek sušené chobotnice a začal žvýkat. Zase na sobě měl své staré, rozedrané oblečení, ale Vivenna už s ním strávila dost času, aby věděla, že Vasher své šaty udržuje v čistotě. Nejspíš si mohl dovolit nové, ale raději nosil ošumělé. Na tváři měl také pořád stejné několikadenní strniště. Zdálo se, že mu vůbec neroste, a přitom nikdy neviděla, že by je zastřihával nebo holil. Jak je dokázal tak pečlivě udržovat ve stejné délce? Není jeho zanedbaný vzhled ve skutečnosti výsledkem náročné, pravidelné péče? Nebo tomu Vivenna přikládá příliš velký význam?

„Nejste, co jsem čekal,“ prohodil.

„Ještě před pár týdny jsem byla,“ odpověděla stručně.

„O tom pochybuju,“ namítl s ústy plnými chobotnice. „Ten svůj houževnatý postoj nemáte z toho, že jste strávila pár týdnů na ulici. A ten pocit mučednictví taky ne.“

Podívala se na něj. „Chci, abyste mě naučil víc o Probouzení.“

Pokrčil rameny. „Co chcete vědět?“

„To si právě nejsem jistá,“ řekla. „Denth mě naučil několik Příkazů, ale začal s tím ten den, co jste mě zajal.“

Vasher s pochopením přikývl. Chvilku jen tak mlčky seděli.

„Tak co?“ zeptala se nakonec. „Řeknete mi něco?“

„Přemýšlím,“ odtušil.

Povytáhla obočí.

Zamračil se. „Probouzení je něco, co je pro mě přirozené. Vždycky jsem měl problémy s jeho vysvětlováním. Nespěchejte na mě.“

„To je v pořádku,“ řekla. „Není žádný spěch.“

Střelil po ní pohledem. „A nechovejte se ke mně tak blahosklonně.“

„Já nejsem blahosklonná, jen se snažím být zdvořilá.“

„No, tak příště, až budete zase chtít být zdvořilá, si odpusťte ten povýšený tón.“

Povýšený? pomyslela si. Já jsem přece nemluvila povýšeně! Hleděla na něj, jak žvýká sušenou chobotnici. Čím déle s ním byla, tím méně ji děsil, ale tím více vyváděl z míry. Je nebezpečný, připomněla si. Nechává za sebou mrtvoly, kudy chodí, a svůj meč používá na to, aby se jím lidé zabíjeli navzájem.

Několikrát přemýšlela o tom, že mu uteče, ale nakonec jí došlo, že by to bylo hloupé. V jeho úsilí zabránit válce neshledávala nic špatného a nezapomínala na jeho slavnostní slib, který jí dal ten první den. Začínala mu věřit, i když to šlo pomalu.

Rozhodla se, že od této chvíle bude mít oči trochu víc otevřené.

„Tak dobře,“ řekl. „Mám dojem, že to tak bude nejlepší. Už mě unavuje se dívat, jak se tu procházíte s tak zářivou aurou, když ji ani nedovedete používat.“

„Takže?“

„No, myslím, že nejlepší bude začít s teorií,“ řekl. „Existují čtyři druhy biochromatických entit. První a nejpůsobivější jsou Navrácení. Tady v Hallandrenu je nazývají bohy, ale já bych dal přednost označení ‚samovolné vnímavé biochromatické jevy v zesnulém hostiteli‘. Zvláštní na nich je, že to jsou jediné biochromatické entity, které se vyskytují přirozeně, což může teoreticky vysvětlovat, proč sami nejsou schopni používat ani někomu dát biochromu, kterou mají. Samozřejmě, je pravda, že každá živoucí bytost přichází na svět s určitým množstvím biochromy. To by také mohlo vysvětlovat, jaktože si Navrácení zachovávají vnímavost.“

Vivenna překvapeně zamrkala. Tohle nečekala.

„Vás budou spíš zajímat entity druhého a třetího typu,“ pokračoval Vasher. „Druhou skupinu tvoří ‚nemyslící jevy v zesnulém hostiteli‘. Stvořit je moc nestojí, dokonce ani když použijete neobratný Příkaz. To je takzvaný zákon biochromatické podobnosti ? čím víc se hostitel podobá něčemu živému, tím snazší je ho Probudit. Biochroma je životní síla, a proto vyhledává živé vzory. To nás vede k dalšímu zákonu ? Zákonu porovnatelnosti. Ten říká, že množství Dechu, které je třeba k Probuzení nějaké věci, není v přímé úměrnosti k její síle po Probuzení. Kus látky ve tvaru čtverce a kus látky ve tvaru člověka budou potřebovat velmi rozdílné množství Dechu k Probuzení, ale jakmile do nich Dech vložíte, budou se v zásadě chovat úplně stejně.

Pro to existuje jednoduché vysvětlení. Někteří lidé si představují Probouzení jako nalévání vody do poháru. Lijete, dokud pohár není plný, a pak se předmět probudí k životu. Jenže to je scestná analogie. Místo toho si raději představte Probouzení jako bušení na dveře. Tlučete a tlučete, některé dveře se otevírají snáz než jiné, ale jakmile jsou jednou otevřené, je výsledek vlastně stejný.“

Pohlédl na ni. „Rozumíte?“

„Ehm…“ zaváhala. Strávila prakticky celé mládí studiem, vydaná napospas učitelům, ale tohle daleko přesahovalo jejich metody výuky. „Je to trochu těžko srozumitelné.“

„Tak chcete se učit, nebo ne?“

Ptal se mě přece, jestli tomu rozumím, pomyslela si. A já jsem jenom odpověděla. Ale nevyjádřila své námitky nahlas. Ať Vasher raději mluví.

„Biochromatické entity druhé skupiny,“ navázal, „jsou to, čemu lidé v Hallandrenu říkají Neživí. Liší se od prvního typu v několika směrech. Neživé můžete vytvářet podle libosti a potřebujete k jejich Probuzení jen pár Dechů, něco mezi jedním a několika sty, to záleží na tom, jaký použijete Příkaz. A když Neživí přebírají Dech, čerpají barvu sami ze sebe. Nemají auru, když jsou Probuzení, ale Dech je živí a nahrazuje jim potřebu jíst. Mohou zemřít a potřebují speciální roztok alkoholu, aby zůstali funkční o několik let déle, než jim přirozeně zaručuje stav Probuzení. Protože mají původem živého hostitele, jejich Dech se drží v těle, a jakmile jim ho jednou dáte, nemůžete si ho vzít nazpět.“

„Něco o nich vím,“ poznamenala Vivenna. „Denth a jeho lidé jednoho Neživého mají.“

Vasher přestal mluvit. „Ano,“ řekl nakonec. „Já vím.“

Vivenna se zamračila, všimla si v jeho pohledu něčeho divného. Několik minut seděli tiše. „Mluvil jste o Neživých a jejich Příkazech,“ pobídla ho.

Vasher přikývl. „Je třeba použít Příkaz, abyste je Probudila, stejně jako všechno ostatní. I vaše náboženství přece hovoří o Příkazech, říká-li, že Austre je ten, kdo Přikazuje Navráceným, aby se vrátili do života.“

Kývla.

„Je těžké porozumět teorii Příkazů. Podívejte se například na Neživé. Trvalo staletí, než byly objeveny nejúčinnější způsoby, jak přivést tělo do Neživého stavu. Ani teď si nejsme jistí, že přesně chápeme, jak to celé funguje. Myslím, že to je první věc, kterou bych vám měl říct ? že biochroma je velice komplikovaná záležitost a že jí ve skutečnosti z velké části dosud nerozumíme.“

„Co tím myslíte?“ zeptala se.

„Přesně to, co jsem řekl,“ odpověděl Vasher. „Opravdu moc nevíme, co děláme.“

„Ale váš popis zní tak technicky a přesně.“

„To, na co jsme už přišli, se přesně popsat dá,“ vysvětlil. „Ale Probouzení není tak starý vynález. Čím víc se toho o biochromě dozvíte, tím víc budete chápat, že je tu pořád mnohem víc věcí, které nevíme, než těch, které známe. Proč jsou přesné Příkazy tak důležité a proč musí být vysloveny v rodném jazyce? Co přesně přivádí Navrácené zpátky k životu? Proč jsou Neživí tak tupí, zatímco Navrácení normálně myslí a vnímají?“

Vivenna přikývla.

„Vytváření biochromatických entit třetího typu je to, co tradičně nazýváme Probouzením,“ pokračoval Vasher. „Znamená to vytvořit biochromatický jev v organickém hostiteli, který je všechno, jen ne živý. Nejlépe se pracuje s textilem, ale větve, rákosí a jiná rostlinná hmota se také dají použít.“

„Co kosti?“ zeptala se Vivenna.

„Kosti jsou zvláštní,“ řekl Vasher. „K jejich Probuzení je zapotřebí daleko více Dechu než k Probuzení těla, na němž jsou i svaly, a nejsou tak pružné jako textil. Ale Dech se k nim celkem snadno připoutá, protože kdysi byly živé a udržují si formu živé věci.“

„Takže idriské příběhy o armádách koster nejsou jen výmysly?“

Zasmál se. „Ale jsou. Kdybyste chtěla Probudit kostru, musela byste uspořádat kosti tak, aby všechny byly na správném místě. To je hodně práce, zvlášť když k Probuzení budete potřebovat padesát až sto Dechů. Proto dává větší smysl používat neporušená těla, i když se jich Dech drží tak pevně, že už ho nedostanete zpátky. Ale stejně jsem viděl velice zajímavé věci, které se dají dělat s Probuzenými kostrami.

Entity třetí skupiny ? normální Probuzené předměty ? jsou jiné. Biochroma se jich moc dobře nedrží. To znamená, že k Probuzení vyžadují hodně Dechu, často i přes stovku. Výhodou samozřejmě je, že si z nich můžete svůj Dech zase vytáhnout zpátky. To umožnilo provádět různé pokusy, které vedly k většímu porozumění Probouzecích technik.“

„Máte na mysli Příkazy?“ zeptala se Vivenna.

„Správně,“ přitakal Vasher. „Jak jste viděla, většina základních Příkazů je snadno použitelná. Když Příkaz říká něco, co předmět dokáže udělat, a vy to formulujete jednoduše, Příkaz obyčejně funguje.“

„Já jsem zkusila několik jednoduchých Příkazů,“ řekla. „Na provaz. Ale nefungovaly.“

„Možná, že vám znějí jednoduše, ale nejsou. Jednoduché Příkazy jsou jednoslovné. Chyť. Drž. Nahoru. Dolů. Omotej. I některé z nich přitom mohou být složitější a musíte mít praxi ve vizualizaci ? nebo, jinými slovy, v představivosti. Musíte použít svou mysl ?“

„Téhle části rozumím,“ přerušila ho. „Je to jako napínat sval.“

Přikývl. „Příkaz ‚Chraň mě‘ má například jen dvě slova, ale je obzvlášť složitý. Další takový je třeba ‚Přines‘. Musíte předat správný záměr. Tady si právě začnete uvědomovat, jak málo toho víme. Pravděpodobně existují tisíce Příkazů, které neznáme. Různě dlouhé, možná celé rozvité věty. Jenže čím více slov použijete, tím složitější je ten mentální prvek, spolupráce vaší představivosti, kterou musíte umět správně ovládat ? proto objevení nových Příkazů trvá celé roky.“

„Jako objev nového Příkazu, kterým se vytvářejí Neživí,“ řekla zamyšleně. „Před třemi sty lety si mohli lidé, kteří znali Příkaz vyžadující pouhý jeden Dech, stvořit Neživého daleko levněji než ti, kteří ho neznali. Ten nepoměr měl za následek Velkou válku.“

„Ano,“ přitakal Vasher. „Nebo to byla spíš jedna z příčin války. To vlastně není důležité. Musíme pochopit, že jsme stále ještě jako děti, pokud jde o Probouzení. Navíc lidé, kteří objeví nové, cenné Příkazy, je často nikomu neřeknou a s jejích znalostí i zemřou.“

Vivenna kývla. Neuniklo jí, že po lehce nervózním a pedantickém začátku Vasherova lekce nabrala uvolněný, a spíš konverzační tón. Jeho široké znalosti ji překvapily.

Sedí na podlaze, myslela si, žvýká sušenou chobotnici, celé týdny se neholil a nosí šaty, které vypadají, že se na něm každou chvíli rozpadnou. A přitom hovoří jako přednášející učenec. Nosí meč, z něhož vychází černý kouř a který nutí lidi, aby se navzájem zabíjeli, a přitom tvrdě pracuje na tom, aby zabránil válce. Co je to za člověka?

Pohlédla stranou, tam, kde se Noční děs opíral o stěnu. Možná to způsobila přednáška o biochromě nebo to bylo následkem její zvýšené pozornosti, ale konečně začínala chápat, co se jí na tom meči nezdá.

„Co jsou biochromatické entity čtvrtého typu?“ zeptala se Vashera přímo.

Mlčel.

„První typ je lidské, vnímavé tělo,“ shrnula Vivenna. „Druhý typ je lidské tělo bez vnímavosti. Třetí typ je Probuzený předmět, například provaz ? nemyslící, nevnímavá věc. Je nějaký způsob, jak vytvořit Probuzený předmět, který vnímá? Jako Navrácený, jenže ne v lidském těle?“

Vasher vstal. „Řekl bych, že dneska už jsme toho probrali dost.“

„Neodpověděl jste mi.“

„A neodpovím,“ odsekl. „A radím vám, abyste se na tohle už nikdy neptala. Rozumíte?“ Podíval se na ni. Chladný tón jeho hlasu Vivennu zmrazil.

„Dobře,“ souhlasila, ale oči neodvrátila.

Vasher téměř neznatelně kývl, pak sáhl do svého velkého vaku a něco z něj vylovil. „Tohle jsem vám přinesl,“ řekl.

Hodil na zem dlouhý předmět zabalený do kusu látky. Vivenna vstala, přešla k předmětu a stáhla z něho obal. Uvnitř byl tenký, pěkně vyleštěný soubojový meč.

„Já ale neumím zacházet s mečem,“ namítla.

„Tak se to naučte,“ odpověděl. „Když budete umět bojovat, bude daleko příjemnější vás s sebou vodit. Nebudu vás muset pořád vytahovat z trablů.“

Začervenala se. „To se stalo jednou.“

„Bude se to opakovat,“ řekl přesvědčivě.

Váhavě vzala meč do ruky. Překvapilo ji, jak je lehký.

„Pojďme,“ ukončil to Vasher. „Musíme navštívit pár dalších lidí.“

47

Hymnus se pokoušel nemyslet na své sny. Pokoušel se nemyslet na T’Telir v plamenech. Na umírající lidi. Na zřejmý konec světa.

Stál v prvním patře svého paláce a hleděl přes nádvoří. První patro tvořil vlastně jen rozlehlý prostor krytý střechou, na všech stranách otevřený. Vítr mu čechral vlasy. Slunce se klonilo k západu. Dole na trávníku už byly rozestavěné louče. Bylo to tak dokonalé. Paláce stály v kruhu, osvětlené pochodněmi a lucernami ve svých barvách.

Některé zůstávaly temné ? to byly ty, v nichž právě nebydleli žádní bohové.

Co by se stalo, kdyby se tu objevilo příliš mnoho nových Navrácených dřív, než se my staří zabijeme? pomyslel si mimoděk. Postavili by víc paláců? Pokud věděl, odjakživa tu bylo dost místa. A žádné nové stavby nepamatoval.

V čele nádvoří se tyčil palác Božího krále, vysoký a černý. Byl nade vši pochybnost postavený tak, aby vévodil i nejhonosnějším sídlům ostatních bohů. Na zadní zeď dvora vrhal široký, pokřivený stín.

Dokonalé. Tak dokonalé. Pochodně byly uspořádané do vzoru, který se dal rozeznat jen odsud, z horního patra. Tráva byla pečlivě zastřižená a velké gobelíny na stěnách paláců se měnily tak často, že na nich nebylo znát žádné opotřebení, skvrny nebo vybledlá místa.

Lidé vynakládali na své bohy tolik úsilí. Proč? Někdy ho to vyvádělo z míry. Ale co si měl myslet o jiných náboženstvích, která vůbec neměla viditelné bohy, jen netělesné představy, nebo spíš přání? Takoví bohové určitě dělali pro svoje lidi mnohem méně než hallandrenský dvůr, a přesto byli uctívaní.

Hymnus potřásl hlavou. Setkání s Pramáti mu připomnělo doby, na které už dlouho nepomyslel. Klidná věštkyně. V prvních dnech po tom, co se Navrátil, byla jeho rádkyní. Aurora žárlila, když na Klidnou věštkyni vzpomínal, ale nechápala, o co jde. Ani jí to vlastně nedokázal vysvětlit. Klidná věštkyně měla k božství blíž než kterýkoli Navrácený, jehož Hymnus znal. Starala se o své věřící. Pramáti se o to pokoušela, ale Klidná věštkyně se o ně skutečně zajímala. Nepomáhala lidem proto, že by se bála, aby ji nepřestali uctívat, a neměla v sobě ani špetku opovržení nebo nadřazenosti.

Skutečná laskavost. Pravá láska. Nekonečné slitování.

Přitom i Klidná věštkyně měla pocit, že to nestačí. Často říkala, že se cítí provinile, protože nemůže splnit všechno, co od ní lidé očekávají. Jak by jen mohla? Jak by kdokoli mohl? Hymnus ji podezříval, že právě to ji nakonec přimělo, aby vyslyšela něčí žádost. Podle ní byla jen jediná cesta, jak se stát tou bohyní, kterou lidé vyžadovali, a sice obětovat za ně svůj život.

Nutí nás k tomu, myslel si Hymnus. Budují všechnu tuhle nádheru a přepych, dávají nám všechno, nač jen pomyslíme, a přitom nás nenápadně ponoukají. Buď bohem. Prorokuj. Udržuj naše iluze.

Umři. Umři, abychom mohli dál věřit.

Obvykle na střechu nechodil. Raději zůstával dole, kde bylo díky omezenému rozhledu snazší nevidět celek. Snazší soustředit se na prosté věci, na přítomnou chvíli, na každodenní život.

„Vaše Milosti?“ ozval se za ním tiše Llarimar.

Hymnus neodpověděl.

„Jste v pořádku, Vaše Milosti?“

„Nikdo by neměl být tak důležitý,“ řekl Hymnus.

„Vaše Milostí?“ děl Llarimar opatrně a přistoupil blíž.

„Dělá to s člověkem divné věci. Nebyli jsme k tomu určeni.“

„Jste bůh, Vaše Milosti. Byl jste k tomu určen.“

„Ne,“ odmítl Hymnus. „Já nejsem žádný bůh.“

„Promiňte, ale v tomhle nemáte na vybranou. My vás uctíváme, a proto jste náš bůh.“ Llarimar svá slova pronesl obvyklým klidným tónem. Copak se vážně nikdy nenaštve?

„Moc mi nepomáháš.“

„Omlouvám se, Vaše Milosti. Možná kdybyste přestal mluvit pořád dokola o tom samém.“

Hymnus zavrtěl hlavou. „Dnes je to něco jiného. Nevím, co mám dělat.“

„Myslíte, pokud jde o Příkazy Pramáti?“

Hymnus přikývl. „Myslel jsem si, že jsem to vyřešil, Zvěde. Nemůžu držet krok se všemi těmi intrikami, které spřádá Aurora ? nikdy jsem se neuměl soustředit na podrobnosti.“

Llarimar neodpověděl.

„Chtěl jsem to vzdát,“ pokračoval Hymnus. „Pramáti je opravdu skvělá v tom, jak si stojí za svým. Myslel jsem si, že když jí dám své Příkazy, tak ona už bude vědět, co s nimi dělat. Ona by věděla, jestli je lepší Auroru podporovat, nebo se proti ní postavit.“

„Stejně ji můžete nechat dělat, co chce,“ řekl Llarimar. „Ona přece také zná vaši frázi.“

„Já vím,“ přitakal Hymnus.

Oba dva zmlkli.

Takže takhle to nakonec je, pomyslel si. První z nás, kdo ty Příkazy změní, ovládne všech dvacet tisíc. Ten druhý vypadne ze hry.

Co si vlastně zvolil? Ustoupil a nechal historii, ať se o sebe postará, nebo se do toho naopak vmísil a způsobil zmatek?

Ať jsi kdokoli, přemýšlel potichu, ty tam venku, který jsi mě poslal zpátky, proč jsi mě prostě nemohl nechat na pokoji? Už jsem svůj život prožil. Svá rozhodnutí jsem už udělal. Proč jsi mě musel posílat nazpátek?

Vyzkoušel už všechno, aby je odradil, ale lidé k němu pořád vzhlíželi. S určitostí věděl, že je jedním z nejoblíbenějších Navrácených, kterého navštěvuje nejvíc žadatelů a který dostává nejvíc uměleckých děl. No, tak vážně, pomyslel si, co je to s těmi lidmi? Opravdu tak moc potřebují někoho uctívat, že se raději spokojí s ním, než aby se trápili, že jejich náboženství může být falešné?

Pramáti tvrdila, že někteří o tom uvažují. Měla obavy, že mezi prostými lidmi se ztrácí víra. Hymnus si nebyl jistý, jestli s ní souhlasí. Tu teorii znal ? že bohové, kteří žijí nejdéle, jsou ti nejslabší, protože systém povzbuzuje ty nejlepší, aby se obětovali. Ale k němu teď chodí stejně tolik žadatelů, jako když začínal. Navíc je bohů celkově příliš málo, než aby se to dalo statisticky vůbec posoudit.

Nebo se jen rozptyluje hloupostmi? Opřel se o zábradlí a pohlédl na trávník a jasně zbarvené stany na něm.

Tohle by pro něj mohl být vrcholný okamžik. Mohl by konečně dokázat, že je naprosto neužitečný. Dokonalá příležitost. Když nic neudělá, bude Pramáti nucena shromáždit armádu a postavit se Auroře na odpor.

Chce to? Pramáti se drží od ostatních bohů stranou. Nenavštěvuje dvorní shromáždění a neposlouchá debaty. Aurora je naopak do všeho hluboce zapletená. Dobře zná každého boha a bohyni. Rozumí problematice a je velice chytrá. Jenom ona ze všech bohů něco podnikla, aby si zajistila kontrolu nad armádami.

Siri nepředstavuje žádnou hrozbu, pomyslel si. Ale co když s ní někdo manipuluje? Má Pramáti dost politického důvtipu, aby pochopila nebezpečí? Dohlédne bez něj Aurora na to, aby Siri nezlikvidovali?

Kdyby teď odešel, něco by to stálo. Vyčítali by mu, že to vzdal.

„Kdo je ta žena, Llarimare?“ zeptal se Hymnus tiše. „Ta mladá žena z mých snů. Byla to moje žena?“

Velekněz neodpověděl.

„Musím to vědět,“ otočil se k němu Hymnus. „Tentokrát to opravdu musím vědět.“

„Já…“ Llarimar se zachmuřil a odvrátil zrak. „Ne,“ pravil potichu. „Nebyla to vaše žena.“

„Milenka?“

Llarimar zavrtěl hlavou.

„Ale byla pro mě důležitá?“

„Velice,“ řekl Llarimar.

„Je ještě naživu?“

Llarimar zaváhal, a nakonec přikývl.

Ještě je naživu, pomyslel si Hymnus.

Jestli tohle město padne, ta dívka bude ohrožená. Každý, kdo Hymna uctíval ? každý, kdo na něj přes jeho veškerou snahu spoléhal ? bude ohrožený.

T’Telir přece nemůže padnout. I kdyby válka nastala, tady by se nebojovalo. Hallandren není v nebezpečí. Je to nejmocnější království na světě.

Ale co potom jeho sny?

Ve vládě mu byla přidělena jen jedna povinnost, a sice velení nad deseti tisíci Neživých. Rozhodování, kdy mají být použiti. A kdy ne.

Ještě je naživu…

Otočil se a zamířil ke schodům.

*

Kasárna Neživých byla formálně součástí Božího dvora. Obrovská budova stála v dolní části nádvoří a vedla k ní dlouhá krytá cesta.

Hymnus se svým průvodem sešel ze schodů. Minuli několik strážních stanovišť ? Hymnus nevěděl, k čemu jsou dobré stráže v chodbě vedoucí ze dvora. Navštívil kasárna jen několikrát ? poprvé během prvních týdnů, co byl na světě jako Navrácený, když musel svým deseti tisícům Neživých vložit svou bezpečnostní frázi.

Asi jsem se sem měl vypravit víckrát, myslel si. Ale k čemu by to bylo? O Neživé se staralo služebnictvo, dbali na to, aby byl ichor-alkohol čerstvý, aby vojáci byli procvičováni a… aby dělali všechno, co mají Neživí dělat.

Než došli ke schodům, Llarimar, stejně jako několik dalších kněží, byl viditelně zadýchaný z dlouhé, rychlé chůze. Hymnovi pohyb nijak nevadil, protože byl v božské fyzické kondici. Na některé věci spojené s Navrácením si nikdy nestěžoval. Několik strážných jim otevřelo dveře do kasárenských prostorů. Byly samozřejmě obrovské ? muselo se sem vejít čtyřicet tisíc Neživých. Kasárna tvořily čtyři velké budovy podobné skladištím, kolem nichž vedla běžecká dráha. Dál tam byl sál plný různých kovových zátěží, které Neživí museli zvedat, aby si udrželi silné, pružné svaly, a kde se testoval a vyměňoval jejich ichor-alkohol.

Prošli několika klikatými chodbami, navrženými tak, aby zmátly případné vetřelce nebo útočníky, a dospěli až ke strážnici u velkých otevřených dveří. Hymnus prošel kolem lidských stráží a zaměřil se na Neživé.

Zapomněl už, že je tu drží potmě.

Llarimar kývl na několik kněží, aby pozvedli lampy. Dveře vedly na pozorovací plošinu. Dole pod nimi se táhl prostor skladů, zaplněný nekonečnými řadami tichých, čekajících vojáků. Měli na sobě brnění a v rukou třímali zbraně.

„V těch řadách jsou mezery,“ všiml si Hymnus.

„Někteří jsou asi na cvičení,“ odpověděl Llarimar. „Už jsem poslal sluhu, aby je přivedl.“

Hymnus přikývl. Neživí stáli s otevřenýma očima. Nepřešlápli ani nezakašlali. Když se tak na ně díval, Hymnus si bez potíží uvědomil, proč ho nikdy nenapadlo vrátit se a své vojáky si blíž prohlédnout. Prostě ho znervózňovali.

„Všichni ven,“ nařídil.

„Vaše Milosti?“ zeptal se Llarimar. „Určitě nechcete, aby tu někdo z kněží zůstal?“

Hymnus zavrtěl hlavou. „Ne. Nechci, aby tu frázi někdo znal.“

Llarimar zaváhal, ale pak přikývl a poslechl.

Hymnus se domníval, že neexistuje žádný dobrý způsob, jak uchovávat bezpečnostní fráze. Nechávat je v rukou jednotlivých bohů představovalo riziko, že se fráze ztratí v případě únosu nebo vraždy. Ale čím více lidí bezpečnostní frázi znalo, tím bylo pravděpodobnější, že ji někdo pod tlakem prozradí, ať už podlehne slibům, výhrůžkám nebo mučení.

Jedinou pojistkou byl Boží král. Se svou mocnou biochromou by zřejmě dokázal bezpečnostní fráze rozluštit. Ale i tak by převzít kontrolu nad vojáky Božímu králi mohlo trvat týdny.

Rozhodování tedy bylo ponecháno jednotlivým Navráceným. Mohli dovolit několika svým kněžím, aby bezpečnostní frázi vyslechli, a kdyby se jejich bohu něco stalo, byli oprávněni ji předat dalšímu Navrácenému. Když se bůh rozhodl frázi nikomu nesdělit, vytvořil si jen větší břemeno. Hymnovi to připadalo hloupé a už před lety svěřil frázi Llarimarovi a několika dalším.

Tentokrát však pokládal za moudré nechat si frázi pro sebe. Pokud bude mít příležitost, pošeptá ji Božímu králi. Ale jinak nikomu. „Poslední modrá čára,“ řekl. „Dávám vám novou bezpečnostní frázi.“ Odmlčel se. „Rudý panter. A teď ustupte k pravé straně místnosti.“

Skupina Neživých stojící vpředu ? ti, kteří ho slyšeli ? se posunula doprava. Hymnus vzdychl a zavřel oči. Tajně doufal, že sem Pramáti přišla dřív a že už frázi změnila.

Ale ona to neudělala. Otevřel oči a sestoupil blíž k Neživým. Opět promluvil a změnil frázi další skupině. Zvládl jich najednou asi jen dvacet nebo třicet ? pamatoval si, že posledně celý proces trval nekonečné hodiny.

Pokračoval. Nechá Neživým základní instrukce, aby mohli poslouchat sluhy, když je posílají cvičit nebo na ošetřovnu. Dá jim nižší Příkaz, který bude možné použít, aby se pohybovali a pochodovali na určená místa, jako když byli posláni uvítat Siri, a jiný, aby mohli vyjít ven s městskými strážemi jako posily.

Ale bude existovat jediná osoba, která nad nimi bude mít úplnou moc. Jediná osoba, která je bude moci poslat do války. Až tady skončí, půjde dál a převezme velení i nad vojskem Pramáti.

Pak bude velet oběma armádám. A tím zaujme místo přímo uprostřed bitvy o osud dvou království.

48

Poslední dobou už Susebron ráno neodcházel.

Siri ležela v posteli vedle něj, lehce stočená tak, aby se jejich pokožky dotýkaly. Susebron klidně spal, hruď se mu pravidelně zdvíhala a bílé povlečení, přirozeně reagující na jeho přítomnost, kolem něho vyzařovalo duhové barvy. Kdo by si to před několika měsíci pomyslel? Nejen, že je Siri provdaná za Božího krále Hallandrenu, ale je do něj i zamilovaná.

Pořád si na to nedovedla zvyknout. Susebron je nejdůležitější náboženskou i světskou osobou v celé oblasti Vnitřního moře. Tvoří sám základ hallandrenského náboženství Duhových tónů. Většina lidí v Idrisu se ho bojí a nenávidí ho.

A on tady tiše dříme po jejím boku. Bůh barvy a krásy, s tělem dokonale modelované sochy. A jaká je vedle toho Siri? Nedokonalá, tím si je jistá. A přesto mu dokázala poskytnout něco, co potřeboval. Závan vzduchu zvenčí, nezkrocený jeho kněžími ani jeho pověstí.

Vzdychla si a položila mu hlavu na prsa. Za své potěšení z posledních několika nocí budou nakonec muset zaplatit. Jsme šílení, napadlo ji. Hlavně nesmíme dát kněžím dítě. To by nás přivedlo rovnou do záhuby.

Ale nedokázala si nic příliš vážně vyčítat. Měla tušení, že svým divadélkem už kněze stejně dlouho podvádět nevydrží. Začnou být podezřívaví nebo zklamaní, jestli v tom bude pokračovat a žádného dědice na svět nepřivede. Kdyby to oddalovala, jistě by nějak zasáhli.

Ať chtějí Siri se Susebronem udělat cokoli, aby situaci změnili, musí to provést rychle.

Pohnul se vedle ní a Siri se ohlédla, aby mu viděla do tváře, až otevře oči. Chvilku se na ni díval a hladil ji po vlasech. Bylo úžasné, jak rychle si oba zvykli na důvěrnosti.

Sáhl po své tabulce. Miluju tě, napsal.

Usmála se. Vždycky to po ránu napsal jako první. „A já miluju tebe,“ odpověděla.

Ale jsme v maléru, viď, psal dál.

„Ano.“

Kolik máme času? zeptal se. Dokud nebude zřejmé, že čekáš dítě?

„To nevím přesně,“ řekla zachmuřeně. „Je ti jasné, že s tím nemám žádné zkušenosti. Vím, že některé ženy doma v Idrisu si stěžovaly, že nemohou mít děti tak brzy, jak chtějí, takže je možné, že se to někdy nestane hned. Ale znám jiné ženy, které porodily dítě skoro přesně devět měsíců po svatební noci.“

Susebron vypadal zamyšleně.

Do roka bych mohla být matkou, pomyslela si Siri. Byla to skličující představa. Až donedávna si vůbec nepřipadala dospělá. Samozřejmě, pomyslela si s mírnou nevolností, podle toho, co nám řekli, stejně bude každé dítě, které Božímu králi dám, mrtvě narozené. Ale i kdyby to byla lež, bylo by její dítě v ohrožení. Věřila, že by je kněží rychle odklidili a nahradili je Navráceným. A s největší pravděpodobností by zmizela i ona.

Modroprstý se mě snažil varovat, přemýšlela. Mluvil o tom, že nebezpečí hrozí nejen Susebronovi, ale i mně.

Susebron psal. Rozhodl jsem se, četla.

Zvedla obočí.

Chci, aby mě lidé poznali, napsal, a ostatní bohové taky. Chci převzít kontrolu nad svým královstvím.

„Myslím, že jsme se dohodli, že by to bylo příliš nebezpečné.“

Nebezpečné to bude, pokračoval. Ale začínám si myslet, že to musíme podstoupit.

„A co tvoje dřívější námitky?“ zeptala se. „Že nemůžeš začít vykřikovat pravdu a že stráže by tě rychle chytily a odvedly, kdyby ses pokusil o útěk?“

Ano, napsal Susebron, ale ty máš míň strážců a můžeš křičet.

Siri se odmlčela. „To ano,“ řekla pak. „Ale věřil by mi někdo? Co by si mysleli, kdybych prostě začala křičet, že Božího krále drží v zajetí jeho vlastní kněží?“

Susebron sklonil hlavu.

„Věř mi,“ řekla, „mysleli by si, že jsem se zbláznila.“

Co kdybys získala důvěru toho Navráceného, o kterém často mluvíš? napsal. Hymna Smělého?

Siri se nad tím zamyslela.

Mohla bys za ním dojít, napsal Susebron, a říct mu pravdu. Možná by tě dovedl za dalšími Navrácenými, kteří by tě chtěli vyslechnout. Ani kněží nemohou umlčet úplně všechny.

Siri chvilku tiše ležela s hlavou na jeho prsou. „To by asi mohlo vyjít, Sebe, ale proč nemůžeme rovnou utéct? Všechny moje služky jsou z Pahn Kahlu. Modroprstý slíbil, že nás dostane ven, když ho o to požádám. Můžeme uprchnout do Idrisu.“

Když uprchneme, hallandrenské vojsko nás bude pronásledovat, Siri. V Idrisu nebudeme v bezpečí.

„Tak můžeme jít někam jinam.“

Zavrtěl hlavou. Poslouchal jsem debaty v parlamentu. Brzy budou obě naše království ve válce. Když utečeme, umožníme útok na Idris.

„K útoku dojde, i když tu zůstaneme.“

Ne, když převezmu moc, napsal Susebron. Všichni Hallandreňané, včetně Navrácených, mě musí poslouchat. Žádná válka nebude, když budou vědět, že ji neschvaluji. Smazal, co napsal, a pokračoval ještě rychleji. Řekl jsem kněžím, že si nepřeju jít do války, a zdálo se, že to schvalují. Ale stejně nic nepodnikli.

„Zřejmě si dělají starosti,“ pravila Siri. „Kdyby tě nechali dělat politiku, brzy by sis mohl pomyslet, že je vlastně nepotřebuješ.“

A měli by pravdu, napsal s úsměvem. Musím se stát skutečným králem svého národa, Siri. Je to jediný způsob, jak ochránit tvé krásné hory a rodinu, kterou tak miluješ.

Siri umlkla a už nic nenamítala. Když udělají, co Susebron navrhuje, bude to hra o všechno. Když neuspějí, kněžím nepochybně dojde, že Siri a Susebron spolu komunikují, a to bude konec jejich společného života.

Susebron si všiml strachu v jejích očích. Je to nebezpečné, ale je to nejlepší volba. Útěk by byl zrovna tak nejistý a dostal by nás do daleko horší situace. V Idrisu by v nás viděli důvod, proč tam vtrhla hallandrenská armáda. Jiné země by byly ještě nebezpečnější.

Siri pomalu přikývla. Jinde by neměli peníze a představovali by skvělou kořist pro únosce. Utekli by kněžím jen proto, aby zjistili, že jsou v zajetí někoho jiného, kdo je zneužije proti Hallandrenu. Duhové království bylo stále ještě ve všeobecné nenávisti kvůli Velké válce.

„Máš pravdu, zajali by nás,“ uznala. „Navíc, kdybychom byli v jiné zemi, pochybuju, že bychom ti každý týden dokázali opatřit nový Dech. A bez toho bys zemřel.“

Zatvářil se váhavě.

„Copak?“ zeptala se.

Já bych bez Dechu nezemřel, napsal. Ale nechápej to jako argument na podporu útěku.

„Chceš říct, že to je všechno lež? Že Navrácení potřebují každý týden Dech? To je vymyšlené?“ vydechla Siri nevěřícně.

Vůbec ne, napsal rychle. Potřebujeme Dech, ale zapomínáš, že mám obrovské bohatství Dechů navíc, nahromaděných za celé generace. Slyšel jsem kdysi, jak o tom kněží mluví. Kdyby to bylo nutné, přežil bych s těmi Dechy navíc, které mám. Moje tělo by se prostě živilo jimi, každý týden by si bralo jeden.

Siri seděla a přemýšlela. Tohle jí říkalo o Dechu něco, co přesně nechápala. Ale bohužel neměla dost zkušeností, aby se v tom vyznala.

„Tak dobře,“ pravila. „Takže bychom se mohli skrývat, kdybychom museli.“

Řekl jsem, že tohle není argument ve prospěch útěku, napsal Susebron. Můj poklad Dechů by mě sice udržel naživu, ale také by ze mě udělal velmi cenný terč. Každý by ty Dechy chtěl ? i kdybych nebyl Boží král, byl bych v nebezpečí.

To byla naprostá pravda. Siri přikývla. „Dobře,“ prohlásila. „Jestli chceme opravdu všem říct, co kněží dělají, měli bychom to provést hodně brzy. Jakmile se objeví nějaké známky toho, že jsem těhotná, vsadím se, že kněžím nebude trvat ani dvě vteřiny, než mě odklidí.“

Susebron kývl. Za pár dní se bude konat velké shromáždění. Slyšel jsem své kněze říkat, že bude velmi důležité ? stává se zřídka, aby byli svoláni všichni bohové najednou. Na tom sněmu se má rozhodnout, jestli naše armáda vytáhne proti Idrisu, nebo ne.

Siri nervózně přikývla. „Mohla bych si přisednout k Hymnovi,“ navrhla, „a požádat ho o pomoc. Když spolu zajdeme za dalšími bohy, možná, že se ? před publikem ? budou dožadovat důkazu, jestli mluvím pravdu.“

A já otevřu ústa a ukážu jim, že nemám jazyk, napsal. Pak uvidíme, co kněží udělají. Budou se muset sklonit před vůlí jejich vlastního panteonu.

Siri souhlasila. „Tak dobře,“ řekla. „Zkusíme to.“

49

Vasher ji zase našel, jak cvičí.

Houpal se za oknem, kam ho ze střechy spustil Probuzený provaz, omotaný kolem jeho pasu. Vivenna vytrvale Probouzela pruh látky a byla úplně zabraná do svých pokusů. Vashera si vůbec nevšimla. Přikázala látce, aby se plazila po pokoji, obtočila se kolem hrnku a přinesla jí ho, aniž by něco rozlila.

Učí se rychle, pomyslel si Vasher. Vyslovit Příkazy je jednoduché, ale doplnit je správným mentálním pokynem je horší. Jako naučit se ovládat druhé tělo. Vivenna byla rychlá. Ano, měla spoustu Dechu. Tím to měla snazší, ale skutečné instinktivní Probouzení ? schopnost Probouzet věci bez dlouhého tréninku nebo zkušeností ? byl dar poskytovaný jen Šestou úrovní. Ta byla ještě o stupeň výš, než kde se nacházeli Navrácení s jediným božským Dechem. K tomu měla Vivenna daleko. Učila se rychleji, než se dalo předpokládat. Ale Vasher také věděl, jak člověka dovedou znechutit časté chyby.

Jednu udělala, zatímco ji pozoroval. Látka se přeplazila přes místnost, ale vyšplhala se do šálku, místo aby se kolem něho ovinula. Škubla sebou, porazila hrnek a nakonec se vrátila, nechávajíc za sebou mokrou stopu. Vivenna zaklela, ale došla znovu naplnit šálek. Vashera visícího za oknem nezaznamenala. Nepřekvapilo ho to ? momentálně byl Tupcem a všechen svůj Dech měl uložený v košili.

Vivenna postavila hrnek zpátky, a když se vracela, Vasher se hladce povytáhl výš. Mechanika jeho pohybů s provazem byla samozřejmě daleko složitější, než se zdálo. Jeho Příkaz zahrnoval schopnost provazu reagovat na doteky jeho prstů. Probouzení bylo něco jiného než tvorba Neživých ? Neživí měli mozky a dokázali si Příkazy a požadavky vyložit. Provaz však mohl jednat jen na základě původních instrukcí.

Několika doteky prstu se zase spustil níž. Vivenna k němu teď byla obrácená zády. Vzala si další barevný kousek látky, aby jeho barvu použila k dalšímu Probouzení své stuhy, která k ní měla dopravit hrnek.

Mně se líbí, řekl Noční děs s náznakem obdivu. Jsem rád, že jsme ji nezabili.

Vasher neodpověděl.

Je moc hezká, nemyslíš? zeptal se Noční děs.

Tomu ty nerozumíš, odpověděl Vasher.

Rozumím, odsekl Noční děs. Rozhodl jsem se, že tomu rozumím.

Vasher potřásl hlavou. Hezká nebo ne, tahle žena nikdy neměla do Hallandrenu přijít. Poskytla Denthovi dokonalý nástroj. Jistě, přiznal si kysele, Denth takový nástroj asi ani nepotřeboval. Hallandren a Idris už stejně byly na pokraji konfliktu. Vasher byl pryč moc dlouho, to chápal. Také však věděl, že v žádném případě nemohl přijít dřív.

Uvnitř místnosti se zatím Vivenně podařilo přimět pruh látky, aby jí přinesl hrnek, a se spokojeným výrazem se z něho napila. Vasher se pousmál. Nechal se provazem spustit k zemi. Nařídil mu, aby se uvolnil ze střechy, pak si ho omotal kolem paže, vzal si z něj svůj Dech a vyšel po venkovních schodech do pokoje.

*

Když vstoupil, Vivenna se otočila. Položila hrnek na stůl a rychle si strčila látku do kapsy. Co na tom záleží, jestli mě uvidí trénovat? pomyslela si. Přece to nemusím skrývat. Ale cvičit před ním Probouzení jí bylo trapné. Byl přísný a neodpouštěl chyby. Vivenna nechtěla, aby viděl její omyly.

„Tak co?“ zeptala se.

Zavrtěl hlavou. „Jak se dalo čekat, obojí je prázdné ? dům, kde jste bydleli, i to bezpečné útočiště ve slumech,“ řekl. „Denth je příliš chytrý, než aby se takhle nechal chytit. Musel si uvědomit, že mi prozradíte, kde by mohl být.“

Vivenna zklamaně stiskla rty a usadila se u zdi. Jako všechny ostatní pokoje, kde zatím přebývali, i tenhle byl velice prostý. Jejich jediným majetkem byly dvě svinuté přikrývky a náhradní oblečení. To všechno se vešlo Vasherovi do vaku.

Denth žil o dost nákladněji. Ovšem, mohl si to dovolit, teď měl všechny Lemexovy peníze. To bylo tak chytré, pomyslela si. Dal mi ty peníze, abych si myslela, že o něčem rozhoduju. A po celou dobu věděl, že je má ve svých rukou, stejně jako mě.

„Doufala jsem, že ho budeme moci sledovat,“ řekla. „Třeba bychom se včas dozvěděli, co plánuje.“

Vasher pokrčil rameny. „To se nepovedlo. Nemá cenu nad tím brečet. Raději pojďte, myslím, že dokážu zařídit schůzku s idriskými dělníky ze sadů. Ale musíme se tam dostat během polední přestávky.“

Zamířil ke dveřím, ale Vivenna zůstala nerozhodně stát. „Vashere,“ řekla, „tohle nemůžeme dělat pořád.“

„Tohle?“

„Když jsem byla s Denthem, scházeli jsme se s šéfy podsvětí, s vůdci slumů, s lidmi, kteří vládnou obchodu a mají politický vliv i na Božím dvoře. My dva se setkáváme s venkovany na rozích ulic a na polích.“

„Jsou to dobří lidé!“

„To já vím,“ souhlasila Vivenna, „jenže opravdu si myslíte, že tím něčeho dosáhneme? Proti tomu, co dělá Denth?“

Vasher se zamračil, ale místo aby se s ní dohadoval, praštil vší silou pěstí do zdi. „Já vím,“ připustil klidněji. „Zkusil jsem už všechno, ale vypadá to, že ať dělám, co chci, jsem pořád o krok za Denthem. Mohl bych zabíjet jeho lidi, ale má jich víc, než dokážu najít. Zkoušel jsem zjistit, kdo je za tou válkou, dokonce jsem sledoval vodítka až k samotnému Božímu dvoru, ale lidé jsou čím dál tím míň ochotní mluvit. Myslí si, že válka je už nevyhnutelná, a nechtějí, aby je někdo viděl na straně prohrávajících.“

„A co kněží?“ nadhodila Vivenna. „Ti přece mají na bohy vliv. Kdybychom jich dokázali přesvědčit dost, aby mluvili proti válce, tak bychom ji možná mohli zastavit.“

„Kněží jsou nevypočitatelní,“ zavrtěl Vasher hlavou. „Většina těch, kteří byli proti válce, to už vzdala. Dokonce i Nanrovah se obrátil proti mně.“

„Nanrovah?“

„Velekněz Zvěstovatele klidu,“ vysvětlil Vasher. „Myslel jsem, že se mu dá věřit ? dokonce jsme se několikrát sešli, mluvili jsme o protiválečné klice. Ale teď už mě odmítá i jenom přijmout. Z domluvy sešlo a ten bezbarvý lhář přešel na druhou stranu!“

Vivenna svraštila čelo. Nanrovah… „Vashere,“ hlesla, „oni mu něco provedli.“

„Cože?“

„Denth a jeho lidi,“ řekla Vivenna. „Pomáhali jedné bandě zlodějů vykrást obchodníka se solí. Aby odvedli pozornost od toho vloupání, zapálili vedlejší dům a převrhli povoz, který projížděl parkem. Ten povoz patřil veleknězi, který se jmenoval Nanrovah.“

Vasher tiše zaklel.

„Myslíte, že to souvisí?“ zeptala se.

„Víte, kteří zloději se tam vloupali?“

Zavrtěla hlavou.

„Já se hned vrátím,“ řekl. „Počkejte tady.“

*

A tak čekala. Čekala několik hodin. Zkoušela cvičit Probouzení, ale už tím strávila většinu dne. Byla vyčerpaná a těžko se soustředila. Nakonec jen otráveně zírala z okna. Denth ji aspoň nechával, aby ho na výzvědách doprovázela.

Ale jen proto, aby mě neztratil z oči pomyslela si vzápětí s hořkostí. Teď, když o tom přemýšlela, bylo jí jasné, že Denth před ní naopak mnoho věcí skrýval. Vasherovi prostě jen nestálo za to se o ni tolik starat.

Nezůstával jí však dlužný odpověď, když se sama zeptala. Býval u toho nabručený, ale mohla si být jistá, že jí řekne, co ví. Vivenna stále v duchu přemítala nad jeho lekcí o Probouzení. Ani ne tak proto, co jí řekl, jako spíš kvůli tomu, jak to říkal.

Mýlila se v něm, tím už si byla skoro jistá. Musí přestat lidi posuzovat. Ale je to vůbec možné? Není jednání s druhými od základu postavené na jejich posuzování? Vzhled, prostředí a postoje lidí ovlivňují, jak na ně reaguje.

Odpověď tedy nezní, že má přestat lidi soudit. Musí jen brát svůj úsudek jako východisko, které se bude měnit. Usoudila například, že Denth je její přítel, ale neměla kvůli tomu přehlížet, jak hovořil o žoldnéřích ? že jsou to lidé bez přátel.

Dveře se rozlétly. Vivenna nadskočila a přitiskla si ruce na prsa.

Vešel Vasher. „Radši si zvykněte sáhnout po meči, když se leknete,“ poradil jí. „Nemá cenu chytat se za košili, pokud ji ze sebe nechcete strhnout.“

Vlasy jí zrudly. Meč, který jí Vasher přinesl, ležel bez užitku u stěny. Vivenna sotva věděla, jak se správně drží. „Tak co jste zjistil?“ zeptala se, když zavřel dveře. Venku už byla tma a ve městě se začínala blýskat světla.

„Ta krádež soli byla jen zástěrka,“ řekl Vasher. „Skutečným cílem byl ten povoz. Denth zlodějům slíbil odměnu, když provedou tu loupež a žhářství, ale obojí byla jen záminka, jak se dostat k tomu vozu.“

„Proč?“ zeptala se Vivenna.

„To přesně nevím.“

„Peníze?“ nadhodila. „Když Tonk Fah zmrzačil koně, převrátilo to povoz a vypadla z něj truhla. Byla plná zlata.“

„A co se stalo potom?“ zeptal se Vasher.

„Já jsem odešla. Jakmile se převrhl, měla jsem se ztratit.“

„Co Denth?“

„Ten tam nebyl, pokud si vzpomínám,“ řekla Vivenna. „Ostatní říkali, že pracuje se zloději.“

Vasher přikývl a sáhl po svém vaku. Vyhodil přikrývky a potom vyndal několik kusů oblečení. Svlékl si košili a odhalil svalnatý ? a poněkud chlupatý ? hrudník. Vivenna překvapením zamrkala a zrudla. Asi se měla otočit, ale byla příliš zvědavá. Co to Vasher dělá?

Kalhoty si naštěstí nesundal, vzal si jen jinou košili. Její rukávy byly u zápěstí rozřezané do tenkých proužků.

„Na můj pokyn,“ pravil, „staň se mými prsty a chyť to, co bude třeba.“

Třásně na manžetě se nedočkavě zachvěly.

„Počkejte,“ řekla Vivenna. „Co to bylo, Příkaz?“

„To je na vás moc složité,“ odbyl ji. Klekl si a odhrnul si manžetu u kalhot. Vivenna zahlédla, že i tam je látka navíc. „Staň se mýma nohama a dej jim sílu,“ Přikázal.

Třásně na nohavicích se mu pod nohama zkřížily a utáhly. Vivenna neprotestovala proti jeho tvrzení, že to na ni je příliš komplikované. Jen si oba Příkazy zapamatovala.

Nakonec Vasher odhodil svůj rozedraný, místy děravý plášť. „Chraň mě,“ rozkázal a Vivenna viděla, jak se velká část Vasherova zbývajícího Dechu přemisťuje do pláště. Kolem pasu si uvázal provaz ? docela tenký, ale pevný. Vivenna věděla, že ho nemá proto, aby mu držel kalhoty.

Nakonec sáhl pro Noční děs. „Jdete se mnou?“

„Kam?“

„Chytneme pár těch zlodějů. A zeptáme se jich, co přesně Denth s tím vozem zamýšlel.“

Vivenna pocítila bodnutí strachu. „Proč mě chcete s sebou? Nebude to pro vás zbytečná přítěž?“

„To záleží na okolnostech,“ řekl. „Jestli se dostaneme do bitky a vy mi budete překážet, tak to bude těžší. Ale jestli se dostaneme do bitky a polovina z nich napadne vás místo mě, bude to snazší.“

„Za předpokladu, že mě nebudete bránit.“

„To je dobrý předpoklad,“ řekl a pohlédl jí přímo do očí. „Jestli se mnou chcete jít, pojďte. Ale nečekejte, že vás budu chránit, a ať už budete dělat cokoli, za žádnou cenu nikoho nepronásledujte na vlastní pěst.“

„To bych neudělala,“ namítla.

Pokrčil rameny. „Nejste můj vězeň, princezno. Můžete si dělat, co chcete, jen mi přitom nepřekážejte, rozumíte?“

„Rozumím,“ přitakala. „A jdu s vámi.“ Při tom rozhodnutí jí tělem projel mráz.

Nesnažil se ji odradit. Jen ukázal na její meč. „Vezměte si ho.“

Přikývla a připnula si meč k pasu.

„Taste,“ přikázal nečekaně.

Tasila. Vasher jí mlčky opravil držení.

„K čemu mi bude dobré ho pořádně držet, když ani nevím, jak se s ním zachází?“

„Vypadáte nebezpečně a někdo, kdo se na vás chystá zaútočit, si to může rozmyslet. Když dokážete, aby někdo v souboji na pár vteřin zaváhal, může to hodně znamenat.“

Nervózně přikývla a zasunula zbraň zpátky do pochvy. Pak si vzala několik kusů provazu. „Drž, až tě hodím,“ řekla kratšímu a zastrčila si ho do kapsy.

Vasher se po ní podíval.

„Je lepší ztratit Dech než se nechat zabít,“ prohlásila rozhodně.

„Většina Probouzečů by s vámi nesouhlasila,“ poznamenal. „Pro ně je představa, že by ztratili Dech, o dost horší než vyhlídka na smrt.“

„No, já nejspíš nejsem jako většina Probouzečů,“ řekla. „Napůl si pořád ještě myslím, že je to rouhání.“

Kývl. „Dejte si zbytek Dechu někam jinam,“ nařídil a otevřel dveře. „Nemůžeme si dovolit budit pozornost.“

S úšklebkem ho poslechla a jedním ze základních Příkazů vložila Dech do své košile. Fungovalo to jako poloviční Příkaz. Mohla jím ze sebe Dech vytáhnout, ale věc, do níž byl uložený, nebyla schopná nic dělat.

Jakmile se zbavila Dechu, všechno kolem ní vybledlo a zdálo se mrtvé. Zapotácela se.

„Jdeme,“ řekl Vasher a vykročil do tmy.

Noci v T’Teliru byly naprosto jiné než doma. V Idrisu mohla vidět nad hlavou tolik hvězd, že vypadaly jako putna bílého písku vysypaná do vzduchu. Tady byly pouliční lampy, hospody, restaurace a zábavní podniky. Následkem toho bylo město plné světel, trochu jako kdyby se samy hvězdy snesly na zem, aby si prohlédly omamný T’Telir. Ale přesto Vivennu rozesmutňovalo, jak málo hvězd tu vídala na nebi.

Nic z toho ovšem neznamenalo, že tam, kam jdou, bude světlo. Vasher ji vedl tmavými ulicemi a zanedlouho už sám vypadal jen jako mohutný stín. Místa s pouličními lampami nechali daleko za sebou, dokonce už zmizela i poslední osvětlená okna, a oni se blížili do jedné z chudinských čtvrtí ve slumech. Tahle byla z těch, kam se bála vstoupit, dokonce i když žila na ulici a byla úplně zoufalá. Noc se zdála ještě temnější, když kráčeli jednou z křivolakých, tmavých uliček. Mlčeli a pohybovali se úplně potichu. Vivenna dobře věděla, že nesmí vzbudit sebemenší pozornost.

Nakonec se Vasher zastavil. Ukázal na přízemní budovu se širokou a plochou střechou. Stála o samotě v dolíku a na nízkém kopci za ní se tísnily chatrče vybudované z odpadu. Vasher na ni mávl, aby se držela zpátky, pak tiše vložil zbytek svého Dechu do provazu a začal stoupat na kopec.

Vivenna čekala celá rozechvělá. Klekla si do černého stínu chátrající boudy z polorozpadlých cihel. Proč jsem sem chodila? pomyslela si. Neříkal, že mám jít ? jen řekl, že můžu. Zrovna tak jsem mohla zůstat doma.

Ale už ji unavovalo pořád jen dovolovat, aby se něco stávalo ji. Přece Vashera sama upozornila na spojitost kněze s Denthovými plány. Chtěla vidět, kam to povede. Chtěla něco dělat.

To se doma v osvětleném pokoji snadno řeklo. Její rozrušení ještě zvýšilo, když zpozorovala, že po levé straně chatrče stojí jedna ze soch D’Denir. Ve slumu Idrisanů, na Vysočině, jich také několik stálo, ale většinou byly zohyzděné nebo rozbité.

Bez Dechu k ní její smysly nemluvily. Skoro měla pocit, že je slepá a hluchá. Živě jí to připomnělo noci, kdy spala v blátě ve studených zadních uličkách. Bití od výrostků, kteří jí nedosahovali ani k pasu, ale byli dvakrát schopnější než ona. Hlad. Hrozný, všudypřítomný, zoufalý a vyčerpávající hlad.

Zapraskal něčí krok a vynořil se stín. Málem hlasitě zalapala po dechu, ale stačila se zarazit. V ruce blížící se postavy rozeznala Noční děs.

„Dva strážci,“ řekl Vasher krátce. „Umlčel jsem je.“

„Budou nám moci odpovědět na naše otázky?“

Vasherův obrys zavrtěl hlavou. „Jsou to prakticky děti. Potřebujeme někoho důležitějšího. Budeme muset jít dovnitř. Buď to, nebo tu budeme muset několik dní sedět a sledovat je, abychom zjistili, kdo je vede, a pak ho chytli, až bude sám.“

„To by trvalo moc dlouho,“ zašeptala Vivenna.

„Souhlasím,“ řekl. „Ale já nemůžu použít svůj meč. Když Noční děs s takovou skupinou lidí skončí, nezbude tam už nikdo, koho bychom se mohli vyptávat.“

Vivenna se zachvěla.

„Pojďte,“ zašeptal. Co nejtišeji ho následovala k předním dveřím. Vasher ji popadl za rameno a zavrtěl hlavou. Šla za ním kolem domu. Sotva si všimla dvou bezvědomých těl, shozených do příkopu. Vzadu za domem Vasher začal hmatat po zemi. Po několika bezvýsledných pokusech tiše zaklel a vytáhl něco z kapsy. Hrst slámy.

Během několika málo vteřin ze slámy a pár nití vytvořil tři slaměné mužíčky, a pak si vzal z pláště svůj Dech, aby je oživil. Všem dal stejný Příkaz: „Najdi tunel.“

Vivenna ho fascinovaně pozorovala. To je o poznání neurčitější Příkaz, než mi tvrdil, že je vůbec možné, pomyslela si, zatímco se panáčci rozběhli po zemi. Vasher pokračoval v hledání. Při Probouzení je zřejmě rozhodující zkušenost a schopnost vytvářet v duchu obrazy. Už to dělá dlouho, a podle toho, jak učeně mluvil, to navíc vypadá, že Probouzení důkladně studoval.

Jeden ze slaměných človíčků začal skákat nahoru a dolů. Druzí dva k němu přiběhli a začali rovněž poskakovat. Vasher k nim došel, Vivenna také. Dívala se, jak Vasher odkrývá padací dveře schované pod silnou vrstvou zeminy. Velice opatrně je nadzdvihl a sáhl dolů. Vytáhl několik malých zvonečků, zřejmě nastražených, aby zazvonily, když se dvířka otevřou dokořán.

„Žádná podobná tlupa nemá úkryt bez nouzového východu,“ objasnil Vasher. „Obyčejně jich mají víc. A vždycky je tam past.“

Vivenna se dívala, jak si bere Dech ze slaměných figurek zpátky a tiše se každé z nich omlouvá. Zamračila se nad tím. Vždyť to jsou jen kousky slámy, nebo ne?

Vrátil Dech do pláště s ochranným Příkazem a pak jako první prolezl padacími dveřmi. Vivenna šla za ním, tiše našlapujíc, a když ji Vasher upozornil, jeden schod překročila. Dole byl hrubě vykopaný tunel, nebo si to tak aspoň představovala, když hmatala po hliněných stěnách neosvětleného úzkého prostoru.

Vasher kráčel kus před ní. Odhadovala, jak je daleko, jen podle šustotu jeho šatů. Následovala ho a brzy si všimla, že někde vpředu svítí světlo. Pak už bylo slyšet i hlasy. Nějací muži mluvili a smáli se.

Brzy spatřila i Vasherův obrys, došla až k němu a vyhlédla z podzemní chodby do místnosti vykopané v podzemí. Uprostřed hořel oheň a kouř vlnivě stoupal k díře ve stropu. Horní prostor, dům samotný, byl pravděpodobně jen kulisou, protože tahle podzemní místnost vypadala velmi zabydleně. Byly tu hromady šatstva, svinuté pokrývky, hrnce a pánve. Všechno stejně špinavé jako muži, kteří seděli kolem ohně a smáli se.

Vasher jí ukázal, aby si stoupla stranou. Kousek dál od podzemní chodby, v níž se schovávali, byla ještě další. Vivenně se na chvíli zastavilo srdce, když se Vasher vkradl do místnosti a s jistotou zamířil ke druhému tunelu. Muži byli soustředění na své pití a oslepovalo je světlo. Vashera si vůbec nevšimli.

Zhluboka se nadechla a následovala ho. Došla se zatajeným dechem až tam, kam sahal do velké místnosti stín, i když s nepříjemným pocitem, že má záda osvětlená ohněm. Vasher však nešel daleko, zastavil se a Vivenna do něho málem vrazila. Chvilku jen tak stál, dokud ho Vivenna nedloubla do zad, aby uhnul a ona se mohla podívat, co dělá. Ustoupil a nechal ji spatřit, co se nacházelo před ním.

Tahle podzemní chodba nikam nevedla, zřejmě to byl jen hluboký výklenek. U jeho zadní stěny stála klec, vysoká asi Vivenně do pasu. V kleci bylo dítě.

Vivenna tiše vydechla, odstrčila Vashera a poklekla vedle klece. Ta cenná věc ve voze, pomyslela si v náhlém pochopení souvislostí. To nebyly peníze, to byla knězova dcera. Dokonalý nástroj pro vyjednávání, když chcete někoho vydírat, aby změnil v dvorním shromáždění svůj názor.

Děvčátko v kleci před klečící Vivennou ucuklo, tiše popotáhlo a zachvělo se. Klec páchla výkaly a dítě bylo celé pokryté špínou ? až na cestičky, které mu ve tváři vymyly slzy.

Vivenna pohlédla na Vashera. Oči měl ve stínu a byl obrácený zády k ohni, ale stejně viděla, jak zatíná zuby. Svaly se mu napjaly. Pohnul hlavou a polovinu tváře mu zalilo rudé světlo ohně.

Vivenna spatřila záblesk zuřivosti.

„Hej!“ zvolal jeden ze zlodějů.

„Vyndejte to dítě,“ sykl Vasher ostře.

„Jak jste se sem u barev dostali?!“ zařval jiný muž.

Vasher se na Vivennu podíval tak, že rázem cítila, jak se před ním scvrkává. Přikývla a Vasher se odvrátil, jednu ruku sevřel v pěst a druhou pevně stiskl Noční děs. Pomalu, s rozmyslem vykročil směrem k mužům, jen jeho plášť zašustil. Vivenna chtěla splnit, o co ji požádal, ale nemohla od něj odtrhnout oči.

Muži tasili meče. Vasher se bleskurychle pohnul.

Noční děs, stále ještě v pochvě, zasáhl jednoho muže do hrudi a Vivenna zaslechla známý zvuk lámajících se kostí. Další muž zaútočil a Vasher se rychle otočil a máchl rukou. Třásně na jeho rukávu se začaly samy pohybovat, omotaly se kolem čepele zlodějovy zbraně a zachytily ji. Setrvačnost Vasherova pohybu meč útočníkovi vytrhla, třásně povolily a Vasher odhodil zbraň stranou.

Dopadla na hliněnou podlahu sklepa. Vasherova pěst vyrazila a zasáhla muže do obličeje. Třásně se chtivě omotaly kolem jeho hlavy jako ramena chobotnice. Vasher s ním praštil o zem, přičemž ještě v pokleku stačil zasáhnout Nočním děsem dalšího muže do nohou. Jiný se ho pokusil napadnout zezadu a Vivenna varovně vykřikla. Vasherův plášť se však náhle vzedmul a chytil překvapeného muže za ruce.

Vasher se rozezleně otočil a mávl Nočním děsem proti muži zapletenému do jeho pláště. Vivenna se přikrčila, když znovu uslyšela praskat kosti, a přivřela oči. Nedokázala se na tu vřavu dál dívat. Výkřiky neustávaly. Otočila se a roztřesenými prsty se pokusila otevřít klec.

Byla zamčená. Vivenna vytáhla z košile něco Dechu a pak zkusila Probudit zámek, ale nepodařilo se to.

Kov, pomyslela si. No jistě. Nebyl živý, proto nemůže být Probuzen.

Místo toho vysoukala ze své košile nit. Pokoušela se nevšímat si výkřiků bolesti za sebou. Vasher řval a už se vůbec nepodobal chladnému, profesionálnímu zabijákovi. Tohle byl ztělesněný vztek.

Vivenna pozvedla nit.

„Odemkni,“ Přikázala.

Nit se maličko zachvěla, ale když ji vsunula do zámku, nic se nestalo.

Vzala si Dech zpět, několikrát se pro uklidnění nadechla, a pak zavřela oči.

Musíš mít jasný záměr. Potřebuješ, aby se nit dostala dovnitř a otočila západkou.

„Otoč,“ přikázala a pocítila při tom, jak z ní vychází Dech. Zastrčila nit do zámku. Nit se protáhla, zkroutila, zaškubala, a pak Vivenna uslyšela cvaknutí. Dvířka se otevřela. Zvuk boje za ní ustal, ale muži ještě sténali.

Vivenna si vzala svůj Dech zpět a pak sáhla do klece. Holčička se v koutě skrčila, začala plakat a zakryla si tvář.

„Neboj se,“ řekla Vivenna uklidňujícím tónem. „Přišli jsme ti na pomoc.“ Ale dívenka se třásla v koutě, a když se jí Vivenna dotkla, zoufale vykřikla. Vivenna se otočila k Vasherovi.

Stál u ohně se skloněnou hlavou a kolem něj se válela mrtvá těla. V jedné ruce držel Noční děs, jehož špička, dosud uložená v pochvě, se opírala o špinavou zem. A z nějakého důvodu se zdál větší než před chvílí. Vyšší, se širšími rameny, a hrozivější.

Druhou ruku měl položenou na jílci meče. Spona na pochvě byla otevřená a z čepele vycházel černý dým, částečně klesal k zemi a částečně stoupal ke stropu. Jako by se nemohl rozhodnout.

Vasherova paže se třásla.

Tas… mě… promlouval vzdálený hlas ve Vivennině hlavě. Zabij je…

Několik mužů na zemi se ještě hýbalo. Vasher povytáhl čepel z pochvy. Byla černá jako noc a jako by pohlcovala světlo ohně.

Tohle není dobré, pomyslela si Vivenna. „Vashere!“ křikla. „Vashere, to dítě ke mně nechce jít!“

Vasher se zarazil a pohlédl na ni skelnýma očima.

„Už jste je přemohl, Vashere. Není třeba vytahovat ten meč.“

Ano… ano, je třeba…

Vasher zamrkal, a teprve teď ji doopravdy uviděl. Zarazil Noční děs zpátky do pochvy, potřásl hlavou a rozběhl se k Vivenně. Cestou zakopl o něčí tělo, a to zabručelo.

„Stvůry bez barev,“ zašeptal a podíval se do klece. Už nevypadal tak veliký a Vivenna si pomyslela, že to předtím musela být jen hra světel. Sáhl do klece a natáhl ruku. Broukl. A děvčátko se k němu kupodivu hned přitisklo, chytlo se ho a začalo úlevně plakat. Vivenna ho překvapeně pozorovala. Vasher se slzami v očích vytáhl dítě z klece ven.

„Vy ji znáte?“ zeptala se Vivenna.

Zavrtěl hlavou. „S Nanrovahem jsem se setkával, a že má děti, to vím, ale nikdy jsem je neviděl.“

„Tak jak to, že k vám šla?“

Neodpověděl. „Pojďte,“ pobídl ji. „Postaral jsem se o ty, kteří sem přiběhli, když slyšeli křik. Ale další mohou být na cestě sem.“

Vypadal, jako by si to skoro přál. Zamířil k podzemní chodbě s dítětem v náručí a Vivenna ho následovala.

*

Vydali se směrem k bohatším čtvrtím T’Teliru. Během chůze Vasher příliš nemluvil a holčička se u něj choulila a neřekla vůbec nic. Vivenna si o ni dělala starosti. Bylo vidět, že má za sebou několik strašlivých měsíců.

Opustili místo s chatrčemi a prošli kolem nájemních domů až k honosným vilám na ulici lemované stromy, kde pokojně svítily lampy. Když se k nim blížili, Vasher se zastavil a postavil děvčátko na zem. „Poslyš, malá,“ řekl, „povím ti několik slov. Opakuj je po mně a říkej je, jako kdybys je myslela vážně.“

Dívenka na něj nepřítomně hleděla, ale lehce přikývla.

Vasher mávl na Vivennu. „Ustupte.“

Otevřela ústa k protestu, ale rozmyslela si to. Poodstoupila tak, aby byla z doslechu. Naštěstí Vasher stál přímo v záři lampy, takže na něj dobře viděla. Něco dívce řekl a ona řekla něco jemu.

Když Vivenna otevřela klec, vzala si Dech z nitě zpátky. A protože jí teď dodával víc vnímavosti, myslela si, že něco zahlédla. Biochromatická aura dítěte, kterou mělo stejnou jako všichni lidé, lehce zablikala.

Bylo to sotva vidět. Ale s První úrovní by Vivenna přísahala, že to viděla.

Ale Denth mi říkal, že je to buď všechno, nebo nic, pomyslela si. Musíš dát všechen Dech, který máš. Určitě nemůžeš dát někomu jen část.

Ale jak se ukázalo i při jiných příležitostech, Denth byl mimo jiné lhář.

Vasher vstal a dívenka se mu vyšplhala zpátky do náruče. Vivenna se k nim vrátila a s překvapením uslyšela, jak holčička mluví. „Kde je tatínek?“ ptala se.

Vasher neodpověděl.

„Jsem špinavá,“ řeklo děvčátko ustaraně a podívalo se na sebe. „Maminka to nemá ráda, když se ušpiním. Šaty mám taky špinavé.“

Vasher přidal do kroku a Vivenna ho rychle dohonila.

„Jdeme domů?“ zeptala se dívenka. „Kde jsme byli? Je pozdě, neměla bych být venku. Kdo je ta paní?“

Ona si nic nepamatuje, uvědomila si Vivenna. Nepamatuje si, kde byla… nejspíš si z celého zážitku nepamatuje vůbec nic.

Znovu pohlédla na Vashera. Kráčel, zarostlý a odrbaný, hleděl kupředu a na jedné ruce nesl dítě. Šel přímo k bráně vily a kopnutím ji rozrazil. Vstoupil na trávník a Vivenna ho trochu nervózně následovala.

Dva hlídací psi začali štěkat. S vytím a vrčením přiběhli blíž. Vivenna se přikrčila. Ale jakmile zvířata uviděla Vashera, ztichla a spokojeně ho doprovázela. Jeden ze psů skákal radostí a pokoušel se olíznout Vasherovi ruku.

Co se to, ve jménu barev, děje?

Před dům vyšlo několik lidí s lucernami, aby se podívali, proč psi štěkali. Jeden uviděl Vashera, řekl něco ostatním a zmizel zpátky v domě. Když Vasher s Vivennou došli k venkovní terase, v hlavních dveřích se objevil muž. Měl na sobě bílou noční košili a po boku dva vojáky. Ti pokročili vpřed, aby Vasherovi zastoupili cestu, ale muž v noční košili mezi nimi s výkřikem proběhl. Hlasitě plakal, když si bral dítě z Vasherovy náruče.

„Děkuji vám,“ šeptal. „Děkuji vám.“

Vivenna tiše stála v pozadí. Psi ještě lízali Vasherovy ruce, ale očividně se přitom vyhýbali Nočnímu děsu.

Muž sevřel děvčátko v náručí a pak je podal ženě, která právě přišla. Žena vykřikla radostí, popadla holčičku, přitiskla ji k sobě a odběhla s ní do domu.

„Proč jste ji vrátili?“ zeptal se muž s pohledem upřeným na Vashera.

„Ti, co ji unesli, byli potrestáni,“ odtušil Vasher svým klidným, chraplavým hlasem. „To je všechno, na čem by vám teď mělo záležet.“

Muž přimhouřil oči. „Znám vás, pane?“

„Setkali jsme se,“ řekl Vasher. „Žádal jsem vás, abyste vystoupil proti válce.“

„To je pravda!“ rozpomněl se muž. „Nemusel jste mě ani vyzývat. Jenže když mi vzali Misel… musel jsem mlčet o tom, co se stalo, musel jsem na shromáždění změnit názor ? jinak by ji zabili.“

Vasher se otočil a zamířil po cestě pryč. „Dávejte na svou dceru lepší pozor.“ Zastavil a ohlédl se. „A postarejte se, aby tohle království nepoužilo své Neživé v krvavých válečných jatkách.“

Muž, stále ještě v slzách, přikývl. „Ano, ano. To je samozřejmé. Děkuji vám. Velice vám děkuji.“

Vasher se už nezastavil. Vivenna spěchala za ním, ale ještě se otočila na psy. „Jak jste to dokázal, že přestali štěkat?“

Nereagoval.

Ohlédla se zpátky k vile.

„Vykoupila jste se,“ prohodil Vasher tiše, když procházeli branou.

„Cože?“

„Denth by to dítě unesl, i kdybyste do T’Teliru nepřišla,“ vysvětloval Vasher. „A já bych ji sám nikdy nenašel. Denth pracoval s mnoha různými tlupami zlodějů a myslel jsem si, že ta loupež byla provedená jen proto, aby narušila zásobování. Toho povozu jsem si nevšiml, stejně jako ostatní.“

Zastavil se a podíval se zpříma na Vivennu stojící ve stínu. „Zachránila jste tomu dítěti život.“

„To byla náhoda,“ namítla. Ve tmě nemohla vidět své vlasy, ale cítila, jak mění barvu.

„To je jedno.“

Vivenna se usmála, pochvala od Vashera ji z nějakého důvodu potěšila daleko víc, než měla. „Děkuji vám.“

„Omlouvám se, že jsem se neovládl,“ řekl. „Tam v tom doupěti. Bojovník má být klidný. V souboji nemůžete dovolit, aby vás ovládl vztek. Proto jsem ale asi nikdy nebyl dobrý v soubojích.“

„Udělal jste, co bylo třeba,“ řekla, „a Denth ztratil další pozici.“ Vyšli na ulici. „Jenom škoda, že jsem viděla to přepychové sídlo,“ dodala. „Tohle moje mínění o hallandrenských knězích nijak nevylepšuje.“

Vasher zavrtěl hlavou. „Nanrovahův otec byl jedním z nejbohatších obchodníků ve městě. Syn se rozhodl sloužit bohům z vděčnosti za jejich požehnání. Za svou službu vůbec nebere plat.“

Vivenna se zarazila. „Ach tak.“

Vasher ve tmě pokrčil rameny. „Předsudky. Je příliš lákavé dávat všechno za vinu kněžím. Jsou příhodnými obětními beránky ? koneckonců, každý, kdo má nějakou silnou víru, ale jinou než vy, musí být buď bláznivý fanatik, nebo prolhaný manipulátor, že ano?“

Vivenna zase jednou zrudla. Začínala mít pocit, že červeň se stává její základní barvou.

Vasher se na ulici zastavil a otočil se k ní. „Promiňte,“ omluvil se. „Tak jsem to nemyslel.“ Zaklel, znovu se otočil a zase přidal do kroku. „Říkal jsem vám, že v tomhle dobrý nejsem.“

„To je v pořádku,“ řekla. „Už si na to zvykám.“

Nepřítomně přikývl, obličej se mu ztrácel ve tmě.

Je to dobrý člověk, pomyslela si. Nebo se o to aspoň vážně snaží. V duchu si připadala hloupě, že už zas někoho posuzuje.

Ale věděla, že nemůže žít a stýkat se s jinými lidmi, aniž by je posuzovala. Takže bude posuzovat i Vashera. Ne ale tak jako Dentha, který jí říkal zábavné věci a ukazoval to, co chtěla vidět. Změnila měřítka. Vashera bude posuzovat podle toho, co dělá. Plakal, když viděl dítě v zajetí. Vrátil je otci a jedinou odměnou, kterou si vzal, byla příležitost stručně ho požádat o podporu míru. Žije skoro bez peněz a všechen svůj čas věnuje tomu, aby zabránil válce.

Je drsný. Je to zabiják. A má hrozné návaly vzteku. Ale stejně je to dobrý člověk. A když šla vedle něho, poprvé za dlouhé týdny se cítila v bezpečí.

50

„A tak máme každý dvacet tisíc,“ řekla Aurora. Kráčela vedle Hymna po kamenném chodníku vedoucím v kruhu kolem arény.

„Ano,“ potvrdil Hymnus.

Jejich kněží a sloužící je následovali jako svaté stádo, přestože oba bohové odmítli slunečníky i baldachýn. Kráčeli spolu sami, bok po boku. Hymnus byl oděný v rudé a zlaté a Aurora měla pro jednou na sobě šaty, které ji dokonce zakrývaly.

Úžasné, jak v něčem takovém vypadá, pomyslel si Hymnus, když si dá tu práci. Nevěděl přesně, proč v něm její obvyklé svůdné šaty vzbuzují takovou nelibost. Třeba byl v minulém životě staromódní.

Anebo je staromódní teď. Smutně se sám pro sebe usmál. Nakolik vlastně můžu něco vyčítat své minulé osobnosti? Ten člověk je mrtvý. On se do dvorské politiky nezapletl.

Aréna se zaplňovala k jedinečné podívané ? dnes tu budou všichni bohové. Jen Temný mrak se opozdil, ale ten jako vždy přijde na poslední chvíli.

Důležité události jsou na spadnutí, pomyslel si Hymnus. Připravovaly se léta. Proč bych měl být v jejich středu právě já?

Poslední noc měl tak podivné sny. Konečně to nebyly vize války. Jen měsíc. A nějaké divné, křivolaké chodby. Jako… tunely.

Mnozí bohové mu vážně kynuli na pozdrav, když procházel kolem jejich stanů, i když někteří se na něj šklebili, a několik ho dokonce ani nevzalo na vědomí. Zvláštní způsob vlády, řekl si. Nesmrtelní, kteří vydrží jen deset nebo dvacet let ? a kteří nikdy neviděli svět. A lidé nám přesto důvěřují.

Lidé nám důvěřují.

„Myslím, že bychom si měli vyměnit bezpečnostní fráze, Hymne,“ pravila Aurora. „Jen pro všechny případy.“

Nic na to neřekl.

Odvrátila se od něj a prohlížela si lidi v pestrobarevném oblečení, zaplňující lavice a sedadla. „Jéje,“ řekla, „to je ale lidí. A tak málo z nich mi věnuje pozornost. To je od nich dost nevybíravé, nemyslíš?“

Hymnus pokrčil rameny.

„Ale ne, to je v pořádku,“ rozhodla se. „Asi jsou jen… jak se tomu říká? Ohromení, oslnění, vyjevení?“

Hymnus se pousmál při vzpomínce na jejich rozhovor před několika měsíci. Ten den, kdy to všechno začalo. Aurora se na něj dívala s touhou v očích.

„Asi,“ ujal se nakonec slova. „Nebo si tě možná jen nevšímají, aby ti tím složili poklonu.“

Aurora se radostně usmála. „A jak přesně se stává z nevšímavosti poklona?“

„Provokuje tě to, aby ses rozhořčila,“ odvětil Hymnus. „A všichni víme, že nejvíc ti to sluší, když jsi rozhořčená.“

„Tobě se tedy rozhořčená líbím?“

„Má to své kouzlo,“ připustil. „Bohužel ti nemůžu zalichotit tím, že bych si tě jako ostatní nevšímal. Víš, jen skutečná, upřímná nevšímavost představuje zamýšlený kompliment. Já jsem ale bezmocný a nedokážu si tě nevšímat. Velice se omlouvám.“

„Aha,“ řekla Aurora. „To mi lichotí. Ale zřejmě jsou i věci, kterých si dokážeš nevšímat velmi dobře. Tvé vlastní božství. Všeobecně dobré způsoby. Moje ženské lsti.“

„Ty nejsi zrovna lstivá, má milá,“ podotkl Hymnus. „Lstivý člověk je ten, kdo bojuje s malou, dobře ukrytou dýkou, kterou nečekaně vytáhne ze zálohy. Ty jsi spíš jako někdo, kdo protivníka rozmázne na míle viditelným balvanem. Ale to nevadí, já s tebou dokážu vycházet i jiným způsobem, a ten bys měla pokládat za neobyčejně lichotivý.“

„O tom vážně pochybuju.“

„Měla bys mi víc věřit,“ dodal a přívětivě jí pokynul rukou. „Koneckonců, jsem bůh. Ve své božské moudrosti jsem si uvědomil, že skutečně zalichotit někomu, jako jsi ty, Auroro, by znamenalo stát se mnohem přitažlivějším, inteligentnějším a zajímavějším než ty.“

Odfrkla. „Dobře tedy. V tom případě mě tvoje přítomnost vlastně dost uráží.“

„Zásah,“ řekl Hymnus. „To bolí.“

„A hodláš mi vysvětlit, proč považuješ soupeření se mnou za nejupřímnější formu lichocení?“

„Jistě, drahá,“ přitakal. „Cožpak jsi někdy zažila, že bych vyslovil něco naprosto absurdního, aniž bych pak poskytl stejně absurdní vysvětlení, které to dokonale odůvodní?“

„To určitě ne,“ souhlasila. „Tvoje sebeoslavná, naprosto vymyšlená logika je vyčerpávající.“

„V tomto ohledu jsem zcela výjimečný.“

„Nepochybně.“

„No, vida,“ řekl Hymnus a zvedl prst, „a tím, že jsem mnohem úžasnější než ty, motivuji lidi, aby tě přehlíželi a věnovali pozornost mně. To zase motivuje tebe, abys byla jako obvykle okouzlující ? ve svém vzteku a přemrštělé svůdnosti ? a abys zase přitáhla jejich pozornost na sebe. A jak jsem ti už vysvětlil, potom jsi naprosto velkolepá. Proto jediný způsob, jak zajistit, abys dostávala pozornost, kterou si zasloužíš, je všechnu ji od tebe odvrátit. Je to opravdu velmi obtížné. Proto doufám, že oceňuješ všechno, co pro tebe dělám, abys ty potom mohla být opravdu nádherná.“

„Dovol, abych tě ujistila, že to oceňuji,“ pravila. „Po pravdě řečeno, oceňuji to natolik, že bych ti ráda poskytla oddech. Můžeš toho nechat. Vezmu na sebe to strašné břemeno být nejúžasnější z bohů.“

„To na tobě přece nemůžu chtít.“

„Ale když budeš úžasný ty, můj milý, úplně si zničíš svou pověst.“

„Ta pověst už mě stejně unavuje,“ odvětil Hymnus. „Dlouho jsem se snažil být nechvalně známý tím, že budu nejlínější z bohů, ale čím dál víc si uvědomuju, že je to úkol nad mé síly. Ostatní jsou všichni přirozeně a rozkošně o tolik neužitečnější než já. Jen předstírají, že si toho nejsou vědomi.“

„Hymne!“ řekla. „Dalo by se říct, že jsi žárlivý!“

„Taky by se dalo říct, že moje nohy páchnou jako ovoce guava,“ namítl. „Jen proto, že se něco dá říct, to ještě neznamená, že to má smysl.“

Zasmála se. „Jsi v podstatě nenapravitelný.“

„V podstatě? Myslel jsem, že jsem nenapravitelný v T’Teliru. Kdy nás odtamtud konečně odstěhovali?“

Zdvihla prst. „To byla příliš neobratná slovní hříčka.“

„Třeba to byla jen finta.“

„Finta?“

„Ano ? záměrně hloupý vtip, aby odvedl tvou pozornost od skutečného žertu.“

„Což je?“

Hymnus zaváhal a pohlédl do arény. „Žert, který si střílí z nás všech,“ řekl tichým hlasem. „Žert, kterým si ze mě ostatní vystřelili tím, že mi dali příliš mnoho vlivu na to, co se stane s naším královstvím.“

Aurora se na něj zamračila, jak v jeho hlase vycítila vzrůstající hořkost. Zastavili se na chodníku, Aurora stála čelem k němu, zády k aréně. Hymnus se pokusil o úsměv, ale hned toho nechal. Takhle nemohli dál pokračovat. Ne uprostřed všech závažných událostí, které se kolem nich dávaly do pohybu.

„Naši bratři a sestry nejsou tak špatní, jak říkáš,“ pronesla tiše.

„Jen banda neporovnatelných idiotů by mně dala velení nad armádou.“

„Oni ti důvěřují.“

„Jsou líní,“ opáčil Hymnus. „Chtějí, aby těžká rozhodnutí dělal někdo jiný. To je to, co tenhle systém podporuje, Auroro. Všichni jsme tady zavření a očekává se, že budeme trávit čas v zahálce a radovánkách. A jak potom máme vědět, co je pro naši zemi nejlepší?“ Potřásl hlavou. „Bojíme se venkovního světa víc, než jsme ochotni si přiznat. Všechno, co máme k dispozici, jsou umělecká díla a sny. Proto jsme ty a já skončili s armádou na krku. Nikdo jiný nechce být tím, kdo nakonec pošle naše vojáky zabíjet a umírat. Všichni se toho chtějí účastnit, ale nikdo nechce být zodpovědný.“

Zmlkl. Aurora, bohyně dokonalých tvarů, na něj pohlédla. Byla o tolik silnější než ostatní, ale skrývala to za závojem pečlivě utkaným z povrchních zájmů a všedních hovorů. „Já jenom vím, že v jedné věci, kterou jsi mi řekl, máš pravdu,“ hlesla tiše.

„A to je?“

„Že jsi úžasný, Hymne.“

Stál tam a chvíli se jí díval do očí. Do těch jejích krásných, zelených, daleko od sebe posazených očí.

„Ty mi nedáš svoje bezpečnostní fráze, viď?“ zeptala se.

Zavrtěl hlavou.

„Já jsem tě do toho dostala,“ řekla. „Neustále tvrdíš, že jsi k ničemu, ale všichni víme, že ve skutečnosti jsi jeden z mála, kdo si vždycky prohlédne každý obraz, sochu a tapiserii ve své galerii. Kdo vyslechne každičkou báseň a píseň. Kdo nejpečlivěji naslouchá prosbám svých žadatelů.“

„Všichni jste blázni,“ odsekl. „Na mně není nic, čeho byste si mohli vážit.“

„Ne,“ namítla. „Jsi ten, kdo nás rozesmává, i když nás uráží. Copak nevidíš, jak to působí? Nevidíš, jak ses bezděčně pozvedl nad nás všechny? Neudělal jsi to úmyslně, Hymne, a proto je to tak účinné. Ty sem patříš. V tomhle lehkovážném městě jsi jediný, kdo projevuje aspoň trochu moudrosti. Myslím si, že proto ti náleží i velení armádě.“

Neodpověděl.

„Věděla jsem, že mi nejspíš nepodlehneš,“ prohodila. „Ale myslela jsem si, že tě přece jen dokážu trochu ovlivnit.“

„Dokážeš,“ řekl. „Jak jsi říkala, je to tvoje zásluha, že jsem se do toho všeho zapletl.“

Potřásla hlavou, ale nepřestávala se mu dívat do očí. „Nevím, který z pocitů, jež ve mně vyvoláváš, je silnější, Hymne. Jestli má láska nebo moje bezmoc a smutné rozčarování.“

Vzal ji za ruku a tu pak vážně políbil. „Přijímám obojí, Auroro. Jsem poctěn.“ A s tím se otočil a odešel do své lóže. Temný mrak konečně dorazil, už zbýval jen Boží král a jeho novomanželka. Hymnus se posadil a přemýšlel, kde asi Siri je. Obvykle přicházela do arény dlouho před začátkem.

Jen těžko však své myšlenky na mladou královnu soustředil. Aurora ještě stála na chodníku, kde ji zanechal, a dívala se za ním.

Nakonec se přece jen otočila a zamířila do svého pavilonu.

*

Siri procházela palácovými chodbami, obklopená svými služkami v hnědých stejnokrojích. V hlavě se jí honily myšlenky jedna přes druhou. Měla tolik starostí.

Nejdřív půjdu za Hymnem, řekla si, když znovu v duchu procházela své plány. Nebude to vypadat divně, když budu sedět vedle něho, často v aréně trávíme čas pohromadě.

Počkám, až přijde Susebron. Pak Hymna požádám o rozhovor v soukromí bez našich sloužících a jeho kněží. Vysvětlím mu, co jsme se dozvěděli o Božích králích. Řeknu mu, jakým způsobem kněží Susebrona drží v zajetí. Pak uvidíme, co udělá.

Její největší obava byla, že Hymnus už to ví. Mohl být součástí celého spiknutí? Zjistila, že s výjimkou Susebrona ve svém vypětí pochybuje o všem a o každém.

Procházeli jedním pokojem za druhým. Už si ani nevšímala, jak jsou jejich barevné tóny zářivé.

Pokud bude Hymnus souhlasit, že nám pomůže, uvažovala dál, počkáme na přestávku. Jakmile kněží opustí arénu, Hymnus si půjde promluvit s dalšími bohy. Ti pak všichni svým kněžím nařídí, aby zahájili v aréně diskusi o tom, proč k nim Boží král nikdy nemluví. A přinutí kněze Božího krále, aby ho nechali vystoupit na svou obranu.

Nelíbilo se jí, jak moc to všechno závisí na knězích, ale zdálo se to jako nejlepší cesta. I kdyby kněží některých bohů odmítli uposlechnout, Hymnus a ostatní by si aspoň uvědomili, že jejich služebníci jednají podle vlastních plánů. Siri však chápala, že v každém případě vstupuje na velmi nebezpečnou půdu.

Ne, já jsem na nebezpečné půdě už začínala, opravila se, když vyšla z palácových komnat do temné vnější chodby. Muži, kterého miluju, hrozí smrt a každé dítě, které přivedu na svět, mi vezmou. Musí buď jednat, nebo nechat kněze, ať si s ní dělají, co chtějí, na tom se se Susebronem shodli. Nejlepší plán je ?

Zpomalila. Na konci chodby přede dveřmi do dvora stála malá skupinka kněží s několika Neživými vojáky. Ve večerním světle viděla jen jejich siluety. Kněží se otočili a jeden z nich na ni ukázal prstem.

Barvy! pomyslela si Siri. Druhá skupina kněží se blížila chodbou za ní. Ne! Teď ne!

Kněží jí z obou stran hladce uzavřeli cestu. V první chvíli Siri napadlo utéct. Ale kam? Rozběhnout se v dlouhých šatech chodbou a cestou odstrkovat služebnictvo, kněze a Neživé? To bylo beznadějné. Zvedla bradu a zvysoka se na kněze podívala. „Co to má znamenat?“ otázala se suše.

„Je nám to strašně líto, Královská Choti,“ pravil ten, který stál v čele, „ale bylo rozhodnuto, že byste se ve svém stavu neměla namáhat.“

„V mém stavu?“ zeptala se Siri ledově. „Co je to za nesmysl?“

„Vaše dítě, Královská Choti,“ řekl kněz. „Nemůžeme riskovat, že by je něco ohrozilo. Existují lidé, kteří by vám chtěli ublížit, kdyby věděli, co nosíte pod srdcem.“

Siri ztuhla. Dítě? pomyslela si v šoku. Jak můžou vědět, že jsme se Susebronem skutečně začali…

Ale ne. Věděla by to, kdyby čekala dítě. Nicméně, předpokládalo se, že se Susebronem už spí celé měsíce. Právě dost dlouho na to, aby případné těhotenství začalo být vidět. Lidé ve městě by tomu věřili.

Hlouposti! došlo jí v náhlé panice. Jestli už našli za Božího krále náhradu, tak mě vlastně kvůli dítěti nepotřebují. Musí jen všechny přesvědčit, že jsem těhotná!

„Žádné dítě nečekám,“ prohlásila. „Jen jste tu na mě čekali a zdržovali mě, dokud jste nenašli záminku, proč mě zavřít.“

„Prosím, Královská Choti,“ řekl jeden z kněží a ukázal Neživému, aby ji vzal pod paží. Siri se nebránila, přinutila se zůstat klidná a dívala se dál knězi do očí.

Nevydržel to a uhnul pohledem. „Takhle to bude nejlepší,“ uklidnil ji. „Je to pro vaše vlastní dobro.“

„Jistě,“ odsekla, ale nechala je, aby ji odvedli zpátky do jejích komnat.

*

Vivenna seděla mezi diváky, čekala a dívala se. V hloubi duše si myslela, že je zbytečně riskantní tak lehkovážně vystupovat na veřejnosti, ale tahle část její duše ? duše opatrné idriské princezny ? byla den ze dne tišší.

Denthovi lidé ji našli, i když se skrývala hluboko ve slumech. S Vasherem bude patrně ve větším bezpečí za bílého dne přímo na Božím dvoře, než kdy byla v temných zadních uličkách slumů. Zvlášť když teď tak pěkně splývala s davem. Předtím si vůbec neuměla představit, jak přirozeně se bude cítit v kalhotách a barevné košili a že si jí nikdo ani nevšimne.

Vasher se objevil u zábradlí nad lavicemi. Vivenna nenápadně sklouzla ze svého sedadla ? někdo jiný ho okamžitě zabral ? a přešla k němu. Kněží už dole začali se svými debatami. Poté, co se mu dcera vrátila, Nanrovah zahájil tím, že ohlásil změnu svého přesvědčení. Právě odstartoval diskusi proti válce.

Podporovalo ho velmi málo kněží.

Vivenna se postavila vedle Vashera u zábradlí, kde jí v tlačenici vybojoval místo lokty. Neměl u sebe Noční děs ? na její naléhání nechal meč doma spolu s jejím kordem. Vivenna neměla tušení, jak se mu posledně podařilo propašovat meč ke dvoru, ale poslední věc, kterou chtěli, bylo vzbuzovat pozornost.

„Tak co?“ zeptala se tiše.

Potřásl hlavou. „Jestli tu Denth je, nemůžu ho nikde najít.“

„To mě nepřekvapuje, když vidím, kolik je tu lidí,“ souhlasila potichu. Kolem nich bylo plno, stovky lidí se tísnily jen tady u zábradlí. „Kde se tu všichni vzali? Dneska je tu mnohem větší nával než jindy.“

Pokrčil rameny. „Lidé, kteří mají právo na jedinou návštěvu, si mohou svou vstupenku schovat, dokud ji nechtějí použít. Hodně z nich ji pak použije spíše na velké zasedání, než aby ji vyplýtvali na menší schůze. Je to jejich jediná šance uvidět všechny bohy najednou.“

Vivenna se otočila a prohlédla si dav lidí. Tušila, že ta obrovská účast souvisí i s pověstmi, které se šířily městem. Lidé čekali, že na tomto zasedání panteon Navrácených konečně vyhlásí válku Idrisu.

„Nanrovah mluví dobře,“ řekla, ačkoli ho kvůli ostatním lidem sotva slyšela. Navrácení zřejmě měli poslíčky, kteří jim přinášeli zápisy projevů. Bylo jí divné, proč někdo prostě lidem nenařídí, aby byli zticha, ale to se zkrátka v Hallandrenu nedělalo. Měli tu rádi chaos. Nebo aspoň oceňovali příležitost sedět a povídat si, zatímco se vedle nich děly důležité věci.

„Nanrovah nemá žádný vliv,“ upozornil Vasher. „Už dvakrát změnil názor. Není důvěryhodný.“

„Tak by měl vysvětlit, proč svůj názor změnil.“

„To by k ničemu nevedlo. Kdyby se rozkřiklo, že mu unesli dítě, někteří lidé by se začali bát. Navíc by usoudili, že za tím byli idriští provokatéři, ať by Nanrovah říkal, co chtěl. Kromě toho, je tu ta paličatá hallandrenská pýcha, zvlášť u kněží. Kdyby se zmínil, že mu někdo unesl dceru, a tím ho donutil, aby změnil názor…“

„Myslela jsem, že máte kněze rád,“ přerušila ho.

„Některé,“ odpověděl. „Jiné ne.“ Podíval se znepokojeně k trůnu Božího krále. Susebron ještě nepřišel a zasedání začalo bez něho.

Siri tam také nebyla. To Vivennu hluboce zklamalo, protože se chtěla na sestru podívat, třebaže jen zdálky.

Pomůžu ti, Siri. Tentokrát doopravdy. Prvním krokem bude zastavení téhle války.

Vasher, opřený o zábradlí, se znovu zadíval do arény. Působil ještě o poznání neklidněji.

„Co se děje?“ zeptala se.

Pokrčil rameny.

Zvedla oči k nebi. „Povězte mi to.“

„Jen nerad nechávám Noční děs příliš dlouho o samotě,“ přiznal.

„Co by mohl udělat?“ zeptala se Vivenna. „Zamkli jsme ho v komoře.“

Opět pokrčil rameny.

„Tak vážně,“ řekla. „Sám jste připustil, že přijít sem s metr a půl dlouhým mečem by bylo dost nápadné. A nezapomeňte, že z něj taky stoupá kouř a dovede si telepaticky povídat s lidmi.“

„Mně nevadí být nápadný.“

„Mně ano,“ odpověděla.

Vasher se ušklíbl a Vivenna čekala, že se s ní bude hádat, ale on nakonec přikývl. „Máte samozřejmě pravdu,“ řekl. „Nikdy jsem neuměl být nenápadný. Denth si ze mě proto taky dělával legraci.“

Vivenna se překvapeně zamračila. „Vy jste byli přátelé?“

Vasher se odvrátil a mlčel.

Kaladovi fantómové! pomyslela si vztekle. Jednoho krásného dne mi v tomhle barvami prokletém městě řekne celou pravdu. A ten šok mě pak asi na místě zabije.

„Jdu se podívat, proč to Božímu králi tak dlouho trvá,“ oznámil Vasher a odstoupil od zábradlí. „Brzy se vrátím.“

Přikývla a Vasher zmizel. Opřela se a zalitovala, že se vzdala svého místa k sezení. Kdysi by ji tak velký zástup lidí nejspíš udusil, ale už si zvykla na přeplněné město a lidé, tísnící se kolem, ji už dávno neděsili. Kromě toho, měla Dech. Část si ho uložila do košile, ale něco si nechala ? potřebovala být přinejmenším na První úrovni, aby mohla projít branami dvora a nikdo se na nic nevyptával.

Dech jí umožňoval vnímat život tak, jako obyčejný člověk vnímá vzduch ? pořád byl přítomný, proudil a chladil její pokožku. Z tolika lidí kolem sebe si připadala trochu opilá. Tolik života, tolik osudů, nadějí a tužeb. Tolik Dechu. Zavřela oči a vpíjela ho, zatímco naslouchala hlasům kněží, vznášejícím se nad davem.

Vycítila, že Vasher přišel, ještě než ho spatřila. Nejen že měl spoustu Dechu, ale také ji sledoval pohledem, který už jí byl trochu povědomý. Otočila se a našla ho v davu. Ve svém otrhaném, tmavém oblečení tady byl mnohem nápadnější než ona.

„Blahopřeju,“ řekl, když přišel, a vzal ji za ruku.

„Proč?“

„Brzy budete tetou.“

„Co to…“ hlas se jí vytratil. „Siri?“

„Vaše sestra je těhotná,“ pravil. „Kněží to hodlají oznámit dnes později večer. Boží král asi zůstal v paláci, aby to oslavil.“

Vivenna zůstala jako opařená. Siri je těhotná. Siri, kterou Vivenna stále považovala za malou holčičku, v sobě nosí dítě té věci z paláce. Ale copak se teď Vivenna sama nesnaží tu věc udržet na trůnu?

Ne, pomyslela si. Neodpustila jsem Hallandrenu, i když se učím, jak ho přestat nenávidět. Nesmím dovolit, aby napadl Idris a zničil ho.

Nový zvrat událostí ji zdrtil. Náhle se všechny její plány zdály bezvýznamné. Co udělá Hallandren ve chvíli, kdy bude mít dědice? „Musíme ji odtamtud dostat,“ řekla mimoděk. „Vashere, musíme ji zachránit.“

Nijak na to nereagoval.

„Prosím, Vashere,“ zašeptala. „Je to moje sestra. Myslela jsem, že ji ochráním tím, že zabráním téhle válce, ale máte-li pravdu, pak je Boží král jedním z těch, kdo chtěli napadnout Idris. Siri vedle něho nebude v bezpečí.“

„Dobře,“ řekl Vasher. „Udělám, co budu moci.“

Vivenna přikývla a obrátila pohled zpět do arény. Kněží odcházeli. „Kam jdou?“

„Ke svým bohům,“ odpověděl Vasher. „Aby zjistili vůli panteonu formálním hlasováním.“

„O válce?“ zeptala se Vivenna a po zádech jí přejel mráz.

Vasher kývl. „Nastal čas.“

*

Hymnus čekal pod svým baldachýnem. Několik sluhů ho ovívalo, v ruce měl pohár chlazeného džusu a vedle sebe hromadu drahých lahůdek.

Do tohohle mě namočila Aurora, myslel si. Protože měla strach, že Hallandren nebude připravený.

Kněží se radili se svými bohy. Viděl jich několik se skloněnou hlavou klečet před Navrácenými. Takhle v Hallandrenu fungovala vláda. Kněží prodiskutují všechny možnosti, a pak žádají bohy o sdělení jejich vůle. Výsledek hlasování se pak stane vůlí panteonu. Rozhodnutí celého panteonu může vetovat jen Boží král.

A ten se očividně rozhodl, že na zasedání nepřijde.

Je tak nafoukaný, že zplodil dítě, že je mu zatěžko zabývat se budoucností svého národa? pomyslel si Hymnus znechuceně. Doufal jsem, že je lepší.

Přistoupil k němu Llarimar. Ačkoli byl dole s ostatními velekněžími, svůj názor jim nesdělil. Llarimar si rád nechával pro sebe, co si myslí.

Velekněz před Hymnem poklekl. „Prosím, obdař nás milostivě svou vůlí, Hymne, můj bože.“

Hymnus neodpověděl. Podíval se přes arénu tam, kde měla svůj zelený stan Aurora. Stmívalo se.

„Ó, bože,“ deklamoval Llarimar. „Prosím. Oblaž nás rozhodnutím, které hledáme. Měli bychom jít do války s našimi příbuznými, s lidem Idrisu? Jsou to rebelové, kteří mají být potlačeni?“

Kněží už se vraceli ze svých schůzek s bohy. Každý nesl nad hlavou vlajku vyjadřující vůli jejich boha nebo bohyně. Zelená znamenala souhlas. Červená vyjadřovala nelibost. V tomto případě zelená znamenala válku. Zatím bylo pět z vracejících se sedmi vlajek zelených.

„Vaše Milosti?“ zeptal se Llarimar méně slavnostním tónem a vzhlédl.

Hymnus vstal. Bohové volí, ale k čemu je jejich hlasování? pomyslel si a vyšel zpod baldachýnu. Nemají žádnou autoritu. Ve skutečnosti záleží jen na dvou hlasech.

Objevila se další zelená. Vlajky se divoce třepetaly, když je kněží nesli po chodníku. V aréně to zašumělo. Lidé viděli, co je čeká. Hymnus sledoval Llarimara, jak jde za ním. Ten člověk z něj musí být úplně zoufalý. Proč to na sobě nikdy nedá znát?

Hymnus došel k pavilonu Aurory. Skoro všichni kněží už dostali své odpovědi a většina z nich nesla zelené vlajky. Aurořina velekněžka však ještě klečela před Aurorou. Aurora si samozřejmě dávala načas, aby bylo její vystoupení co nejpůsobivější.

Hymnus se před jejím pavilonem zastavil. Aurora uvnitř ležela na lehátku a klidně ho pozorovala, ale Hymnus v ní vycítil opravdovou úzkost. Znal ji příliš dobře.

„Oznámíš svoji vůli?“ zeptala se pomalu.

Hymnus se podíval dolů do arény. „Když se postavím na odpor,“ řekl, „celé to divadlo bude k ničemu. Bohové mohou volat po válce, až budou modří ve tváři, ale armádě velím já. Když jim nedám své Neživé, tak Hallandren žádnou válku nevyhraje.“

„Ty bys vzdoroval vůli panteonu?“

„Na to mám právo,“ řekl. „Stejné právo mají všichni.“

„Ale ty máš Neživé.“

„To neznamená, že musím dělat, co se mi řekne.“

Aurora se na chvilku odmlčela, a pak pokynula své velekněžce. Žena vstala, pozvedla zelenou vlajku a odešla, aby se připojila k ostatním. To vyvolalo v publiku řev. Lidé věděli, že Aurořiny politické intriky jí poskytly mocnou pozici. Na někoho, kdo začal s velením nad jedním vojákem, to nebylo špatné.

Se svým velením nad tolika vojáky bude Aurora nedílnou součástí plánování, diplomacie a vedení války. Aurora by z toho mohla vyjít jako jedna z nejmocnějších Navrácených v celé historii království.

A já taky.

Dlouho hleděl před sebe. Neřekl Llarimarovi o svých snech z minulé noci. Nechal si je pro sebe. Byly to sny o křivolakých podzemních chodbách a o vycházejícím měsíci, který se sotva vyhoupl nad obzor. Je možné, že to opravdu něco znamená?

Nemohl se rozhodnout. O ničem.

„Musím si to ještě rozmyslet,“ prohlásil a otočil se k odchodu.

„Cože?“ rozčílila se Aurora. „A co hlasování?“

Hymnus zavrtěl hlavou.

„Hymne!“ zavolala za ním. „Hymne, nemůžeš nás tu takhle nechat!“

Pokrčil rameny a ohlédl se. „Ale můžu.“ Usmál se. „Já už jsem takový mizera.“

A s těmi slovy odešel z arény a zamířil do svého paláce, aniž by hlasoval.

51

Jsem rád, že ses pro mě vrátil, řekl Noční děs. V té komoře jsem byl velmi osamělý.

Vasher neodpověděl. Kráčel po horním okraji zdi táhnoucí se kolem Božího dvora. Bylo pozdě, všude tma a ticho, jen v několika palácích se ještě svítilo. Jeden z nich patřil Hymnovi Smělému.

Já nemám rád tmu, stěžoval si Noční děs.

„Myslíš takovou tmu, jako je teď?“ zeptal se Vasher.

Ne. Jako byla v té komoře.

„Vždyť ani nevidíš.“

Každý pozná, že má kolem sebe tmu, namítl Noční děs. I když nevidí.

Vasher nevěděl, co na to má odpovědět. Zastavil se nahoře na zdi a pohlédl k Hymnovu paláci. Červená a zlatá. Skutečně smělé barvy.

Neměl bys mě ignorovat, bručel Noční děs. Nemám to rád.

Vasher si klekl a prohlížel si palác. S Hymnem se nikdy nesetkal, ale slyšel, co se o něm povídá. Nejlehkovážnější z bohů, nejvíc pohrdavý a vysměvačný. A právě on má v rukou osud dvou království.

Existuje však snadný způsob, jak tento osud ovlivnit.

Zabijeme ho, ne? řekl Noční děs dychtivým tónem.

Vasher se nepřestával dívat na palác.

Měli bychom ho zabít, pokračoval Noční děs. Tak pojď, uděláme to. Opravdu bychom to měli udělat.

„Co ti na tom záleží?“ zeptal se Vasher. „Vždyť ho neznáš.“

Je zlý, pravil Noční děs.

Vasher si odfrkl. „Ani nevíš, co to slovo znamená.“

Noční děs pro jednou zůstal zticha.

Tohle bylo skutečné jádro problému, který si s sebou Vasher nesl většinu svého života. Tisíc Dechů. Tolik bylo třeba, aby Probudil ocelový předmět a dal mu vědomí. Ani Shashara tomu procesu úplně nerozuměla, ačkoli ho sama vynalezla.

Aby někdo Probudil kámen nebo ocel, musel dosáhnout nejméně Deváté úrovně. Ale ani potom se správně nemělo stát tohle. Měl vzniknout Probuzený předmět s inteligencí nižší než třásně na jeho rukávu.

Noční děs by neměl být živý. A přesto byl. Shashara z nich všech byla vždycky nejtalentovanější, daleko schopnější než Vasher. On si pomáhal při tvorbě triky jako zapuštění kostí do kamene nebo oceli. Shasharu však pohánělo vpřed vědomí toho, čím přispěl Yesteel a jeho vývoj ichor-alkoholu. Studovala, dělala pokusy a trénovala. Přemýšlela. A dokázala to. Naučila se, jak vložit Dech tisíce lidí do kusu oceli. Jak ocel Probudit k vědomí a jak jí Přikázat. Ten jediný Příkaz vyžadoval nesmírnou moc a představoval základ osobnosti Probuzeného předmětu.

Vasher a Shashara strávili nad Nočním děsem hodně času přemýšlením, a nakonec zvolili prostý, ale elegantní Příkaz: ‚Znič zlo‘. Zdálo se to jako dokonalá, logická volba. Ale byl tu jeden problém, který ani jeden z nich nepředvídal.

Jak měl ocelový předmět, který byl tak vzdálený životu, že samo žití mu bylo naprosto cizí, pochopit, co je to ‚zlo‘?

Já na to přijdu, řekl Noční děs. Mám hodně zkušeností.

Meči se vlastně nedalo nic vyčítat. Jistě, byl zkázonosný, ničil a zabíjel s hrozivou silou a ochotou ? ale byl k ničení stvořený. Stále ještě nechápal život ani to, co život znamená. Znal jen svůj Příkaz a usilovně se snažil ho plnit.

Ten muž tam dole, ozval se Noční děs. Ten bůh v paláci. Má moc, aby tuhle válku začal. Ty nechceš, aby začala. Proto je zlý.

„Proč je kvůli tomu zlý?“

Protože udělá to, co nechceme.

„To s jistotou nevíme,“ opravil ho Vasher. „Kromě toho, kdo říká, že můj úsudek je nejlepší?“

Je, řekl Noční děs. Pojďme. Pojďme ho zabít. Říkal jsi mi, že válka je zlá. On válku začne. Je zlý. Pojď, půjdeme a zabijeme ho. Zabijeme ho.

Meč začínal být vzrušený, to Vasher cítil ? cítil nebezpečí v čepeli, pokroucenou moc Dechů, které vytáhli ze živých hostitelů a vložili je do něčeho nepřirozeného. Dovedl si je málem představit, jak vystupují na povrch, černé a zkažené, a jak se ve vzduchu kroutí. Táhnou ho k Hymnovi a pobízejí ho, aby Hymna zabil.

„Ne,“ pravil Vasher.

Noční děs si vzdychl. Zamkl jsi mě v komoře, připomněl mu. Měl by ses omluvit.

„Nehodlám se omlouvat tím, že někoho zabiju.“

Jen mě tam hoď, přemlouval ho Noční děs. Jestli je zlý, tak se zabije sám.

Vasher se nad tím zamyslel. Barvy, zaklel v duchu. Meč se zdál rok od roku rafinovanější, ale Vasher věděl, že si to jen představuje, že je to jeho projekce. Probuzené předměty se neměnily a nevyvíjely, prostě zůstávaly, jaké byly na začátku.

Ale byl to dobrý nápad.

„Možná později,“ slíbil Vasher a odtrhl zrak od paláce.

Ty máš strach, obvinil ho Noční děs.

„Ty nevíš, co je strach,“ odpověděl Vasher.

Vím. Nerad zabíjíš Navrácené. Bojíš se jich.

Meč se samozřejmě mýlil. Ale z určitého pohledu, uvědomil si Vasher, může jeho váhání vypadat jako strach. Už je to dlouho, co se naposled zabýval Navrácenými. Příliš mnoho vzpomínek. Příliš mnoho bolesti.

Zamířil do paláce Božího krále. Budova byla stará, daleko starší než paláce, které ji obklopovaly. Kdysi bylo tohle místo námořní základnou s výhledem na záliv. Žádné město. Žádné barvy, jen strohá, černá věž. Vashera pobavilo, že právě ona se stala domovem Božího krále Duhových tónů.

Zastrčil Noční děs za popruh na zádech a skočil ze zdi dolů směrem k paláci. Probuzené střapce kolem jeho nohou mu umožnily skok o délce nějakých šesti metrů. Při dopadu se otřel o stěnu budovy a hladké onyxové bloky mu spálily pokožku. Škubnul prsty, třásně na jeho rukávech se zachytily římsy nad ním a pevně ho držely.

Vydechl. Opasek, který se jako vždy dotýkal kůže na jeho těle, se Probudil. Z šátku, který měl Vasher pohotově připravený, vybledla veškerá barva.

„Vyšplhej se, pak se zachyť a pak mě vytáhni nahoru,“ Přikázal. Tři Příkazy v jednom Probuzení by pro leckoho byly beznadějně složité. Pro Vashera to bylo asi tak snadné jako mrknutí okem.

Opasek se rozvázal. Byl mnohem delší, než vypadal, dokud ho měl Vasher svinutý kolem pasu. Osm metrů provazu se plazilo po stěně budovy a stočilo se do okna. O vteřinu později provaz vyzdvihl Vashera do vzduchu. Když byly Probuzené předměty stvořené dobře, měly mnohem víc síly a schopností než lidské svaly. Vasher kdysi viděl hromádku provazů silných sotva jako užovky zvedat a házet balvany na nepřátelské opevnění.

Provaz ho vynesl do paláce. Vasher uvolnil sevření střapců a vytáhl Noční děs. Tiše zaklekl a zkoumavě si prohlížel okolí. V komnatě nikdo nebyl. Opatrně si vzal zpátky svůj Dech, pak si omotal provaz kolem ruky a držel ho ve volné smyčce. S ním se plížil kupředu.

Koho jdeme zabít? vyzvídal Noční děs.

„Nejde vždycky o zabíjení,“ odvětil Vasher.

Je tu Vivenna?

Meč se mu opět pokoušel číst myšlenky. S věcmi, které Vasher neměl v hlavě jasně zformulované, měl problémy. Většina toho, co člověku prolétne myslí, je prchavé a pomíjivé. Záblesky obrazů, zvuků nebo vůní. Naváže se spojení, pak se ztratí a zase se obnoví, aby nakonec zmizelo úplně. Mlhavé stopy vzpomínek. Takové věci Noční děs neuměl dobře interpretovat.

Vivenna. Zdroj mnoha jeho potíží. Dělalo se mu líp, když ještě mohl předpokládat, že Vivenna dobrovolně pracuje s Denthem. Tenkrát jí to aspoň mohl mít za zlé. Věděl, co si s ní počít.

Kde je? Je tady? Nemá mě ráda, ale já ji rád mám.

Vasher se v tmavé chodbě zastavil. Ty ji máš rád?

Ano. Je hodná. A je hezká.

Hodná a hezká ? slova, kterým Noční děs nemohl doopravdy rozumět. Jen se naučil, kdy je používat. Nicméně meč měl vlastní názory a neuměl lhát. Musí mít Vivennu rád, i když nemůže vysvětlit proč.

Připomíná mi Navrácené, řekl meč.

Aha, pomyslel si Vasher. Jistě, to dává smysl. Pokračoval v chůzi.

Co? zeptal se Noční děs.

Je potomkem Navrácených, pomyslel si Vasher. Poznáš to podle jejích vlasů. Má v sobě něco z Navrácených.

Noční děs na to neodpověděl, ale Vasher poznal, že přemýšlí.

Zastavil se na místě, kde se chodby dělily. Byl si dost jistý, že ví, kde jsou komnaty Božího krále. Ale teď se mu vnitřek paláce zdál jiný. Pevnost bývala strohá, vybudovaná s roztodivnými zákruty a odbočkami, aby zmátla nepřátelské vetřelce. Kamenné chodby zůstaly stejné, jako si to pamatoval, ale otevřené jídelny a místnosti pro posádku byly teď rozdělené do mnoha menších komnat, barevně zdobených podle vkusu hallandrenských vyšších tříd.

Kde asi je manželka Božího krále? Jestliže je těhotná, bude v péči služebnictva. V některém z těch větších sálů někde výš, usoudil. Zamířil ke schodišti. Naštěstí už bylo dost pozdě a jen velmi málo lidí bylo vzhůru.

Sestra, vyhrkl Noční děs. To je ta, kterou hledáš. Chceš vysvobodit Vivenninu sestru!

Vasher ve tmě beze slova přikývl a prohmatával si cestu po schodech nahoru. Spoléhal na svou biochromu, že mu dá vědět, kdyby se někdo blížil. I když měl většinu svého Dechu uloženu v šatech, ještě mu zbývalo dost, aby Probudil provaz a stále zůstal bdělý.

Ty máš Vivennu taky rád! řekl Noční děs.

Nesmysl, pomyslel si Vasher.

Tak proč?

Její sestra, pomyslel si. Teprve dnes mi došlo, že právě ona musí nějak být klíčem k tomu všemu. Jakmile přišla idriská královna, vzkypěla opravdová touha začít válku.

Noční děs zmlkl. Podobný logický závěr na něj byl trochu složitý. Rozumím, řekl, ale Vasher se musel usmát nad zmatkem, který v jeho hlase vycítil.

Přinejmenším představuje pro Hallandren velmi příhodné rukojmí, přemýšlel Vasher dál. Kněží Božího krále ? nebo ti, kdo za tím vším stojí ? mohou hrozit, že dívku zabijí když se jim ve válce nebude dařit. Je pro ně výborným nástrojem.

Nástrojem, který se snažíš odstranit, řekl Noční děs.

Vasher přikývl. Vyšel nad schody a nenápadně se kradl jednou z chodeb. Šel, dokud nevycítil, že je někdo nablízku ? přicházela služka.

Vasher Probudil svůj provaz, stoupl si do stínu ve výklenku a čekal. Když služka procházela kolem, provaz se vymrštil ze stínu, obtočil se jí kolem pasu a strhl ji do tmy. Než mohla vykřiknout, Vasher jí přitiskl na ústa jednu ze svých ostřapcovaných rukou.

Služebná se svíjela, ale provaz ji držel pevně. Vasher se cítil mírně provinile, když se nad ni sklonil a uviděl v jejích očích slzy. Sáhl po Nočním děsu a maličko povytáhl čepel z pochvy. Dívka se ihned zatvářila, jako by se jí udělalo špatně. Dobré znamení.

„Musím vědět, kde je královna,“ řekl Vasher a posunul Noční děs tak, že se jeho jílec dotýkal dívčiny tváře. „Mluv.“

Chvíli ji v té pozici držel, díval se, jak se kroutí, a byl sám ze sebe nešťastný. Nakonec střapce uvolnil a přitiskl rukojeť meče k jejímu obličeji. Dívka začala zvracet a Vasher ji otočil na bok.

„Pověz mi to,“ zašeptal.

„Jižní roh,“ vydechla třesoucí se dívka. Tvář měla potřísněnou slinami. „Na tomhle poschodí.“

Vasher přikývl, svázal ji provazem, dal jí roubík a vzal si zpátky Dech. Zastrčil Noční děs do pochvy a rozběhl se chodbou.

Tak ty nezabiješ boha, který plánuje, že pošle svou armádu do války? zeptal se Noční děs. A přitom málem udusíš nevinnou dívku?

Na meč to bylo dost složité konstatování. Nemohlo se v něm však skrývat obvinění, které by stejnými slovy vyjádřila lidská bytost. Pro Noční děs to skutečně byla jen otázka.

Já své morálce sám nerozumím, pomyslel si Vasher. Bude asi lepší, když se tím nenecháš zmást.

Komnatu našel snadno. Střežila ji velká skupina hrubě vyhlížejících mužů, kteří se do krásných palácových chodeb ani trochu nehodili.

Vasher se zastavil. Tady se děje něco divného.

Co tím myslíš? zeptal se s nadějí v hlase Noční děs.

Vasher nezamýšlel oslovit meč, ale to je ta potíž s předměty, které dokážou číst myšlenky. Meč se domníval, že všechny myšlenky, které Vasher v mysli zformuluje, jsou určené jemu. Koneckonců, podle jeho názoru by mu mělo být určené všechno.

Stráže u dveří. Vojáci, žádní sluhové. Takže ji už zajali. Je doopravdy těhotná? Nebo si jen kněží pojišťují svou moc?

Nedokáže zabít tolik mužů, aniž by to způsobilo hluk. Nejlepší, v co může doufat, je, že to zvládne rychle. Možná jsou v paláci tak daleko od všech ostatních, že krátký boj nikdo neuslyší.

Několik minut tiše seděl a se sevřenými čelistmi uvažoval. Nakonec přistoupil blíž a hodil mezi muže Noční děs. Nechá je bojovat mezi sebou, a pak vyřídí každého, o koho se meč nepostará.

Noční děs zařinčel na kamenech. Znělo to téměř potěšeně. Zraky všech mužů se obrátily k meči, a v tom okamžiku něco chytlo Vashera za rameno a trhlo jím zpátky.

Zaklel, otočil se na patě a napřáhl ruce k zápasu s věcí, která ho napadla. Probuzený provaz. Za ním mezi sebou začali bojovat vojáci. Vasher zavrčel, vytáhl z boty nůž a Probuzený provaz přeřízl. Někdo ho ale popadl, jakmile se vyprostil z provazu, a hodil ho ke stěně.

Jedním střapcem na ruce chytil útočníka za obličej, otočil ho a mrštil na protější zeď. Zezadu se k němu vyřítil někdo další, ale o to se postaral Vasherův Probuzený plášť. Podrazil útočníkovi nohy.

„Chyť cokoli kromě mne,“ přikázal Vasher rychle. Stáhl ležícímu muži plášť a Probudil ho. Nový plášť se rozehnal a srazil dalšího muže, jehož pak Vasher zabil mávnutím dýky. Nakopl dalšího muže a odhodil ho stranou, takže si uvolnil cestu.

Vyrazil vpřed, aby vojákům sebral Noční děs, ale z okolních pokojů vyběhli další tři muži a odřízli mu cestu. Vypadali stejně surově jako ti, kteří se právě rvali o jeho meč. Všude kolem teď byli muži, byly jich desítky. Vasher naslepo vykopl a zlomil někomu nohu, ale šťastnou náhodou se dalšímu podařilo strhnout Vasherovi plášť. Zavalili ho vojáci. A pak vylétl další Probuzený provaz a svázal mu nohy.

Vasher si sáhl na vestu. „Tvůj Dech ?“ začal ve snaze vytáhnout z vesty další Dech, aby mohl zaútočit, ale tři muži ho popadli za ruku a odtáhli ji. Během několika vteřin ho Probuzený provaz celého svázal. Jeho plášť dosud bojoval proti třem mužům, kteří se snažili ho rozřezat, ale Vasher byl pevně spoutaný.

Někdo vyšel z místnosti na levé straně.

„Denth,“ odplivl si Vasher a pokusil se vyprostit.

„Můj dobrý příteli,“ řekl Denth a kývl na jednoho ze svých lokajů ? známého pod jménem Tonk Fah ? aby odešel na konec chodby ke královninu pokoji. „Jsem rád, že tě potkávám.“

Vasher si znovu odplivl.

„Stále stejně výmluvný, jak vidím,“ pravil Denth s povzdechem. „Víš, co je na tobě nejlepší, Vashere? Jsi pořád stejný. Předvídatelný. Já asi taky, svým způsobem. Je těžké žít tak dlouho jako my, aniž by převládla rutina, co?“

Vasher neodpověděl, ale když se mu snažili dát roubík, pokusil se o křik. S uspokojením si všiml, že přemohl nejméně tucet protivníků, než se jim podařilo ho zastavit.

Denth také pohlédl na mrtvé vojáky. „Žoldáci,“ řekl. „Žádné riziko není moc velké, když se za ně dobře zaplatí.“ Zasvítily mu oči. „A mou odměnou jsi vždycky měl být ty, Vashere. Dlužím ti to. A ještě víc za Shasharu. Čekali jsme tu na tebe, byli jsme schovaní v paláci víc než dva týdny, ale věděli jsme, že dobrá princezna Vivenna tě nakonec pošle, abys zachránil její sestru.“

Tonk Fah se vrátil s něčím zabaleným v pokrývce. Noční děs.

Denth si meč prohlédl. „Zahoď ho někam daleko,“ prohodil s úšklebkem.

„Já nevím, Denthe,“ namítl Tonk Fah. „Skoro si myslím, že bysme si ho měli nechat. Mohl by být hodně užitečný…“ V očích se mu objevila žádostivost, touha vytasit Noční děs a použít ho. Zničit zlo. Nebo vlastně jen ničit.

Denth vstal, vytrhl mu ranec z ruky a dal mu pohlavek.

„Au!“ vykřikl Tonk Fah.

Denth zvedl oči ke stropu. „Přestaň kňučet, právě jsem ti zachránil život. Jdi se podívat, co dělá královna, a pak to tady ukliď. Já se o meč postarám sám.“

„Vždycky jsi protivný, když je u toho Vasher,“ zavrčel Tonk Fah a odkolébal se. Denth Noční děs znovu pevně zabalil. Vasher ho přitom pozoroval a doufal, že v jeho očích spatří stejnou žádostivost jako u Tonk Faha. Denth však měl naneštěstí dost silnou vůli, než aby ho meč ovládl. Měl s ním téměř tolik zkušeností jako Vasher.

„Odneste pryč všechno jeho Probuzené oblečení,“ nařídil Denth svým mužům, než odešel. „Jeho pak pověste tady v téhle místnosti. Budeme spolu mít dlouhý rozhovor o tom, co udělal mé sestře.“

52

Hymnus seděl v jedné ze svých palácových síní, obklopený přepychem, s pohárem vína v ruce. Ačkoli už bylo velmi pozdě, sluhové pořád chodili sem a tam a snášeli na hromadu nábytek, obrazy, vázy a menší sochy. Všechno, s čím se dalo pohnout.

Hromady bohatství. Hymnus se pohodlně uvelebil na lehátku. Prázdných podnosů od jídla a rozbitých šálků, které sluhům nedovolil odnést, si pranic nevšímal.

Vstoupili dva sloužící s červenou a zlatou pohovkou. Opřeli ji o protější zeď a přitom málem smetli hromadu koberců. Hymnus se díval, jak odcházejí, a dopil zbytek vína. Odhodil prázdný pohár na zem k ostatním a natáhl ruku po dalším. Sluha mu ho jako pokaždé bez prodlení podal.

Není opilý. Nemůže se opít.

„Máš někdy pocit,“ zeptal se Hymnus, „že se něco děje? Něco daleko významnějšího, než jsi ty? Jako obraz, z něhož vidíš jen růžek, ať se snažíš, jak chceš?“

„Každý den, Vaše Milosti,“ odpověděl Llarimar. Seděl na stoličce vedle Hymnova lehátka. Jako vždy klidně pozoroval dění, ale Hymnus dokázal vycítit jeho nesouhlas, když další skupina sluhů naskládala do kouta několik mramorových sošek.

„Jak se s tím vyrovnáváš?“ zeptal se Hymnus.

„Věřím, Vaše Milosti, že někdo tomu rozumí.“

„Doufám, že ne já,“ poznamenal Hymnus.

„Vy jste toho součástí. Ale je to daleko větší než vy.“

Hymnus se zakabonil a pohlédl na další přicházející sloužící. Brzy bude místnost tak zaplněná jeho věcmi, že sluhové nebudou moci vstoupit. „Divné, že?“ řekl a ukázal na hromadu obrazů. „Když jsou na sobě takhle naházené, žádný už není krásný. Když je dáš na hromadu, vypadá to jako haraburdí.“

Llarimar povytáhl obočí. „Cena věcí závisí na tom, jak s nimi zacházíte, Vaše Milosti. Když tyhle obrazy považujete za haraburdí, tak to také je haraburdí, bez ohledu na to, co by za ně někdo jiný zaplatil.“

„V tom všem se skrývá nějaké poučení, že?“

Llarimar pokrčil rameny. „Koneckonců, jsem kněz. Máme sklon kázat.“

Hymnus si odfrkl a pokynul sluhům. „To stačí,“ řekl. „Můžete jít.“

Sloužící, kteří už si zvykli, že je vyhání, okamžitě odešli. Hymnus a Llarimar zůstali sami mezi hromadami přepychových hraček, natahaných sem z jiných částí paláce.

Llarimar si kupy věcí prohlížel. „Tak co tím vším sledujete, Vaše Milosti?“

„Tohle já pro ně znamenám,“ vysvětloval Hymnus a upil vína. „Pro lidi. Dávají mi své cennosti. Obětují Dech svých duší jen proto, aby mě udrželi naživu. Mám dojem, že mnozí by pro mě i zemřeli.“

Llarimar beze slova přikývl.

„A všechno, co za to ode mě očekávají,“ dodal Hymnus, „je, že určím jejich osud. Půjdeme do války, nebo bude mír? Co ty si myslíš?“

„Mohl bych uvést argumenty na podporu obojího, Vaše Milosti,“ řekl Llarimar. „Bylo by snadné zůstat tady pohodlně sedět a odsoudit válku prostě z principu. Jistěže je válka hrozná věc. A přesto se bohužel zdá, že ničeho velkého se v historii nedosáhlo bez válek. I sama Velká válka, která způsobila takovou zkázu, na druhou stranu položila základ dnešnímu Hallandrenu a jeho moci v oblasti Vnitřního moře.“

Hymnus přikývl.

„Ale,“ pokračoval Llarimar, „napadnout své bratry? I kdyby se bouřili ještě víc ? nemohu si pomoci, ale domnívám se, že vpád do jejich země je příliš silná odpověď. Kolik utrpení a bolesti jsme ochotni způsobit, jen abychom dokázali, že si s námi nikdo nebude zahrávat?“

„A jak by ses rozhodl?“

„To já naštěstí nemusím.“

„A kdybys musel?“ zeptal se Hymnus.

Llarimar chvilku jen tiše seděl. Pak si opatrně sundal z hlavy svou velkou mitru a odhalil řídnoucí vlasy, potem přilepené k lebce. Odložil obřadní pokrývku hlavy stranou.

„Teď s vámi mluvím jako přítel, Hymne, ne jako kněz,“ pravil tiše. „Kněz nesmí ovlivňovat svého boha, protože by mohl narušit běh budoucích událostí.“

Hymnus kývl.

„A jako přítel,“ navázal Llarimar, „musím říct, že je to velmi těžké rozhodování. Já sám jsem se hovorů v aréně neúčastnil.“

„To ty ale vůbec děláš málokdy,“ podotkl Hymnus.

„Dělám si starosti,“ potřásl hlavou Llarimar a otřel si čelo kapesníkem. „Nemyslím, že můžeme zůstat nečinní, pokud našemu království hrozí nebezpečí. Pravda je, že Idris představuje buřičskou oblast uvnitř našich hranic. Léta jsme si jich nevšímali a strpěli jsme i to, že mají naprostou kontrolu nad severními průsmyky.“

„Takže jsi pro útok?“

Llarimar se odmlčel, a pak zavrtěl hlavou. „Ne. Ne, myslím si, že dokonce ani idriské vzbouřenectví nemůže ospravedlnit takové násilí, jaké by bylo zapotřebí, abychom ty průsmyky dostali zpátky.“

„Aha,“ děl Hymnus suše. „Takže si myslíš, že bychom měli jít do války, ale neútočit.“

„Vlastně ano,“ přitakal Llarimar. „Vyhlásíme válku, ukážeme svou sílu a donutíme je si uvědomit, jak vratká jejich pozice je. Kdybychom potom vedli mírové rozhovory, vsadil bych se, že by se nám podařilo vyjednat příznivější smlouvy na využití těch průsmyků. Oni by se formálně vzdali nároku na náš trůn a my bychom uznali jejich nezávislost. A obě strany by tak dostaly, co chtějí, nebo ne?“

Hymnus se zamyslel. „Já nevím,“ řekl. „Zní to rozumně, ale nemám dojem, že by to přijali ti, kdo volají po válce. Zřejmě nám něco uniká, Zvěde. Proč teď? Proč se napětí tolik zvýšilo právě po svatbě, která nás měla spojit?“

„To nevím, Vaše Milosti,“ přiznal Llarimar.

Hymnus se usmál a vstal. „Tak dobře,“ řekl s pohledem na svého velekněze, „tak to tedy zjistíme.“

*

Kdyby Siri nebyla tak vyděšená, zuřila by. Seděla zavřená v černé ložnici. Bylo jí divné, že tu s ní není Susebron.

Doufala, že se k ní třeba ještě dostane, než nadejde noc. Ale nikdo nepřišel. Ať kněží plánovali cokoli, nebylo k tomu zapotřebí, aby skutečně otěhotněla. Teď, když to vyšlo najevo, prostě ji tu zavřeli.

Vrzly dveře. S novou nadějí se posadila na posteli. Ale byl to jen strážný, který ji opět kontroloval. Jeden z těch omezených, neurvalých vojáků, kteří ji hlídali v posledních hodinách. Proč sem poslali tyhle lidi? přemítala, když voják zavřel dveře. Co se stalo s kněžími a sluhy, kteří mě hlídali předtím?

Zase si lehla a zírala do stropu. Pořád ještě byla navlečená do nových večerních šatů. Další přepychová kreace na jednu noc. Letmo si vzpomněla na svůj první týden v paláci, kdy byla kvůli ‚svatebnímu plesání‘ uvězněná v paláci. I tenkrát to bylo dost těžké, ale tehdy aspoň věděla, že to skončí. Teď neměla ani jistotu, že přežije několik příštích dní.

Ne, pomyslela si. Budou mě tu držet dost dlouho, aby se ‚dítě mohlo narodit‘. Jsem jejich záruka. Jestli jim něco selže, budou mě potřebovat, aby mě mohli ukázat.

To ale byla malá útěcha. Pomyšlení na to, že bude zavřená šest měsíců v paláci, navíc úplně bez návštěv, aby se nepřišlo na to, že ve skutečnosti není těhotná, bylo děsivé. Siri vší silou potlačovala touhu plakat a křičet.

Ale co může dělat?

Doufat v Susebrona, pomyslela si. Naučila jsem ho číst a vzbudila jsem v něm odhodlání, které potřebuje, aby se kněžím postavil.

To bude muset stačit.

*

„Vaše Milosti,“ tázal se Llarimar váhavě, „jste si jistý, že to chcete udělat?“

Hymnus se přikrčil a nakoukl mezi keři k paláci Hvězdy slitování. Většina oken byla tmavá. Dobře. Byly tam však ještě stráže, hlídkující kolem paláce. Hvězda slitování měla strach z dalšího vloupání.

A oprávněně.

V dálce viděl měsíc, zvolna stoupající mezi mraky na nočním nebi. Brzy už bude vypadat úplně stejně jako v Hymnově snu z minulé noci, ve stejném snu, v němž viděl podzemní chodby. Jsou to opravdu znamení? Výjevy z budoucnosti?

Ještě váhal. Nechtěl uvěřit, že je bůh. Z toho by vyplývalo příliš mnoho věcí. Ale stejně tak nemohl nebrat ten sen vůbec na vědomí. Musí se dostat do chodeb pod Božím dvorem. Musí konečně zjistit, jestli v tom, co viděl, je něco prorockého, nebo ne.

Správné načasování je podle všeho důležité. Stoupající měsíc… chybí ještě malý kousek.

Za chvíli, pomyslel si a odvrátil zrak od oblohy. Blížila se hlídka.

„Vaše Milosti?“ zeptal se Llarimar. Statný velekněz vypadal čím dál nervóznější. Nakonec si klekl do trávy vedle Hymna. „Měl jsem si vzít meč,“ řekl Hymnus zamyšleně.

„Neumíte s ním zacházet, Vaše Milosti.“

„To nevíme,“ odpověděl Hymnus.

„Vaše Milosti, tohle je čiré bláznovství. Vraťme se zpátky do paláce. Jestli opravdu musíte vědět, co v těch kobkách je, můžeme ve městě najmout někoho, kdo je proslídí.“

„To by trvalo moc dlouho,“ namítl Hymnus. Prošla kolem nich pravidelná hlídka. „Jsi připravený?“ zeptal se, jakmile byly stráže z dohledu.

„Ne.“

„Tak tady počkej,“ řekl Hymnus a rychlým krokem zamířil k paláci.

„Kaladovi fantómové!“ uslyšel vzápětí Llarimara zašeptat. Pak tiše zašustily keře, jak ho velekněz následoval.

Barvy, myslím, že jsem ho ještě nikdy neslyšel klít, pomyslel si Hymnus spokojeně. Pobavení mu přidalo na energii. Neohlížel se, prostě běžel přímo k otevřenému oknu. Okna i dveře byly dokořán jako ve většině paláců Navrácených. Horké podnebí ani nedávalo na výběr. Hymnus dorazil ke zdi paláce téměř rozjařený. Prolezl vzrušeně oknem a natáhl ruku, aby pomohl Llarimarovi. Tělnatý kněz sípal a potil se, ale s Hymnovou pomocí se mu podařilo vytáhnout se do místnosti.

Chvilku odpočívali. Llarimar se opíral o stěnu a lapal po dechu.

„Vážně, Zvěde, musíš začít pravidelně cvičit,“ podotkl Hymnus. Připlížil se ke dveřím a vyhlédl do chodby za nimi.

Llarimar neodpověděl. Seděl, oddychoval a potřásal hlavou, jako by pořád nemohl uvěřit, co se děje.

„To bych rád věděl, proč sem ten člověk, který se do paláce vloupal minule, nevlezl oknem jako my,“ dumal Hymnus. Pak si ale všiml, že stráže na chodbě mají do téhle komnaty skvělý výhled. Aha, pomyslel si. No, tak dobře. Je čas na záložní plán. Narovnal se a zpříma vyšel do chodby. Llarimar vykročil za ním, ale když spatřil stráže, trhl sebou. Strážci se tvářili stejně užasle jako on.

„Nazdar,“ pozdravil Hymnus strážné, otočil se a zamířil chodbou na druhou stranu.

„Počkat!“ zvolal jeden. „Stůjte!“

Hymnus se k nim otočil s truchlivým výrazem. „Snad se neopovažujete přikazovat bohu?“

Zarazili se a pohlédli jeden na druhého. Pak jeden z nich odběhl pryč.

„Upozorní ostatní,“ varoval Llarimar a zrychlil. „Chytí nás.“

„Tak to bychom si měli pospíšit,“ odpověděl Hymnus a dal se do běhu. Usmál se, když zaslechl, jak se s ním Llarimar snaží držet krok. Vzápětí dorazili k padacím dveřím.

Hymnus si klekl a chvilku kolem sebe hmatal, než našel skrytou závoru. Pak se vítězně zašklebil, zvedl padací dveře a ukázal dolů. Llarimar odevzdaně potřásl hlavou a sestoupil po žebříku do tmy. Hymnus sundal ze zdi jednu lampu a následoval ho. Zbylý strážce, který proti bohovi nemohl nijak zasáhnout, je jen utrápeně pozoroval.

Dno nebylo příliš hluboko. Hymnus našel Llarimara odpočívat na hromadě pytlů. Zřejmě byli v malém podzemním skladišti.

„Blahopřeju, Vaše Milosti,“ řekl Llarimar. „Našli jsme tajný úkryt jejich mouky.“

Hymnus si odfrkl, v duchu potěšený, že Llarimar v sobě objevil smysl pro jízlivost. Prošel sklípkem a poklepával přitom na zeď. Pak se zarazil a na jedno místo ukázal: „Je tam něco živého,“ oznámil. „Tímhle směrem. Cítím to svým Dechem.“

Llarimar povytáhl jedno obočí a vstal. Společně odtáhli několik pytlů. Za nimi byl ve stěně vyražený vchod do úzké chodby. Hymnus se radostně usmál a s lampou v ruce vlezl dovnitř.

„Nevím, jestli se tam vejdu,“ řekl váhavě Llarimar.

„Když se vejdu já, tak ty taky,“ rozhodl Hymnus hlasem přidušeným v malém prostoru. Uslyšel další Llarimarův povzdech a pak kroky a supění, jak se zavalitý kněz soukal do chodby. Po chvíli Hymnus narazil na další otvor, tentokrát ústící do mnohem větší chodby, osvětlené několika lucernami zavěšenými na zdech. Napřímil se a s uspokojením sledoval, jak se za ním protlačil Llarimar. „Podívej se,“ řekl Hymnus, chvíli počkal, aby zvýšil napětí, a pak zatáhl za páku. Otvor se za nimi uzavřel mříží. „Teď už nás těžko někdo chytí.“

„A my odsud jen těžko unikneme,“ opáčil Llarimar, který se nedal tak lacino ohromit.

„Uniknout?“ zeptal se Hymnus, pozvedl lampu a prohlédl si tunel. „Proč bychom měli unikat?“

„Odpusťte, Vaše Milosti,“ odtušil Llarimar, „ale mám nepříjemný pocit, že vás tahle výprava nepřiměřeně baví.“

„No, říkají mi Hymnus Smělý, ne?“ řekl Hymnus. „Je příjemné konečně jednat tak, abych dostál svému jménu. Měl bys být rád, vlastně to dělám pro věřící. A teď buď zticha, myslím, že se blížíme.“

Tunel byl očividně vyhloubený lidskou rukou a Hymnus si pomyslel, že tak asi vypadají šachty v dolech. Přesně jako chodby z jeho snu. Cesta se několikrát větvila. Hymnus cítil, že něco živého je někde v hloubce přímo před nimi. Nešel však tím směrem, místo toho zabočil doleva do chodby, která se příkře svažovala dolů. Chvíli po ní pokračoval, aby zjistil, kam vede.

„Už ti to došlo?“ zeptal se a otočil se k Llarimarovi, který nesl další lucernu, protože tenhle tunel osvětlený nebyl.

„Kasárna,“ přikývl Llarimar. „Jestli bude chodba pokračovat tímhle směrem, dojdeme přímo tam.“

Hymnus se zamračil. „Proč by ale potřebovali tajnou chodbu do kasáren? Každý bůh tam může jít, kdykoli se mu zachce.“

Llarimar pokrčil rameny. Pokračovali v chůzi. Jak se dalo čekat, po několika minutách dorazili k dalším padacím dveřím, tentokrát ve stropě. Otevřeli je a ocitli se v temném skladišti Neživých. Hymnus se otřásl, když spatřil nekonečné řady nohou, matně osvětlených lucernou. Ustoupil a zavřel padací dveře. Rozhodli se pokračovat tunelem dál.

„Vede to do čtverce,“ řekl Hymnus po chvíli tiše.

„S vlastními dveřmi do každé budovy kasáren, to se vsadím,“ připojil Llarimar. Hymnus nadšeně zaznamenal, že kněz začíná být vzrušený. Llarimar vztáhl ruku, vydrolil trochu hlíny ze zdi a promnul ji mezi prsty. „Tahle chodba je novější než ty nahoře.“

Hymnus kývl. „Měli bychom jít dál,“ upozornil. „Strážci v paláci Hvězdy slitování vědí, že jsme tu. Nevím sice, za kým s tím poběží, ale raději bych dokončil prohlídku, než se to dozvíme.“

Llarimar se při těch slovech viditelně zachvěl. Vrátili se příkrou chodbou do hlavního tunelu pod palácem. Hymnus se znovu vyhnul směru, odkud cítil známky života, a vybral si k průzkumu další chodbu. Brzy se ukázalo, že tahle se dále větví a každou chvíli zatáčí.

„To musí být chodby do dalších paláců,“ odhadoval. Dloubl do dřevěné podpěry v šachtě. „Stará ? mnohem starší než ten tunel do kasáren.“

Llarimar přikývl.

„No, dobře,“ řekl Hymnus. „Je načase zjistit, kam vede hlavní chodba.“

Vrátili se. Hymnus zavřel oči a soustředil své zostřené smysly na přítomnost života, kterou cítil probíhat ve vlnách vzduchu kolem sebe. Bylo to slabé vyzařování, skoro na hranici jeho vnímavosti. Kdyby všude kolem v kobkách nebyla jen hlína a kamení, ani by si ho nejspíš nevšiml. Kývl na Llarimara a oba se co nejtišeji vydali poslední chodbou.

Hymnus přemýšlel. Vypadalo to, že se dovede pohybovat s překvapivou lehkostí. Jako by měl s plížením se podzemními chodbami tisíce zkušeností. Šlo mu to nesrovnatelně lépe než Llarimarovi. Ale ovšem, i valící se balvan by se dokázal pohybovat tišeji než Llarimar, vzhledem k jeho objemnému tělu, bohatě nařasenému hábitu a hlasitému supění.

Chodba pokračovala rovně, aniž by se dál větvila. Hymnus se podíval nahoru a pokoušel se uhodnout, co je nad nimi. Palác Božího krále, pomyslel si. Nemohl si být jistý, pod zemí bylo obtížné posoudit směr a vzdálenost.

Byl příjemně vzrušený, téměř šťastný. Jak to? Tohle bylo něco, co by žádný bůh neměl dělat ? plížit se nocí tajnými podzemními tunely, hledat stopy a odhalovat tajemství. Zvláštní, pomyslel si. Dávají nám všechno, co bychom podle nich mohli chtít, zahrnují nás dojmy a zážitky. A přitom skutečné pocity, strach, úzkost nebo vzrušení, jsou pro nás v tomhle světě úplně ztraceny.

Usmál se. Cítil se jako ryba hozená zpátky do vody. Zdálky uslyšel hlasy. Ztlumil světlo lampy a co nejtišeji se kradl blíž. Mávl na Llarimara, aby zůstal, kde je.

„… máme ho nahoře,“ říkal mužský hlas. „Přišel pro princeznu, přesně, jak jsem čekal.“

„No, tak máš, cos chtěl,“ odsekl další hlas. „Ale vážně, nějak moc ti na něm záleží.“

„Nepodceňuj Vashera,“ řekl první hlas varovně. „Dokázal toho v životě víc než stovky jiných a pro dobro lidí toho udělal tolik, že si to ty vůbec nedovedeš představit.“

Ticho.

„Copak ho nechceš zabít?“ otázal se druhý hlas.

„Ale ano.“

„Jsi zvláštní člověk, Denthe,“ řekl druhý hlas. „Každopádně, hlavně že se nám povedlo, co jsme chtěli.“

„Vaši lidé ještě svou válku nemají.“

„Budou ji mít.“

Hymnus se skrčil za hromádkou kamení. Před sebou viděl světlo, ale kromě několika pohybujících se stínů toho moc nerozeznal. Zdálo se, že měl náramné štěstí, že si mohl tenhle rozhovor vyslechnout. Je to důkaz, že jeho sny jsou opravdu prorocké? Nebo jen náhoda? Nejspíš. Kdokoli byl touto dobou vzhůru, určitě podnikal něco nekalého.

„Mám pro tebe práci,“ řekl druhý hlas. „Někoho tu mám. Chci, abys ho vyslechl.“

„Smůla,“ řekl první hlas jakoby z větší dálky. „Mám naspěch. Musím jít mučit starého přítele. Přestal jsem jen proto, abych se zbavil tohohle příšerného meče.“

„Denthe! Vrať se!“

„Tys mě nenajal, panáčku,“ odsekl první hlas povýšeně. „Jestli chceš, abych pro tebe něco udělal, domluv si to se svým pánem. Do té doby sbohem ? víš, kde mě pak najít.“

Ticho. Potom se za Hymnem něco pohnulo. Vymrštil se ? a pak se zase uvolnil. V temnotě rozeznal supícího Llarimara, který se k němu blížil. Hymnus se k němu připojil.

„Co to bylo?“ hlesl Llarimar.

„Někdo tam mluvil,“ zašeptal Hymnus v temném tunelu. „O válce.“

„Kdo to byl?“

„To nevím,“ zašeptal Hymnus. „Ale zjistím to. Počkej tady, já ?“

Přerušil ho hlasitý výkřik. Hymnus sebou trhl. Zvuk vyšel z místa, odkud předtím přicházely hlasy, a znělo to jako…

„Pusťte mě!“ ječela Aurora. „Co si myslíte, že děláte? Jsem bohyně!“

Hymnus rychle vstal. Auroře někdo krátce odpověděl, ale Hymnus byl příliš daleko, než aby slovům rozuměl.

„Okamžitě!“ křičela Aurora. „Já ?“ Slova přerušil bolestný výkřik.

Hymnovi se rozbušilo srdce. O krok postoupil.

„Vaše Milosti!“ řekl Llarimar naléhavě. „Musíme dojít pro pomoc!“

„My jsme ta pomoc,“ pravil Hymnus do napjatého ticha. A pak se prostě rozběhl chodbou. Nic nemohlo být přirozenější, a teprve tenhle pocit ho překvapil. Rychle se blížil ke světlu, zahnul za roh a vběhl do kamenné části tunelu. Za chvíli už klusal po hladké kamenné podlaze a pak vrazil někam, kde to vypadalo jako v žaláři.

Aurora byla přivázaná k židli. Kolem ní stála skupina kněží v barvách Božího krále a několik vojáků. Aurora krvácela ze rtu a plakala přes roubík, který jí vrazili do úst. Měla na sobě překrásnou noční košili, ale potrhanou a ušpiněnou.

Muži v místnosti překvapeně vzhlédli, zřejmě je ani nenapadlo, že by mohli být vyrušeni. Hymnus využil jejich překvapení a vrazil ramenem do nejbližšího vojáka. Svou vahou ho snadno odhodil stranou. Klekl si vedle něj a rychle vytáhl z pochvy jeho meč.

„Tak!“ pronesl bojovně a namířil zbraň na muže před sebou. „Kdo chce být první?!“

Vojáci se nezmohli na slovo.

„Co třeba ty!“ zavrčel Hymnus a vrhl se s vervou na nejbližšího strážce.

Minul muže nejméně o deset centimetrů a po výpadu se nemotorně zapotácel. Strážný si konečně uvědomil, co se děje, a tasil vlastní meč. Kněží ustoupili ke zdi. Aurora mrkala uslzenýma očima a marně se snažila všechno pochopit.

Na Hymna zaútočil nejbližší voják a Hymnus neobratně pozvedl meč, aby úder blokoval. Strážný, jehož předtím srazil na zem, se náhle vzchopil, chytil ho za nohy a podtrhl mu je. A potom jeden ze stojících vojáků jednoduše vrazil meč Hymnovi do stehna.

Z rány mu tekla stejně červená krev jako každému obyčejnému člověku. Hymnus se seznámil s bolestí. S bolestí, o jaké se mu během jeho krátkého života ani nesnilo.

Zařval.

Závojem slz pozoroval, jak se Llarimar hrdinsky snaží přemoci strážného za sebou. Ale kněz bojoval skoro stejně špatně jako Hymnus. Vojáci ustoupili stranou. Několik jich hlídalo vchod do tunelu a jeden držel zkrvavenou čepel svého meče Hymnovi u hrdla.

Zvláštní, pomyslel si Hymnus zatínající zuby, aby přemohl bolest. Takhle jsem si to ani trochu nepředstavoval.

53

Vivenna pořád ještě čekala na Vashera. Nevracel se. Přecházela po malém pokojíku ? byl to už šestý úkryt v pořadí. Nikdy nezůstali na jednom místě déle než několik dní. Pokoj byl jako vždycky prázdný, kromě jejich stočených přikrývek, Vasherova vaku a jediné blikající svíčky.

Vasher by ji huboval, že plýtvá svíčkou. Na člověka s téměř královským pokladem Dechu byl překvapivě šetrný.

Netrpělivě přecházela sem a tam. Věděla, že by měla jít spát, Vasher se o sebe dovedl postarat sám. Zdálo se ostatně, že jediný člověk ve městě, který to nedokáže, je Vivenna.

Ale řekl jí, že jde jen na rychlou obhlídku. I když byl samotář, dobře chápal její potřebu účastnit se toho, co se kolem ní děje. Obvykle jí dával vědět, kam jde a kdy se vrátí.

Na Dentha nikdy nečekala, až se vrátí z noční výpravy. Proč si teď dělá tolik starostí?

I když si myslela, že jsou s Denthem přátelé, ve skutečnosti ho neměla ráda. Byl zábavný a okouzlující, ale zůstával nepřístupný. Vasher je… no, takový, jaký je. Nemá v sobě ani stín vypočítavosti. Nenosí žádnou masku. Vlastně zná jen jednoho člověka, jako je on ? svou sestru, svou malou Siri, která teď nosí pod srdcem dítě Božího krále.

Bože barev! pomyslela si Vivenna. Jak se mohlo všechno tak strašně pokazit?

*

Siri se náhle probudila. Za dveřmi její komnaty se ozývaly výkřiky. Okamžitě se probrala, přešla ke dveřím a přiložila k nim ucho. Slyšela, že venku někdo bojuje. Jestli chce utéct, možná, že teď je na to vhodná chvíle. Zalomcovala dveřmi. Z nějakého důvodu doufala, že nebudou zamčené. Ale byly.

Zaklela. Zvuky boje byly slyšet už před chvílí ? údery, řinčení mečů, křik a sténání mužů. A teď zas. Třeba se mě někdo snaží vysvobodit, pomyslela si s nadějí. Ale kdo?

Dveře se náhle pohnuly, a jen od nich odskočila, otevřely se. Proti ní stál velekněz Božího krále. Treledees. „Rychle, mé dítě,“ pokynul jí. „Musíte se mnou.“

Siri se zoufale rozhlédla, kudy by mohla uniknout. Za knězem stáli vojáci. Siri ustoupila, kněz tiše zaklel a mávl na stráže, aby se jí chopily. Zavolala o pomoc.

„Ticho, vy hlupačko,“ sykl Treledees. „My vám chceme pomoci.“

Jeho lžím ani na vteřinu nevěřila, a když ji vojáci táhli z pokoje, divoce se kroutila a kopala kolem sebe. Na chodbě ležela mrtvá těla stráží, vojáků, a také Neživých.

Někde vzadu slyšela vřavu boje, a když ji stráže vlekly pryč, celou cestu hlasitě vřískala.

*

Říkali mu Starý Chapps. Totiž ti, kteří mu vůbec nějak říkali.

Seděl ve své malé loďce a pomalu vesloval přes tmavou vodu zálivu. Noční rybolov. Ve dne se za rybaření ve vodách T’Teliru musel platit poplatek. A přísně vzato by se v noci měl platit také.

Ale v noci vás nikdo neviděl. Starý Chapps se tiše zasmál a spustil po straně člunu síť. Voda přívětivě šplouchala, jak narážela na člun. Tma. Měl tmu rád. Šplouch, šplouch, šplouch.

Příležitostně získal i lepší práci. Bral mrtvoly od jednoho z šéfů podsvětí, cpal je do pytlů, na které uvazoval kameny, a takhle zatížené je házel do zálivu. Tam dole jich už musely být stovky, vznášely se v proudu za kameny připoutané ke dnu. Taneční večírek koster. Á dva tři.

Dnes žádné mrtvoly nebyly. Smůla, ale zase to znamenalo ryby. Ryby, za které nemusí platit poplatek. A ryba zadarmo je dobrá ryba.

Ne… řekl mu nějaký hlas. Trochu víc doprava.

Moře s ním někdy mluvilo, navádělo ho sem nebo tam. Spokojeně se vydal za hlasem. Tráví na vodě skoro každou noc a moře už by ho mělo dobře znát.

Dobře. Spusť síť.

Poslechl. V téhle části zálivu nebylo hluboko. Mohl táhnout síť s okrajem zatíženým kameny po dně za loďkou, a chytat tak menší ryby, které připluly na mělčinu za potravou. Nebyly to nejlepší ryby, ale nebe vypadalo dnes v noci příliš hrozivě, než aby se pouštěl daleko od břehu. Bouře na obzoru?

Síť na něco narazila. Zabručel a trhl s ní. Někdy se síť zachytila za vrak nebo korály. Jenže tentokrát byla těžká. Příliš těžká. Vytáhl síť zpátky přes okraj člunu, pak odklopil víko na lucerně a zariskoval trochu světla.

Na dně jeho člunu ležel meč, zamotaný v síti. Stříbrný, s černou rukojetí.

Šplouch, šplouch, šplouch.

Dobře, moc dobře, pochvaloval si hlas, který teď byl mnohem zřetelnější. Nenávidím vodu. Tam dole je tak mokro a nepříjemně.

Ohromený Starý Chapps sáhl po meči a vzal ho do ruky. Připadal mu pořádně těžký.

Ty bys asi nešel zničit nějaké zlo, viď? nadhodil hlas. Ani si vlastně nejsem jistý, co to znamená. Budu ti důvěřovat, že rozhodneš.

Starý Chapps se usmál.

Aha, no dobře, řekl meč blahosklonně. Můžeš mě ještě chvíli obdivovat, jestli chceš. Ale potom bychom se už opravdu měli vrátit na břeh.

*

Vasher se probudil ještě omámený.

Visel za zápěstí přivázaný k háku u stropu kamenné místnosti. Všiml si, že provaz, kterým ho svázali, byl ten samý, který předtím použil na služku. Úplně bezbarvý.

Vlastně všechno kolem něj bylo jednolitě šedé. Až na krátké bílé spodní kalhoty byl svlečený. Zasténal, paže měl z nepřirozené polohy ochromené.

Neměl roubík, ale také neměl žádný Dech ? poslední spotřeboval ve rvačce. Zaúpěl.

V koutě svítila lucerna. Vedle ní někdo stál. „A tak se oba vracíme,“ poznamenal Denth tiše.

Vasher neodpověděl.

„Dlužím ti odplatu i za Arsteelovu smrt,“ pokračoval Denth. „Chci vědět, jak jsi ho zabil.“

„V souboji,“ odvětil Vasher chraplavě.

„V souboji jsi ho neporazil, Vashere,“ pravil Denth a přistoupil k němu. „To vím.“

„Tak možná jsem se připlížil a bodl ho zezadu,“ řekl Vasher. „Zasloužil si to.“

Denth ho uhodil hřbetem ruky do tváře, až se Vasher na háku zahoupal. „Arsteel byl dobrý člověk.“

„Kdysi,“ odtušil Vasher a olízl si krev. „Kdysi jsme všichni byli dobří, Denthe. Kdysi.“

Denth se odmlčel. „Ty si myslíš, že touhle výpravou odčiníš, cos udělal?“

„Pořád je to lepší než se stát žoldákem,“ odpověděl Vasher, „a pracovat pro každého, kdo zaplatí.“

„Jsem to, co jsi ze mě udělal,“ řekl Denth potichu.

„Ta dívka, Vivenna, ti důvěřovala.“

Denth se odvrátil a oči mu ztemněly. Světlo lucerny až k nim nedosahovalo. „To byla součást plánu.“

„Měla tě ráda. A tys jí zabil jejího druha.“

„Věci se trochu vymkly z ruky.“

„To u tebe vždycky,“ řekl Vasher.

Denth povytáhl obočí a v matném světle se zatvářil pobaveně. „Mně že se vymykají věci z ruky, Vashere? Mně? Kdy jsem já naposled začal válku? Kdy jsem já nechal zemřít desítky tisíc lidí? To tys zradil svého nejlepšího přítele a zabil ženu, která tě milovala!“

Vasher neodpověděl. Co by mohl říct na svou omluvu? Že Shashara musela zemřít? Ubohá, ctižádostivá Shashara. Bylo už dost zlé, když lidem odhalila svůj objev, kterým se dali Neživí tvořit jedním Dechem. Co kdyby byl do Velké války zasáhl i způsob, jak Probudit ocel s vědomím? Jako jeho věčně nenasytný Noční děs? Tisíce Neživých, zabíjejících lidi Probuzenými meči, žíznícími po krvi? Lidé, zabíjející se tisíci takových mečů navzájem?!

Ale muži, který viděl svou sestru zavražděnou Vasherovou rukou, na ničem z toho nezáleželo. A navíc Vasher dobře věděl, že si nezaslouží důvěru. Sám v té válce vytvořil hodně nehezkých věcí. To on dal život stvůrám, aby ničily a zabíjely po tisících.

„Myslel jsem, že tě přenechám Tonk Fahovi,“ řekl Denth a opět se odvrátil. „On rád ubližuje, víš, je to jeho slabost. Všichni máme své slabosti. Pod mým vedením se Tonk zatím dokázal omezit na zvířata.“

Denth se k Vasherovi otočil s nožem v ruce. „Vždycky jsem chtěl přijít na to, proč je pro něj tak zábavné působit někomu bolest.“

*

Blížilo se rozednění. Vivenna odhodila pokrývku, nemohla spát. Oblékla se ? byla napjatá a nevěděla proč. Vasher je určitě v pořádku. Nejspíš si někde užívá.

To jistě, ušklíbla se. Užívá si. To zní úplně jako Vasher.

Nikdy předtím nezůstal celou noc venku. Něco tady nehraje. Zastavila se, utáhla si pás a pohlédla na Vasherův vak, kde měl náhradní oblečení. Všechno, všecičko, o co jsem se pokusila po svém odchodu z Idrisu, bídně selhalo, přemýšlela během oblékání. Jsem k ničemu jako buřička, jako žebračka i jako sestra. Co mám tedy dělat? Najít ho? Ani nevím, kde začít.

Svěsila ramena. Selhání. Doma v Idrisu na něco takového nebyla zvyklá. Všechno, do čeho se kdy pustila, dopadlo dobře.

Možná právě o to jde, pomyslela si a posadila se. O mou nenávist k Hallandrenu. O to, že jsem trvala na tom, že zachráním Siri a převezmu její místo. Když otec vybral Siri místo ní, poprvé v životě měla dojem, že není dost dobrá. Takže odešla do T’Teliru odhodlaná dokázat, že to tak není. Ona zvládne všechno. Otec i jeho generál se mýlí, když jí nesvěřili její úkol. Chyba je v nich, ne ve Vivenně. Na Vivenně se přece nikdy žádná chyba nenašla.

Ale Hallandren jí opakovaně ukázal, že chyba je v ní. Vůbec není dokonalá. A teď, když se tolikrát o něco pokusila a tolikrát neuspěla, už jí přijde zatěžko jednat. Když se do něčeho pustí, mohla by zklamat, a ta myšlenka byla tak skličující, že cítila bytostnou touhu raději nedělat nic.

Vivenna konečně uviděla svou povýšenost v celé velikosti. Tohle je, kým celou dobu byla. Sklonila hlavu. Poslední barevné peříčko pokrytectví sklouzlo z jejích královských kadeří.

Ty chceš být schopná? pomyslela si. Chceš ovládat, co se kolem tebe děje, spíš než aby tebou někdo postrkoval? Tak to se prostě budeš muset naučit vyrovnat se s neúspěchem.

Bylo to nepříjemné, ale zároveň věděla, že tentokrát je to pravda. Vstala a přistoupila k Vasherově vaku. Vytáhla zmačkanou košili a nohavice. Obojí mělo na manžetách střapce.

Vivenna si obě věci oblékla. Přes ně si vzala Vasherův náhradní plášť. Voněl po něm a byl střižený přibližně do podoby člověka. Teď už aspoň začínala chápat, proč jeho šaty vypadaly tak rozedrané.

Vytáhla několik barevných kapesníků. „Chraň mě,“ Přikázala plášti a představila si, že zachytí lidi, kteří by na ni chtěli zaútočit. Položila ruku na rukáv košile.

„Až ti řeknu,“ Přikázala, „staň se mými prsty a chyť, co je třeba.“ Slyšela Vashera vyslovit tento Příkaz jen několikrát a ještě si nebyla jistá, jak si má představit, co chce, aby košile udělala. Představila si střapce, jak jí obepínají ruku, jako to dělaly pro Vashera.

Pak Probudila nohavice a Přikázala jim, aby posílily její nohy. Střapce se jí na nohou začaly kroutit a Vivenna zvedla jednu nohu po druhé, aby se jí mohly omotat kolem chodidel. S nohavicemi těsně přitaženými k nohám získala pevnější postoj.

Nakonec si připnula meč, který jí Vasher dal. Stále nevěděla, jak s ním zacházet, ale aspoň už ho dokázala správně držet. Měla pocit, že bude lepší vzít ho s sebou.

Pak odešla.

*

Hymnus málokdy viděl, aby bohyně plakala.

„Takhle to nemělo dopadnout,“ řekla Aurora věcně, bez ohledu na slzy, kanoucí jí po lících. „Měla jsem věci pod kontrolou.“

V žaláři pod palácem Božího krále bylo rušno. Podél obou zdí stály klece. Byly dost velké, aby se do nich vešel bůh. Hymnus neuměl říct, jestli je to jen náhoda.

Aurora popotáhla. „Myslela jsem, že mám kněžstvo Božího krále na své straně. Pracovali jsme společně.“

Něco se jim nepovedlo, pomyslel si Hymnus, když se podíval na skupinku kněží, kteří si u zdi něco znepokojeně sdělovali. Llarimar seděl se skloněnou hlavou ve vlastní kleci, hned vedle Hymnovy.

Hymnus se podíval zpátky na Auroru. „Jak dlouho?“ zeptal se. „Jak dlouho jsi s nimi spolupracovala?“

„Od začátku,“ řekla Aurora. „Měla jsem za úkol získat Příkazové fráze. Ten plán jsme vymysleli spolu.“

„Tak proč se postavili proti tobě?“

Se sklopenýma očima zavrtěla hlavou. „Tvrdí, že jsem neudělala, co jsem měla. Že jsem před nimi některé věci tajila.“

„A tajila jsi je?“

Podívala se stranou, oči zalité slzami. Ve své cele vypadala velmi podivně. Krásná žena božských proporcí v jemné hedvábné košili, jak sedí na zemi za mřížemi a pláče.

Musíme se odsud dostat, pomyslel si Hymnus. Bez ohledu na bolestivou ránu na noze přelezl k mřížím, které oddělovaly jeho klec od Llarimarovy. „Zvěde,“ sykl. „Zvěde!“

Llarimar vzhlédl. Vypadal ztrhaně.

„Co se dá použít na vypáčení zámku?“

Llarimar zamrkal. „Co?“

„Vypáčit zámek,“ opakoval Hymnus a ukázal na petlici. „Třeba zjistím, že vím, jak se to dělá, když správně začnu. S mečem se to nepovedlo, uznávám. Ale vzpomeň si na to žonglování. A tohle taky určitě dokážu. Jen kdybych si vzpomněl, co se k tomu používá.“

Llarimar na něj zíral.

„Možná jsem ?“ začal Hymnus.

„Co to s tebou je?“ zašeptal Llarimar.

Hymnus se zarazil.

„Co je to s tebou!“ zařval Llarimar a vstal. „Byl jsi písař, Hymne! Barvami prokletý písař! Žádný bojovník. Žádný vyšetřovatel. Dokonce ani zloděj ne. Byl jsi účetní místního lichváře!“

Cože? pomyslel si Hymnus.

„A byl jsi tenkrát stejný pitomec jako teď!“ křičel Llarimar. „Copak tě nikdy nenapadne přemýšlet o tom, co chceš udělat, než se jednoduše odloudáš a uděláš to?! Proč se nemůžeš někdy zastavit a zeptat se sám sebe, jestli třeba náhodou nejsi úplný blázen? Tak já ti to řeknu! Odpověď zní, že skoro vždycky ano!“

Hymnus se v naprostém šoku odtáhl od mříže. Llarimar. Llarimar křičel.

„A pokaždé,“ řekl Llarimar tišeji a odvrátil zrak, „se s tebou do problémů dostanu já! Nic se nezměnilo. Ty ses stal bohem a já skončím ve vězení!“

Obtloustlý kněz se zhroutil na zem, pracně lapal po dechu a se zřejmým pocitem marnosti potřásal hlavou. Aurora na ně upřeně hleděla. Kněží rovněž.

Co se mi na nich zdá tak podivné? pomyslel si Hymnus, ještě úplně vyvedený z míry, a pokusil se srovnat si myšlenky a pocity, když se k němu skupina kněží blížila.

„Hymne,“ řekl jeden z nich a zastavil se před jeho klecí. „Potřebujeme tvé Příkazové fráze.“

Hymnus si odfrkl. „Je mi líto, ale musím se přiznat, že jsem je zapomněl. Asi znáte mou pověst, říká se, že jsem slabomyslný. Ostatně, viděli jste sami. Jenom pitomec by sem takhle přišel a nechal se tak snadno zajmout.“

Usmál se na ně.

Kněz u jeho klece si povzdechl, a pak mávl rukou na ostatní. Odemkli Aurořinu klec a vytáhli bohyni ven. Ječela a prala se a Hymnus se usmíval, když viděl, jakou s ní mají práci. Ale mužů bylo šest, a nakonec ji dostali ven.

Pak jeden z nich vytáhl nůž a podřízl jí hrdlo.

Šok zasáhl Hymna jako rána palicí. Strnul s očima doširoka otevřenýma a s hrůzou se díval, jak se rudá krev valí z Aurořina bělostného krku a ničí její překrásnou noční košili.

Pohled panické hrůzy v jejích hasnoucích očích byl však daleko horší. Tak krásné oči.

„Ne!“ vykřikl a vrhl se proti mřížím. Bezmocně k ní natáhl ruku. Napnul svaly, s veškerou silou se přitiskl k ocelovým tyčím a cítil, jak se začíná třást. Bylo to zbytečné. Jeho tělo se k ní nedokázalo mřížemi prodrat.

„Vy bestie!“ zařval. „Vy barvami prokleté bestie!“ Snažil se, bušil jednou rukou do tyčí a Aurořiny oči mezitím zmatněly.

A pak vybledla její biochroma. Jako když velký oheň zeslábne do jediné svíčky. Zablikal a zhasl.

„Ne…“ řekl Hymnus a bezvládně se svezl na kolena.

Kněz si ho zaujatě prohlížel. „Tak tobě na ní vážně záleželo,“ pravil zamyšleně. „Je mi líto, že jsme to museli udělat.“ Slavnostně poklekl. „Nicméně jsme se rozhodli, Hymne, že ji musíme zabít, abys pochopil, že to myslíme vážně. Obvykle bereš všechno na lehkou váhu. Mnohdy to může být výhoda, ale teď si musíš uvědomit, v jak nebezpečné situaci ses ocitl. Ukázali jsme ti, co umíme. Jestli neuděláš, co po tobě chceme, zemřou další.“

„Bestie…“ šeptal Hymnus strnule.

„Potřebuji tvé Příkazové fráze,“ naléhal kněz. „Je to důležitější, než můžeš pochopit.“

„Můžete je ze mě vytlouct,“ zavrčel Hymnus. Zuřivost v něm pomalu přemáhala šok.

„Ne,“ odtušil kněz a zavrtěl hlavou. „S tím nemáme dost zkušeností. Neumíme moc dobře mučit a trvalo by příliš dlouho, než bychom tě přinutili mluvit. Ti, kteří mučit dovedou, s námi teď zrovna nespolupracují. Chceš radu? Nikdy neplať žoldnéři, než odvede práci.“

Kněz pokynul rukou. Ostatní nechali Aurořino nehybné tělo ležet na zemi a přistoupili k Llarimarově kleci.

„Ne!“ zařval Hymnus. Všechno se v něm zkroutilo šílenou bolestí. Ztráta. A strach.

„My to myslíme vážně, Hymne,“ řekl muž. „Velmi vážně. Víme, že velekněz ti je drahý. A ty teď víš, že ho zabijeme, když nám nedáš, co chceme.“

„Proč?“ zeptal se Hymnus otupěle. Přál si, aby aspoň něco dávalo smysl. „Co se to děje? Boží král by přece mohl armádám přikázat, kdyby chtěl. Jste jeho kněží. Proč vám tak záleží na těch Příkazových frázích?“

Kněží beze slova vytáhli Llarimara z klece a srazili ho na kolena. Přiložili mu ke krku nůž.

„Rudý panter!“ křikl Hymnus s pláčem. Tělo mu zaplavovaly vlny bolesti. „To je ta Příkazová fráze. Prosím, prosím, nechte ho být. Nechte…“

Kněz kývl a muži strčili Llarimara zpátky do klece. Aurořino tělo nechali na zemi. Její bílá pleť zářila na rudém pozadí, obličej odrážel krev, jako by byl jen zalitý ruměncem.

„Kvůli tobě doufám, že jsi nám nelhal, Hymne,“ řekl hlavní kněz. „My si na nic nehrajeme. Bylo by smutné, kdyby sis pořád myslel, že je to hra.“ Potřásl hlavou. „My nejsme krutí. Ale pracujeme ve prospěch něčeho příliš důležitého. Nezkoušej nás.“

S těmi slovy odešel. Hymnus si toho vůbec nevšiml. Stále zdrceně hleděl na Auroru a snažil se sám sebe přesvědčit, že to předstírá, že se každou chvíli stane něco, co mu ukáže, že to všechno byl jen pracně vymyšlený švindl.

„Prosím,“ šeptal. „Prosím, ne…“

54

„Co se povídá v ulicích, Chomáči?“ zeptala se Vivenna a přisedla si k žebrákovi.

Žebrák si odfoukl a natáhl hrnek k lidem procházejícím kolem. Bylo časné ráno. Chomáč vždycky přicházel první. „Co je mi do toho?“ odsekl.

„Nech toho,“ napomenula ho Vivenna. „Třikrát jsi mě při různých příležitostech z tohohle místa vykopl. Myslím, že mi něco dlužíš.“

„Nikomu nic nedlužím,“ zamumlal žebrák a jedním okem přitom šilhal po kolemjdoucích. Místo druhého oka měl jen díru a pásku nenosil. „Zvlášť tobě nic nedlužím,“ dodal. „Vždyť jsi byla nastrčená. Nebyla jsi ani skutečná žebračka.“

„Já ?“ Vivenna se zarazila. „Nebyla jsem nastrčená, Chomáči. Jen jsem myslela, že bych měla vědět, jaké to je.“

„Co jaký je?“

„Žít mezi vámi,“ odpověděla. „Věděla jsem, že váš život není lehký. Ale nemohla jsem to chápat ? ne doopravdy ? dokud jsem to nezkusila sama.“

„To byla pěkná hloupost.“

„Ne,“ odvětila. „Hloupí jsou ti, kteří tě míjejí, aniž by vůbec pomysleli, jaké to je, žít jako ty. Možná kdyby to věděli, něco by ti dali.“

Sáhla do kapsy a vytáhla pestrý kapesník. Dala mu ho do hrnku. „Nemám žádné peníze, ale vím, že tohle můžeš prodat.“

Zavrčel, ale kapesník si prohlédl. „O čem chceš vědět, jestli se na ulicích povídá?“

„O výtržnostech,“ odpověděla Vivenna. „Ne zrovna obyčejných výtržnostech, co mají možná něco společného s Probouzením.“

„Jdi k barákům u třetího doku,“ řekl Chomáč s jistotou. „Porozhlídni se v domech u mola. Třeba tam najdeš, co hledáš.“

*

Oknem zasvitlo slunce.

To už je ráno? pomyslel si Vasher unaveně. Stále visel za zápěstí ze stropu, hlavu skloněnou.

Věděl, co může čekat od mučení. Nebylo to pro něj nic nového. Uměl křičet, a dát tak svému mučiteli, po čem touží. Věděl, jak neplýtvat silou tím, že by kladl příliš mnoho odporu.

Také věděl, že mu to všechno k ničemu nebude. Jak asi bude vypadat po týdnu mučení? Krev mu kapala po hrudi. Kůži mu rozrývaly desítky malých ranek, drobná říznutí politá kyselinou.

Denth stál k Vasherovi zády. Kolem něj se na zemi válely zkrvavené nože.

Vasher se přiměl k úsměvu. „Není to taková legrace, jak sis myslel, že, Denthe?“

Denth se neotočil.

Je v něm stále ještě něco dobrého, pomyslel si Vasher. I po všech těch letech. Byl taky zbitý a zkrvavený, byl pořezaný víc než já.

„Mučení ti ji zpátky nepřivede,“ řekl nahlas.

Denth se otočil a v očích měl temno. „Ne, nepřivede.“ Sebral další nůž.

*

Kněží táhli Siri palácovými chodbami. Občas míjeli mrtvá těla a tu a tam Siri zaslechla zvuky boje.

Co se to děje? Někdo zaútočil na palác. Ale kdo? Na okamžik zadoufala, že to jsou její lidé ? vojáci jejího otce, kteří ji přišli vysvobodit. Ale hned ten hloupý nápad zavrhla. Útočníci proti kněžím používali Neživé, to Idris vylučovalo.

Byl za tím někdo jiný. Třetí síla. A chtěli ji vyrvat kněžím. Doufala, že její volání o pomoc někdo uslyší. Treledees a jeho lidé ji rychle prováděli palácem. Ve spěchu procházeli napříč všemi vnitřními komnatami.

Bílé manžety Siriných šatů se najednou rozzářily všemi barvami. S nadějí vzhlédla, když vstoupili do posledního sálu. Uvnitř stál Boží král, obklopený kněžími a vojáky.

„Susebrone!“ vykřikla a vzepřela se svým věznitelům.

Susebron učinil krok směrem k ní, ale strážný ho chytil za paži a stáhl ho zpátky. Oni se ho dotýkají, napadlo Siri. Jejich zdánlivá úcta je pryč. Teď už není třeba nic předstírat.

Boží král pohlédl na svou paži a zamračil se. Pokusil se vytrhnout ze sevření, ale přistoupil k němu další voják a zadržel ho. Susebron se zmateně podíval na vojáka a pak na Siri.

„Já tomu taky nerozumím,“ řekla.

Do místnosti vstoupil Treledees. „Díky požehnaným barvám,“ řekl. „Už jste tady. Rychle, musíme jít. Tady není bezpečno.“

„Treledeesi,“ řekla Siri pevně a ostře na něj pohlédla. „Co se děje?“

Ani se na ni nepodíval.

„Já jsem vaše královna!“ zařvala. „Mluvte!“

Překvapilo ji, že se zastavil. Rozzlobeně se na ni podíval. „Oddíl Neživých napadl palác, Královská Choti. Pokoušejí se zajmout Božího krále.“

„To jsem pochopila,“ odsekla Siri. „Kdo ho chce zajmout?“

„To nevíme,“ přiznal Treledees a otočil se. V tom okamžiku zvenčí zazněl vzdálený výkřik, následovaný zvuky rvačky.

Treledees se tím směrem zadíval. „Musíme jít,“ zopakoval. V místnosti bylo asi deset kněží a půl tuctu vojáků. „V paláci je příliš mnoho průchodů. Snadno by nás obklíčili.“

„Zadní vchod?“ navrhl jeden kněz.

„Jestli se tam dostaneme,“ odvětil Treledees. „Kde jsou ty posily, o které jsem žádal?“

„Nepřijdou, Vaše Milosti,“ ozval se nový hlas. Siri se ohlédla a uviděla Modroprstého. Vypadal k smrti unavený. Vstoupil do sálu v doprovodu několika zraněných vojáků. „Nepřítel dobyl východní křídlo a blíží se sem.“

Treledees zaklel.

„Musíme dostat Jeho Veličenstvo do bezpečí,“ řekl Modroprstý.

„To si velice dobře uvědomuji,“ osopil se na něho Treledees.

„Jestli padlo východní křídlo,“ ozval se jiný kněz, „tak se tamtudy ven nedostaneme.“

Siri je bezmocně pozorovala a pokoušela se upoutat pozornost Modroprstého. Pohlédl na ni, nepatrně pokývl a usmál se. „Vaše Milosti,“ řekl, „můžeme uniknout podzemními chodbami.“

Hluk boje se blížil. Siri měla dojem, že jejich sál se nachází přímo uprostřed bitvy.

„Možná,“ přitakal Treledees. Jeden z jeho kněží doběhl ke dveřím a vyhlédl ven. Zakrvácení vojáci, kteří přišli s Modroprstým, se opírali o zeď. Zdálo se, že jeden už nedýchá.

„Měli bychom jít,“ naléhal Modroprstý.

Treledees byl zticha. Pak přešel k jednomu z vojáků a vzal si jeho meč. „Dobře,“ souhlasil. „Gendrene, vezmi si polovinu vojáků a jdi s Modroprstým. Odveď Jeho Veličenstvo do bezpečí.“ Pohlédl na Modroprstého. „Jestli to dokážete, jděte do doků.“

„Ano, Vaše Milosti,“ řekl Modroprstý s viditelnou úlevou. Kněží Božího krále pustili, a ten rychle přešel k Siri a objal ji. Přitiskla se k němu, ale nepřestávala přemýšlet.

Modroprstý. Jít s ním dávalo smysl. Četla mu v očích, že má plán, jak zachránit ji i Božího krále, jak je odvést od kněží. A přesto… něco se jí nelíbilo.

Jeden z kněží se třemi vojáky poodstoupil stranou a podíval se ven. Neobratně na Siri a Božího krále zamával. Ostatní sebrali zbraně po mrtvých a zachmuřeně se připojili k Treledeesovi.

Modroprstý zatahal Siri za ruku. „Pojďte, královno,“ zašeptal. „Něco jsem vám slíbil. Odejdeme z tohohle zmatku.“

„A co kněží?“ zeptala se.

Treledees na ni pohlédl. „Jděte, děvče bláznivé! Útočníci mají namířeno sem. Ukážeme se jim a zavedeme je opačným směrem. Budou si myslet, že víme, kde je Boží král.“ Kněží vedle něho se netvářili povzbudivě. Jestli ? nebo až ? je najdou, zabijí je.

„Pojďte,“ zasyčel Modroprstý.

Susebron se na ni znepokojeně podíval. Siri dovolila Modroprstému, aby ji a Božího krále odtáhl stranou, kde stál osamělý kněz se třemi vojáky. Tam se k nim připojilo několik sloužících v hnědém. Něco se Siri vybavovalo v mysli. Něco… co jí řekl Hymnus.

Neupozorňujte na sebe, dokud nebudete připravená zaútočit, řekl jí. Musíte jednat náhle a překvapivě. Nesnažte se tvářit neškodně ? lidé vždycky podezřívají neviňátka. Jde o to, abyste vypadala průměrně.

Průměrně.

Byla to dobrá rada. Jiní ji určitě také znali a dovedli ji použít. Pohlédla na Modroprstého, který šel vedle ní a pobízel ji ke spěchu. Jako vždycky byl nervózní.

Boj, přemýšlela. Několik skupin spolu soupeřilo o kontrolu nad mou komnatou. Jedna strana jsou kněží. Ale na druhé straně, která používá Neživé ? není Idris, tam je někdo jiný. Tajemná třetí síla.

Někdo v T’Teliru se snažil uvrhnout království do války. Ale kdo by z takového neštěstí něco získal? Hallandren by se pustil do boje kvůli potlačení vzbouřenců, a nakonec by asi vyhrál ? ale za jakou cenu? Nedávalo to smysl.

Kdo by získal nejvíc, kdyby Hallandren válčil s Idrisem?

„Počkejte!“ vykřikla Siri a zastavila se. Najednou tomu začínala rozumět.

„Královská Choti?“ řekl Modroprstý. Susebron jí položil ruku na rameno a zmateně se na ni podíval. Proč by kněží obětovali kvůli Susebronovi sami sebe, kdyby ho chtěli zabít? Proč nás prostě nechávají jít a pomáhají nám uprchnout?

Podívala se Modroprstému do očí a viděla, že je čím dál nervóznější. Zbledl a Siri všechno pochopila. „Jaký je to pocit, Modroprstý?“ zeptala se. „Jsi z Pahn Kahlu a každý jednoduše předpokládá, že tvůj národ patří k Hallandrenu. Ale obyvatelé Pahn Kahlu byli v této zemi první a Hallandren vám ji vzal. Teď jste jen další provincií, součástí cizího království.

Chcete se osvobodit, ale vaši lidé nemají vlastní vojsko. A proto jste tady. Nemůžete bojovat. Pokládají vás za druhořadé občany. Ale kdyby vaši utlačovatelé vstoupili do války, dalo by vám to naději. Naději se odtrhnout…“

Podíval se jí kratičce do očí a rozběhl se ven z místnosti.

„Co to ve jménu barev…“ spustil Treledees.

Nevšímala si ho, dívala se Božímu králi do tváře. „Celou dobu jsi měl pravdu,“ řekla. „Měli jsme tvým kněžím důvěřovat.“

„Královská Choti?“ Treledees přistoupil blíž.

„Tam nemůžeme jít,“ pravila Siri. „Modroprstý nás chtěl zavést do pasti.“

Velekněz otevřel ústa k odpovědi, ale Siri se na něj přísně podívala, vlasy rudé hněvem. Modroprstý ji zradil. Jediný člověk, na kterého se spolehla, že jim pomůže.

„Tak půjdeme k hlavní bráně,“ řekl Treledees odhodlaně a pohlédl na svou různorodou skupinu kněží, zraněných vojáků a královského páru. „Zkusíme se probojovat.“

*

Místo, o němž se zmínil žebrák, Vivenna našla snadno. Zchátralý nájemní dům přes časnou ranní hodinu obklopovala spousta zvědavců. Lidé si šeptali, hovořili o zjeveních, o smrti a o duchovi moře. Vivenna se zastavila na kraji davu a snažila se zjistit, co je tak zajímá.

Doky se rozkládaly po její levici. V ovzduší čpěla slaná voda. Malá, chudá čtvrť u doků, kde bydleli a opíjeli se přístavní dělníci, se skládala z několika chatrčí stísněných mezi skladišti a loděnicemi. Proč by sem Vasher chodil? Chtěl přece navštívit Boží dvůr. Z toho, co pochopila, vyplývalo, že se tu stala vražda. Lidé si šeptali o strašidlech a o Kaladových fantómech, ale Vivenna jen zavrtěla hlavou. To nebylo to, co hledala. Musí ?

Vivenno? ozval se slabý hlas, sotva rozeznatelný. Ale poznala ho.

Vivenno, pojď si pro mě.

Zachvěla se. Chtělo se jí otočit se a utéct, i ze samotného pomyšlení na ten meč se jí dělalo špatně. Ale Vasher si vzal Noční děs s sebou. Nakonec tedy je na správném místě.

Mezi lidmi se mluvilo o vraždě. Byl to Vasher, koho zabili?

S náhlým znepokojením se protlačila davem bez ohledu na výkřiky, že by se měla držet vzadu. Vystoupila po schodech a šla od jedněch dveří ke druhým. Ve spěchu málem minula ty, zpod nichž vycházel černý kouř.

Zarazila se. Pak se zhluboka nadechla, otevřela dveře a vstoupila dovnitř.

V místnosti byl nepořádek, podlaha zanesená odpadky, nábytek opotřebovaný a polámaný. Na zemi ležela čtyři mrtvá těla. Noční děs byl zaražený do prsou čtvrtého, starého muže se zvrásněným obličejem, který ležel naznak. Mrtvé oči měl doširoka otevřené.

Vivenno! volal Noční děs šťastně. Tys mě našla. To mám radost. Chtěl jsem, aby mě odnesli k Božímu dvoru, ale nedopadlo to dobře. On mě trochu povytáhl z pochvy. Dobrá práce, viď?

Vivenně se zvedl žaludek. Svezla se na kolena.

Vivenno? pokračoval Noční děs. Udělal jsem to dobře, ne? VaraTreledees mě hodil do moře, ale dostal jsem se zpátky. Jsem úplně spokojený. Měla bys mi říct, že jsem to zvládnul dobře. Shashara mě taky umí pochválit.

Neodpověděla.

Abych nezapomněl, řekl Noční děs, Vasher je, myslím, zraněný. Měli bychom ho najít.

Vivenna vzhlédla. „Kde je?“ zeptala se, i když si nebyla jistá, jestli ji meč slyší.

V paláci Božího krále, odpověděl Noční děs. Šel tam pro tvou sestru. Myslím, že tě má docela rád, i když říká, že ne. Říká, že jsi otravná.

Vivenna zamrkala. „Siri? Vy jste šli za Siri?“

Ano, ale VaraTreledees nás zastavil.

„Kdo je to?“ zeptala se mrzutě.

Ty mu říkáš Denth. Je to bratr Shashary. Rád bych věděl, jestli ta je tady taky. Nevím, proč mě hodil do vody. Myslel jsem si, že mě má rád.

„Vasher…“ řekla a vstala. Z meče a jeho řečí jí šla hlava kolem. Denth zajal Vashera. Zachvěla se, vzpomněla si na Denthův vztek, když o Vasherovi mluvil. Zaťala zuby, sebrala z rozbité postele špinavou deku a zabalila do ní Noční děs, aby se ho nemusela dotýkat.

Víš, pravil Noční děs s pochopením, tohle opravdu nemusíš dělat. Dovolil jsem tomu starci, aby mě vyleštil, když mě vytáhl z vody.

Ignorovala, co meč říká, a když se opravdu soustředila, podařilo se jí zvednout balík jen s malou nevolností. Hned potom odešla k Božímu dvoru.

*

Hymnus seděl a zíral na kameny před sebou. Prasklinou v podlaze protékal pramínek Aurořiny krve.

„Vaše Milosti?“ oslovil ho Llarimar tiše. Stál u mříže oddělující jejich klece.

Hymnus neodpověděl.

„Vaše Milosti, je mi to líto. Neměl jsem na vás křičet.“

„K čemu je dobré být bohem?“ zašeptal Hymnus.

Ticho. Na zdi blikaly lucerny. Aurořino bílé tělo nikdo neodklidil. Několik kněží tu zůstalo, aby Hymna hlídali. Ještě ho mohli potřebovat, kdyby se ukázalo, že jim o Příkazové frázi lhal.

Nelhal.

„Co?“ zeptal se konečně Llarimar.

„K čemu je to dobré?“ naléhal Hymnus. „My nejsme bohové. Bohové takhle neumírají. Stačil malý řez. Nebyl ani tak široký jako moje dlaň.“

„Je mi to líto,“ řekl Llarimar. „Nezasloužila si to. Mezi bohyněmi patřila k nejlepším.“

„Aurora nebyla bohyně,“ namítl Hymnus. „Nikdo z nás není bůh. Ty sny, které mě sem dovedly, nebyly prorocké. Vždycky jsem znal pravdu, ale nikdo nechtěl slyšet, co říkám. Neměli by snad lidé naslouchat tomu, koho uctívají? A zvlášť, když jim říká, aby ho neuctívali?“

„Já…“ Zdálo se, že Llarimar ztratil řeč.

„Měli by to vidět,“ sykl Hymnus. „Měli by vidět, jak jsem dopadl. Jsem ubohý, žádný bůh. Písař. Hloupý písaříček, který si směl pár let hrát na boha. Zbabělec.“

„Ty nejsi zbabělec,“ ozval se Llarimar.

„Nedokázal jsem ji zachránit,“ řekl Hymnus. „Nedokázal jsem nic udělat. Jen jsem tu seděl a řval. Možná kdybych byl statečnější, byl bych se s ní spojil a společně bychom teď veleli armádě. Ale já jsem váhal. A ona je teď… mrtvá.“

Ticho.

„Byl jsi písař,“ řekl Llarimar tiše do vlhkého vzduchu. „A byl jsi jedním z nejlepších mužů, které jsem znal. Byl jsi můj bratr.“

Hymnus vzhlédl.

Llarimar nepřítomně hleděl skrz mříže na jednu z blikajících lamp na holé kamenné zdi. „Já jsem byl kněz, už tenkrát. Pracoval jsem v paláci Laskavého větru, boha upřímnosti. Viděl jsem ho lhát a hrát politické hry. Čím déle jsem byl v paláci, tím méně víry jsem měl.“

Na okamžik se odmlčel a potom vzhlédl. „A pak jsi zemřel. Zemřel jsi, když jsi zachraňoval život mé dceři. To je ta dívka, kterou vídáš ve svých snech, Hymne. Popis je dokonalý. Byla to tvoje oblíbená neteř. Ještě pořád je, myslím. Kdybys nebyl…“ Potřásl hlavou. „Když jsme tě našli mrtvého, ztratil jsem naději. Chtěl jsem se vzdát svého místa. Klečel jsem nad tvým tělem a plakal jsem. A pak začaly zářit barvy. Zvedl jsi hlavu, tvé tělo se změnilo, zvětšilo se a svaly ti zesílily.

V té chvíli jsem to věděl. Věděl jsem, že jestliže člověk jako ty byl vybrán, aby se Navrátil ? člověk, který zemřel při záchraně druhého ? pak jsou Duhové tóny skutečné. Ty vize byly skutečné. A bozi jsou skuteční. Vrátil jsi mi víru, Stennimare.“

Podíval se Hymnovi do očí. „Ty jsi bůh. Přinejmenším pro mě. Nezáleží na tom, jak snadno můžeš být zabit, kolik máš Dechu nebo jak vypadáš. Záleží na tom, kdo jsi a co znamenáš.“

55

„U hlavní brány se bojuje, Vaše Excelence,“ hlásil voják. Krvácel z mnoha ran. „Povstalci bojují mezi sebou. Mohli… mohlo by se nám povést tamtudy uprchnout.“

Siri pocítila záchvěv úlevy. Konečně se něco dařilo.

Treledees se k ní otočil. „Jestli se dostaneme do města, lidé se kolem Božího krále shromáždí a nespustí ho z očí. Tam bychom měli být v bezpečí.“

„Kde vzali tolik Neživých?“ zeptala se Siri.

Treledees zavrtěl hlavou. Ukrývali se poblíž vchodu do paláce, byli zoufalí a ničím si nebyli jistí. Prolomit pahnkahlské obléhání Božího dvora nebude snadné.

Podívala se na Susebrona. Jeho kněží s ním pořád jednali jako s dítětem ? starali se o něj, ale nikoho z nich ani nenapadlo zeptat se na jeho názor. On sám tam jen stál, ruku na Sirině rameni. Viděla, jak se mu za živýma očima honí myšlenky a nápady, ale neměl na co psát, aby jí je sdělil.

„Královská Choti,“ oslovil ji Treledees, aby upoutal její pozornost. „Měla byste něco vědět.“

Pohlédla na něj.

„Nerad se o tom zmiňuji,“ řekl Treledees, „protože nejste kněžka, ale… jestli přežijete, a my ne…“

„Mluvte,“ přikázala mu.

„Vy nemůžete porodit Božímu králi dítě,“ řekl. „Tak jako všichni Navrácení, ani on není schopný zplodit dítě. Ještě jsme nevyřešili, jak před všemi těmi lety dokázal mít dítě první Navrácený, Vo. Ve skutečnosti…“

„Vy si ani nemyslíte, že to dokázal,“ doplnila. „Myslíte si, že královská dynastie je výmysl.“ Samozřejmě, že kněží musí popírat, že královská dynastie pochází od prvního Navráceného, pomyslela si, protože by to dodalo věrohodnosti idriskému nároku na trůn.

Treledees se začervenal. „Záleží na tom, co si myslí lidé. Ať je to, jak chce, my… máme dítě.“

„Ano,“ přikývla Siri. „Navrácené dítě, z něhož chcete udělat příštího Božího krále.“

Zděšeně se na ni podíval. „Vy to víte?“

„A vy ho chcete zabít, že?“ pokračovala vztekle. „Vezmete Susebronovi Dech a necháte ho umřít!“

„Pro barvy, to ne!“ odporoval Treledees, očividně zaskočený. „Jak… jak vás něco takového mohlo napadnout? Ne, to bychom nikdy neudělali! Královská Choti, Boží král musí jen předat ten poklad Dechů, který má, vložit je do nového Božího krále, a pak může v klidu žít dál tak dlouho, jak bude chtít. Měníme Božího krále vždycky, když se Navrátí novorozenec. Pro nás je to znamení, že současný Boží král splnil svou povinnost a měl by dostat možnost prožít zbytek života svobodný, bez tohoto hrozného břemene.“

Siri se něj podívala s nedůvěrou. „To je nesmysl, Treledeesi. Když se Boží král vzdá svého Dechu, zemře.“

„Ne,“ zavrtěl hlavou kněz. „Existuje způsob, jak může žít dál.“

„To je prý nemožné.“

„Vůbec ne. Přemýšlejte. Boží král má dva zdroje Dechu. Jeden je vrozený, božský Dech ? ten, který ho dělá Navráceným. Druhý je mu svěřen jako poklad Mírotvorce, a obnáší padesát tisíc Dechů. Ale když ho předá, tak i bez něj může docela snadno přežít jako Navrácený. Může si střádat Dechy navíc a živit se z nich, když nedostane svůj pravidelný týdenní dar. On i ostatní bohové dostávají u dvora právě jeden Dech týdně, samozřejmě, ale kdyby si schovávali Dechy navíc, mohli by je používat podle potřeby.“

„Ale vy jim nedovolujete, aby si to uvědomili,“ řekla Siri.

„Ne tak docela záměrně,“ namítl kněz a podíval se stranou. „Ta otázka vůbec nepřijde na přetřes. Proč by se měli Navrácení starat o přežití? Nebo o Probouzení? Mají všechno, co potřebují.“

„Až na znalosti,“ odsekla Siri. „Udržujete je v nevědomosti. Překvapuje mě, že jste jim všem nevyřízli jazyky, abyste si uchovali své vzácné tajemství.“

Treledeesův výraz ztvrdl. „Pořád nás odsuzujete. Děláme to, protože musíme, Královská Choti. Moc, která se skrývá v tom pokladu ? padesát tisíc Dechů ? by mohla zničit nejedno království. Je to příliš silná zbraň a my jsme pověřeni jediným božským úkolem, a sice držet ji v bezpečí a nedovolit, aby byla použita. Kdyby se Kaladova armáda vrátila ze svého vyhnanství, tak ?“

Z vedlejší místnosti se něco ozvalo. Treledees se s obavami ohlédl a Susebron sevřel Siri rameno pevněji.

Siri se na něj starostlivě zadívala. „Treledeesi,“ řekla, „musím to vědět. Jak? Jak může Susebron předat svůj Dech? Nemůže vyslovit Příkaz!“

„Já ?“

Přerušila ho hromada Neživých, kteří vpadli do místnosti. Treledees křikl na Siri, aby utekla, ale další skupina Neživých vtrhla dovnitř z druhé strany. Siri zaklela, popadla Susebrona za ruku, odtáhla ho k dalším dveřím a otevřela je.

Ve dveřích stál Modroprstý a zachmuřeně se jí díval do očí. Za ním stáli Neživí.

Siri zalitá hrůzou o krok ustoupila. Za zády se jí rozpoutal boj, ale Siri byla příliš soustředěná na Neživé, kteří se k ní a Susebronovi valili kolem Modroprstého. Boží král vykřikl, byl to němý, bezeslovný výtrysk bezmocného hněvu.

A pak se objevili kněží. Vrhli se před Neživé a pokoušeli se je zastavit, zoufale se snažili svého Božího krále chránit. Siri se tiskla k manželovi a dívala se, jak ti bezbarví válečníci kněze chladnokrevně zabíjejí. Jeden za druhým se kněží Božího krále statečně a zbytečně obětovali v beznadějném útoku.

Siri viděla, jak Treledees stiskl čelisti. V očích se mu zračila hrůza, když vyběhl kupředu. Zemřel stejně jako ostatní a jeho tajemství zemřelo s ním.

Neživí mlčky překračovali padlé. Susebron chvějícíma se rukama postrčil Siri za sebe. Neživí se konečně zastavili. Předstoupil Modroprstý a podíval se skrze Susebrona přímo na Siri.

„A teď, Královská Choti, myslím, že půjdete se mnou,“ pravil mrazivě.

*

„Je mi líto, slečno,“ řekl strážný a zvedl ruku. „Do Božího dvora je každému vstup zakázán.“

Vivenna zaskřípala zuby. „To je nepřijatelné,“ vyštěkla. „Mám se okamžitě hlásit u bohyně Pramáti! Nevidíte, kolik mám Dechů? Já nejsem někdo, koho byste mohl jen tak poslat pryč!“

Strážného to neobměkčilo. U brány jich bylo nejméně tucet a zastavovali bez výjimky každého, kdo chtěl dovnitř. Vivenna se otočila. Ať tady Vasher prováděl minulou noc cokoli, očividně to tu úspěšně rozvířil. Lidé se tlačili u brány a dožadovali se vysvětlení. Vivenna mezi nimi prošla nazpátek.

Jdi okolo, poradil Noční děs. Vasher se nikdy neptá, jestli smí někam vstoupit. Prostě tam jde.

Podívala se na konec návrší. Kolem vnější zdi se táhla krátká, skalnatá římsa. Když jsou strážci tak zaneprázdnění lidmi, kteří chtějí dovnitř vejít branou…

Nenápadně přešla k okraji. Bylo stále časné ráno, slunce ještě nepřekročilo východní hory. Na vršku zdi nad ní také stály stráže ? Vivenna je vycítila svými smysly, ale oni ji odtamtud nemohli vidět. Dokázala by projít, aniž by ji zpozorovali.

Počkala, až kolem přejde jedna z hlídek, a potom Probudila svůj spletený provaz. „Zvedni mě,“ přikázala a upustila barevný kapesník. Provaz se vymrštil do vzduchu, obtočil se kolem ní a jeho konec se pevně přichytil na vrcholku zdi. Zvedl ji jako svalnatá paže, zachvěl se a postavil ji na zeď. Vzala si zpátky svůj Dech a rozhlédla se. Na zem pod ní se pomalu snášel bezbarvý kousek látky. Stranou od ní stálo několik strážných a ukazovali na ni.

Neděláš to o nic líp než Vasher, poznamenal Noční děs. Vy lidé se vůbec neumíte někam potají přikrást. Yesteel by byl zklamaný.

Zaklela. Znovu Probudila provaz a přikázala mu, aby ji spustil do dvora. Vzala si Dech a rozběhla se přes trávník. Ve dvoře bylo málo lidí, ale tím byla nápadnější.

Palác, řekl Noční děs. Tam jdi.

Tak tam šla. Ale čím déle meč poslouchala, tím víc byla přesvědčená, že říká prostě všechno, co ho napadne. Byl jako dítě, mluvil a ptal se bez zábran.

Přední strana paláce byla dobře střežená skupinou mužů, kteří na sobě neměli žádné stejnokroje. Je tam, řekl Noční děs. Cítím ho. Třetí patro. Tam, kde jsme spolu byli předtím.

Vivenně se v hlavě sám od sebe promítl obraz místnosti. Vydechla překvapením. Je pozoruhodně užitečný, pomyslela si, na tak zlou a ničivou zbraň.

Já nejsem zlý, řekl Noční děs klidně, jako by jí připomínal něco, co zapomněla. Já ničím zlo. Myslím, že bychom asi měli zničit ty muže támhle před námi. Vypadají zlí. Měla bys mě vytasit.

Z nějakého důvodu ji napadlo, že by to nemusel být dobrý nápad.

Tak dělej, řekl Noční děs o poznání vzrušeněji.

Vojáci na ni ukazovali. Ohlédla se a spatřila další, přibíhající přes trávník. Austre, odpusť mi, pomyslela si. Přivřela oči a hodila Noční děs ? stále ještě zabalený do deky ? strážím do cesty.

Zastavili se. Všichni do jednoho se zadívali na meč, který vypadl z přikrývky. Jeho stříbrná pochva se na trávníku lákavě zaleskla. No, to asi bude stačit, broukl si Noční děs trochu zastřeným hlasem.

Jeden z vojáků meč zvedl. Vivenna kolem nich proběhla, aniž by si jí vůbec všimli. Začali se rvát.

Tudy to nepůjde, odhadla letmým pohledem situaci před hlavním vchodem. Nechtěla riskovat a prodírat se bojujícími muži. Místo toho zabočila za roh obřího paláce. Spodní patra byla vybudována z černých bloků podobných schodům, které budově dodávaly tvar pyramidy. Výš se monumentální stavba měnila ve spíše tradiční pevnost s příkrými zdmi. Byla v nich okna, ale musela by se k nim dostat.

Škubla prsty a přiměla střapce na rukávech, aby se sevřely a rozevřely. Potom vyskočila a její Probuzené nohavice ji vynesly o notný kus výš. Natáhla ruce a přinutila střapce, aby se zachytily za okraj velkého černého bloku. Střapce se sotva udržely, ale svíraly kámen s intenzitou třiceticentimetrových prstů. Vivenna se pracně vytáhla nahoru.

Muži dole ječeli a křičeli. Jednou se po nich ohlédla. Strážný, který sebral Noční děs, bojoval s ostatními a kolem nich se vlnil tenký pramínek černého kouře. Zatímco je pozorovala, muž ustupoval do vchodu paláce a ostatní ho následovali.

Takového zla! řekl Noční děs. V jeho hlase zaznělo uspokojení hospodyně smetající ze stropu pavučiny.

Vivenna se odvrátila s pocitem mírného provinění, že meč mezi muže hodila. Znovu vyskočila, vytáhla se na další blok a pokračovala nahoru, i když už dorazili vojáci, kteří ji zahlédli šplhat na zeď. Byli v barvách městských stráží. Několik se jich zapletlo do boje o Noční děs, ale většina si rvačky nevšímala.

Vivenna vytrvale šplhala nahoru.

Doprava, ozval se vzdálený hlas Nočního děsu. To okno ve třetím poschodí. O dvě dál. Tam je…

Jeho hlas slábl, ale Vivenna stačila správné okno najít. Ještě se musela vysoukat o několik bloků výš a pak se dostat k oknu, které bylo o celé patro výš na příkré zdi. Matně zahlédla kamenné ozdoby, kterých by se snad mohla zachytit, ale točila se jí hlava už jen z té představy, jak po nich šplhá.

Do zdi vedle ní narazil šíp a spadl dolů. Vivenna sebou trhla. Strážní dole měli luky.

Barvy! zaklela potichu a vytáhla se na další blok. Uslyšela svist a přikrčila se, mrazilo ji v týle z pocitu, že ji šíp zasáhne, ale nic se nestalo, vysoukala se výš a otočila se.

Koutkem oka spatřila cíp svého pláště, obtočený okolo šípu. Vyrazila kupředu a v duchu si děkovala, že plášť Probudila. Šíp z něho vypadl a plášť zase vypadal normálně.

Praktické, pomyslela si a vyšplhala na poslední blok. Když se dostala nahoru, ztuhlýma rukama už málem nevládla. Její Probuzené prsty naštěstí žádnou únavu necítily. Zhluboka se nadechla a začala šplhat přímo po horní zdi černé pevnosti. Zachytávala se kamenných ozdob.

Aby si zachovala zdravý rozum, moudře se rozhodla, že se nebude dívat dolů.

*

Hymnus nepřítomně zíral před sebe. Příliš mnoho informací. Příliš mnoho událostí. Smrt Aurory, Llarimarovo odhalení, zrada kněží Božího krále. A všechno tak rychle po sobě.

Seděl ve své cele a objímal se rukama, jako by měl strach, že se rozpadne. Zlatý a rudý šat měl špinavý, jak se plazil chodbami. Rána na stehně ho bolela, i když už skoro nekrvácela. Bolesti si nevšímal. Ve srovnání s tou vnitřní, která ho zkroutila a zevnitř roztrhala na cáry, byla bezvýznamná.

U stěny místnosti spolu kněží tiše hovořili. Když se na ně zadíval, měl zvláštní pocit, že koutkem oka něco zahlédl. Rozostřil trochu pohled a nakonec pochopil, co mu na celém tom obrazu vadí. Měl si toho všimnout dřív. Bylo to v barvách ? nešlo o jejich oblečení, ale o jejich tváře. O barvu pleti. Kdyby se to týkalo jen jednoho z nich, nic by to neznamenalo. Ale oni takoví byli všichni, a to začalo být významné.

Normální člověk by si toho asi nevšiml. Ale pro jeho smysly to bylo naprosto zřejmé, jakmile věděl, na co se má dívat.

Nebyli to Hallandreňané.

Hábit si na sebe může navléct každý, uvědomil si. To ještě neznamená, že to jsou opravdu kněží. Jakmile si prohlédl jejich obličeje, došlo mu, že ti lidé musí být z Pahn Kahlu.

A potom už do sebe všechno rychle zapadlo. Lidé z Pahn Kahlu. Udělali z nich všech naprosté hlupáky.

*

„Modroprstý,“ naléhala Siri. „Mluvte se mnou. Co s námi chcete dělat?“

Palác Božího krále byl jedno velké bludiště, a i pro ni teď bylo dost obtížné zjistit, kde vlastně jsou. Sešli po schodech dolů, ale teď stoupali po jiných nahoru.

Modroprstý neodpověděl. Kráčel mlčky a se svou obvyklou nervozitou si mnul ruce. Zdálo se, že boje v chodbách ustávají. Vlastně, když vyšli ze schodiště, byla další chodba hrozivě tichá.

Susebron měl při chůzi ruku ovinutou kolem jejího pasu. Nevěděla, co si Boží král myslí, protože nemohl psát. Věnoval jí uklidňující úsměv, ale Siri věděla, že to pro něj musí být přinejmenším stejně děsivé jako pro ni. Dost možná víc.

„To nemůžete, Modroprstý,“ osopila se na plešatého muže.

„Je to pro nás jediná cesta, jak získat svobodu,“ řekl Modroprstý. Neotočil se, ale konečně jí aspoň odpověděl.

„Ale to nemůžete!“ oponovala Siri. „Idrisané jsou nevinní!“

Modroprstý potřásl hlavou. „Kolik z mých lidí byste obětovala, kdyby to znamenalo svobodu pro vaše?“

„Žádné!“ zvolala.

„Rád bych vás viděl, kdybyste byla na mém místě,“ řekl. Stále se jí nepodíval do očí. „Je… je mi líto, že trpíte. Ale vaši lidé nakonec nejsou nevinní. Jsou stejní jako Hallandreňané. Ve Velké válce jste nás společně zašlapali a udělali z nás dělníky a otroky. Teprve nakonec, když uprchla královská rodina, se Hallandren a Idris rozdělily.“

„Prosím,“ žadonila Siri.

Susebron náhle udeřil jednoho Neživého.

Pak zavrčel, rozmáchl se a nakopl dalšího. Neživých byly desítky. Podíval se na Siri, mávl rukou a naznačil jí, že má utéct. Ale ona rozhodně neměla v úmyslu ho opustit. Místo toho se ohnala po Modroprstém. Jeden z Neživých ji v tu chvíli chytil, vzal ji za paži a pevně ji stiskl, aby se nemohla bránit. Ze schodiště před nimi vyšlo několik mužů v róbách Susebronových kněží. Nesli lucerny. Siri si je prohlédla a okamžitě poznala, že jsou z Pahn Kahlu. Byli příliš malí a barva jejich kůže byla poněkud nepřirozená.

Byla jsem tak hloupá, pomyslela si s lítostí.

Modroprstý hrál svou hru velice dobře. Od začátku vrážel klín mezi ni a Susebronovy kněze. Většinu strachu a starostí jí naočkoval a povýšenost kněží to jen posílila. Všechno to bylo součástí písařova plánu, jak jednoho dne přinést svému národu svobodu.

„Máme Hymnovu bezpečnostní frázi,“ ohlásil jeden z mužů Modroprstému. „Ověřili jsme ji a funguje. Změnili jsme ji na novou a zbytek Neživých je náš.“

Siri se dívala, jak Neživí táhnou Susebrona k zemi. Křičel, i když to znělo spíš jako nehlasné sténání. Siri sebou škubala ve snaze vytrhnout se Neživému a jít Susebronovi na pomoc. Začala plakat.

Modroprstý mezitím kývl na své druhy. Vypadal unaveně. „Velmi dobře. Dejte Neživým Příkaz, aby se vydali na pochod do Idrisu.“

„Stane se,“ pravil muž a položil ruku Modroprstému na rameno.

Modroprstý přikývl, a když ostatní odešli, zasmušil se.

„Proč se právě vy tváříte tak smutně?“ vyjela na něj Siri.

Modroprstý se k ní vážně otočil. „Moji přátelé jsou teď jediní, kdo zná Příkazové fráze pro hallandrenskou armádu Neživých. Jakmile tito Neživí vytáhnou proti Idrisu s rozkazy zničit všechno, co tam najdou, mí přátelé se otráví připraveným jedem. Nezůstane nikdo, kdo by ta stvoření mohl zastavit.“

Austre… pomyslela si otřesená Siri. Nevěděla, jestli se jí dřív rozskočí hlava, nebo srdce. Bože barev…

„Odveďte Božího krále dolů,“ řekl Modroprstý Neživým. „Držte ho tam, dokud nenastane čas.“ Když táhli Susebrona ke schodům, připojil se k nim písař z Pahn Kahlu navlečený v kněžském rouchu. Siri se vší silou vrhla k Susebronovi, který se stále vzpíral strážím. Vztáhl k ní ruku, ale nepodařilo se jim se dotknout: Neživí byli příliš silní. Siri naslouchala utichajícím výkřikům svého manžela, kterého vlekli někam pryč.

„Co s ním uděláte?“ zeptala se. Po tvářích jí tekly studené slzy.

Modroprstý pohlédl jejím směrem, ale netroufl si podívat se jí do očí. „Mnoho lidí v hallandrenské vládě bude útok Neživých považovat za politickou chybu a možná se budou snažit válku zastavit. Pokud se však Hallandren doopravdy nenechá strhnout k válce, naše oběť bude zbytečná.“

„Nerozumím.“

„Vezmeme těla Aurory a Hymna, dvou bohů, kteří měli Příkazové fráze, a pohodíme je v kasárnách Neživých, obklopené mrtvolami Idrisanů, které jsme posbírali po městě. Pak dole necháme i tělo Božího krále, aby ho našli v žaláři. Lidé si budou myslet, že ho napadli idriští vrazi a zabili ho ? najali jsme v idriské chudé čtvrti dostatek žoldnéřů, aby tomu lidé uvěřili. Ti z mých písařů, kteří dnešní noc přežijí, to potvrdí.“

Siri zamrkala, aby se zbavila slz. Každý si bude myslet, že Aurora a Hymnus vyslali armádu jako pomstu za smrt Božího krále.

A když bude král mrtev, lidé se rozlítí. Nenávist je spolehlivě požene do války a do záhuby.

„Přál bych si, abyste mohla zůstat mimo,“ řekl Modroprstý a pokynul Neživému, aby ji odtáhl dál. „Bylo by to pro mě snazší, kdybyste nebyla těhotná.“

„Já nejsem!“ vykřikla.

„Lidé si myslí, že jste,“ řekl s povzdechem. Došli ke schodišti. „A to stačí. Musíme tuto vládu svrhnout a musíme rozzlobit Idrisany natolik, aby chtěli zničit Hallandren. Vaši lidé budou bojovat líp, než si kdo myslí, zvlášť když budou Neživí pochodovat bez velení. Idrisané je budou moci přepadnout ze zálohy, a zajistit si tak vyrovnané šance.“

Podíval se na ni. „Ale aby to tak bylo, Idrisané musí chtít bojovat. Jinak utečou a zmizí v těch vašich horách. To nejde, obě strany se musí nenávidět a musí do bitvy zatáhnout co nejvíc spojenců tak, aby už nikdo na nic jiného než na válku nepomyslel…“

A jaký existuje lepší způsob, jak přimět Idrisany, aby chtěli bojovat, než mě zabít? Obě strany budou chápat moji smrt a smrt dítěte, které čekám, příštího dědice hallandrenského trůnu, jako vyhlášení války. To, co potom nastane, nebude jen boj o nadvládu. Bude to válka, která vzešla z nenávisti. Boje budou trvat celá desetiletí a nebude způsob, jak válku skončit, dokud se oba národy navzájem nevyhladí.

A nikdo si nikdy neuvědomí, že skutečný nepřítel ? ten, který to všechno začal ? je mírumilovná, klidná provincie na jihu Hallandrenu, lidé, kteří v této zemi žili první a jsou odhodlaní zůstat v ní také poslední.

56

Vyčerpaná Vivenna se houpala na laně za oknem a zhluboka oddechovala. Přitáhla se a nahlédla dovnitř. Byl tam Denth i Tonk Fah. Vasher visel na háku, upevněném na stropě. Byl samá krev a neměl žádný Dech, ale zdálo se, že je naživu.

Zvládnu Dentha i Tonk Faha naráz? uvažovala. Bolely ji ruce. Měla v kapse ještě pár kusů provazu, který mohla Probudit. Co když je hodí a nezasáhne cíl? Viděla Dentha bojovat, byl rychlejší, než pokládala za možné. Bude ho muset překvapit. A jestli se netrefí, zemře.

Co to dělám? napadlo ji. A hned si stručně odpověděla. Visím ze zdi na provazu a chystám se zaútočit na dva profesionální zabijáky najednou.

Nedávné zkušenosti ji naučily, jak se zbavit strachu. Ano, hrozí jí smrt, ale byl by to přinejmenším rychlý konec. Přežila zradu, smrt přítele a období, kdy málem zešílela únavou, hladem a hrůzou ze života na ulici. Přišla o všechna svá přesvědčení, a nakonec jí nezbylo vůbec nic. Nemá už ani právo hlásit se ke svému národu. Teď už jí nikdo nemůže nic udělat.

Z nějakého důvodu ji její myšlenky posílily. Vlastní odhodlání ji překvapilo. Potichu si vzala svůj Dech z pláště a nohavic, Probudila dva kousky provazu a přikázala jim, aby chytily, až je hodí. Rozpačitě se pomodlila k Austremu, pak se z posledních sil vytáhla na okno a vlezla do místnosti.

Vasher sténal. Tonk Fah dřímal v koutě. Denth se zakrváceným nožem v ruce se však bleskurychle otočil a uviděl ji hned, jak se objevila na okně. Výraz naprostého zmatku v jeho obličeji stál za všechno, čím si prošla. Málem se nahlas rozesmála. Hodila na něj provaz, druhý na Tonk Faha, a pak seskočila z římsy na podlahu.

Denth neztratil ani vteřinu a dýkou přesekl provaz ještě ve vzduchu. Obě poloviny se kroutily a svíjely, ale nebyly dost dlouhé, aby cokoli svázaly. Kus provazu, který hodila na Tonk Faha, však svůj cíl zasáhl. Tonk Fah vykřikl, provaz omotaný kolem něj ho vytrhl ze spánku.

Vivenna se zastavila vedle Vasherova houpajícího se těla. Denth držel vytasený meč ? vytáhl ho z pochvy rychleji, než si dokázala všimnout. Prudce vydechla, pak vytasila vlastní meč a podržela ho před sebou, jak ji to Vasher naučil. Dentha to na okamžik vyvedlo z míry.

Okamžik stačil. Rozmáchla se a udeřila. Nemířila na Dentha, ale na provaz držící Vashera u stropu. Vasher spadl na zem a zamručel. Denth na Vivennu zaútočil a elegantně jí vrazil špičku svého soubojového meče do ramene.

Skácela se na zem s bolestným zaúpěním.

Denth ustoupil. „Princezno,“ řekl nevzrušeně, „vás bych tu nečekal.“ Stále v ruce obezřetně svíral napřažený meč.

Tonk Fah přidušeně řval, protože se mu provaz obtočil kolem krku a škrtil ho. Snažil se vyprostit, ale moc se mu to nedařilo.

Kdysi by ji podobná bolest vyřídila. Ale po bití, které zažila na ulici, už ji ani moc nepřekvapila. Klidně vzhlédla a podívala se Denthovi do očí.

„Tohle měla být záchranná akce?“ zeptal se Denth konverzačně. „Protože, abych vám řekl pravdu, moc velký dojem to na mě neudělalo.“

Tonk Fah se zmítal, až převrhl stoličku. Denth se na něj letmo podíval a pak se opět obrátil k Vivenně. Až na Tonk Fahovo slábnoucí úsilí bylo v místnosti ticho. Nakonec Denth zaklel a přiskočil ke svému druhovi, aby ho osvobodil.

„Jste v pořádku?“ zeptal se Vasher Vivenny. Překvapilo ji, jak má přes všechna svá zranění pevný hlas.

Přikývla.

„Chtějí vyslat Neživé do vaší země,“ řekl. „Celou dobu jsme se mýlili. Nevím, kdo za tím stojí, ale myslím, že v boji o palác zatím vyhrávají.“

Denth konečně přeřízl kroutící se provaz.

„Musíte utéct,“ pravil Vasher a vyprostil si ruce z pout. „Vraťte se ke svým lidem a řekněte jim, aby proti Neživým nebojovali. Musí uprchnout severními průsmyky a skrýt se v horách. Nebojujte, ani nezatahujte do války další království.“

Vivenna se podívala na Dentha, který právě políčkoval napůl udušeného Tonk Faha, aby ho přivedl k vědomí. Pak zavřela oči. „Tvůj Dech k mému,“ řekla a vytáhla svůj Dech ze střapců na rukávech. Přidala ho k velkému množství Dechu, který si dosud zachovala. Vztáhla ruku a dotkla se Vashera.

„Vivenno…“ začal.

„Můj život tvému,“ řekla. „Můj Dech staň se tvým.“

Svět vybledl. Vasher vedle ní prudce vydechl a z darovaného Dechu se roztřásl po celém těle. Denth vstal, jako by to vytušil, a otočil se na podpatku.

„Udělejte to vy, Vashere,“ zašeptala Vivenna zesláble. „Vy to dokážete líp než já.“

„Paličatá ženská,“ řekl Vasher, když ho přešly křeče. Natáhl ruku, jako kdyby jí chtěl Dech vrátit nebo ji možná pohladit, ale včas si všiml Dentha.

Ten se usmál a pozvedl meč. Vivenna si sáhla na rameno, aby zastavila krvácení, a couvala přitom zpátky k oknu. Bez Dechu si však vůbec nebyla jistá, co chce na římse dělat.

Vasher vstal a vzal do ruky její meč. Měl na sobě jen zakrvácené spodky. Byl celý od krve, ale jeho postoj byl pevný. Zvolna stáčel zbytek provazu, kterým byl ještě před chvílí svázaný.

Jak to dělá? pomyslela si Vivenna. Kde bere tu sílu?

„Měl jsem tě víc zranit,“ prohodil Denth. „Dával jsem si s tím na čas, protože jsem si to užíval.“

Vasher si odfrkl a neodpověděl. Vypadalo to, že Denth na něco čeká.

„Vždycky mi připadalo směšné, že krvácíme jako obyčejní lidé,“ pokračoval. „Mohli bychom být silnější a žít mnohem déle, ale zemřeme stejně.“

„Stejně ne,“ řekl Vasher a pozvedl Vivennin meč. „Jiní lidé umírají mnohem čestněji než my, Denthe.“

Denth se usmál. Vivenna v jeho očích spatřila vzrušení. Vždycky tvrdil, že Vasher nemohl porazit v souboji jeho přítele Arsteela, vzpomněla si. Chce s Vasherem bojovat. Chce si dokázat, že Vasher není tak dobrý jako on.

Vzduchem zasvištěly meče. A hned v prvních vteřinách Vivenna pochopila, že tohle není žádný souboj. Denth byl jasně lepší. Možná to způsobily Vasherovy rány. Možná to byl vztek ve Vasherových očích, který během souboje vzrůstal a bránil mu být klidný a soustředěný. A možná prostě opravdu nebyl tak dobrý jako Denth. Když je Vivenna pozorovala, došlo jí, že Vasher prohraje.

Neudělala jsem to všechno jen proto, abys nakonec stejně zemřel, pomyslela si nespokojeně a vstala.

Na rameno jí dopadla něčí ruka a srazila ji k zemi. „Nikam,“ řekl Tonk Fah. Jeho zavalité tělo se nad ní sebevědomě tyčilo. „Mimochodem, to byl hezký trik s tím lanem. Moc chytrý. Já taky umím pár triků s provazem. Víte například, že provaz se dá použít tak, aby se někomu propálil do masa?“ Usmál se a sklonil se nad ni. „To je žoldnéřský humor, víte.“

Z ramene mu sklouzl plášť a zašimral Vivennu na tváři.

To snad není možné, pomyslela si. Tenkrát jsem utekla. Pokusila jsem se Probudit jeho plášť, ale použila jsem špatný Příkaz. Je vážně tak hloupý, aby ho nosil?

Usmála se a ohlédla se přes rameno. Vasher ustupoval ke zdi. Zdál se vyčerpaný. Na zem dopadaly krvavé krůpěje. Denth ho opět zatlačil o kus dál a Vasher vyskočil na stůl u stěny, aby stál výš.

Vivenna se podívala zase na Tonk Faha. Jeho plášť se stále dotýkal jejího obličeje. „Tvůj Dech k mému,“ řekla.

Pocítila náhlý, vítaný příval Dechu.

„Co?“ zarazil se Tonk Fah.

„Nic,“ řekla. „Jen… Zaútoč a chyť Dentha!“ Vyslovila Příkaz, představila si v duchu výsledek a plášť se rozechvěl. Košile Tonk Faha ztratila veškerou barvu a on překvapeně vyvalil oči. Plášť se náhle vznesl do vzduchu a strhl Tonk Faha stranou. Tonk zavrávoral.

Proto já jsem princezna a ty jen žoldnéř, pomyslela si spokojeně a sedla si.

Tonk Fah vykřikl. Denth se otočil a vyjekl, když do něj narazilo cosi jako obrovský vyjevený muž z Pahn Kahlu omotaný vlajícím pláštěm.

Denth se pod jeho tíhou zakymácel a vrazil do překvapeného Vashera. Tonk Fah zavrčel a Denth zaklel.

A Vasher po Denthově nárazu vypadl po zádech z okna.

Vivenna překvapeně mrkla. To nebylo to, co chtěla. Denth od sebe odřízl plášť a odstrčil Tonk Faha.

Na okamžik v místnosti zavládlo ticho.

„Utíkej pro naše Neživé!“ rozkázal Denth. „Okamžitě!“

„Ty si myslíš, že to přežil?“

„Kdepak. Vypadl z okna ve třetím poschodí s hromadou Dechu a sletěl do jisté záhuby,“ řekl vztekle Denth. „Samozřejmě, že to přežil!“ zařval. „Pošli četu Neživých k hlavnímu vchodu, aby ho zastavila!“ Střelil pohledem po Vivenně. „Princezno, vy jste větší problém, než se zdálo.“

„To mi lidé poslední dobou říkají často,“ přikývla s povzdechem. Opět si sáhla zakrvácenou rukou na rameno. Byla příliš vyčerpaná, než aby se ještě k tomu bála, jak od ní Denth asi očekával.

*

Vasher pozadu padal na tvrdé kamenné bloky. Podíval se zpátky na okno místnosti, kde ho drželi. Málem jsem ho dostal, pomyslel si zklamaně.

Kolem uší mu hvízdal vítr. Uprostřed pádu Vasher rozzuřeně vykřikl a přesným pohybem odvinul provaz omotaný kolem ruky. Vivennin Dech mu dodal spoustu síly.

„Chyť,“ Přikázal v letu a švihl lanem, které odčerpalo barvu z jeho zkrvavených spodků. Provaz se obtočil kolem výčnělku kamenné ozdoby na zdi paláce. Pevně se zachytil a napjal a Vasher se na něj pověsil a zhoupl se co možná vodorovně podél kamenných bloků, aby zmírnil náraz.

„Tvůj Dech k mému,“ křikl, když se jeho pohyb zvolnil. Provaz povolil a zplihl Vasherovi v ruce. Vasher hladce přistál na prvním bloku. „Staň se mou nohou a dej jí sílu,“ Přikázal a nabral barvu z krve na svých prsou. Provaz se svinul dolů, omotal se mu kolem nohy a Vasher skočil. Jednou nohou přistál na dalším bloku. Stočený provaz měkce pohltil náraz.

Po čtyřech skocích byl na zemi. U hlavní brány stálo uprostřed mrtvých několik vojáků. Vypadali zmateně. Vasher se proti nim vrhl. Z kůže na hrudi mu odlétaly kapky bezbarvé, průsvitné krve.

Shýbl se a jednomu z mrtvých sebral meč. Muži u brány se otočili a napřáhli zbraně. Vasher neměl čas nic vysvětlovat. A navíc měl vztek. Udeřil a rychle, úsporně srážel jednoho muže po druhém. Nebyl tak dobrý jako Denth, ale dalo by se říct, že měl natrénováno.

Mužů však jako by neustále přibývalo. Vasher zaklel, rozmáchl se a srazil dalšího vojáka. Sehnul se a sáhl ležícímu muži k pasu tak, aby se dotýkal zároveň jeho košile i kalhot. Jedním prstem hmátl pro jistotu i po jeho barevném spodním prádle.

„Bojuj za mě, jako bys byl mnou,“ přikázal a mužův stejnokroj ztratil barvu. Vasher se rychle otočil a odvrátil ránu mečem. Další rány pršely ze všech stran. Všechny je odvracet nestačí.

Vzduchem se mihl meč a blokoval zbraň, která by Vashera jinak zasáhla. Stejnokroj vojáka zaujal bojový postoj, rukáv košile třímal meč, obratně vykrýval rány a útočil. Vasher se k Probuzenému tvoru otočil zády. Jakmile dostal šanci, stvořil dalšího a spotřeboval tím zbytek svého Dechu.

Byli teď tři, Vasher a dvojí Probuzené oblečení. Strážci nahlas kleli a začali být opatrnější. Vasher si je prohlížel a rozhodoval se, co s nimi udělá. V tu chvíli vypochodoval zpoza rohu oddíl padesáti Neživých a vrhl se k nim.

Barvy! zuřivě zavrčel Vasher, rozmáchl se a srazil dalšího vojáka.

Barvy! Barvy! Barvy!

Opravdu bys neměl klít, ozval se mu v hlavě hlas. Shashara říká, že je to zlé.

Vasher se bleskově otočil po zvuku. Zpod dveří paláce se vinul proužek černého kouře.

Ani mi nepoděkuješ? řekl Noční děs. Přišel jsem tě zachránit.

Jedno oživené oblečení se sesulo na zem, když mu obratný úder vojáka odsekl nohavici. Vasher sáhl za sebe a vzal si Dech z druhého oblečení. Látka ztratila lidský tvar a zbyla z ní jen neškodná hromádka šatů. Vasher stoupl nohou na první oblečení, které poslal k zemi voják, a vzal si Dech i z něj. Vojáci ustoupili, víc než rádi, že se o Vashera postarají Neživí.

V tom krátkém okamžiku klidu Vasher vyrazil proti dveřím do paláce. Strčil do nich ramenem, rozrazil je a vklouzl dovnitř.

Na zemi leželo několik mrtvých těl. Noční děs byl po svém zvyku zaražený do prsou jednoho z nich. Vasher zaváhal jen na malou chvilku. Slyšel za sebou Neživé.

Rozběhl se, popadl Noční děs za jílec a vytáhl ho z těla. Pochvu tam tentokrát nechal.

Mávl čepelí, ze které rázem vystříkla černá tekutina. Rozplynula se v dým, ještě než se dotkla stěn nebo podlahy. Kouř se svíjel, částečně stoupal z čepele vzhůru a částečně padal na zem v kapkách připomínajících černou krev.

Znič! zaburácel mu v hlavě hlas Nočního děsu plnou silou. Zlo musí být zničeno! Vasherovou paží vystřelila bolest a pocítil, jak z něj odtéká Dech, nasává se do čepele a sytí její hlad. Vytasit meč z pochvy stálo strašně moc Dechu, ale v téhle chvíli mu to už bylo celkem jedno. Otočil se proti Neživým a zuřivě na ně zaútočil.

Každé stvoření, které čepelí zasáhl, okamžitě vzplálo a změnilo se v kouř. Stačilo jediné škrábnutí a těla se rozpouštěla jako papír, stravovaný neviditelným ohněm, a zanechávala po sobě jen velkou černou skvrnu ve vzduchu. Černý dým se kolem něho čeřil v závojích a v paži mu cukalo bolestí, jak se žilám podobné úponky šplhaly po čepeli k jeho předloktí. Jako černé cévy se přisávaly k jeho kůži a krmily se jeho Dechem.

Dech, který dostal od Vivenny, se během několika chvil o polovinu zmenšil. Ale stihl zničit všech padesát Neživých. Teď stál uprostřed vířící masy černého kouře, který pomalu stoupal do vzduchu ? jediná známka, že tu kromě něj před chvílí ještě někdo byl.

Vojáci mezitím utekli.

Vasher zařval a rozběhl se proti zdi. Noční děs jí projel jako máslem. Kámen se rozpustil a před jeho očima se vypařil. Vasher proběhl stoupajícím černým kouřem do další místnosti. Neobtěžoval se hledáním schodiště. Vyskočil na stůl a zabodl Noční děs do stropu.

Ze stropu nad ním zmizel kruh o průměru tří metrů. Kolem Vashera proudil temný, mlhavý dým jako tekoucí barva. Probudil svůj provaz a nechal se vytáhnout do horního patra. O chvilku později to udělal znovu a vyšplhal se do třetího poschodí.

Otočil se na patě a prorazil si přímou cestu několika zdmi. S řevem se hnal rovnou za Denthem. Paže ho neuvěřitelně bolela a Dech z něj prýštil jako krev z otevřené rány. Jakmile o všechen přijde, Noční děs ho zabije.

Všechno se mu rozmazávalo před očima. Proťal poslední zeď a ocitl se v místnosti, kde ho mučili.

Byla prázdná.

Vykřikl. Paže se mu třásla. Znič… zlo… rozléhal se hlas Nočního děsu v jeho hlavě. Už vůbec nemluvil lehkým povědomým tónem. Hřměl jako rozkaz. Čepel byla strašná, neživá věc, která z něj vysávala Dech.

Prudce vydechl, odhodil meč stranou a padl na kolena. Meč sklouzl a vyryl v podlaze rýhu, z níž začal stoupat kouř, ale doletěl až ke zdi, kde zařinčel a utichl. Z čepele se vinul dým.

Vasher klečel. V paži mu cukalo. Černé úponky na jeho kůži se zvolna vypařovaly. Zůstalo mu sotva tolik Dechu, aby dosáhl na První úroveň. Ještě pár vteřin a Noční děs by mu vysál zbytek. Vasher potřásl hlavou, aby si vyjasnil zrak.

Něco spadlo na kamenné dlaždice před ním. Soubojový meč. Vasher vzhlédl.

„Vstaň,“ řekl Denth. „Dokončíme, co jsme začali.“

57

Modroprstý vedl Siri, obklopenou několika Neživými, nahoru do posledního patra paláce. Vstoupili do místnosti i na Hallandren vyzdobené přepychově bohatými barvami. Neživé stráže u dveří před Modroprstým ustoupily a nechaly je projít.

Modroprstý a jeho písaři mají pod kontrolou všechny Neživé ve městě, pomyslela si Siri. Ale už předtím měli písaři velkou moc při správě a vedení království. Uvědomili si Hallandreňané, že když odsunou lidi z Pahn Kahlu do těchto služebných, nicméně důležitých úřadů, povede to k jejich záhubě?

„Moji lidé se tím nedají zmást,“ řekla, když ji vlekli k čelní stěně komnaty. „Nebudou s Hallandrenem bojovat. Ustoupí do průsmyků a najdou si úkryt v horských údolích nebo v některém ze sousedních království.“

U stěny stál černý kamenný kvádr. Připomínal oltář. Siri svraštila čelo. Za ní do místnosti vstoupilo několik Neživých, kteří nesli mrtvoly kněží. Uviděla mezi nimi i Treledeesovo tělo.

Co chtějí dělat? uvažovala.

Modroprstý se k ní otočil. „My si dáme záležet na tom, aby se opravdu rozzlobili,“ pravil. „To mi věřte. Až tohle skončí, princezno, Idris bude bojovat tak dlouho, dokud jedno nebo druhé království nebude úplně zničeno.“

*

Do cely vedle Hymna někoho vhodili. Otupěle se tím směrem podíval, bylo mu to celkem jedno. Uviděl dalšího Navráceného. Kterého boha zajali teď?

Božího krále, uvědomil si. Zajímavé.

Opět odvrátil zrak. Co na tom záleží? Zklamal Auroru. Zklamal úplně všechny. Armády Neživých už jsou pravděpodobně na pochodu do Idrisu. Hallandren bude s Idrisem bojovat do úplného vyhlazení a Pahn Kahl dostane svou pomstu. Schylovalo se k ní tři sta let.

*

Vasher s námahou vstal. Zesláblou rukou zvedl soubojový meč a podíval se na Dentha. Ještě se nevzpamatoval z toho, jak používal Noční děs. Kolem nich se teď rozkládala prázdná černá chodba. Vasher hezkou řádku zdí zničil. Byl div, že se na ně palác nezřítil.

Všude se válely mrtvoly, výsledek bojů, jimiž Denthovi lidé dobyli palác.

„Nechám tě umřít lehce,“ slíbil Denth a pozvedl meč. „Jen mi řekni pravdu. Ty jsi Arsteela v souboji neporazil, viď, že ne?“

Vasher také zvedl meč. Rány, bolest v paži, vyčerpání z nedostatku spánku… to všechno ho unavovalo. Nebyl ze železa. Neodpověděl.

„Jak chceš,“ řekl Denth vážně a zaútočil.

Vasher ucouvl, aby se mohl bránit. Denth byl v boji s mečem vždycky lepší. Vasher byl lepší ve studiu a výzkumu, ale co z toho vzešlo? Objevy, které vedly k Velké válce, a armáda nestvůr, které zahubily tolik lidí.

Bojoval. Věděl, že na to, jak je unavený, bojuje dobře. Ale bylo to málo platné. Denth prohnal svůj meč Vasherovým levým ramenem ? to bylo jeho oblíbené místo pro první ránu. Dovolovalo to protivníkovi, aby pokračoval, i když byl oslabený. Souboj se tak k Denthovu potěšení protahoval.

„Ty jsi Arsteela rozhodně neporazil,“ zašeptal Denth.

*

„Vy mě chcete zabít na oltáři,“ řekla Siri. Stála v té podivné místnosti sevřená mezi Neživými. Kolem ní další Neživí pokládali na podlahu mrtvá těla. Kněze. „To nedává smysl, Modroprstý. Vždyť ani nevyznáváte jejich náboženství. Proč to chcete udělat?“

Modroprstý stál stranou a v ruce držel nůž. Rozeznala v jeho pohledu stud. „Modroprstý,“ nutila svůj hlas ke klidu a přiměla své vlasy, aby zůstaly černé. „Modroprstý, tohle nemusíte dělat.“

Konečně se na ni podíval. „Myslíte, že po tom všem, co jsem už udělal, mi záleží na jedné další smrti?“

„Po tom všem, co jste už udělal,“ opáčila, „si opravdu myslíte, že jedna další smrt vaši věc posílí?“

Pohlédl na oltář. „Ano,“ přisvědčil. „Vaši lidé nenávidí hallandrenské kněze a nedůvěřují jim, v idriské čtvrti kolují historky o vraždách páchaných na černých oltářích v hlubinách královského paláce. Jakmile budete mrtvá, objeví vás několik idriských žoldnéřů. Uvidí, že přišli příliš pozdě, aby vás zachránili, že zvrácení kněží Hallandrenu už vás obětovali na jednom ze svých pohanských oltářů. Ukážeme jim mrtvé kněze, které jsme zabili při pokusu vás zachránit.

Idrisané ve městě se vzbouří. Stejně už jsou na pokraji povstání. Město zachvátí chaos a nastane řež, jaká tu nebyla od Velké války, protože Hallandreňané budou zabíjet idriské přistěhovalce, aby udrželi pořádek. Ti Idrisané, kteří to přežijí, utečou zpátky do své země a budou o tom vyprávět. Řeknou každému, že Hallandreňané chtěli princeznu z královské krve jen proto, aby ji mohli obětovat svému Božímu králi. Idrisané u vás doma téhle divoké povídačce uvěří. Nemají tušení, jak to v Hallandrenu doopravdy vypadá. To sama dobře víte.“

Siri to věděla. Podobné příběhy slýchala od dětství. Hallandren byl Idrisu vzdálený, byl pro ně děsivým a zvrhlým světem barbarů. Siri se chabě pokusila vyprostit, byla na pokraji zhroucení.

Modroprstý se na ni ještě jednou podíval. „Je mi to opravdu líto.“

*

Jsem doopravdy k ničemu, táhlo Hymnovi po tisící hlavou. Proč jsem ji nemohl vysvobodit? Proč jsem ji nedokázal zachránit?

Opět se bezmocně rozplakal. Vedle něj plakal ještě někdo. Boží král. Susebron zoufale sténal a bušil do tyčí své klece. Ale nekřičel, nevolal. Vypadalo to podivně.

To bych rád věděl, co to znamená, pomyslel si Hymnus.

K cele Božího krále přistoupilo několik mužů. Byli z Pahn Kahlu a měli zbraně. Tvářili se pochmurně.

Hymnovi to bylo jedno. Všechno už mu bylo jedno.

Jsi bůh, zazněla mu v hlavě Llarimarova přesvědčivá slova. Velekněz ležel ve své kleci po Hymnově levici, oči zavřené, aby neviděl hrůzu kolem sebe.

Pro mě jsi bůh.

Hymnus potřásl hlavou. Ne. Nejsem nic! Žádný bůh. Jsem úplně k ničemu.

Jsi… pro mě…

Kolem něj zašplouchala voda. Hymnus překvapeně otočil hlavu. Z dálky uslyšel hrom.

Stmívalo se.

Cože?

Byl na lodi. Loď sebou házela a kymácela se na temném moři. Hymnus stál na palubě a pokoušel se udržet rovnováhu na kluzkých prknech. Zároveň pořád seděl ve své cele, muselo se mu to zdát, ale připadalo mu to skutečné. Velmi skutečné.

Vlny se čeřily, černé nebe prořízl blesk, a jak sebou loď smýkla, hodilo ho to na stěnu lodní kabiny. Narazil na ni obličejem. Bolestí se mu zatmělo před očima. Světlo z lucerny na stožáru nejistě blikalo. V porovnání s prudkým, zuřivým bleskem se zdálo slabé.

Hymnus zamrkal. Obličej měl přitisknutý k něčemu namalovanému na dřevě. Ve světle lucerny se v dešti leskl rudý panter.

Jméno lodi, vzpomněl si. Rudý panter.

Nebyl Hymnus. Nebo byl, ale v mnohem menší a zavalitější verzi. Muž, zvyklý na povolání písaře. Dlouhé hodiny za stolem, trávené počítáním peněz a kontrolou účetních knih.

Hledat ztracené peníze, to byla jeho práce. Lidé si ho najímali, aby zjistili, jestli je někdo nepodvedl nebo zda dostali řádně zaplaceno podle smlouvy. Jeho obvyklým úkolem bylo procházet účetní knihy a hledat skryté položky, odhalovat podvody a aritmetické triky. Vyšetřovatel. Jen ne toho druhu, který si představoval.

Na bok lodi dorážely zdivočelé vlny. Llarimar, který vypadal o několik let mladší, na přídi křičel o pomoc. Přiběhli námořníci. Loď nepatřila Llarimarovi ani Hymnovi. Vypůjčili si ji jen na výlet, Llarimar se k smrti rád plavil po moři.

Bouře přišla náhle. Hymnus se s námahou postavil, ale i když se přidržoval zábradlí, stěží se mu dařilo zůstat na nohou. Zamířil k Llarimarovi. Přes palubu se přelévaly vlny. Námořníci horečně pracovali. Snažili se zabránit, aby se loď převrhla. Plachty byly pryč, na stožárech zůstaly jen potrhané cáry po jedné, kterou nestihli skasat včas. Dřevo kolem něho skřípělo a praskalo. Dole se zuřivě pěnila černá voda oceánu.

Llarimar na Hymna zařval, aby přivázal sudy. Hymnus přikývl, popadl lano a uvázal sudy jedním koncem lana ke krakorci. Přihnala se vlna, Hymnus uklouzl a málem přepadl přes zábradlí.

Zastavil se s lanem v ruce a hleděl do šílené, děsivé hloubky moře. Otřásl se, a pak druhý konec lana zavázal širokým klouzavým uzlem. Připadalo mu to přirozené. Llarimar ho s sebou vzal na moře už tolikrát.

Llarimar znovu něco volal. Ve větru mu nebylo rozumět. A náhle z jedné kabiny vyrazila mladá žena a rozběhla se po palubě. Cestou sbírala lana, jako by chtěla pomoci námořníkům. „Tataro!“ křičela z kabiny jiná žena s hrůzou v hlase.

Hymnus se po dívce otočil. Poznal ji. Vztáhl ruku se smyčkou lana. Přes palubu se přehnala vlna. Křičel na dívku, aby se vrátila do podpalubí, ale jeho hlas přehlušilo burácení hromu.

Obrátila se k němu.

Další vlna ji spláchla do moře.

Llarimar zoufale vykřikl. Hymnus nevěřícně zíral do tmy, která spolkla jeho neteř.

Nepředstavitelný chaos. Rozbouřené moře v noci. Připadal si k ničemu, srdce mu bušilo strachem, znovu a znovu viděl mladou ženu mizet v rozvířené vodě. V černi zahlédl pramen jejích zlatých vlasů, na okamžik se objevily na hladině. Matný záblesk jasu u boku lodi. Brzy zmizí, potopí se.

Lidé kleli a Llarimar křičel. Nějaká žena plakala. Hymnus napjatě zíral do rozbouřené hloubky, střídavě zpěněné a černé. Ta čerň byla hrozivá.

Pořád držel v ruce lano.

Bez rozmyšlení skočil přes zábradlí a vrhl se do tmy. Zalila ho ledová voda, ale vynořil se a zmítal sebou ve zpěněné vodě. Neuměl dobře plavat. Něco kolem něj proplulo.

Sáhl po tom. Byla to ona. Navlékl přes ni smyčku a nějak se mu ve vlnách podařilo uzel utáhnout. Jakmile to udělal, odnesla ho náruč vody pryč. Táhla ho dolů. Natáhl ruku nad sebe, kde zrovna blesk ozářil hladinu. Světlo blesku zesláblo a on se od něj vzdaloval.

Klesal dolů, do temné hlubiny.

Zející nicota.

Zamrkal, svíravý tlak hloubky, vlny i hřmění hromu se vzdalovaly. Seděl na studených kamenech své cely. Nicota si ho vzala, ale něco ho poslalo zpátky. Byl Navrácený.

Boží král křičel. ‚Křičel‘ z nějakého důvodu nebyl úplně správný výraz. Hymnus se na něj podíval a zahlédl vnitřek jeho úst. Nemá jazyk, pomyslel si. Samozřejmě. Aby mu zabránili použít všechnu tu biochromu. To dává smysl.

Otočil se. Aurořino tělo tam leželo, bílé a rudé, zkrvavené. Tak tohle viděl ve svých snech. V matných stínech ranních vzpomínek si vždycky myslel, že ji viděl, jak se červená studem, ale teď si vzpomněl. Podíval se vedle sebe. Llarimar měl zavřené oči, jako by spal ? to také znal ze snů. Hymnus si uvědomil, že Llarimar zavřel oči, protože plakal.

Boží král ve vězení, i tohle Hymnus viděl. Ale kromě toho všeho si vzpomínal, že stál na opačném konci zářivé, barevné vlny světla a díval se na svět z druhé strany. A viděl, jak všechno, co miloval, se rozpouští v ničivé síle války. Války větší, než jakou svět dosud poznal, tisíckrát ničivější, než kdy byla Velká válka.

Vzpomněl si na tu druhou stranu. A vzpomněl si i na hlas, klidný a útěšný, který mu nabízel příležitost.

Příležitost se Navrátit.

U všech barev… pomyslel si Hymnus a jako by ještě vyrostl. Vstal, právě když kněží srazili Božího krále na zem. Já jsem doopravdy bůh.

Hymnus přistoupil k mřížím své klece. V očích Božího krále viděl bolest a slzy a chápal je. Ten muž Siri miloval. Hymnus viděl stejný výraz v očích mladé královny. Nějak jí začalo záležet na muži, který jí měl být hrozbou.

„Jsi můj král,“ zašeptal Hymnus. „Pán bohů.“

Muži z Pahn Kahlu přinutili Božího krále, aby si lehl na podlahu. Jeden z kněží napřáhl meč. Boží král natáhl k Hymnovi ruku.

Viděl jsem nekonečnou nicotu, pomyslel si Hymnus. A viděl jsem nekonečné světlo. A vrátil jsem se.

A pak Hymnus protáhl paži mřížemi a vzal Božího krále za ruku. Falešný kněz poplašeně vzhlédl.

Hymnus se mu podíval do očí, pak se široce usmál a pohlédl na Božího krále. „Můj život tobě,“ vyslovil s láskou. „Můj Dech staň se tvým.“

*

Denth udeřil a meč zasáhl Vashera do nohy.

Vasher klopýtl a padl na jedno koleno. Denth znovu udeřil. Vasher sotva dokázal ránu mečem odvrátit.

Denth ustoupil a potřásl hlavou. „Jsi ubohý, Vashere. Klečíš tu a co nevidět zemřeš. A pořád si myslíš, že jsi lepší než my všichni. Odsuzuješ mě, že jsem se stal žoldákem. Co jiného jsem měl dělat? Převzít nějaké království? Vládnout mu? Začít válku jako ty?“

Vasher sklonil hlavu. Denth zavrčel, vyběhl proti němu a švihl mečem. Vasher se pokusil bránit, ale byl příliš zesláblý. Denth mu ale jenom vyrazil zbraň z ruky, a pak ho kopnutím odhodil ke zdi.

Vasher sebou žuchnul. Jeho meč byl ztracený. Sáhl po noži, který trčel z mrtvoly vojáka ležícího na dosah, ale Denth přistoupil blíž a stoupl mu na ruku.

„Ty si myslíš, že bych měl být jako dřív,“ odplivl si Denth. „Ten spokojený, přátelský muž, kterého měl každý rád.“

„Byl jsi dobrý člověk,“ zašeptal Vasher.

„Ten dobrý člověk viděl i dělal hrozné věci,“ řekl Denth. „Pokoušel jsem se, Vashere. Pokoušel jsem se jít zpátky. Ale ta temnota… je ve mně. Nemůžu jí uniknout. Můj smích je neupřímný. Nedokážu zapomenout.“

„Můžu ti pomoct,“ nabídl Vasher. „Znám Příkazy.“

Denth se zarazil.

„Slibuju,“ řekl Vasher. „Všechno to z tebe vyženu, jestli chceš.“

Denth stál chvíli bez hnutí, s nohou na Vasherově ruce a s mečem namířeným k zemi. Nakonec zavrtěl hlavou. „Ne. Já si to nezasloužím. Nikdo z nás si to nezaslouží. Sbohem, Vashere.“

Zvedl meč, aby naposled udeřil. A Vasher zvedl ruku a dotkl se Denthovy nohy.

„Můj život tobě, můj Dech staň se tvým.“

Denth ztuhl a pak klopýtl. Z Vasherových prsou vyplynulo padesát Dechů a nasálo se do Denthova těla. Nechtěl je, ale nemohl tomu zabránit. Padesát Dechů. Nebylo to tak moc.

Ale stačilo to. Stačilo to, aby se Denth zachvěl radostí. Stačilo to, aby se mu na okamžik podlomila kolena a on nad sebou ztratil kontrolu. A v tom okamžiku Vasher vstal, vytrhl dýku z mrtvoly vedle sebe a podřízl Denthovi krk.

Žoldnéř padl na záda se široce rozevřenýma očima. Z rány na krku mu proudila krev. Ještě se chvěl radostí z nových Dechů, když z něho život unikal.

„Nikdo to nikdy nečeká,“ zašeptal Vasher a přikročil k němu. „Dech je příliš cenný. Dát ho někomu, a pak ho zabít znamená přijít o větší bohatství, než jiní lidé kdy uvidí. Nikdy nečekají, že by to někdo udělal.“

Denth se roztřásl. S prýštící krví z něj unikala síla. Vlasy mu náhle změnily barvu do černé, pak zesvětlaly a potom hněvivě zrudly.

Nakonec zbělely hrůzou a tak už zůstaly. Přestal se hýbat, život se vytrácel, nový i starý Dech mizel spolu s ním.

„Chtěl jsi vědět, jak jsem zabil Arsteela,“ hlesl Vasher a vyplivl krev. „No, tak teď to víš.“

*

Modroprstý vzal do ruky nůž. „To jediné, co pro vás mohu udělat,“ pravil, „je zabít vás sám, než abych to nechal na Neživých. Slibuji, že to bude rychlé. Teprve potom všechno připravíme tak, aby to vypadalo jako pohanský rituál, takže vás ušetříme bolestivé smrti.“ Otočil se k Neživým. „Přivažte ji k oltáři.“

Siri se bránila, ale drželi pevně, byli silní a ona měla svázané ruce. „Modroprstý!“ obořila se na něj. „Já neumřu přivázaná k nějakému kameni jako poslední služebná. Chcete mě mít mrtvou, tak mějte aspoň tolik úcty, abyste mě nechal umřít vestoje.“

Modroprstý zaváhal, ale nakonec mlčky přikývl. Zvedl ruku a zastavil Neživé, kteří ji táhli k oltáři.

„Tak dobře,“ řekl. „Držte ji pevně.“

„Uvědomujete si, o jakou příležitost přijdete, když mě zabijete?“ zkusila to ještě, když k ní přistoupil. „Manželka Božího krále a dcera krále Idrisu by byla skvělým rukojmím. Jste blázen, když mě chcete zabít…“

Už ji neposlouchal, vzal nůž a namířil jí ho na prsa. Vybíral si místo. Siri začínala být otupělá. Zemře. Tak nakonec přece jen zemře.

A začne válka.

„Prosím,“ zašeptala.

Pohlédl na ni, zaváhal, pak se zachmuřil a přitiskl jí hrot dýky pod žebro.

Budova se začala otřásat.

Modroprstý se ohlédl na své písaře, ale ti se jen rozhlíželi a zmateně potřásali hlavami.

„Zemětřesení?“ zeptal se někdo.

Podlaha začínala měnit barvu na bílou. Barva se vlnila jako sluneční světlo přecházející po zemi, když slunce stoupá nad hory. Stěny, strop, podlaha ? všechen černý kámen zbělel jako slonovina. Kněží od něho vylekaně ustupovali a jeden dokonce vyskočil na stůl, aby se divných bílých kamenů nedotýkal.

Modroprstý se na Siri nejistě podíval. Země se třásla stále silněji, ale on stejně pozvedl nůž a svíral ho v prstech potřísněných modrým inkoustem. A Siri si s údivem všimla, že bělmo jeho očí láme a ohýbá světlo do barevné duhy.

V celé místnosti vyšlehly barvy, bílé kameny se tavily a lámaly se do duhy jako světlo v hranolu. Dveře místnosti explodovaly. Prolétla jimi vlnící se masa barevné látky jako nespočetná chapadla rozlíceného mořského leviatana. Kroutila se a vířila a Siri rozeznala gobelíny, koberce a pruhy látky z palácových dekorací.

Probuzená látka narážela do Neživých, obtáčela se kolem nich a vyhazovala je do vzduchu. Kněží vykřikovali, když je chapadla sbírala ze země. Dlouhé, tenké kusy oživeného provazu vylétly kupředu a omotaly se kolem paží Modroprstého.

Vzdouvající se masa se vlnila a rozlévala a Siri konečně spatřila muže, který kráčel v jejím středu. Vypadal jako sen, spíš výjev z legendy o hrdinech než skutečnost. Černé vlasy, bledý obličej, vysoká, štíhlá postava, mladistvý vzhled, ale v očích pohled, který obsáhl celé věky lidských životů. Modroprstý se ještě snažit zarazil nůž Siri do prsou, ale Boží král pozvedl ruku.

„Přestaň!“ poručil Susebron jasným hlasem.

Modroprstý ztuhl a s úžasem se podíval na Božího krále. Dýka mu vypadla ze zdřevěnělých prstů. Kolem těla se mu omotal Probuzený koberec a odtáhl ho od Siri.

Siri stála jako omámená. Cíp Susebronova pláště ji zdvihl a přenesl ji k němu. Natáhly se k ní dva malé, pestrobarevné kapesníky, sjely k provazům, které jí poutaly ruce, a snadno je rozvázaly.

Když byla volná, natáhla k němu ruku a s pláčem mu dovolila, aby ji vzal do náruče.

58

Dveře se otevřely a vpustily dovnitř světlo lucerny. Vivenna, svázaná a s roubíkem v ústech, vzhlédla a spatřila obrys Vasherovy postavy. Táhl Noční děs za sebou, jako obvykle ukrytý ve stříbrné pochvě.

Vypadal velmi unaveně. Klekl si a vyndal jí roubík.

„Konečně,“ poznamenala.

Matně se usmál. „Už mi nezbyl žádný Dech,“ řekl tiše. „Bylo velmi těžké vás najít.“

„Kam všechen zmizel?“ zeptala se, když jí rozvazoval provazy na rukou.

„Většinu ho spolykal Noční děs.“

Já mu nevěřím, vrněl Noční děs šťastně. Já… si vlastně nepamatuju, co se stalo. Ale zabili jsme spoustu zla! Vivenno! Jsem tak rád, že jsme tě našli!

„Vy jste ho vytasil?“ zeptala se Vivenna, když jí Vasher rozvázal nohy.

Vasher přikývl.

Vivenna si promnula ruce. „Denth?“

„Mrtvý,“ řekl Vasher. „Po Tonk Fahovi a té ženské, Fešandě, nezbyla ani stopa. Myslím, že sebrali peníze a utekli.“

„Takže to skončilo.“

Vasher kývl a svezl se na židli. Hlavu si opřel o zeď. „A prohráli jsme.“

Vivenna se zamračila a zkřivila tvář bolestí z rány na rameni. „Co tím myslíte?“

„Dentha zaměstnávali palácoví písaři z Pahn Kahlu,“ vysvětlil Vasher. „Chtějí rozpoutat válku mezi Idrisem a Hallandrenem v naději, že to obě království oslabí nebo rovnou zničí a umožní to Pahn Kahlu získat nezávislost.“

„No a? Denth je mrtvý.“

„Ti písaři, kteří měli bezpečnostní fráze k armádám Neživých, jsou taky mrtví,“ pokračoval Vasher. „A už vyslali armády na pochod. Neživí opustili město víc než před hodinou, směrem na Idris.“

Vivenna zmlkla.

„Všechny ty boje, které vyprovokoval Denth, byly vedlejší,“ řekl Vasher a udeřil hlavou o zeď. „Měly jen odvést naši pozornost. Nedostal jsem se k Neživým včas. Válka začala a už ji nemůžeme zastavit.“

*

Susebron vedl Siri do hloubek paláce. Šla vedle něj, opatrně opřená o jeho rámě, a kolem nich se točily a vlály stovky pruhů barevných látek.

I s tolika Probuzenými věcmi měl Boží král stále dost Dechu na to, aby všechny barvy v jeho blízkosti zářily. I když si velké části paláce zachovávaly svou čerň, dobrá polovina zbělela.

Nebyla to ona bezbarvá šeď, která zůstává po Probuzení. Tohle byla bělost padlého sněhu, držela se jen chvíli a vzápětí reagovala na Susebronovu neuvěřitelnou biochromu a rozložila se do duhy. Je to vlastně pořád dokola, pomyslela si Siri. Barevné, pak bílé a potom zpátky k barvě.

Odvedl ji do sálu, kde si s trpkostí a smutkem prohlédla dílo zkázy, výsledek bojů několika posledních hodin. Písaři rozmačkaní pod Probuzenými koberci, tyče vyrvané z obrovských klecí, zhroucené stěny. Uprostřed trosek ležela dvě veliká těla bohů. Bílé a rudé, ladné tělo ženy spočívající v kaluži krve, bylo Aurořino. Druhé tělo, naprosto bezbarvé, patřilo Hymnovi. Vypadal jako Neživý.

Měl zavřené oči a zdálo se, že tiše spí. Seděl u něho muž, jako by střežil jeho spánek. Hymnův velekněz. Držel hlavu svého boha v klíně.

Kněz vzhlédl. Usmál se, ale v jeho očích viděla slzy.

„Já tomu nerozumím,“ řekla smutně a podívala se na Susebrona.

„Hymnus obětoval svůj život, aby mě uzdravil,“ vysvětlil Boží král. „Přišel na to, že mi vzali jazyk.“

„Navrácený může uzdravit jednoho člověka,“ pravil kněz s pohledem upřeným na Hymna. „Záleží jen na něm, aby se rozhodl koho a kdy. Někteří lidé říkají, že právě proto se vracejí. Aby dali svůj život někomu, kdo ho potřebuje.“

„Já jsem ho vůbec neznal,“ řekl Susebron.

„Byl úžasný,“ konstatovala Siri.

„To musel být. I když jsme se nikdy nesetkali, byl dost vznešený na to, aby kvůli mně zemřel a já mohl žít.“

Kněz se usmál na Hymna napůl spočívajícího v klíně. „Opravdu vznešené na tom je,“ řekl jim, „že to Hymnus udělal dvakrát.“

Varoval mě, abych se na něj nespoléhala, pomyslela si Siri. Smutně se usmála. Asi lhal, když to říkal. To by mu bylo podobné.

„Pojď,“ vybídl ji Susebron. „Musíme najít všechny kněze, kteří jsou ještě naživu. Musíme najít způsob, jak tu válku zastavit dřív, než zničí tvoji zem.“

*

„Nějaký způsob existovat musí, Vashere,“ řekla Vivenna klidně. Klečela vedle něj na zemi a nehodlala to vzdát. Čekala, až Vasher ovládne svou zuřivost a vztek.

Přišel do města proto, aby zastavil válku. A zase jednou dorazil příliš pozdě.

„Čtyřicet tisíc Neživých!“ Udeřil dlaní o zem. „Tolik jich nemůžu zastavit. Ani s Nočním děsem a s Dechem všech lidí ve městě. I kdybych je dokázal dohnat, jeden by mě nakonec s trochou štěstí zabil.“

„Musí být nějaká cesta,“ opakovala Vivenna.

Musí být cesta.

„To jsem si tenkrát taky myslel,“ řekl a složil hlavu do dlaní. „Chtěl jsem to zastavit. Ale v době, kdy jsem si uvědomil, co se děje, už to zašlo moc daleko. Začalo to žít vlastním životem.“

„O čem to mluvíte?“

„O Velké válce přece,“ odpověděl Vasher.

Ticho.

„Kdo jste?“

Stále měl zavřené oči.

Říkávali mu Talaxin, prozradil Noční děs.

„Talaxin?“ zopakovala Vivenna pobaveně. „Noční děse, to byl jeden z Pěti učenců. Ten…“

Hlas se jí vytratil.

„… žil před více než třemi sty lety,“ dokončila.

„Biochroma udrží člověka naživu velmi dlouho,“ řekl Vasher, povzdechl si a otevřel oči. Vivenna mu neodporovala.

Taky ho nazývali ještě jinak, ozval se Noční děs.

„Jestli jste opravdu jeden z nich,“ řekla Vivenna, „tak musíte vědět, jak zastavit Neživé.“

„Jistě,“ přitakal Vasher hořce. „Jinými Neživými.“

„To je všechno?“

„To je nejsnazší. Kromě toho je taky můžeme pronásledovat a chytat po jednom, pak rozluštit jejich Příkazové kódy a nahradit je novými. Ale i kdybyste byla na Osmé úrovni, abyste dokázala instinktivně zjistit jejich kódy a změnit Příkazy, celé by to trvalo týdny.“

Potřásl hlavou. „Mohli bychom vyslat armádu, aby s nimi bojovala, ale oni jsou naše armáda. Hallandrenské vojsko není dost velké, aby samo válčilo s Neživými, a stejně by se nedostali do Idrisu včas. Neživí nespí, nejí a mohou neúnavně pochodovat.“

„Ichor-alkohol,“ řekla Vivenna. „Ten jim dojde.“

„To není jako jídlo, Vivenno. Je to jako krev. Potřebují novou zásobu, jen když je někdo poraní nebo když se jim zkazí.“

Odmlčela se. „No tak Probudíme další armádu, která s nimi bude bojovat.“

Unaveně se usmál. Měl tak lehkou hlavu. Zavázal si rány ? aspoň ty zlé ? ale bylo jasné, že se nijak brzy do žádného boje nepustí. Vivenna nevypadala o moc líp.

„Probudit vlastní armádu?“ opakoval. „Tak zaprvé, kde bychom vzali Dech? Já jsem všechen váš spotřeboval. I kdybychom našli moje staré oblečení, je v něm sotva pár set Dechů. Na každého Neživého potřebujete jeden. S tím armádu nepostavíte.“

„Boží král,“ navrhla.

„Ten nemůže svůj Dech použít,“ namítl Vasher. „V dětství mu vyřízli jazyk.“

„A vy z něj ten Dech nemůžete nějak dostat?“

Vasher pokrčil rameny. „Desátá úroveň umožňuje člověku dávat Příkazy v duchu, beze slov, ale trvá měsíce se to naučit, i kdybyste měla někoho, kdo by vás učil. Řekl bych, že jeho kněží ten způsob znají, ale pochybuju, že ho to naučili. Jejich hlavní povinností je především mu zabránit, aby ten Dech použil.“

„Pořád je to naše nejlepší možnost,“ řekla Vivenna.

„A jak byste chtěla jeho moc využít? Budete dělat Neživé? Zapomínáte, že bychom museli najít čtyřicet tisíc těl! A nemáme čas.“

Vivenna vzdychla a opřela si hlavu o zeď.

Vashere? otázal se Noční děs. Nenechal jsi tu posledně celou armádu?

„Cože?“ zeptala se Vivenna.

„Nic,“ odsekl Vasher.

Ne, je to něco, řekl Noční děs. Vzpomínám si. Mluvil jsi s tím knězem a řekl jsi mu, aby se postaral o tvůj Dech, že ho budeš ještě potřebovat. A dal jsi mu svou armádu. Přestala se hýbat. Říkal jsi, že je to dar městu. Copak si to nepamatuješ? Vždyť to bylo teprve včera.

„Včera?“ divila se Vivenna.

Když skončila Velká válka, odpověděl Noční děs. Kdy to bylo?

„On nechápe čas,“ řekl Vasher. „Neposlouchejte ho.“

„Ne.“ Vivenna na něj upřela pohled. „On něco ví.“ Chvilku přemýšlela a pak doširoka otevřela oči. „Kaladova armáda,“ vyhrkla a ukázala na něj. „Jeho fantómové. Vy víte, kde jsou?“

Zaváhal, a pak neochotně přikývl.

„Kde?“

„Tady ve městě.“

„Musíme je použít!“

Pohlédl na ni. „Vy na mně chcete, abych dal Hallandreňanům nástroj, Vivenno, který je ještě tisíckrát horší než Neživí. To nemůžu udělat.“

„A když armáda Neživých zničí Idris?“ zeptala se Vivenna. „To, o čem mluvíte, by mohlo Hallandrenu dát větší sílu, ne?“

„Ano.“

Odmlčela se.

„Tak to udělejte,“ řekla.

Vážně se na ni podíval.

„Prosím, Vashere.“

Opět zavřel oči. Vzpomínal na zkázu, kterou způsobil. Na války, které začaly. Strach, smrt, ničení. To všechno kvůli věcem, které se naučil vytvářet. „Vy byste dala svým nepřátelům tolik moci?“

„Oni nejsou moji nepřátelé,“ odpověděla. „I když je nenávidím.“

Chvíli na ni hleděl a nakonec vstal. „Pojďme najít Božího krále. Jestli ještě žije, tak uvidíme.“

*

„Můj pane a paní.“ Kněz se před nimi uklonil. „Proslýchalo se, že se chystá útok na palác. To proto jsme vás zamkli v komnatách. Chtěli jsme vás chránit!“

Siri na kněze pátravě pohlédla a potom se tázavě otočila na Susebrona. Boží král si zamyšleně mnul bradu. Oba v muži poznali jednoho ze skutečných kněží, nebyl to podvodník. S jistotou to dokázali říct jen o hrstce z nich.

Ostatní zatím zavřeli do vězení a poslali pro městskou stráž, aby začala odklízet trosky z poničených částí paláce. Teď stáli na vrcholku pevnosti. Vánek foukal Siri do vlasů ? měla je světle červené, na znamení jejího rozčarování.

„Támhle, můj pane!“ ukázal strážník.

Susebron přešel k okraji terasy. Jeho průvod z vlajících látek už kolem něj nevířil, ležely pokojně na hromadě na střeše a čekaly na jeho rozkazy. Siri přistoupila k Susebronovi na okraj střechy ? v dálce rozeznala šmouhu a něco, co vypadalo jako kouř.

„Armáda Neživých,“ vysvětlil strážník. „Naši lidé potvrdili, že pochoduje na Idris. Skoro každý ve městě ji viděl projít branami.“

„Co ten kouř?“ zeptala se Siri.

„To je prach, který za sebou víří,“ odpověděl strážník. „Je to hodně vojáků.“

Siri se podívala na Susebrona. Zamračil se. „Mohl bych je zastavit.“ Měl silnější hlas, než Siri čekala. A hlubší.

„Pane?“ ptal se strážník.

„S tak velkým množstvím Dechu,“ řekl Susebron, „bych je mohl napadnout. Poslat látky, aby je svázaly.“

„Pane,“ namítl strážník váhavě, „Je jich čtyřicet tisíc. Látky je nezastaví. Rozsekají je a ve vteřině vás porazí.“

Susebron se tvářil rozhodně. „Musím to zkusit.“

„Ne,“ řekla Siri a položila mu ruku na prsa.

„Tvoji lidé…“

„Vyšleme posly,“ plánovala, „se vzkazem, že toho lituješ. Moji lidé se mohou stáhnout a udeřit na Neživé ze zálohy. Můžeme poslat vojsko na pomoc.“

„Moc vojáků nemáme,“ řekl. „A nijak rychle tam nedorazí. Mohli by tvoji lidé skutečně uniknout?“

Ne, pomyslela si a zabolelo ji srdce. Ale ty to nevíš, jsi tak nevinný, že bys tomu mohl uvěřit.

Její národ jako celek přežije, ale hodně lidí zemře. Když se ale Susebron nechá zabít, ničemu to nepomůže. Má úžasnou moc, ale boj s tolika Neživými přesahuje i jeho nesmírné možnosti.

Všiml si výrazu na její tváři a všechno si z něj přečetl. „Ty nevěříš, že by mohli utéct,“ řekl hořce. „Jen se mě snažíš chránit.“

„Pane!“ ozval se za nimi něčí hlas.

Susebron se s nevolí otočil a pohlédl přes horní plochu paláce. Přišli sem nahoru hlavně proto, že toužili po chvilce oddechu. Siri ani Susebron už nesnesli být zavření uvnitř paláce. Chtěli být venku, někde, kde bude těžší se k nim tajně přiblížit.

Po schodišti k nim mířil strážný. Uklonil se. „Můj pane, paní. Někdo si vás přeje navštívit.“

„Já nechci nikoho vidět,“ řekl Susebron. Vzdychl. „Kdo je to?“

Je to tak zvláštní, slyšet ho mluvit, pomyslela si. Nikdy neměl jazyk. Co vlastně Hymnus udělal? Uzdravil víc než jeho tělo. Dal mu schopnost používat řeč.

„Pane,“ odvětil strážný, „ta návštěva ? má královské kadeře!“

„Cože?“ řekla Siri překvapeně.

Strážný se otočil a za ním na střechu paláce k všeobecnému úžasu vyšla Vivenna. Aspoň se Siri domnívala, že to je Vivenna, ačkoli žena měla na sobě kalhoty a košili, u pasu připjatý meč a zdálo se, že má na rameni krvavou ránu. Ale když spatřila Siri, usmála se a vlasy jí zezlátly radostí.

Vivenně se mění vlasy? pomyslela si Siri, To nemůže být ona!

Ale jistěže byla. Zasmála se a vyrazila po střeše. Stráže se ji pokusily zastavit, ale Siri spěchala ženě vstříc. Dívky k sobě přiběhly a objaly se.

„Vivenno, jsi to ty?“

Žena se lítostivě usmála. „Ano, víceméně,“ připustila. Pohlédla na Susebrona. „Promiň,“ dodala potichu. „Přišla jsem do města, abych tě zachránila.“

„To je od tebe moc hezké,“ řekla Siri. „Ale myslím, že už nepotřebuju, aby mě někdo zachraňoval.“

Vivenna se na ni zadívala.

„Kdo je to, Siri?“ zeptal se Susebron.

„Ach, pardon. Dovol mi představit ti svou nejstarší sestru, Sebe.“

„Ach tak,“ pravil Susebron vlídně a srdečně ji pozdravil úklonou. „Siri mi o vás hodně vyprávěla, princezno Vivenno. Přál bych si, abychom se mohli setkat za příznivějších okolností.“

Vivenna na něho oněměle hleděla.

„No, on opravdu není tak příšerný, jak se o něm říká,“ usmála se Siri. „Aspoň většinou.“

„To je sarkasmus,“ podotkl Susebron. „Ty ona ráda používá.“

Vivenna se otočila od Božího krále zpátky k Siri. „Na Idris útočí Neživí.“

„Já vím,“ přitakala Siri. „Snažíme se něco udělat. Vypravuji posly k našemu otci. A sháníme vojáky.“

„Vím o lepším způsobu,“ informovala je Vivenna. „Ale musíte mi důvěřovat.“

„Jistěže,“ přikývla Siri.

„Mám přítele, který musí mluvit s Božím králem,“ řekla Vivenna. „Někde, kde ho neuslyší stráže.“

Siri zaváhala. Hloupost, okřikla se. Tohle je Vivenna. Je to moje sestra. Jí můžu důvěřovat.

Jenže o Modroprstém si také myslela, že mu může věřit. Vivenna ji pozorovala se zvláštním výrazem ve tváři. Bolelo to, ale… nějak podivně tomu rozuměla.

„Jestli to pomůže zachránit Idris,“ odpověděl místo Siri Susebron, „tak to udělám. Kdo je ten člověk?“

*

O chvilku později Vivenna tiše stála na střeše paláce s Božím králem Hallandrenu. Siri vyčkávala opodál a pozorovala prach, který v dálce vířili Neživí. Všichni čekali, než vojáci prohledají Vashera kvůli zbraním ? stál s rukama nad hlavou na kraji střechy, obklopený podezíravými strážemi. Noční děs však moudře nechal dole a jinou zbraň u sebe neměl. Neměl ani žádný Dech.

„Vaše sestra je skvělý člověk,“ řekl Susebron.

Vivenna se na něj podívala. Tak tohle je muž, kterého si měla vzít. Ten hrůzný tvor, kterému se měla se sebezapřením oddat pro dobro národa. Ani ve snu nečekala, že si s ním bude příjemně povídat jako jeho švagrová.

A že se jí bude líbit.

Rozhodla se rychle. Už si přestala vyčítat, že si vytváří rychlé úsudky. Jen si nechávala prostor pro změny. Zůstávala všímavá. Dobře viděla, že Susebron je laskavý a že má Siri velmi rád. Jak se ale mohl někdo jako on stát Božím králem strašlivého Hallandrenu?

„Ano,“ souhlasila. „Je úžasná.“

„Miluju ji,“ řekl Susebron. „Chci, abyste to věděla.“

Vivenna pomalu přikývla a pohlédla stranou na Siri. Tolik se změnila, pomyslela si. Kdy se naučila chovat se tak královsky a vznešeně a udržovat své vlasy černé? Její mladší sestřička už není dítě. Vypadá to, že se také naučila nosit drahé šaty. Sluší jí. Zvláštní.

Na druhém konci střechy mezitím vojáci donutili Vashera, aby se převlékl. Zřejmě si chtěli být jistí, že ani kousek jeho oděvu není Probuzený. Poskytli Vasherovi kus látky kolem pasu, ale jinak byl nahý. Hruď měl posetou ranami a modřinami a Vivenna si pomyslela, že je hanba, když musí podstoupit takové pokoření.

Strpěl to a oděný jen v roušce přešel přes střechu. Siri ho přitom bedlivě pozorovala. Vivenna zatím mluvila se svou sestrou jen krátce, ale bylo jasné, že Siri už neutíká od povinností a nepyšní se tím, že je nedůležitá. To je opravdová změna.

Vasher došel k Susebronovi a Vivenně. Stráže je opustily. Džungle za Vasherovými zády se rozkládala do dálky na sever, směrem k Idrisu. Vasher pohlédl na Vivennu. Napadlo ji, že ji chce poslat pryč, ale nakonec se od ní s povzdechem odvrátil.

„Kdo jste?“ zeptal se Susebron.

„Ten, kdo nese zodpovědnost za to, že vám vyřízli jazyk,“ odpověděl Vasher pevně.

Susebron se zatvářil překvapeně.

Vasher zavřel oči. Nepromluvil, nepoužil Dech a nevyslovil žádný Příkaz. Přesto náhle začal zářit. Ne tak, jako by zářila lucerna, ani jako slunce, ale jako prosycený aurou, která zvyšovala jas barev. Vivenna sebou trhla, když se Vasher začal zvětšovat. Otevřel oči a upravil si pruh látky u pasu, aby nepřekážel jeho růstu. Hruď se mu zpevnila, svaly narostly a zmizelo jeho věčně neupravené strniště. Byl hladce oholený.

Vlasy se mu zbarvily do zlatova. Stále ještě měl na prsou rány, ale zdály se nepodstatné. Vypadal… božsky. Boží král ho se zájmem pozoroval. Před ním stál někdo z jeho vlastních řad, bůh jemu rovný.

„Je mi jedno, jestli mi uvěříte,“ promluvil Vasher vznešeným, sytým hlasem. „Ale měli byste vědět, že jsem tu kdysi dávno něco zanechal. Bohatství moci, o němž jsem slíbil, že si je jednou vezmu zpátky. Nechal jsem tu instrukce, jak o ně má být pečováno a že nesmí být použito. Kněží na to zřejmě dohlédli.“

Susebron k překvapení všech poklekl na jedno koleno. „Můj pane. Kde jste byl?“

„Platil jsem za to, co jsem udělal,“ odpověděl Vasher. „Nebo jsem se o to aspoň pokoušel. To teď není důležité. Vstaň.“

Co se to děje? pomyslela si Vivenna. Siri vypadala stejně zmateně. Sestry si vyměnily pohled.

„Máte tu armádu Neživých,“ řekl Vasher, „nad kterými jste ztratili kontrolu.“

„Je mi to líto, můj pane,“ omlouval se Boží král.

Vasher se na něj upřeně podíval. Potom pohlédl na Vivennu. Přikývla. „Já mu věřím.“

„Tady nejde o důvěru,“ řekl Vasher a obrátil se zpátky k Susebronovi. „V každém případě ti něco dám.“

„Pane?“

„Svou armádu,“ řekl Vasher.

Susebron svraštil čelo. „Ale naši Neživí se právě vydali na pochod, aby zaútočili na Idris.“

„Ne,“ pravil Vasher. „Ne tuhle armádu. Dám ti tu, kterou jsem tu zanechal před třemi sty lety. Lidé jim říkají Kaladovi fantómové. To je to vojsko, které přimělo Hallandren ukončit válku.“

„Ukončit Velkou válku, můj pane?“ ptal se Susebron. „Copak tu jste neukončil vy, vyjednáváním?“

Vasher si odfrkl. „Ty toho o historii moc nevíš, co?“

Boží král se odmlčel a pak zavrtěl hlavou. „Ne.“

„No, tak se uč,“ řekl Vasher. „Protože ti právě svěřuji velení své armády. Použij ji jedině na ochranu, nikdy k útoku. A použij ji, jen když to bude opravdu nutné.“

Boží král němě přikývl.

Vasher na něj pohlédl a povzdychl si. „Ať se mé hříchy skryjí.“

„Cože?“ zeptal se Susebron.

„To je Příkazová fráze,“ vysvětlil Vasher. „Pomocí ní můžeš dát nové Příkazy sochám D’Denir, které jsem nechal ve městě.“

„Ale pane!“ řekl Susebron. „Kámen nelze Probudit!“

„Kámen nebyl Probuzený,“ objasnil Vasher. „V těch sochách jsou lidské kosti. Jsou to Neživí.“

Lidské kosti. Vivennou projel mráz. Vasher jí říkal, že Probouzet kosti není dobrý nápad, protože je těžké udržet je během Probouzení ve tvaru člověka. Ale jestliže jsou kosti uzavřené v kameni? Kámen si udržuje tvar, kámen je zachová bez poškození a bude také téměř nemožné je zničit. Pokud se dá stvořit Neživý z kostí a bude dost silný na to, aby se pohyboval v těle z kamene, pak… dostanete vojáky, jaké nikdy nikdo neviděl.

Barvy! pomyslela si.

„Ve městě je asi tisíc původních soch D’Denir,“ řekl Vasher, „a většina z nich by měla být v naprostém pořádku, i po té dlouhé době. Vytvořil jsem je tak, aby přetrvaly.“

„Ale nemají žádný ichor-alkohol,“ namítla Vivenna. „Přece… nemají ani žíly!“

Vasher se na ni podíval. Byl to on. Stejný obličej, stejný výraz. Nezměnil podobu tak, aby se z něj stal někdo jiný. Jen teď vypadal jako Navrácená verze sebe samého. Co se to stalo?

„My jsme vždycky neměli ichor-alkohol,“ řekl. „Probouzení je s ním snazší a levnější, ale není to jediný způsob. A mnozí si zřejmě myslí, že ani nejlepší.“ Znovu se podíval na Božího krále. „Měl bys být schopen jim rychle vtisknout novou bezpečnostní frázi, a pak jim přikázat, aby zastavili tu druhou armádu. Myslím, že zjistíš, že moji… fantómové jsou velmi schopní. Zbraně jsou proti kameni neúčinné.“

Susebron opět přikývl.

„Teď je to tvoje zodpovědnost,“ dodal Vasher unaveně a otočil se. „Počínej si s nimi lépe, než jsem to dokázal já.“

Epilog

Druhého dne vyrazila z bran města armáda tisíce kamenných vojáků a spěchala po cestě za Neživými, kteří se dali na pochod o den dříve.

Vivenna stála na kopci za městem, opírala se o zeď a dívala se za nimi.

Jak často na mě shlížely tyhle sochy D’Denir? pomyslela si. Vůbec jsem nevěděla, že jsou živé a jen čekají na nový Příkaz. Každý říkal, že Mírotvorce lidem ty sochy zanechal jako dar, symbol připomínající jim, že se nemají vydávat do války. Vždycky se jí na tom něco nezdálo. Hromada soch vojáků, dárek, který má lidem připomínat, že válka je hrozná?

A přesto to byl dar. Dar, který ukončil Velkou válku.

Otočila se k Vasherovi, který seděl na zdi městské hradby s Nočním děsem v ruce. Jeho tělo se vrátilo ke své obvyklé podobě s rozcuchanými vlasy, otrhaným oblečením a vším ostatním.

„Co byla první věc, kterou jste mě naučil o Probouzení?“ zeptala se.

„Že toho moc nevíme?“ odpověděl. „Že existují stovky, možná tisíce Příkazů, které jsme ještě neobjevili?“

„To je ono,“ řekla a zahleděla se opět na Probuzené sochy, pochodující v dálce. „Myslím, že jste měl pravdu.“

„Myslíte?“

Usmála se. „Opravdu budou moci zastavit tu druhou armádu?“

„Asi ano,“ řekl Vasher a pokrčil rameny. „Jsou dost rychlí, aby je dohonili ? tělesní Neživí nemohou pochodovat tak rychle jako ti, kteří mají nohy z kamene. Už jsem je viděl bojovat. Je skutečně těžké je porazit.“

Přikývla. „Takže můj národ je v bezpečí.“

„Pokud se Boží král nerozhodne použít Neživé, aby si ho podrobil.“

Odfrkla. „Už vám někdo řekl, že jste protivný, Vashere?“

Konečně se mnou někdo souhlasí, řekl Noční děs se zadostiučiněním.

Vasher se zaškaredil. „Já nejsem protivný,“ namítl. „Jen se neumím dobře vyjadřovat.“

Usmála se.

„Takže to by bylo,“ prohlásil a sebral svůj vak. „Zase někdy nashledanou.“ S těmi slovy sklouzl ze zdi a zamířil po stezce ven z města.

Vivenna se vydala za ním.

„Co to děláte?“ zeptal se.

„Jdu s vámi,“ odpověděla.

„Jste princezna,“ řekl. „Zůstaňte s tou dívkou, která teď vládne Hallandrenu. Nebo se vraťte do Idrisu a nechte se prohlásit za hrdinku, která je zachránila. Obojí vám zaručí šťastný život.“

„Ne,“ pravila. „Myslím, že ne. I kdyby mě můj otec přijal zpátky, pochybuji, že bych kdy byla schopná vést šťastný život v přepychovém paláci nebo v malém, klidném městečku.“

„Po krátké době bez střechy nad hlavou budete přemýšlet jinak. Je to těžký život.“

„Já vím,“ připustila. „Ale… no, všechno, čím jsem byla, čím mě učili být, byla jen lež, cizí přesvědčení zabalené do nenávisti. Nechci se k tomu vrátit. Tohle já nejsem a nechci být.“

„Tak kdo tedy jste?“

„To nevím,“ řekla a ukázala k obzoru. „Ale myslím, že tam venku najdu odpověď.“

Chvíli šli vedle sebe.

„Vaše rodina o vás bude mít starost,“ prohodil Vasher konečně.

„To je přejde,“ pokrčila rameny.

Vasher nakonec jen mávl rukou. „Tak dobře. Mně je to vlastně jedno.“

Usmála se. Je to pravda, pomyslela si. Nechci se vrátit. Princezna Vivenna už nežije. Zemřela na ulicích T’Teliru. A Vivenna Probouzečka vůbec netouží ji zase oživit.

„Víte,“ začala cestou do džungle, „pořád nemám jasno v jedné věci. Který z nich jste? Kalad, který začal válku, nebo Mírotvorce, který ji skončil?“

Neodpověděl hned. „Je to zvláštní,“ řekl nakonec, „co s člověkem udělá historie. Lidé asi nedokážou pochopit, proč jsem se tak najednou změnil. Proč jsem přestal bojovat a proč jsem přivedl fantómy zpátky, aby převzali kontrolu nad mým vlastním královstvím. Tak tedy usoudili, že to vlastně byli dva lidé. Věřte mi, když se taková věc stane, člověk může být trochu zmatený, pokud jde o jeho identitu.“

Souhlasně přitakala. Tak nějak o tom věděla své. „Ale jste pořád Navrácený.“

„Jistě,“ přitakal.

„Jak jste si obstarával Dech?“ zeptala se. „Ten týdenní, který potřebujete k přežití?“

„Měl jsem je v sobě, vedle toho, který mě činí Navráceným. V mnoha směrech nejsou Navrácení přesně to, co si lidé myslí. Nevracejí se se stovkami nebo tisíci Dechů.“

„Ale ?“

„Jsou na Páté úrovni,“ navázal Vasher. „Tam se však nedostanou tím, kolik mají Dechů, ale jejich kvalitou. Navrácení mají jeden mocný Dech, který je vynese až na Pátou úroveň. Mohlo by se říct, že je to božský Dech. Ale jejich tělo se Dechem živí jako…“

„Jako meč.“

Vasher přikývl. „Noční děs potřebuje Dech jen tehdy, když ho někdo vytasí. Navrácení se průběžně živí jedním Dechem týdně. Takže když jim ho nedáte, doslova pohltí sami sebe ? ten svůj jediný Dech. To je zabije. Ale když jim dáte Dech navíc, budou se živit jím.“

„To znamená, že hallandrenští bohové mohou dostávat víc než jeden Dech,“ řekla Vivenna. „Mohou je mít v zásobě, aby je udržely naživu, když ten jeden týdně nedostanou.“

Vasher kývl. „Tím by ale přestali být závislí na svém náboženství.“

„To je pěkně cynické hledisko.“

Pokrčil rameny.

„Takže vy spálíte jeden Dech každý týden,“ řekla. „Tím si snižujete zásobu?“

Přikývl. „Míval jsem tisíce Dechů. Všechny jsem pohltil.“

„Tisíce? Ale to by vám trvalo…“ Zmlkla. Vasher byl naživu už více než tři sta let. Jestliže spotřeboval asi padesát Dechů ročně, tak to dohromady dávalo tisíce. „Je dost drahé vás udržovat,“ poznamenala. „Jak to děláte, že nevypadáte jako Navrácený? A jak to, že nezemřete, když přijdete o svůj Dech?“

„To jsou má tajemství,“ řekl, aniž by se na ni podíval. „I když zrovna vy byste měla vědět, že Navrácení mohou měnit svou podobu.“

Zvedla obočí.

„Máte v sobě krev Navráceného,“ připomněl. „Královská dynastie. Odkud si myslíte, že se vzala vaše schopnost měnit barvu vlasů?“

„Znamená to, že bych mohla měnit víc než jen vlasy?“

„Možná,“ řekl. „Ale chvíli to trvá, než se to člověk naučí. Schválně se někdy projděte kolem hallandrenského Božího dvora. Zjistíte, že bohové vypadají přesně tak, jak si myslí, že by měli vypadat. Staří vypadají staře, hrdinští jsou silní, ty, které si myslí, že bohyně by měla být krásná, vypadají smyslně. Všechno záleží na tom, jak vnímají sami sebe.“

A takhle vnímáte sám sebe vy, Vashere? pomyslela si zvědavě. Jako zanedbaného, otrhaného, neotesaného muže?

Nic na to však neřekla, prostě šla dál a vnímala, jak jí její smysly podávají zprávy o džungli okolo. Našli Vasherův plášť, košili a kalhoty ? věci, které mu původně sebral Denth. Bylo v nich dost Dechu, aby se o něj podělili, a oba se tak dostali na Druhou úroveň. Nebylo to tolik, na co byla zvyklá, ale bylo to mnohem lepší než nic.

„Tak kam vlastně jdeme?“

„Už jste někdy slyšela o království Kuth a Huth?“ zeptal se.

„Jistě,“ řekla. „Váš úhlavní nepřítel ve Velké válce.“

„Někdo se je snaží obnovit,“ pravil. „Nějaký tyran. A zřejmě k tomu naverboval jednoho mého starého přítele.“

„Dalšího?“ zeptala se.

Pokrčil rameny. „Nás bylo pět. Já, Denth, Shashara, Arsteel a Yesteel. Vypadá to, že Yesteel se konečně zase vynořil.“

„Je příbuzný Arsteela?“ hádala Vivenna.

„Jsou bratři.“

„Skvělé.“

„Já vím. Yesteel jako první přišel na to, jak vyrobit ichor-alkohol. Slyšel jsem, že už pracuje na jeho nové a mocnější formě.“

„Ještě lepší.“

Dlouho šli bok po boku beze slova.

Já se nudím, řekl Noční děs. Bavte se se mnou. Proč se mnou nikdo nikdy nemluví?

„Protože jsi otravný,“ odsekl mu Vasher.

Meč se nafoukl.

„Jak se doopravdy jmenujete?“ zeptala se Vivenna konečně.

„Chcete znát moje skutečné jméno?“ tázal se Vasher.

„Ano,“ odpověděla. „Každý vás nazývá jinak. Mírotvorce. Kalad. Vasher. Talaxin. Je aspoň to poslední vaše skutečné jméno?“

Zavrtěl hlavou. „Ne.“

„Tak tedy?“

„Já nevím,“ přiznal. „Nemůžu se rozpomenout na dobu před svým Navrácením.“

„Ach tak.“

„Ale když jsem se Navrátil, měl jsem jméno,“ řekl nakonec. „Našel si mě kult Navrácených ? těch, kteří potom založili hallandrenské Duhové tóny. A ti mě drželi naživu Dechem. A dali mi jméno. Mně se ale nelíbilo, zdálo se mi, že se ke mně nehodí.“

„Ano?“ řekla. „A jaké bylo?“

„Schopný vyjednavač míru,“ přiznal nakonec.

Povytáhla obočí.

„Zajímalo by mě,“ pravil, „jestli to bylo jméno opravdu prorocké, nebo jestli se jen snažím podle něj jednat.“

„Záleží na tom?“ zeptala se.

Chvíli pokračoval v chůzi mlčky. „Ne,“ připustil nakonec. „Ne, myslím, že nezáleží. Jenom bych prostě rád věděl, jestli je na Navrácených opravdu něco duchovního, nebo jestli to celé byla jen kosmická shoda okolností.“

„Asi to nemáme vědět.“

„Asi ne,“ souhlasil.

Ticho.

„Měli vám říkat Neschopný vyjednavač války,“ prohodila Vivenna po chvíli.

„Velmi dospělé,“ odvětil suše. „Vy si skutečně myslíte, že takovéhle poznámky se hodí pro princeznu?“

Široce se usmála. „Mně je to jedno,“ řekla. „A už nikdy mi na tom nebude muset záležet.“