Lynsay Sands

Argeneau 01. Rychlé kousnutí

PROLOG

“Je to jen taková malá večeře.”

“Eh-hm.” Greg Hewitt se zvedl ze židle. Telefonní sluchátko si strčil do úžlabiny mezi ramenem a krkem, bradou si ho přidržoval a začal poklízet psací stůl. Chystal se totiž dát ordinaci na čas vale.

Annin hlas nabral loudivý tón, což bylo špatné znamení. Vždycky. V duchu si povzdechl a otráveně potřásl hlavou. S kadencí, za kterou by se nemusel stydět ani kulomet, mu zatím stihla detailně vylíčit, co naplánovala k jídlu a bůhvíco ještě. Moc neposlouchal. Všechna ta úporná snaha ho měla přesvědčit, aby přišel. Neuniklo mu, jak cudně zamlčela, kdo další se má téhle malé večeře zúčastnit, nicméně měl neblahé tušení, že si to dokáže domyslet. Nepochyboval, že tam bude Anna, její manžel John, plus nějaká svobodná kamarádka, kterou doufala pověsit na krk svému stále nezadanému staršímu bratrovi. Nijak zvlášť by mu to nevadilo, kdyby nebyl tím bratrem on sám.

“Tak co?”

Zarazil se a vzal telefon do ruky. Očividně mu něco uteklo. “Promiň, cos to říkala?”

“V kolik se sem zítra dostaneš?”

“Nepřijdu,” a dříve, než se na něho stihla rozječet, rychle dodal: “Nemůžu. Zítra budu v zahraničí.”

“Cože?” Následovala pauza, a pak přišlo podezřívavé: “Proč? Kam jedeš?”

“Do Mexika. Vyrážím na dovolenou. Proto ti taky volám. Prvním ranním letadlem odlétám do Cancúnu.” Věděl, že jí tím elegantně sebral vítr z plachet. Když pak žongloval s aparátem, zatímco se snažil nasoukat se do saka, na rtech mu hrál zlomyslný úsměšek.

“Do Mexika?” hlesla Anna po dlouhé odmlce. “Na dovolenou?”

V té chvíli se vážně nemohl rozhodnout, jestli byl ten úžas pobaveným nebo jen smutným povzdechem nad jeho dosavadním životem. Čekala ho totiž první dovolená, kterou si dopřál ode dne, kdy si před osmi lety otevřel soukromou psychologickou praxi. Vlastně nebyl na dovolené od začátku svých univerzitních studií. Byl typickým workoholikem. Hnal se za úspěchem a byl mu ochotný obětovat i dlouhé hodiny přesčasů. A tak mu samozřejmě mu nezbývalo moc času na společenské vyžití. Tahle dovolená měla skutečně velké zpoždění.

“Poslyš, musím už jít. Pošlu ti z Mexika čumkartu. Měj se.” Jak chceš, pomyslel si ještě a honem zavěsil, než stihla říct něco, čím by ho zastavila. Pak už jen popadl kufřík a svižně utekl z ordinace. Nijak ho nepřekvapilo, že se ve chvíli, kdy zamykal dveře, za nimi rozdrnčel telefon. Anna byla holt osůbka vytrvalá. S prohnaným úsměvem zvonění ignoroval a cestou po chodbě k výtahu si strčil klíče do kapsy.

Tímto tedy byl doktor Gregory Hewitt oficiálně na dovolené, a to vědomí mu přinášelo nečekanou úlevu. Rostla s každým krokem, kterým se vzdaloval od své ordinace. Když nastoupil do zdviže a otočil se, aby zmáčknul knoflík označený P3, dokonce si tiše pohvizdoval. Vtom uviděl, že k zavírajícím se dveřím spěchá nějaká žena. Nechal pískání a instinktivně sáhl po ovládacím panelu, mezitím už očima pátral po tlačítku, které by pozdrželo výtah otevřený. Nemusel se namáhat. Byla pěkně mrštná a podařilo se jí proklouznout dovnitř těsně předtím, než se dveře zavřely.

Spustil ruku a zdvořile ustoupil, aby mohla navolit poschodí, do kterého měla namířeno. Zvědavě po ní hodil očkem a maně zauvažoval, odkudpak asi přišla. Když prve procházel chodbou, byla prázdná, a ani neslyšel, že by se někde otevřely nebo zavřely dveře. Pravda, trochu ho rozptylovaly myšlenky na nadcházející dovolenou, a kromě jeho ordinace bylo na tomto patře hned několik dalších kanceláří, z nichž mohla vyjít. Nicméně si byl jist, že ji nikdy dříve nespatřil.

Když vklouzla do výtahu, její tvář stěží zahlédl, a většinu rysů už měl v paměti rozmazanou, ale oči k sobě poutaly značnou pozornost. Byly stříbromodré, nezvyklé a krásné. S největší pravděpodobností má barevné kontaktní čočky, pomyslel si cynicky, a okamžitě o ni ztratil zájem. Uměl sice ocenit krásné ženy a neměl problém s tím, že se snažily vylepšovat svůj vzhled, ale pokud se uchylovaly k takovýmto trikům, měl tendenci troubit na ústup.

Vypudil tedy stříbrookou holku z mysli, opřel se zády o stěnu výtahu a v duchu se vrátil k začínající dovolené. Valný díl naplánovaných aktivit si chtěl užít přímo pod širým nebem. V Mexiku, ani v žádné jiné podobné destinaci ještě nikdy nebyl a chtěl si to tam pořádně užít. Doufal, že si kromě obvyklého povalování na pláži vyzkouší parasailing, potápění a možná pojede na takový ten výlet lodí, kde můžete krmit delfíny.

Snad se dostane také do muzea Casa Maya, což je ekologický park, čili skanzen, a uvidí, v jakých podmínkách žili před staletími staří Mayové, a projde se po naučně poznávacích stezkách, kde je prý k vidění místní fauna. A pak tu byl noční život. Jestli mu po dnech nabitých aktivitou zbude energie, možná zavítá do tanečních barů jako je Coco Bongo nebo Bulldog cafe, kde se polonazí lidé kroutí v rytmu ohlušující muziky.

Veselé cinknutí výtahu vystrnadilo Gregovi z hlavy polonahé tančící krásky a vrátilo ho do reality. Na displeji nade dveřmi svítilo P3. Parkoviště, třetí podlaží. Jeho patro.

Zdvořile kývnul své spolucestující, vystoupil z výtahu a vykročil přes obrovské, téměř prázdné parkoviště. Na periferii mysli mu pořád ještě dováděly skrovně oděné nymfy, takže Gregovi chvíli trvalo, než vůbec zaregistroval, že se za ním ozývají něčí kroky. Málem už se ohlédl přes rameno, aby zjistil, kdo to je, ale pak to přestal řešit. Liduprázdným prostorem se hlasitě rozléhalo ostré staccato vysokých podpatků. Bruneta zjevně parkovala na témže patře.

Vrhl nepřítomný pohled k místu, kde by měl stát jeho vůz, jenomže ho upoutal jeden z nosných trámů, které zrovna míjel. Velké černé P1 namalované na betonovém sloupu stačilo, aby zmateně zpomalil. Parkovací podlaží 1 a 2 byla vyhrazena návštěvníkům nejrůznějších kanceláří, úřadů a obchodů, které se také nacházely v budově. On sám parkoval na P3 a dal by krk za to, že když se ve výtahu podíval na svítící displej, stálo tam P3… ale jak to tak vypadá, musel se zmýlit. Zastavil se, začal se obracet, že se vrátí, odkud přišel…

Toto je správné patro. Vůz je támhle.

“Ano, samozřejmě,” zamumlal a pokračoval v chůzi. Došel až k osamělému autu.

Teprve ve chvíli, kdy otevřel kufr, si do jeho vědomí proklestila cestu myšlenka, že to malé červené sportovní auto není jeho vůz. Jezdí přece tmavomodrým BMW. Ale stejně rychle, jak se mu – ruku v ruce s leknutím – v mysli urodila, tak také zmizela. Jako když svěží větřík odfoukne mlhu.

Greg se uvolnil, kufřík uložil na dno kufru sporťáku, vlezl si za ním, uvelebil se v malém prostůrku, načež kufr zaklapl.

1. KAPITOLA

“Mmm. Pěkně ti voní vlasy.”

“Hm, jejda, díky, Bobe.” Lissianna Argeneau se rozhlédla po temném parkovišti. Když zjistila, že jsou sami, náramně se jí ulevilo. “Ale myslíš, že bys mohl dát tu ruku pryč z mého zadku?”

“Dwayne.”

“Cože?” Zmateně vzhlédla do mladíkovy pohledné tváře.

“Mé jméno zní Dwayne,” vysvětlil a zaksichtil se.

“Aha,” povzdechla si. “Nuže, Dwayne, můžeš sundat ruku z mého zadku?”

“Já myslel, že se ti líbím.” Jeho dlaň si nedala říct. Tvrdohlavě zůstávala položená na její levé zadní tváři a mačkala ji až přespříliš důvěrně.

Odolala touze praštit ho něčím po hlavě a odtáhnout do křoví jako neandrtálec, přesně tím on totiž byl, a silou vůle se přinutila usmát. “Líbíš, ale raději počkáme, až se dostaneme do tvého auta, abychom—”

“Aha. Jo. Moje auto,” skočil jí do řeči. “Když už na to přišla řeč…”

Lissianna se zastavila uprostřed chůze, aby se mu koukla do obličeje. Oči se jí podezřívavě zúžily, protože výraz bonvivána zčistajasna vyšuměl do ztracena. “Co?”

“Nemám auto,” přiznal Dwayne.

Zamrkala, její mozek akceptoval tuhle novinku jen velmi zvolna. V Kanadě měl auto každý nad dvacet. Tedy prakticky každý. Dobrá, to je možná přehnané, ale většina mužů ve věku na randění byla pojízdná. Prostě něco jako nepsaný zákon. Neznalost zákona neomlouvá. Než to stačila okomentovat, Dwayne dodal: “Myslel jsem si, že ho budeš mít ty.”

Vyznělo to jako výčitka, uvědomila si Lissianna a zamračila se. Hnutí za rovnoprávnost v některých ohledech vážně ženám nepřineslo nic moc dobrého. Bývaly doby, kdy by on, coby muž, musel mít povoz nebo by si aspoň bez váhání musel vzít na starost nalezení klidného místečka, kde by spolu mohli být sami. Muž dneška se tvářil rozladěně, jako by ona nějak zklamala jeho tím, že neměla auto.

“Já mám auto,” vyhrkla a přistihla se, že to říkala defensivně. “Ale dneska večer jsem přijela s bratrancem.”

“S tím kuřátkem s růžovými vlasy?”

“Ne. To je moje kamarádka Mirabeau. Řídí Thomas,” odpověděla bezmyšlenkovitě, zatímco zvažovala situaci. Bob neměl auto a Thomas po příjezdu zamknul Jeep. Mohla se sice vrátit do baru, najít Thomase a vypůjčit si klíčky, ale popravdě řečeno, nechtělo se jí použít Jeep na—

“Nevadí. Procházka při měsíčku má taky něco do sebe.”

Když ji popadl za boky a přitiskl na sebe, lekla se a fofrem přišla na jiné myšlenky. Instinktivně se odklonila, aby aspoň mezi jejich trupy vložila trochu prostoru, ale se spodní polovinou těla toho mnoho nenadělala. Představa dovádění pod širým nebem Dwaynovi vážně nevadila, najednou to bilo přímo do očí. Přesněji řečeno, tlačilo ji to do břicha, což naznačovalo, že ho ten nápad vzrušoval. Tohohle chlápka zjevně vzrušilo kde co.

V tomto ohledu však měla jasno. Ji osobně širé nebe nad hlavou a čerstvý vítr ve vlasech nijak nelákaly. Přinejmenším ne v kanadské zimě.

“No tak pojď.” Konečně pustil její boky, ale popadl ji za ruku a vlekl kamsi dozadu. Teprve až když ji tahal za velký kovový kontejner na odpadky v zadním koutě parkoviště, došlo jí, co měl za lubem.

Spolkla sarkastickou poznámku na téma jeho romantické povahy a rozhodla se být prostě a nekomplikovaně vděčná, že se letos dostavila zima s předstihem. Přestože ještě nenapadl sníh, bylo dost chladno na to, aby se z popelnic nelinul nevábný odér hnijícího jídla.

“Tady to bude dobrý.” Dwayne nelenil a přimáčkl ji zády na studený kov kontejneru, a sebe na ni.

Lissianna v duchu trpitelsky zavzdychala. Kéž bych nenechala kabát uvnitř. Zimu sice snášela lépe než průměrný člověk, ale nebylo to zadarmo. Studený kov za zády z ní vysával teplo, a aby si udržela optimální tělesnou teplotu, nutil její tělo pracovat mnohem usilovněji, a to bylo to poslední, co ve svém stavu – hladová a dehydratovaná – momentálně potřebovala.

Nečekaný útok oslintané pusy ji přinutil zaměřit se na meritum věci. Konec legrace, nastal čas převzít nad situací kontrolu. Zkusmé šťouchání nešikovného jazyka do pevně semknutých rtů ignorovala a popadla Boba za předek bundy. Jediným pohybem ho otočila a přirazila na kontejner. Pravda trochu tvrději, než měla původně v úmyslu, nicméně si s ním tím manévrem fikaně vyměnila místo.

“Ty bláho,” hýkavě se zachechtal a oči se mu rozzářily. “Seš divoká, kočko.”

“Máš to tak rád, viď?” podotkla suše. “V tom případě budeš tohle přímo milovat.”

Pustila bundu, jednou rukou mu vjela do vlasů na zátylku a chytila ho za krátké kudrny. Škubla hlavou do strany a přiblížila pusu ke krku. Když zlehka přejížděla rty podél linie krční žíly, Dwayne mumlal rozkoší. Jakmile našla místečko, které se pro její záměry hodilo nejlépe, otevřela ústa a zhluboka se nadechla nosem. Špičáky se jí zaostřily a vysunuly se do plné délky… a hned poté mu je zatnula do krku.

Dwayne se trošku zajíknul a strnul. Paže ovinuté okolo ní ji stiskly silněji, ale trvalo to jen kratičkou chvilku. Brzy se začal uvolňovat a vzápětí se téměř bez vlády opřel o studenou popelnici. Od prvního okamžiku mu totiž nesobecky posílala pocity, které zakoušela. Uspokojení z toho, jak se krev hnala skrz zuby přímou cestou do organismu. A téměř omamnou závrať, když tělo dychtivě zareagovalo, aby absorbovalo tekutou nadílku.

Jediné přirovnání, které dokázala vymyslet na popsání této prvotní reakce, bylo špatně organizované vystupování pasažérů z lodi. Všichni se nahrnou na jednu palubu, takže se loď ve vodě nakloní na bok. Tělo vykazovalo obdobnou reakci. Hladová krev se řítila krevním řečištěm, aby vstřebala krev novou. Jako o závod sprintovala z každičké části tělesné schránky směrem k hlavě, kde zuby pilně nasávaly substanci, kterou organismus tak zoufale potřeboval. Způsobovalo to ne-nepříjemný nával do hlavy. Vždycky si představovala, že je to podobné tomu, co cítí lidé, když berou drogy. Jenomže tohle nebyly drogy, pro ni to byl život.

Uslyšela, jak Dwayne tiše zasténal rozkoší. Byla to ozvěna slastné úlevy, kterou pocítila v okamžiku, kdy se bolestné křeče hlodající v jejích útrobách pozvolna začaly zmírňovat.

Až příliš pozvolna, uvědomila si najednou. Něco bylo špatně.

Se zuby stále hluboko v jeho krku mu začala prosívat mysl. Odhalit v čem byl problém jí netrvalo dlouho. Dwayne nebyl zdravý jedinec, jak se na první pohled zdálo. Ve skutečnosti byl zosobněním úsloví: zdání klame. Z jeho myšlenek vyčetla, že vyboulenina, co ji tlačila do podbřišku, byla okurka, kterou si strčil do kalhot. Široká ramena byla dílem zručných krejčích, kteří mu do bundy všili šikovné vycpávky. A na fešném opálení měl zásluhu samoopalovací krém, maskující přirozenou bledost způsobenou… anémií.

Se šťavnatým zaklením se od něj odtrhla a zuby bryskně zajely zpátky do dásní. Pěkně navztekaně si toho chcípáčka měřila. Pouhopouhý instinkt ji donutil vklouznout do jeho mysli, aby mu poupravila vzpomínky. Hrozně se na něho zlobila…

A na Mirabeau jakbysmet, rozhodla se. Koneckonců, nebýt jejího naléhání, nikdy by tohohle mládence nevzala ven na rychlé kousnutí. Dobře věděla, že máma pro ni bude mít něco přichystané. Původně chtěla s krmením počkat až na večírek pořádaný na oslavu jejích narozenin, ale Mirabeau – a sestřenka Jeanne – se obávaly, aby jí hned, jak přijede domů, nenapíchla Marguerite Argeneau kapačku. Byla totiž strašně bledá.

Takže když po ní Dwayne vyjel, nechala se od Mirabeau přesvědčit, aby s ním šla ven a kousla si.

A teď mám možná problém. Nějakou tu chvíli mi zabralo vůbec si uvědomit, že je někde chyba. Dalších pár vteřin trvalo, než jsem našla informaci, že je chudokrevný. Probůh, snad jsem si od něho nevzala krve víc, než…

Dokončila Dwaynovy nové vzpomínky a pozorovala ho teď rovným dílem podrážděně a ustaraně. I přes falešné opálení vypadal bledě, nicméně se pořád udržel na nohou. Položila mu bříška prstů na zápěstí, změřila pulz a trochu se uklidnila. Tep byl sice mírně zrychlený, ale silný. Zítra ráno by měl být kluk v pohodě. Zřejmě mu chvíli nebude dobře, ale na druhou stranu si užil po čertech víc, než si vůbec zasloužil. Potloukat se po barech, celý vycpaný a s okurkou navrch… totiž vespod, aby sváděl děvčata. Idiot.

Lidé ze sebe dokážou dělat takové blázny, pomyslela si Lissianna roztrpčeně. Děti se při hraní maškaří a předstírají, že jsou starší, než doopravdy jsou. V dospělosti pak nosí vycpávky, korzety nebo silikonové implantáty, aby byli něčím, čím nejsou, nebo něčím, co pokládají za atraktivní. A je to pořád horší a horší. Uvažovala, proč nechápou, že jejich pravé já je dost dobré. A pokud nakrásně není, tak že ti, pro které nebyli dost dobří, možná ve skutečnosti sami dost dobří nejsou.

Vložila do Dwaynovy mysli vzpomínku, že se šel nadýchat čerstvého vzduchu, protože mu nebylo dobře. Přesvědčila se, že ho správně instruovala, aby zůstal tady, než mu bude lépe, a pak si vzal taxi a odjel domů. Nakonec ho ještě přiměla zavřít oči a dokonale mu vymazala z paměti samu sebe. Jakmile se ujistila, že úkol jaksepatří odvedla, nechala ho kymácet se tam, kde stál, a vydala se okolo kontejnerů zpátky na parkoviště.

“Lissi?” Jakási postava kráčela přes temné parkoviště směrem k ní.

“Otče Josephe.” Se zvednutým obočím změnila směr a šla vstříc postaršímu muži. Kněz byl jejím šéfem v útulku, kde pracovala na noční směny. Bary nepatřily k místům, kde se obvykle vyskytoval. “Co tady děláte?”

“Bill říkal, že se na ulici ocitlo nové dítě. Prý tomu hochovi nebude víc než nějakých dvanáct nebo třináct, a je si docela jistý, že chodívá jíst zbytky z popelnic, co jsou tady vzadu. Tak mne napadlo, že se po něm podívám, jestli se mi ho nepodaří najít a přesvědčit, aby přišel do útulku.”

“Aha.” Lissianna se rozhlédla po parkovišti. Bill byl jedním ze štamgastů útulku. Často je upozornil na lidi, kteří by mohli potřebovat jejich pomoc. Jestli tvrdí, že na ulici je nové dítě, tak je. V takovýchto věcech byl na Billa spoleh. I na otce Josepha se dalo spolehnout. Vyrazí do terénu a bude hledat takovéto tuláky bez domova v naději, že se k nim dostane dříve, než provedou něco zoufalého nebo hloupého, nebo se nechají zatáhnout do marasmu drog či prostituce.

“Pomohu vám,” nabídla se. “Pravděpodobně bude někde tady. Já—”

“Ne, ne. Dneska v noci máš volno,” zavrtěl hlavou otec Joseph a pak se zamračil. “Kromě toho, nemáš na sobě kabát. Co děláš tady venku, bez kabátu?”

“No…” Lissianna sklouznula pohledem ke kontejnerům na odpadky, zpoza nichž se náhle ozvalo duté buch. Bleskový průzkum Dwaynových myšlenek jí prozradil, že bouchl hlavou do popelnice, o kterou se opíral. Blbec. Obrátila se zpátky a přistihla otce Josepha, jak pokukuje směrem ke kontejnerům, a proto, aby odvedla jeho pozornost, rychle řekla: “Zapomněla jsem si něco v bratrancově autě.”

Byla to lež jako věž. Upřímně doufala, že si ten dobrý muž nevšiml, odkud přesně šla. Snad si pomyslí, že byla v malé černé Mazdě, zaparkované vedle popelnic. Nechtěla lhát víc, než to bylo nezbytně nutné. Přejela si dlaněmi po pažích a dodala: “Hrome, máte úplnou pravdu. Tady venku je ale zima.”

“Ano,” zahleděl se na ni starostlivýma očima. “Nejlépe uděláš, když se vrátíš dovnitř.”

Přikývla, popřála mu dobrou noc a vzala nohy na ramena. Rozběhla se přes parkoviště, zahnula za roh baru a zpomalila teprve, když vstoupila do hluku přeplněného lokálu.

Thomas nebyl nikde v dohledu, ale – díky fuchsiově zbarveným špičkám jinak ebenově černých vlasů – neměla problém objevit Mirabeau. Seděla s Jeanne u baru.

“Hm, vypadáš…” zaváhala Mirabeau, když k nim Lissianna došla, a nakonec dokončila větu slovem: “stejně. Co se stalo?”

“Chudokrevný,” odvětila stroze a patřičně naštvaně.

“Ale vyhlížel tak zdravě,” ohradila se Jeanne.

“Vycpaná ramena a samoopalovací krém,” ušklíbla se Lissianna. “A to není zdaleka všechno.”

“Co ještě?” optala se Mira suše.

Lissianna udělala obličej. “V kalhotách měl okurku.”

Jeanne se jen nevěřícně zachichotala, zato Mirabeau zavyla a podotkla: “To musela být bezsemenná anglická okurka, ten mužský tam vypadal obrovský.”

Lissianna zalapala po dechu: “Ty ses podívala?”

“Ty ne?” odsekla pohotově.

Jeanne vyprskla smíchy, ale Lissianna jen potřásla hlavou a rozhlédla se po lokále. “Kde je Thomas?”

“Tady.”

Když jí na rameni přistála jeho ruka, otočila se k němu.

“Slyšel jsem správně? Tvůj Romeo nosí v kalhotách okurku?” optal se pobaveně a láskyplně jí stisknul rameno.

Znechuceně přikývla. “Umíš si to vůbec představit?”

Uchechtnul se. “Smutným faktem je, že vlastně umím. Dřív si ženy vycpávaly ňadřenky, nyní si muži nadívají trenky.” Zavrtěl hlavou. “Kam ten svět spěje.”

Lissianna si uvědomila, že při pohledu na Thomasův výraz pamětníka starých zlatých časů, se jí rty náhle vlní zdráhavým úsměvem. Vzdala to a hodila své roztrpčení za hlavu. Popravdě řečeno, na Dwayna se nezlobila proto, že nosil okurku. Na tom, co měl v trenýrkách, jí tak jako tak za mák nezáleželo. Do háje, vždyť ho ani nechtěla vzít ven a kousnout. Jenom ji dopálilo, že zbůhdarma ztrácela čas. Horší však bylo, že udržování přiměřené tělesné teploty ji tam venku stálo víc energie, než kolik jí dodala Dwaynova řídká krev. Dokonce teď měla ještě větší hlad, než když odcházela z baru. Celé tohle pobíhání v zimě po parkovišti jí jen povzbudilo apetit.

“Za jak dlouho můžeme konečně odjet k mámě?” zeptala se s tichou nadějí v hlase. Bratranec, sestřenice a Mirabeau se rozhodli, že vezmou Lissiannu tančit, než zamíří na večírek, který jí k narozeninám pořádala maminka. Což o to, v té chvíli ji ten nápad potěšil, ale tehdy měla jenom hlad. Teďka však byla už tak vyhladovělá, že se nemohla dočkat, až už bude na oslavě. Vezme zavděk čímkoli, co jí mamka nabídne. Čímkoli, co bude mít po ruce. Dokonce, i kdyby to měla dostat intravenózně, což samo o sobě hovořilo jasnou řečí. Krmení kapačkou bytostně nesnášela.

Mirabeau mrkla na ciferník náramkových hodinek. “Je teprve kousek po deváté,” ohlásila. “Marguerite nám kladla na srdce, že tě na večírek s překvapením nemáme vodit před desátou.”

“Hmm.” Lissianna zkřivila pusu, tímhle ji fakt nepotěšila. “Neví někdo z vás, proč tentokrát začíná party tak pozdě?”

“Teta Marguerite povídala, že pro tebe musí před večírkem vyzvednout něco ve městě, a nemůže to prý zařídit před devátou večer,” přišel se svou troškou do mlýna Thomas. “Tudíž se pak ještě musí stihnout vrátit, čili—” pokrčil rameny “— před desátou žádný mejdan.”

“Musí vyzvednout tvůj dárek,” hádala Mirabeau.

“To si nemyslím,” zavrtěl hlavou. “Zmiňovala se o něčem v souvislosti s Lissiannou a krmením. Mám takové tušení, že půjde o nějaký speciální dezert či co.”

“Nějaký speciální dezert?” ožila Jeanne. “Ve městě? Po deváté?” Pohledem sklouzla k Lissianně a hned celá vzrušená vyhrkla: “Že by sladký zoubek?”

“To musí být ono,” souhlasila nadšeně Lissianna a už předem se zubila. Vyhlídky to byly více než slibné. Po matce zdědila lásku ke sladkostem a není nad sladký zoubek, jak říkali dosud nediagnostikovaným diabetikům, kteří žili v blažené nevědomosti, že mají nebezpečně vysokou hladinu cukru v krvi. Šlo o velmi zřídkavý požitek, a také stále zřídkavější, jelikož jim pokaždé vzápětí vložili do mysli nápad, aby zavolali svému lékaři a objednali se na krevní testy, čímž z jídelního lístku zmizel další sladký zoubek.

“Možná jo,” odtušil Thomas. “Vysvětlovalo by to nezvyklou ochotu tety Marguerite sedět za volantem při jízdě centrem Toronta. Městský provoz z duše nesnáší a zpravidla se mu vyhýbá víc než morové ráně.”

“Jestli ovšem řídí sama,” ozvala se Mirabeau. “Mohla říct Bastienovi, aby jí dal k dispozici nějaké služební auto se šoférem.”

Při zmínce o Lissiannině bratrovi, hlavě Argeneau Enterprises, zakroutil hlavou. “Ne. Řídí sama a radost z toho nemá.”

Lissianna se netrpělivě zavrtěla. “Tak za jak dlouho můžeme odejít?”

Thomas váhal. “Hm, je pátek večer a vzhledem k tomu, že se všichni budou snažit uniknout na víkend z města, na silnici by to mohlo být pěkně hustý,” pronesl zadumaně. “Myslím, že za plus mínus patnáct minut bychom mohli odejít a přitom neriskovat, že dorazíme moc brzy.”

“No a co kdybychom šli hned a tys jel pomalu?” navrhla Lissianna.

“Nudíme tě, viď že jo?” zeptal se pobaveně.

“Vy ne. Tohle místo. Je to tady jako na masném trhu,” ohrnula nosík.

“Domluveno, prcku.” Thomas jí láskyplně pocuchal vlasy. Byl o čtyři roky starší a byl jí starším bráchou víc než její vlastní bratři, ale nejspíš to bylo tím, že vyrůstali pospolu. “Padáme. Udělám, co bude v mých silách, abych jel pomalu.”

“Jo, jasně,” odfrkla si Jeanne Louise. “Povídali, že mu hráli.”

Když si brali kabáty a mířili k východu, Lissianna se potutelně usmívala. Thomas byl tak trochu démonem rychlosti, a tak jí bylo nad měsíc jasné, že má Jeanne Louise pravdu. Nepochybovala, že přijedou moc brzy a její matku naštvou. Přesto byla ochotná to risknout.

Ve chvíli, kdy navrhovala, aby dali baru vale, úplně zapomněla na otce Josepha, ale když pak kráčeli k Thomasovu Jeepu, nebylo už po něm ani vidu ani slechu. Buďto to vzdal nebo se vydal pátrat jinam. Její další myšlenka patřila Dwaynovi a tak, zatímco projížděl Thomas kolem kontejnerům, očima prohledávala stíny, jestli někde neuvidí sedící postavičku, ale ani on nebyl nikde v dohledu. Také odešel. Jeho rychlé zotavení ji krapet překvapilo, ale nechala to plavat. Neležel v bezvědomí uprostřed parkoviště, takže se mu zřejmě podařilo sehnat taxi domů.

Dopravní provoz nakonec nebyl nijak zvlášť hustý. Bylo dost pozdě, takže se vyhnuli nejhorším zácpám, a k domu její matky na předměstí Toronta se dostali v dobrém čase. Až příliš dobrém.

“Jsme tady o půl hodiny dřív,” ozvala se Jeanne Louise ze zadního sedadla, zatímco Thomas parkoval Jeep za Margueritiným červeným sportovním autíčkem.

“Jo.” Kouknul k domu a pokrčil rameny. “Však ona to ustojí.”

Jeanne Louise zvedla oči k nebesům. “Chceš říct, že to ustojí hned, jak ji oslníš svým okouzlujícím úsměvem. Tys to s tetou Marguerite odjakživa uměl.”

“Proč myslíte, že jsem ráda vyrážela ven zrovna s Thomasem, když jsme byli mladší?” vznesla čistě řečnickou otázku Lissianna a zjevně dobře se bavila.

“Aha. Chápu!” zasmál se, když vystoupili z vozu. “A je to venku. Měla’s mě ráda jenom kvůli tomu, jak skvěle jsem vycházel s tvojí mámou.”

“Snad sis nemyslel, že jsem se s tebou poflakovala kvůli tobě samotnému?” dráždila ho Lissianna, zatímco obcházel auto.

“Spratku,” zatahal ji za vlasy, sotva k ní došel.

“Není to auto tvého bráchy Bastiena?” přerušila jejich škádlení Mirabeau, když vylezla z místa za předním sedadlem spolujezdce a zabouchla dveře Jeepu.

Lissianna pohlédla na tmavý Mercedes a kývla. “Aspoň tak vypadá.”

“Zajímalo by mě, jestli je tady ještě někdo jiný,” mumlala Jeanne Louise.

Lissianna pokrčila rameny. “Žádná jiná auta nevidím. Ale Bastien klidně mohl sjednat pár firemních vozů, aby lidi naložili a dovezli.”

“Jestli ano, pochybuji, že už někdo přijel,” konstatovala Mirabeau a začala se loudat k hlavnímu vchodu. “Však sami víte, že chodit včas zrovna nefrčí. Jenom staromódní páprdové pořád chodí na čas.”

“Což nás zřejmě pasuje na staromódní páprdy,” odtušila Lissianna.

“Nikolivěk. Jsme toliko průkopníci staronového módního trendu,” opravil ji Thomas škrobeným tónem, a svorně se rozchechtali.

Sotva se přiblížili ke dveřím, otevřel jim Bastien se slovy: “Zdálo se mi, že slyším auto.”

“Bastiene, chla-pe!” zajódloval Thomas na přivítanou, a ihned ho objal tak srdečně, až starší muž překvapením ztuhl. “Jak ti dupou králíci, kámo?”

Lissianna se kousla do rtu, aby nevyprskla smíchy a pohlédla na Jeanne Louise a Mirabeau. Když však zjistila, že také mají problémy s kontrolou svého výrazu, raději uhnula pohledem. Nečekaná změna Thomasova chování skutečně stála za záznam. Normální kluk se v jediném úderu srdce proměnil ve hvězdného kadeta.

“Ano… Dobře… Thomasi. Ahoj.” Bastienovi se podařilo vykroutit rozjařenému mladšímu bratranci. Jako obvykle vypadal nesvůj a bylo na něm poznat, že si není zcela jistý tím, jak s mladším příbuzným jednat. Právě proto se Thomas choval tak, jak se choval. Dobře věděl, že dva z jejích starších bratrů – čtyři sta a něco, a šest set a něco – měli tendenci hledět na něj spatra jako na pouhé štěně, a nikdy mu to nepřestalo lézt na nervy. Být ve věku poctivých dvou století považován za cosi o málo víc než dítě, dokázalo být hrozně otravné, a tak se v jejich přítomnosti choval jako skutečná osina v zadku, což nikdy nezklamalo. Starší bratrance to vždycky spolehlivě vyvedlo z míry a – jak Lissianna tušila – Thomasovi to poskytlo zadostiučinění a výhodu ve hře. Její bratři Thomase odjakživa podceňovali, měli své předsudky.

Vzhledem k tomu, že i ona sama musela snášet tytéž předsudky, mohla s Thomasem jedině sympatizovat. Také ji nikdy nepřestalo bavit pozorování starších bratrů, když se svíjeli jako žížala na háčku.

“Kdepak se koná ta pařba, borče?” optal se Thomas rozjásaně.

“Ještě to nezačalo,” odvětil stroze Bastien. “Přijeli jste první.”

“Nikoli, kamošu, tys přijel první,” opravil ho Thomas vesele, a pak se důvěrně naklonil, aby mu svěřil: “Nemáš tucha, jak se mi ulevilo. Páč dorazit první, podle Mirabeau bychom byli staromódní páprdové. Ale nejsme. Černého Páprdu máš ty.”

Lissianna se rozkašlala, aby zamaskovala trylek smíchu, kterému se ve chvíli, kdy bratr pochopil, že byl právě označen za staromódního páprdu, podařilo překonat hradby jejího sebeovládání. Když nad sebou zase získala kontrolu, Bastien stál strnule, jako by spolknul pravítko a vypadal po čertech namíchnutě. Smilovala se nad ním a optala se: “Kde je máma? A můžeme jít dál nebo musíme patnáct minut čekat venku?”

“Jistěže ne. Pojďte dál.” Bastien rychle ustoupil stranou. “Sám jsem zrovna dorazil, a jakmile mě máti pustila dovnitř, odešla se nahoru převléknout na oslavu. Za pár minut by se měla objevit. Možná byste mohli počkat v herně, než sejde dolů. Asi by nechtěla, abyste viděli výzdobu, dokud tady nebudou všichni.”

“Domluveno,” slíbila mile, vcházejíc kolem něho do domu.

“Nechceš si zahrát kulečník, chlape?” zahlaholil Thomas, který ji svižným krokem následoval dovnitř.

“Hm… ehm… Ne. Děkuji ti, Thomasi. Dokud nebude máti hotová, musím vyhlížet hosty, kteří přijedou brzy.” Bastien při řeči couval vstupní halou. “Oznámím jí, že jste tady.”

Jen co zmizel, Thomas se pobaveně uculil: “On mne prostě miluje,” a rozpřáhnul ruce, aby je nahnal k zavřeným dveřím napravo. “Pojďte. Zahrajeme si. Má někdo náladu na biliár?”

“Já si zahraju,” ozvala se Mirabeau a pak dodala: “Lissi, máš díru na punčoše.”

“Cože?” Lissianna se zamračila a zadívala se na svoje nohy.

“Na pravé vzadu,” navigovala ji Mirabeau, a tak se přetočila v pase, aby si dohlédla na zadní partie pravé dolní končetiny.

“Musela jsem se o něco zachytit u toho zpropadeného kontejneru,” zamumlala znechuceně, když na pravém lýtku uviděla parádní puštěné očko.

“Kontejneru?” chytil ji za slovo Thomas.

“Neptej se,” ucedila suše, potom podrážděné mlaskla a narovnala se. “Musím si zajít převléknout punčochy, než začne večírek. Když jsem se odtud stěhovala, mamka naštěstí trvala na tom, abych si ve svém starém pokoji nechala nějaké oblečení. Měla bych tam mít i nějaké punčochy. Běžte napřed, lidi, a pěkně si hrajte.”

“Pospěš si zpátky,” zavolal za ní Thomas, zatímco lehkým krokem běžela do schodů.

Když se dostala na podestu, jenom zamávala přes rameno a vykročila chodbou ke své ložnici, ale pomyslela si, že je to dobrá rada. Marguerite Argeneau nebude nadšená, že dorazili předčasně, ale Thomas ji rychle zpacifikuje a podráždění, které by jí snad mohlo pokazit náladu, hned v zárodku zadusí sladkými řečičkami. Už jen proto bude lepší mít při setkání s mámou Thomase za zády.

Zbabělče, spílala v duchu sama sobě. Bylo jí víc než dvě sta let, a tak už pěkně dávno minula věk, kdy se ještě měla co bát, že matku naštve.

“Jo, správně,” zamumlala, nicméně neradostně připouštěla, že s máminým názorem si pravděpodobně bude lámat hlavu i při oslavě svých šestistých narozenin. Stačilo se podívat na bratry, aby jí bylo nemilosrdně jasné, že to jinak ani dopadnout nemůže. Byli nezávislí, soběstační a… ehm… prostě staří, a stejně jim dělalo starosti, zda to či ono potěší nebo nepotěší Marguerite Argeneau.

To musí být dědičné, usoudila a otevřela dveře do pokoje, který byl donedávna jejím, a kde ještě tu a tam přespala, když se tady zdržela příliš dlouho, než aby to do východu slunce stihla domů. Vkročila do ložnice, ale už na prahu se zarazila. Při pohledu na muže na posteli jí překvapením lezly oči z důlků.

“Jejda, pardon, špatný pokoj,” zablekotala a zase dveře zavřela.

Potom chvíli stála na chodbě a popleteně se rozhlížela, dokud si neuvědomila, že nevešla do nesprávného pokoje. To ani omylem. Tohle byla její stará ložnice. Spávala tady několik dekád a pozná vlastní pokoj, když ho vidí. Jenom pořád nechápala, proč v něm ležel nějaký muž. A, což bylo mnohem důležitější, proč byl připoutaný k posteli, s rukama a nohama roztaženýma do velkého X.

Přemílala to v hlavě ze všech stran. Žádného podnájemníka by mamka na byt nevzala, a i kdyby ano, určitě by jim to neudělala za zády. Prvně by se o tom zmínila. A už vůbec by jí ho nestrčila do starého pokoje, kde, ač zřídka, ještě občas pobývala. Krom toho fakt, že ležel na posteli přivázaný za zápěstí a za kotníky, sám o sobě vylučoval možnost, že by zde byl dobrovolným hostem.

Stejně jako ta mašle, co má kolem krku, napadlo ji, když si zpětně vybavila jasně červenou parádu, kterou napůl rozmačkal bradou, když se na ni pokusil podívat.

A právě zásluhou oné mašle se nakonec uvolnila. Došlo jí, že musel být tím speciálním překvapením, pro které jela máma do města. Sladký zoubek, napadlo přece Jeanne Louise. Ačkoli, pomyslela si Lissianna, muž v mé posteli vypadal dost zdravě, ale co, to člověk nikdy neví, dokud se nedostane dost blízko, aby ucítil zrádnou sladkost, která se line z neléčených diabetiků.

Suma sumárum, ten chlapík je kráčející narozeninový dort. A navíc vypadá mňam, přímo k nakousnutí, zhodnotila ho, když si v duchu vybavila tmavobrvý, hezký zevnějšek. Oči pronikavé a inteligentní, nos rovný, brada výrazná… a ani tělo nebylo k zahození. Jak tam tak ležel roztažený na posteli, vypadalo to, že je vysoký, štíhlý a svalnatý.

Po trpké zkušenosti s Dwaynem si samozřejmě bolestně dobře uvědomovala, že pod tím elegantním sakem, co měl na sobě, mohly být vycpávky. Po okurkách se nedívala, ale tento muž nebyl opálený ani pomocí samoopalovacího krému, ani nijak jinak, přesto nevypadal chudokrevně.

A pak taky, to se mámě vůbec nepodobalo, aby udělala stejnou chybu, jako prve ona sama. Marguerite by se přesvědčila, že je přesně to, co chtěla dceři darovat, a tak Lissianna dospěla k závěru, že měla Jeanne Louise patrně pravdu, a že se jedná o neléčeného diabetika. Nic jiného totiž nedávalo dobrý smysl. Máti by těžko jela celou cestu až do města pro úplně obyčejného zdravého jedince, když mohla objednat pizzu a Lissianně dát k večeři poslíčka, jak to obyčejně dělávala.

Takže je to sladkost k snědku a tečka. Cítila, jak ji hlad hryže v žaludku. Rozhodně by neodmítla rovnou si z dárku malinko uždibnout. Jen trošku ochutnat, aby vydržela, než jí ho máma opravdu daruje.

Okamžitě ten nápad zavrhla. Dokonce ani Thomas by nebyl schopný obalamutit máti lichometnými slůvky a vyvést ji ze špatné nálady, kdyby jí provedla takovýto kousek. Takže, vrátit se dovnitř a kousnout ho bylo mimo diskuzi, ale pořád potřebovala nové punčochy.

I když věděla, že by se nejspíš měla vrátit do herny, díra nedíra, připadalo jí, že když už je překvapení tak jako tak pokažené, bylo by hloupé chodit celou noc v děravých punčochách. Jednou už je tady, a vybrat si nový pár z těch, co si tady nechala právě kvůli takovýmto nepředvídatelným nehodám, zabere jen momentík.

2. KAPITOLA

Greg zíral na zavřené dveře. Nemohl uvěřit, že někdo prostě otevřel, zastavil se na prahu – pohled na něj ho zjevně překvapil – pak se jen omluvil a zavřel dveře, zatímco on tady ležel jako kus dřeva, příliš konsternován, než aby něco řekl nebo udělal. Ne, že by měl moc velkou šanci zareagovat, ale přesto…

Z toho, jak se snažil udržet hlavu zvednutou, aby viděl na dveře, ho začínalo bolet za krkem. S poraženeckým povzdechem ji nechal padnout zpátky na polštář a začal sám sobě polohlasně spílat za svou hloupost.

Dnes v noci dospěl ke zcela objektivnímu závěru, že je totální idiot. Přitom se nikdy za idiota nepovažoval. Vlastně se odjakživa považoval za inteligentního jedince, ale to bylo ještě předtím než bez jakéhokoli dobrého důvodu, na který by si pamatoval, vlezl do kufru cizího auta a zamknul se uvnitř.

“Rozhodně jednání idiota,” vyřkl nad sebou nelítostný ortel, ale na druhou stranu… slovo šílenství by možná bylo výstižnější. Hloupostí by bylo zamknout se v kufru nešťastnou náhodou. Vlézt si dovnitř a klidně se tam zaklapnout, spíš odpovídalo přechodnému pominutí smyslů, pro něž neměl vysvětlení.

A začínám mluvit sám se sebou, podotkl v duchu. Ano, jak to tak vypadá, začínal ztrácet zdravý rozum. Nemohl se ubránit úvahám, kdy přesně rozum ztratil a jak.

Možná je šílenství nakažlivé, přemítal. Třeba jsem to chytil od některého z klientů. Ne, že by někdy měl klienty, kterým by diagnostikoval šílenství. Ve své praxi se většinou zabýval fobiemi, ačkoli léčil i pár pacientů s jinými, mnohem dlouhodobějšími obtížemi. Nicméně předpokládal, že v něm celou dobu mohlo dřímat semínko zkázy a dnes v noci prostě vyklíčilo a vykvetlo mu šílenství. To je nápad. Možná je choromyslnost v naší rodině dědičná. Měl bych to probrat s matkou a zjistit, jestli nemáme v rodokmenu jednoho nebo rovnou dva cvoky.

A netrápilo ho jen dobrovolné vlezení do automobilového kufru. To byl dnes v noci pouze první z jeho bláznivých počinů, a litoval ho hned, jak za ním s kovovým klapnutím zapadlo víko kufru. Zatímco červené autíčko ujíždělo k tomuto domu, přinejmenším půl hodiny ležel v temném, stísněném prostoru a vymýšlel pro sebe všechna možná jména se společným jmenovatelem blázen. Pak se zastavilo, kufr se otevřel, a co udělal on? Vyskočil ven, omluvil se za své nepřirozené chování a odešel domů? Ne. Stál tam jako tvrdé Y a čekal, až ta pěkná brunetka z výtahu vystoupí z auta a přidá se k němu. Potom odcapal za ní – poslušně jako beránek – do tohoto obrovského domu a po schodech nahoru do této ložnice.

Byl veselý a důvěřivý jako pětileté dítě, když si – aniž o to byl požádán – vylezl na postel a roztáhl se tam jak dlouhý tak široký, aby ho mohla připoutat. A když ho vzápětí mateřsky poplácala po tváři a prorokovala: “Má dcerka vás bude milovat. Jste můj vůbec nejlepší dárek k narozeninám”, dokonce jí oplatil úsměv.

Poté, co opustila pokoj, ještě chvíli klidně ležel a mysl měl blaženě prázdnou, než mu postupně začala docházet situace, do které sám sebe uvrtal. Od té doby trávil čas zmatenými meditacemi na téma, co se vlastně stalo. Jeho vlastní chování – té ženě zjevně nevadilo – ale jemu nedávalo žádný smysl. Jako by dočasně ztratil rozum. Nebo kontrolu nad ním. Byl bezradný, tenhle rébus asi jen tak nerozlouskne, a proto obrátil svou mysl k bezprostřednějším otázkám, jako co bude teď, když už je jednou tady?

Má dcerka vás bude milovat. Jste můj vůbec nejlepší dárek k narozeninám. Tato slova – okořeněná skutečností, že momentálně ležel s roztaženýma rukama a nohama na posteli – u něho nejprve vyvolala obavy, že má být jistým druhem sexuálního dárku. Sexuálním otrokem, třeba. Okamžitě to v něm evokovalo představy znásilňování nějakým nakynutým, prostinkým stvořením se špatnou pletí a knírkem. Vezme-li v úvahu dnešní sexuálně uvolněnou atmosféru, určitě pouze někdo příšerně nepřitažlivý musí unést a přivázat ke své posteli muže, jen aby si užil sexu.

Právě když začínal při představě takové hrůzy hyperventilovat, dal si mentální pohlavek. Té stříbrooké ženě – matce – nehádal víc než pětadvacet nebo maximálně třicet let. Její dcera rozhodně nemohla být dost stará na to, aby chtěla sexuálního otroka. Nebo vůbec věděla, co si s ním počít. Kromě toho, proč by zrovna mě někdo chtěl za sexuálního otroka, ptal se sám sebe.

Měl zdravou sebeúctu a věděl, že je atraktivní, ale není žádná rocková hvězda ani úžasný fešák, zralý být modelem GQ. Je psycholog, který nosí konzervativní obleky, má konzervativní účes a žije konzervativním životním stylem. Samá práce, rodina a jen špetka čehosi jiného. Dobře. Práce, rodina a snaha uniknout všem těm rande naslepo, co mi sestry, tety a matka organizují za účelem dostat mě do chomoutu, opravil se ironicky.

Když se dveře ložnice opět otevřely, neradostné myšlenky se mu rozutekly. Ztuhl, trhl hlavou vzhůru, aby se kouknul ke dveřím a uviděl, že je to tatáž žena jako před chvílí. Prohlížel si ji s obezřelým zájmem. Až na dlouhé blond vlasy byla hodně podobná brunetce, která ho sem přivedla. Krásná, plné rty, oválný obličej, rovný nos a stejné, stříbromodré oči, jaké měla její tmavovlasá blíženkyně. Zřejmě si ty kontaktní čočky koupily u téhož optika.

Ne, ve zlomku sekundy změnil názor. Jejich oči nebyly úplně stejné. Měly stejnou barvu a tvar, ale brunetce sídlil v očích smutek a moudrost, a to usvědčovalo ze lži zdánlivou mladost pleti a rysů tváře. U této ženy obojí chybělo. Blondýnčiny oči byly jasné, nedotčené lítostí nebo opravdovým zármutkem, což ji dělalo vzhledově mladší.

Tahle bloncka ale rozhodně bude nějak příbuzná s tamtou brunetou, pomyslel si, když ji pozoroval kráčet k prádelníku u zdi vedle postele a otevírat šuplík. Pravděpodobně sestra, tipnul si. Očima šmejdil po krátkých černých přiléhavých šatech, které měla na sobě, zabloudil až k výstavním nohám, a myslí mu prokmitla myšlenčička, jaká je to smůla, že je moc stará na to, aby byla brunetčinou dcerou. Být jejím dárkem by mu ani dost málo nevadilo. V duchu zvedl oči v sloup na konto vlastních potajmých myšlenek. Sledoval, jak zavřela zásuvku, a netrpělivě čekal, až obrátí pozornost k němu. Ale ona pořád nic. K jeho úžasu jen došla zpátky ke dveřím a očividně mínila opustit místnost, aniž by mu řekla aspoň: mějte se…

Greg byl tak šokován, že dvakrát otevřel a zavřel pusu naprázdno, než se mu podařilo ze sebe vypravit prostinké: “Promiňte…”

Blondýnka se u dveří zastavila a otočila se, aby se na něj zvědavě koukla.

Přinutil se k odměřenému úsměvu a optal se: “Myslíte, že byste mne mohla odvázat?”

“Odvázat vás?” Bylo na ní vidět, že ji svou žádostí překvapil. Přešla k posteli a zahleděla se na něj.

“Ano, prosím,” zopakoval pevně, při tom si všímal, jak mu klouzala pohledem po rukou. Věděl, že má zápěstí zarudlá a odřená od toho, jak za svá pouta tahal, a jejich stav ji zřejmě zmátl a rozrušil.

“Proč vás máma nezklidnila? Neměla vás tady takhle nechat. Proč—” Zmlkla a zamrkala, pak se jí ve tváři objevil chápavý výraz. “Aha, jasně. Bastienův předčasný příjezd ji vyrušil, a tak vás nestačila řádně uložit. Pravděpodobně se sem chtěla vrátit a dokončit to s vámi, ale zapomněla.”

Greg neměl nejmenší tušení, o čem to proboha mluví, kromě toho, že si zjevně myslela, že ho sem dopravila její matka, a byl si naprosto jist, že se mýlila. “Žena, která mě se dovedla, byla příliš mladá, než aby byla vaší matkou. Vypadala jako vy, ale měla tmavé vlasy. Možná vaše sestra?”

Z nějakého důvodu ji jeho slova rozesmála. “Nemám sestru. Žena, kterou popisujete, je moje matka. Je starší, než vypadá.”

Akceptoval to s kapkou nevíry, a pak vykulil oči, jelikož mu došel význam toho, co řekla. “V tom případě jsem váš dárek k narozeninám?”

Pomalu přikývla, naklonila hlavu a poznamenala: “To je ale prazvláštní úsměv. Na co myslíte?”

Greg zrovna myslel na to, že je nejšťastnější zkurvysyn na této planetě, neboť jeho mysl pohotově nahradila dřívější představu velké nechutné ženštiny, jež jeho i sebe svléká a leze na něj, touto ženou, dělající totéž. Dovolil si tu fantazii chvilku užívat, ale pak si uvědomil, že jeho tělo si ji užívalo až moc. V kalhotách mu začínalo být těsno. Povyrůstala tam ne nenápadná vyboulenina. Zatřepal hlavou. Noc po boku této ženy v roli jejího sexuálního otroka by byla jistě úchvatná, jenomže měl své plány – cestu plnou písečných pláží, palem a polonahých krásek křepčících na tanečním parketu. A už za ni i zaplatil.

No a… až bude mít po dovolené, bude-li tahle kráska chtít jít na rande, na normální rande, a pak ho přivázat k posteli a dělat si s ním, co si zamane… Inu, rád se považoval za vstřícného muže, otevřeného novým zkušenostem. Kromě toho, pomyslel si, být sexuálním otrokem nemusí být v tomto případě tak špatné. Uvědomil si, že se jeho myšlenky ubírají do míst, která bylo momentálně lepší nechat na pokoji, a uštědřil si mentální kopanec. Silou vůle se pak přinutil nasadit přísný výraz. “Únos je nelegální.”

Vyklenula obočí do půvabných obloučků. “Maminka vás unesla?”

“Ne tak docela,” připustil při vzpomínce, jak sám a z vlastní vůle vlezl do kufru. Únos bylo lze obecně definovat jako odvoz za použití násilí. Asi by měl lhát; jenomže byl prachmizerný lhář. “Ale nechci tady být a vážně nemám sebemenší ponětí, proč jsem vlezl do kufru auta vaší matky. V té chvíli mi to připadalo jako ta nejpřirozenější věc na světě, ale nikdy jsem…”

Když si však uvědomil, že ho blondýna neposlouchá, hlas se mu postupně vytratil. Alespoň to nevypadalo, že by věnovala pozornost jeho vytáčkám. Upřeně mu zírala na hlavu a stále více se mračila. Navíc popošla blíž k posteli, on měl však podezření, že to udělala podvědomě. Zdála se být plně soustředěná na jeho vlasy. Po chvilce potřásla hlavou a zjevně frustrovaná zamumlala: “Nedokážu vám číst myšlenky.”

“Nedokážete mi číst myšlenky?” zopakoval pomalu.

Zavrtěla hlavou.

“Chápu… a… ehm… je to problém?” otázal se. “Tím chci říci, obvykle číst lidem myšlenky umíte?”

Přikývla, ale nepřítomně, v duchu byla někde jinde.

Snažil se ignorovat to zklamání. Měl pocit, jako by mu někdo chrstl kbelík ledové vody za krk. Jestli se totiž domnívala, že umí číst myšlenky, musela být šílená nebo minimálně trpět klamnými představami. Nicméně předpokládal, že se nebylo čemu divit. Ani matka nemohla být úplně normální, jinak by přece nedovolila cizímu muži, aby jí vlezl do kufru – stála za ním a musela ho vidět lézt dovnitř. Každý jiný by utekl a zavolal ochranku, ale ona si ho místo toho odvezla domů.

Podle všeho se dnes v noci nekontrolovatelně rozmáhalo šílenství. Prvním příkladem bylo jeho vlastní chování, pak brunetčino, a teď si tahle fešná bloncka myslela, že umí číst myšlenky. Což ho přivedlo k zamyšlení, jestli se to neděje po celém městě. Možná teď všichni muži v Torontu lezou do kufrů a nechávají se přivazovat k postelím. Třeba zamořili městský vodojem nějakými drogami, které vyvolávaly šílenství. Teroristické spiknutí s cílem nenásilnou cestou paralyzovat muže v Kanadě. Na druhou stranu se nedalo vyloučit, že tohle všechno byl jen podivný sen. Třeba ve skutečnosti pořád sedí za stolem v práci, hlavu položenou na klávesnici a řeže dřevo.

Dospěl k názoru, že tohle znělo nejpravděpodobněji. Poskytovalo to nejpřijatelnější vysvětlení jeho jinak nevysvětlitelného chování cestou sem. Na ničem z toho však vlastně nezáleželo. Ať už spal nebo byl vzhůru, šílený nebo ne, jednou byl tady a dokonce, i kdyby to byl jen sen, chtěl domů. Musel chytit letadlo.

“Poslyšte, kdybyste byla tak hodná, prostě mě odvažte. Slibuji, že na všechno zapomenu. Nepřivedu sem žádné orgány ani nic nepodniknu.”

“Orgány?” zopakovala. “Myslíte policii?” Zdála se tím překvapená, jako by ji něco takového ve snu nenapadlo.

“No, ano,” potvrdil zamračeně. “Dobře. Přišel jsem sem podle všeho dobrovolně,” připustil neochotně. “Ale teď chci jít domů, a jestli mne neodvážete, jedná se o násilné omezování osobní svobody a to je trestný čin.”

Lissianna si začala kousat spodní ret. Pokusila se vklouznout tomu muži do myšlenek, aby ho upokojila a ovládla, jako to prve udělala s Dwaynem. A jak to měla udělat máti dřív, než ho tady nechala samotného, ale nedokázala to. Nemohla mu proniknout do myšlenek. Jako by kolem jeho mysli stála neprostupná zeď. Sice už o tom slyšela, ale sama na podobný případ zatím nenarazila. Ještě nikdy se nesetkala se smrtelníkem, kterého by nedokázala přečíst a kontrolovat. Ačkoli už potkala individua, u nichž jí přečtení a převzetí kontroly zpočátku dělalo potíže. Obvykle těžkosti polevily nebo zcela zmizely, jen co se z nich napila.

Nachýlila hlavu a pozorovala svůj dárek. Uvažovala, jestli by se z něho měla zkusit napít, aby mu snáze proklouzla do myšlenek a mohla ho pak zklidnit. Jediným problémem bylo, že když mu nedokázala vniknout do mysli, tak až mu zatne zuby do krku, nebude ho schopná uchránit před bolestí. Ledaže…

Mirabeau jí jednou vyprávěla o tom, jak se dostala do podobné situace. Prý toho muže líbala a hladila, dokud se neuvolnil, a pak se jí v okamžiku, kdy do něho vjely zuby, podařilo vklouznout mu do myšlenek.

Krátce to zvažovala. Nikdy dřív nikoho nesvedla. Narodila se a byla vychována v Anglii za vlády krále Jiřího III. a žila trochu jako ve skleníku. Zatímco se společnost vyvíjela a zejména během posledního zhruba půlstoletí se stávala stále více promiskuitní, její život nikoli. Rodiče byli staří, ctili staré hodnoty a jejich názory se měnily a modernizovaly jen pomalu. Zatímco máti by jí možná i poskytla více svobody, otec se nikdy nepodřizoval zvyklostem panujícím ve společnosti.

Přesto prostě nemůžu nechat toho muže jen tak tady ležet, když je takhle rozrušený, rozhodla se nakonec. Mimoto by nepohrdla malou ochutnávkou z narozeninové večeře. Jako olíznout krém z dortu dřív, než je podáván. Dobře, ráda by si dala trošku víc než ekvivalent olíznutí, ale jenom by si narychlo kousla. Jenom tolik, abych utišila hlad, ujišťovala sama sebe.

Jo, jasně, pomyslela si Lissianna, na pokrytectví ji nikdy neužilo. Tenhle chlap vypadal tak ňam ňam, že ji to lákalo vysát ho dosucha. Strašné pokušení. Celé dekády podobné neměla. Aspoň si na to nevzpomínala.

“Ty provazy jsou vážně moc utažené.”

Postesk ji vytrhl ze zamyšlení. Znovu se podívala na sedřenou kůži na mužových zápěstích a ucítila, jak se její nejistota rozplývá. Učili ji, že se nesluší hrát si s jídlem ani dovolit, aby zbytečně trpělo. A tento muž evidentně trpěl. A její povinností bylo dostat se mu do myšlenek a ukonejšit ho. Stěží bylo její vinou, že to nedokázala udělat normálním způsobem, a tak bude muset přistoupit ke krajnímu řešení.

Konečně pevně rozhodnutá a se svědomím uchlácholeným, se usadila na kraj postele. “Neměl byste se vzpírat a neměl byste si dělat starosti. Hrozně nerada vás vidím tak rozrušeného.”

Škaredě se na ni podíval, jako by jí měl za zlé, že věděla, jak je rozrušený. Nebo byl možná jen rozzlobený, že ho nerozvázala, když ji o to požádal.

“Tohle sundáme,” navrhla a punčochy, které prve vytáhla ze šuplíku, si položila do klína, aby se mohla věnovat mašli kolem krku. Jen co byla pryč, povzdechl si a trochu se na posteli uvolnil, a proto se Lissianna rozhodla sundat mu i kravatu.

“Tak, není to lepší?” optala se, jen aby řeč nestála, stahujíc mu hedvábnou látku z krku.

Začal kývat, ale pak se vzpamatoval, a zatímco mu rozepínala horní tři knoflíčky na košili, místo přitakání se na ni zamračil. “Mnohem lepší by bylo, kdybyste mě rozvázala.”

Pobaveně se usmála, jak se sebou bojoval, a pak se ho pokusila rozptýlit. Konečky prstů mu zlehka přejížděla po tom malém kousku hrudi, který právě obnažila. Když ho dlouhými nehty něžně škrábala na nahé kůži, k její nesmírné spokojenosti jím projelo jemné zachvění. Tohle svádění se ukázalo být snazší, než očekávala. Nebo jsem možná talent od přírody, pomyslela si a uvažovala, jestli by ji ta možnost neměla znepokojovat.

“Rozvažte mě.” Snažil se být neústupný, ale bylo zjevné, že jeho srdce už touhou po svobodě neplane tak naplno.

Vědoucně se usmívala a dráždivě pomalu putovala prsty na jih. Po jemné látce košile sjela až těsně nad opasek. Provokativní pohyby vysílaly do pevných břišních svalů impulzy, které nasadily ostruhy dechu, až uháněl tryskem a syčivě se dral ven.

“No co, do pekla,” vydechl. “Jsou horší věci, než být sexuálním otrokem.”

Zamrkala překvapením a usoudila, že už se uvolnil dost. “Jak se jmenujete?”

“Greg.” Odkašlal si a už mnohem ráznějším tónem se představil: “Doktor Gregory Hewitt.”

“Doktor, fakt?” Zvedla ruku, aby se jí jala putovat pro změnu na sever, po hrudi oděné do sněhobílé košile. Nemohla nezaznamenat, že jeho oči okamžitě dezertovaly z její tváře a pozorně sledovaly, co bude dál. “Tedy, doktore… Jste velice pohledný muž.”

Zabloudila mu rukou do vlasů, něžně se probírala jemnými, tmavými prameny a žasla, jak jsou měkké. Pohledem sklouzla k sytě tmavohnědým očím a výrazným konturám rtů, a mezitím zvažovala další postup. Byl to atraktivní muž. O tom nebylo pochyb. Žádoucí. Sice už viděla muže, kteří byli pohlednější, ale na tomto bylo cosi, co ji zvláštně přitahovalo. Zvedla oči k vráskám na inteligentním čele, a prstíky jim šly v patách. Bříšky prstů jemně masírovala mělké rýhy a pokoušela se je vyhladit.

“Hodně by vám vadilo, kdybych vás políbila, doktore?” optala se tiše.

Doktor Gregory Hewitt neodpověděl, jenom na ni zíral očima, které potemněly zájmem, když dovolila ukazováčku, aby se přiblížil ke rtům a zlehka obmalovával hebké obrysy. Když se ústa zničehonic otevřela a vsála nezbedného zvědavce do vlhkého teplíčka, Lissianna to pochopila jako svolení, ale přesto dál tiše seděla. Očima vyhledala ty jeho a fascinovaně se v nich utápěla. Povšimla si ohníčků, které doutnaly a pozvolna se rozhořívaly na dně. Pak vcucnul prst do pusy hlouběji, laškovně po něm přejížděl jazykem, a Lissianna se překvapením až zajíkla.

Už je mi víc než dvě sta let, a nikdy dřív jsem si neuvědomila, že prst může být erotogenní zónou, pomyslela si zmámeně, zatímco ohníčky doutnající v jeho očích začínaly hořet plamenem v jejím nitru, ale mnohem jižněji.

Gregory Hewitt byl nebezpečně vzrušující muž, a proto se rozhodla, že možná bude nejlepší, když převezme kontrolu nad situací. S tímto záměrem zvolna vytáhla prst z jeho úst, naklonila se a letmo se mu otřela líčkem o líčko, aby mohla vdechnout jeho vůni, jak jí velel instinkt dravce zkoumajícího pach kořisti. Jeho aroma, dřevitě kořeněné a nepříliš výrazné, se jí docela zalíbilo. Jemně se pousmála, pak mu přejela rty po tváři, než se jimi vydala na pouť k ústům. Přitiskla je na ně malounko pevněji a něžně se otírala rty o rty.

Rty Gregoryho Hewitta se na pohled zdály pevné a tvrdé, ale na omak byly měkounké. Lissianna mu nepřestávala nevinně přejíždět rtíky po rtech a užívala si erotické laskání, dokud nezvedl hlavu ve snaze polibek prohloubit. Jakmile ucítila, že jeho jazyk vyklouzl a zlehka přejel podél linie, kde k sobě přiléhaly její rty, pootevřela ústa. Sotva vnikl dovnitř, oči se jí rozšířily překvapením z pocitů, které ji v tom okamžiku zaplavily.

Během dvousetletého života se samozřejmě líbala – mnohokrát, dokonce nesčetněkrát, měla-li být upřímná. Některé polibky byly vítané a jiné ukradené, některé si užila a jiné zase ne, zato tento polibek…

Když jeho jazyk dorážel na ten její, byl hřejivý, vlhký a pevný. Chutnal mátou a kávou a něčím jiným, co nedokázala hned rozpoznat, tak se tím jednoduše nezdržovala. Zavřela oči a ztratila se v pocitech, jež jí braly dech.

A jak už to tak bývá, kdo jinému jámu jámu, sám do ní sám. Co začalo snahou svést Gregoryho Hewitta, skončilo svedením jí samotné. Lissianna se přistihla, že je ztracená v polibku. Gregův jazyk ji plnil, šťouchal a šmejdil jí v ústech s naléhavostí, která ji rozechvívala. Prvotní záměr celé akce byl na chvíli zcela zapomenut. Uvědomila si, že změnila pozici. Najednou byla na posteli a ležela na Gregovi. Štíhlé nožky propletené se svalnatými a prsty zapletené do tmavých vlasů.

Cítila, jak lomcoval pouty, ale vnímala to vlastně jen napůl, dokud neotočil hlavu, aby přerušil polibek a nezachraptěl: “Rozvaž mě. Chci se tě dotýkat.”

Sice byla v pokušení, přesto jeho veskrze oprávněný požadavek ignorovala. Raději se soustředila na budování cestičky dlážděné pusinkami, po Gregově tváři níž a níž. Současně se posouvala po jeho těle, také stále níž a níž. Zjevně byl vyšší než ona, když totiž rty dorazila k hrdlu, jejich kosti pánevní se ocitly přímo proti sobě. Okamžitě zakroužil boky, naléhal na ni a vnucoval se, stupňoval vzrušení obou dvou. Když mu rty migrovala podél krku, jeho sténání bylo současně zklamané i vzrušené. Neklidně se pod ní vrtěl, dokud nenašla krční žílu a nevysunula zuby. Vjely mu hluboko do kůže a vzápětí i do žíly, kterou kryla.

Greg strnul šokem, jakmile se však začala krmit a v mysli jí doslova explodovala rozkoš, kterou mu bez meškání přeposílala, s táhlým zasténáním se zase rychle uvolnil.

Tohle byl úplně jiný zážitek než Dwayne. Normálně na krmení nic erotického neviděla, ale normálně nemusela hostitele svést. Jednoduše převzala kontrolu nad jeho myslí a šla na věc. Tentokrát to bylo jiné. Byla vzrušená, on byl vzrušený, a krev vtékající do jejího těla byla vláknem, které jejich vzrušení spojovalo. Když se jí otevřela Gregova mysl, extáze se mezi nimi odrážela a nějak narůstala. Tentokrát to však neměla pod kontrolou. Myšlenky nejenom vysílala, ale navíc přijímala ty jeho.

Bylo to jako úžasný kaleidoskop barev. City a myšlenky zaplavovaly její mysl, jedna omračující vlna stíhala druhou. Vášeň, touha, inteligence, laskavost, čest, odvaha… Lissianně se poštěstilo kratince nahlédnout do Gregovy duše a během té chvilky se o něm dozvěděla víc, než by dokázala zjistit ze stovek rozhovorů. Žádné lži, polopravdy nebo dvojsmysly, aby na ni udělal dojem. Jenom on sám… pak bylo vše odsunuto stranou přívalem čiré touhy.

Lissianna zapomněla, že původně měla v plánu ho uklidnit. Zapomněla na vše kromě tužeb, které bouřily v jejím těle: stará potřeba krve šla ruku v ruce s novou potřebou rozkoše, kterou jí skýtal on. V té jedinečné chvíli – těla propletená, oba kňourali a sténali blahem, vzpínali se a svíjeli se na sobě – se zdálo, že pouze tento muž byl schopen ukojit její hlad, a tak byla na nejlepší cestě přestat se ovládat až do té míry, že by ho vypila dosucha… kdyby k jejím uším nedorazil Thomasův hlas a nevyrušil ji.

“Nechápu, proč seš tak na větvi. Vždyť si jenom zašla nahoru pro nové punčochy. Na těch starých si—” Thomase tlumily dveře, ale sotva se otevřely, hlas nabyl na síle, pak náhle odumřel, a nastalo kratinké ticho. Velice kratinké.

“Lissianno Argeneau!”

Když poznala matčin hlas, Lissianna ztuhla a vytřeštila oči.

3. KAPITOLA

Lissianna vtáhla špičáky zpátky do dásní, čímž se vyprostila z krku Grega Hewitta a provinile mrkla přes rameno. Pohled na Thomase a matku, kteří na ni ode dveří kulili oči, stačil, aby vyskočila a urychleně si začala upravovat šaty a vlasy.

“Já tomu nemohu uvěřit!” Marguerite rázně nakráčela do místnosti. “Slídit a rozbalovat dárky dřív, než budeš mít narozeniny. Jako by ti bylo dvanáct a ne dvě sta dva! Co si vůbec myslíš?”

“Mňo, technicky vzato má narozeniny, tetičko Marguerite,” podotknul Thomas a zavřel dveře.

Lissianna vyslala k bratranci vděčný úsměv, ale hodlala se hájit sama. “Já jsem neslídila. Zašla jsem si nahoru do svého pokoje pro jiné punčochy.” Na důkaz je zvedla z postele a dodala: “A nerozbalila jsem ho.”

Marguerite se jen významně zahleděla na zem.

Následovala její pohled – ležela tam zapomenutá rozvázaná mašle – zaksichtila se a připustila: “Tak jo. Rozbalila jsem ho, ale jenom proto, že byl nervózní, a mně se nelíbilo, že by tady zůstal tak rozrušený.” Zmlkla, naklonila hlavu na stranu a pokračovala: “Jestli to chápu správně, příjezd Bastiena tě vyrušil a nedala jsi mu plnou dávku. Když jsem sem přišla, byl celý vyděšený, že ho unesli, a chtěl po mně, abych ho odvázala.”

“Já jsem ho neunesla,” ohradila se Marguerite uraženě, pak se přes Lissiannu zadívala na doktora Gregory Hewitta. “Neunesla jsem vás. Půjčila jsem si vás.” Obrátila pozornost zpátky k Lissianně a zamračila se: “A dala jsem mu plnou dávku.”

“Fakt?” Obočí jí překvapením vyletělo až na vrch hlavy a totálně zmatená přejela pohledem ze své matky k muži na posteli. “Nezdá se, že by zabrala.”

Marguerite si povzdechla a něco z jejího napětí se vytratilo. “Ano, jistě, zdá se, že má silnou mysl.”

Lissianna přikývla. “Všimla jsem si. Nedokázala jsem mu proniknout do myšlenek, abych ho uklidnila. Vůbec. Proto jsem se z něho napila. Napadlo mne, že by mi to mohlo umožnit splynout s jeho myslí a uklidnit ho,” vysvětlovala snaživě.

“Což se zřejmě dařilo na výbornou,” okomentoval Thomas pobaveným tónem. “Ačkoli já bych neřekl, že uklidnit je zrovna to správné slovo.”

Lissianna sledovala jeho pohled mířící k mužovým slabinám, kde erekce zvedala kalhoty. Přímo před jejíma očima se stan začal pozvolna skládat.

“Takže tentokrát žádná okurka,” odtušil tiše Thomas a Lissianna se musela kousnout do rtu, aby se nervózně nezahihňala.

Odkašlala si a spustila: “Promiň, mami. Nechtěla jsem pokazit narozeninovou večeři, kterou jsi naplánovala. A taky jsem ji nepokazila. Tím chci říci, možná už nebudu překvapená, ale vážně jsem si nedala moc. Jenom rychlé kousnutí. Malinko jsem si uždibla, fakt. Mohla jsem se napít mnohem víc.” Hladovým pohledem sklouzla k muži v posteli. Při představě, že by se z něho mohla zase napít, se jí po těle rozeběhli mravenečci.

“On není tvou narozeninovou večeří.”

Lissianna, ač nerada, přestala obhlížet svůj dárek k narozeninám a zmateně se obrátila na matku. “Cože?”

“Není to tvá narozeninová večeře,” zopakovala Marguerite. “Objednala jsem ti čínu. Poslíček tady bude co nevidět.”

“Aha.” Ani se nepokoušela zakrýt zklamání. Čínu měla ráda, ale nijak zvlášť odvázaná z ní nikdy nebyla. Za hodinu bude mít zase hlad. Zato Gregory Hewitt byl výživný a mňam. Po vodnatém vývaru jménem Dwayne ji naplnil a uspokojil stejně jako šťavnaté ragú. Také byl rozkoší, jakou rozhodně nečekala. Dnes v noci pocítila trochu té extáze, kterou si obvykle užívali její hostitelé, zatímco se z nich krmila, když ji vysílali zpátky k ní. Extáze, kterou nikdy doopravdy nepochopila, ani nezažila na vlastní kůži, leda snad takto z druhé ruky, coby voyeur. Tentokrát však nedokázala zůstat stranou a pouze pasivně přihlížet. Měla svést jeho a očividně svedla sama sebe…

Nebo možná byl tím svůdcem on, napadlo ji, vybavujíc si jeho rty vtahující do úst její prst.

Ne, že by se při svádění musel moc snažit. Byl to ten nejpřitažlivější muž, kterého kdy potkala, a to už o čemsi vypovídalo. Za dvě sta dva let života potkala spoustu mužů, a mnozí z nich byli po čistě estetické stránce atraktivnější, a stejně vždycky zůstala ledově chladná. Na tomto muži bylo zkrátka něco, co jí káplo do noty… a také hezky voněl. A těch pár okamžiků, kdy jejich mysli splynuly…

Vlastně se ho ani nepokusila přečíst, ani mu kontrolovat myšlenky, jak měla původně v úmyslu. Byla příliš zaměstnaná vychutnáváním si každé chvilky, přesto i z toho krátkého spojení získala otisk jeho mysli. Byla to směs zmatku, touhy, inteligence, čestnosti a charakternosti, která ji oslovila v tom nejlepším smyslu slova.

Najednou jí došlo, že se v pokoji rozhostilo ticho, a rozhlédla se. Muž, který si momentálně nárokoval její myšlenky, ležel na posteli a tiše a fascinovaně na ni zíral. Pomyslela si, že je to zajímavé. Na druhou stranu i máti s bratrancem na ni hleděli se soustředěným zájmem. Nutně došla k názoru, že to nevěstilo nic dobrého. Nedávala jsem si pozor, nehlídala jsem si myšlenky, uvědomila si znepokojeně a vůbec nepochybovala, že se ti dva právě vetřeli do jejích meditací o rozkoši, kterou prožila s Gregem Hewittem.

“Tak,” vyhrkla, protože se nemohla dočkat, až vystrnadí myšlenky své matky z těch, co momentálně proplouvaly její myslí.

Thomas jí přispěchal na pomoc otázkou: “Jestli není narozeninovou večeří, co teda je?”

“Promiňte? Narozeninovou večeří?” vyjekl Greg. Civěl na ně málem s otevřenou pusou, patřičně vyděšený. Prve očividně dobře neporozuměl, o čem byla řeč. Nyní ano, a byl z toho zase celý poplašený. Lissianna by mu ráda věnovala trochu času, aby ho uklidnila, ale promluvila její matka, a tak ztratila nit.

“Je tvým dárkem k narozeninám, ale není to večeře.” Když na ni zírala stále stejně nechápavě, Marguerite si povzdechla a přešla místnost, aby vzala dceru za ruku. “Mělo to být překvapení, které bys dostala na oslavě, ale vzhledem k tomu, že sis svůj dárek už rozbalila, mohu ti to rovnou vysvětlit. Drahoušku, tohle je doktor Gregory Hewitt. Je to psycholog, specializuje se na fobie, a já ti ho přivedla, aby tě vyléčil. Všechno nejlepší k narozeninám.”

Doktor Gregory Hewitt je psycholog, docházelo zvolna Lissianně. Nenapadlo ji zeptat se, co za doktora vlastně je, když se ho ptala na jméno, a on jí řekl, že je doktor Gregory Hewitt. Teď už to tedy věděla. Je to psycholog a je tady, aby vyléčil její fobii.

“Aha,” zamumlala nakonec a překvapeně se podívala na Grega, protože jí udělal ozvěnu, a jeho aha vyznělo stejně zklamaně jako to její. Což v ní probudilo zvědavost. Její zklamání pramenilo z faktu, že by se do něho raději zakusovala, než s ním probírala něco tak nepříjemného, jako byla její fobie. A jak se zdálo, ani on nebyl tou představou o nic více nadšený než ona sama.

Greg si v duchu povzdechl. Nejspíš by brunetčiným výrokem neměl být tak zklamán. Měl by být rád, že nemá být sexuálním otrokem ani… večeří? Pořád se tomu pokoušel přijít na kloub. Lissianna, jak bruneta blondýnku oslovovala, si myslela, že je její narozeninovou večeří. On? Narozeninová večeře? Ta představa stačila, aby mu vyhnala z hlavy i poslední zbytek rušivých chlípných myšlenek. Narozeninová večeře? Jsou to snad kanibalové?

Pane na nebi, vždyť ho potom, co ho líbala, kousla do krku, ale jen maličko, a později se spokojila se žužláním. Určitě bude mít pořádný cucflek a bude ho muset týden schovávat. Možná ještě déle. V tomto směru si nebyl jistý. Cucflek měl zatím jenom jednou, a to byl ještě puberťák. Nedokázal si vzpomenout, jak dlouho tehdy trvalo, než se mu zahojil.

V paměti mu neutkvělo ani to, jak k němu tenkrát přišel. Kdyby to byl stejně úžasný požitek, jako ten dnešní zážitek, určitě by na něj nezapomněl. Nicméně té blondýnce by ze srdce rád dovolil ocucávat mu krk, kdy se jí zachce. A vlastně jakoukoli část těla, zcela dle libosti.

Zato být narozeninovou večeří, to už tak zábavně neznělo. Dobrý Bože, proč jsi dopustil, abych vlezl do kufru kanibalům? Skutečně bych dal přednost scénáři, ve kterém hraji sexuálního otroka. Rozhodně by z toho koukala větší zábava.

Zvedl oči v sloup a chtě nechtě musel nad svými úvahami v duchu zakroutit hlavou. Uvažoval jako zoufalec, který by si setsakra rád vrznul. Což vlastně nebylo tak daleko od pravdy. Navzdory nejlepším dohazovačským snahám jeho rodiny, neměl sex skoro rok. Ačkoli byly všechny ženy, které mu chtěla famílie dohodit, půvabné, žádná v něm nevzbudila příliš velký zájem. Přinejmenším ne dost velký na to, aby odpoutala jeho pozornost od práce, a to na jakoukoli dlouhou dobu.

Velké starosti mu to nedělalo. Vedl plný a činorodý život. Odjakživa si říkal, že den, kdy najde ženu, jež ho bude fascinovat stejně jako jeho povolání, bude i dnem, kdy najde svou paní Pravou. Zatím mu rodina – zuby nehty se držící pořekadla, že naděje umírá poslední – vytrvale vodila všechny svobodné ženy, které znala, a on s nimi vytrvale odmítal spát. Pletkám s rodinnými přítelkyněmi se programově vyhýbal, neboť v sobě nesly zárodek problémů. Mohlo to vést až ke zraněným citům a narušení dobrých vztahů v rodině. V praxi to znamenalo, že byl omezen na sexuální dovádění se ženami, které potkal sám, když zrovna nebyl naverbován, aby doprovázel kamarádky příbuzných na rozličná jídla popřípadě společenské akce.

Naposledy se mu podařilo ulovit ledově blond psychiatričku z Britské Kolumbie. Bylo to minulý rok na konferenci o duševním zdraví. Po jedné z přednášek si zašli na drink, pak ji doprovodil do jejího pokoje. Ona ho pozvala dál a velice kultivovaně a klinicky s ním měla sex. Bylo to studené a pragmatické a úžasně nevzrušující… trochu jako pít Šaratici. Odvede své, pročistí trubky, ale zanechá pachuť v ústech.

Byl si poměrně jistý, že tahle blondýnka by mu pachuť v puse nezanechala. Také si byl jistý, že by svedla mnohem víc, než aby mu jen vyčistila trubky.

“Tys ho sem přivedla, aby léčil mou fobii?”

Když tu otázku zmíněná blondýnka položila, Greg se na ni podíval a poprvé zaregistroval, že také vypadala poněkud zklamaně.

“Ano, drahá.”

“On není—?”

“Ne,” přerušila ji energicky bruneta a vzápětí se zamračila. Blondýnčin nedostatek nadšení z dárku byl očividný. “Drahoušku, tohle je dobrý nápad. Myslela jsem si, že tě potěší. Myslela jsem si, že je perfektní. Vyléčí tvou fobii a umožní ti žít normálním životem. Bez trampot spojených s nočním dohledem nebo rizika, že se dvakrát či třikrát do týdne připotácíš domů opilá.”

Greg pozvedl obočí a v duchu se snažil odhadnout, jaký druh fobie může vést k opíjení.

“Takže” – bruneta se obrátila a zářivě se na něj usmála – “do toho.”

Nechápavě vytřeštil oči. “Promiňte?”

“Zbavte mou Lissiannu její fobie,” požádala trpělivě.

Odvrátil se od těch starých, moudrých očí, které na něj hleděly a zjevně čekaly zázrak, k jasnějším kukadlům slečny dcery. Byly stejně modré a průzračné jako bezoblačné nebe, ale s tímtéž kovově stříbrným třpytem, jako oči paní matky.

Překrásné, pomyslel si a jenom si přál, aby to nebyly kontaktní čočky. Vadilo mu, že měla pocit, že potřebuje triky, aby si přidala na kráse.

“To nejsou kontaktní čočky,” oznámila zničehonic bruneta, a Greg se lekl. Nepřečetla mi právě teď myšlenky?

“Co nejsou kontaktní čočky?” optala se blondýna, zmateně těkající pohledem mezi ním a matkou.

“Tvé oči, drahá,” vysvětlila bruneta a otočila se ke Gregovi. “Navzdory tomu, co jste si prve myslel, je barva našich očí přirozená. Dokonce si ani nejsem jistá, zda vůbec existují čočky v barvě našich očí,” dodala suše.

“Přirozená,” zamumlal a zcela fascinován zíral na třpytivou modř dceřiných očí, zatímco jeho mysl jen pozvolna vstřebávala pronesená slova.

Navzdory tomu, co jsem si prve myslel? Nemínila tím ve výtahu?

Bruneta přikývla. “Ano, ve výtahu.”

“Ty mu dokážeš číst myšlenky?”

Neušlo mu, že to Lissianna řekla spíš naštvaně než překvapeně, a vzpomněl si, jak si o ní myslel, že je cvok, když si stěžovala, že mu nedokáže číst myšlenky. A ono ejhle, tady ta bruneta to podle všeho fakt uměla.

Greg se nemohl rozhodnout, jestli spí a všechno se mu to zdá, či přichází o zdravý rozum a všechno jsou to halucinace, nebo je vzhůru, příčetný, a ta ženská mu skutečně čte myšlenky. Horší však bylo, že se nemohl rozhodnout, které z těch možností dává přednost. Nechtěl spát, protože to by nebyla Lissianna nic víc než pouhý výplod jeho fantazie, a pomyšlení, že by ji už nikdy, leda ve snu, nespatřil, ho ani trochu netěšila. Ztráta zdravého rozumu nebyla o moc lepší alternativa, nicméně představa, že mu bruneta dokáže číst myšlenky, na něj byla příliš silná káva… Zvláště pak proto, že měl mysl plnou chlípného pomýšlení na její dceru.

“Takže?” pobídla ho bruneta.

Ať už sním či bdím, jak to tak vypadá, budu se muset s touto záležitostí nějak rozumně vypořádat. Potřásl hlavou.

“Milá paní, k vyléčení fobie nestačí spolknout prášek. Vyžádá si to svůj čas,” oznámil jí, načež se, o poznání méně trpělivě, otázal: “Mohla byste mě odvázat, prosím?”

“Takhle to v tom článku nestálo,” kontrovala bruneta, ignorujíc žádost o odvázání. “V tom časopise jste byl citován, jak tvrdíte, že nové metody léčby mohou být mimořádně efektivní, a že většina fobií může být vyléčena za pár sezení, některé dokonce i během jednoho jediného.”

Greg si dlouze povzdechl, neboť už konečně pochopil, proč se tady ocitl. Bruneta zřejmě četla rozhovor, který dělal pro jeden časopis. Článek zaměřený na fobie. Vyšel minulý víkend.

“To je pravda, některé fobie jsou snadno léčitelné,” spustil a snažil se zůstat klidný a… no… trpělivý, ale tato situace byla tak bizarní. Vždyť byl přivázaný k posteli, pro smilování Boží, a ti tři tady stáli a chovali se, jako by to bylo úplně normální. Jednoduše nedokázal nebýt lehce namíchnutý.

“Víte, většina lidí se prostě objedná, když se se mnou chce setkat,” poznamenal jízlivě, a pak se pokusil apelovat na zdravý rozum. “A zítra ráno odlétám na dovolenou do Mexika. Ještě předtím musím leccos vyřídit. Ocenil bych, kdybyste mne odvázala a nechala odejít. Na tohle vážně nemám čas.”

Sotva se odmlčel a jeho poslední slova dosud visela ve vzduchu, ozvalo se klepání na dveře. Vzápětí dovnitř strčila hlavu nějaká mladá žena a rozhlédla se. Další tmavovláska, obličejík do srdíčka a moc pěkný. Zvědavě na něj koukla, ale hned nato se obrátila na brunetu číslo jedna. “Strýc Lucian je tady, teto Marguerite.”

“Aha. Děkuji ti, Jeanne Louise.” Matka Marguerite okamžitě začala postrkovat Lissiannu a toho mladíka ke dveřím se slovy: “Tohle tady dořešíme později. Nemůžeme nechat všechny čekat. Jeanne, ukázal se už Etienne?”

“Ano. Když jsem se vydala nahoru, zrovna vcházel.” Otevřela dveře dokořán, aby mohli vyjít, a dodala: “Čína také dorazila. Poslíčka jsem strčila do spíže, dokud na něho nebudeš nachystaná. Ale asi bys ho tam neměla nechávat moc dlouho.”

“Ne. Jdeme rovnou dolů na oslavu a já to celé zahájím,” zavelela Marguerite a následovala dceru a Thomase na chodbu. “Ostatní dárky si může Lissianna rozbalit později a—” Zbytek věty utnuly zavřené dveře.

Greg zíral na dřevěnou plochu a žasl. Nedokázal uvěřit, že ho tady prostě nechali ležet přivázaného k posteli. To bylo šílené. Bláznivé.

Hlavou mu vířily myšlenky, tak zavřel oči, aby se je pokusil utřídit. Musí přijít na to, o co tady vlastně jde, a hlavně, co s tím může udělat. Navzdory vlastnímu jednání, které ho do této šlamastyky dostalo, se začínal považovat za uneseného. Nicméně nebyl držen kvůli výkupnému a nebyl večeře.

To je přece dobře, řekl si v duchu. Že ano?

Je tady, aby vyléčil Lissianninu fobii. Upřímně řečeno byl toho názoru, že léčit by potřebovala celá rodina… jen ne fobii, ale ať si. Chtějí po něm vyléčit fobii a on se chce vysvobodit. Určitě existuje nějaký návrh, se kterým by mohl uspět. Pokud ho pustí, bude souhlasit, že vyléčí tu rozkošnou Lissiannu a slíbí, že je neudá příslušným orgánům. A pak zamíří přímo na policejní stanici.

Nebo ne.

Byl trochu zmatený. Uvažoval, co by momentálně vlastně udělat chtěl. Část jeho já byla rozzlobená a ochotná jít na policii s udáním, že byl držen proti své vůli a bla bla bla. Ale ruku na srdce, kdyby Lissianna vklouzla zpátky do pokoje a líbala ho a hladila jako prve, asi by na valnou část svého hněvu dokázal rychle zapomenout. Z toho usoudil, že se z větší části jednalo o starou dobrou sexuální frustraci. Nebýt té, byl by událostmi noci jenom zmatený. Kromě toho na policii tak jako tak jít nemohl. Co by jim asi řekl?

“Ahoj, jmenuji se doktor Hewitt a dnes večer jsem ze svobodné vůle vlezl do kufru cizího auta, zamkl se v něm a dojel k cizímu domu. Tam jsem vylezl ven a dobrovolně vstoupil do řečeného objektu. Navíc jsem vyšel po schodech nahoru, a aniž jsem k tomu byl vyzván, neřkuli nucen, jsem si lehl na postel, abych k ní mohl být přivázán. A co byste neřekli, lidičky drazí, když jsem je o to později slušně požádal, oni vám mě neodvázali. A nyní je chci obvinit.”

Ó ano, to by znělo moc pěkně, pomyslel si sarkasticky. Z policejní stanice by ho se smíchem vyprovodili. V lepším případě. Mimoto, ve skutečnosti nechtěl dostat tyhle lidi do potíží. Tak jo, nechtěl dostat do potíží Lissiannu.

Labužnicky si olízl rty, protože se mu vybavilo, jaká byla na omak, a jak chutnala. Když se na něm vrtěla, bylo to moc příjemné, a při líbání samou rozkoší vydávala takové to tiché erotické kňourání. Nemít přivázané ruce, překulil by ji pod sebe, zbavil každého kousku oblečení, co měla na sobě, a jal si to hebké tělo podmaňovat rukama i pusou, až by z ní vyloudil celou kňouravou árii.

Pleť měla bleďounkou a slonovinovou. Snadno si dokázal představit, jak se bude to alabastrové tělo protahovat a svíjet na posteli, až vezme do rtů zduřelou bradavku a dlaní pojede dolů po žebrech, přes ploché bříško… vnoří prsty mezi štíhlé nohy, aby našel její vlhkou sladkost. Celá rozpálená bude dychtit po jeho dotecích a vycházet mu vstříc a poté, co ji – jednou či dvakrát – přinutí křičet rozkoší uvolnění, zvedne se nad ni a navede—

Hlasitě zavyl frustrací a bleskově tu příliš živou fantazii utnul, poněvadž ucítil naléhavou bolest v genitáliích. Dobrá, byl to hloupý nápad. Teď byl ještě frustrovanější než předtím.

Zavzdychal a zvedl hlavu, aby se podíval na zavřené dveře. Uvažoval, kdy se Lissianna vrátí, a jestli se vůbec vrátí. Usoudil, že musí být v jejím pokoji, jinak by si sem nepřišla pro punčochy. Takže se sem nakonec vrátit musela. Možná po oslavě, napadlo ho, když zaslechl tlumenou hudbu, přicházející zezdola. Večírek byl zřejmě v plném proudu. Večírek na oslavu Lissianniných narozenin, vzpomněl si a zauvažoval, kolik jí asi je. Odhadoval ji na dvacet pět nebo dvacet šest. O dobrých deset let mladší než on. Bude jí věkový rozdíl vadit? To pomyšlení ho trápilo. Mohla by si myslet, že je pro ni moc starý a dnešní líbačku už nezopakovat.

Gregovi došlo, kam se ubíraly jeho myšlenky, a dal si další mentální lepanec. Na co to probůh myslí? Je uvázaný na posteli a drží ho tady proti jeho vůli. Požádal, aby ho rozvázali, a nikdo ho neposlouchal. Přesto tady leží a v duchu se nezabývá ničím jiným než tou krásnou, blonďatou Lissiannou.

“Musíš si dát do pořádku priority,” rozkázal si přísně. “Co se tak pokusit se osvobodit a utéct odtud? Ráno musíš chytit letadlo, abys věděl.”

Fakt, že už zase mluvil sám se sebou, ignoroval a zaklonil hlavu, aby se zblízka podíval na pouta, která vedla od zápěstí ke sloupkům postele.

4. KAPITOLA

“U Jóviše, dostal jsem se do nebe. Andílci, kam se podívám.”

Lissianna se zakuckala smíchy. Nebylo divu. Komický výraz zbožného nadšení, který vystřihl Thomas, jen co překročil práh obývacího pokoje, ve kterém uspořádali improvizovaný po-narozeninový pyžamový večírek, si kapku toho hihňání bezesporu zasloužil. Jelikož nebyl z těch, co poté, co požili, klidně usedají za volant, rozhodl se Thomas, že přespí tady, což samo sebou znamenalo, že Lissianna, Jeanne Louise a Mirabeau zůstanou jakbysmet. Všechny ložnice byly obsazeny staršími příbuznými, kteří zůstanou na den, proto byli – coby omladina – vyhoštěni na gauče ve velkém obývacím pokoji… spolu se sestřenkou Elspeth a jejími sestrami, dvojčaty Victorií a Juliannou. Dívčí trojlístek přiletěl s mámou Martinou až z daleké Anglie. Všechny čtyři se zúčastnily oslavy narozenin a měly v plánu pobýt na návštěvě ještě pár týdnů.

“Thomasi!” vyjekla najednou Jeanne. “Co to máš proboha na sobě?”

“Copak? Tohle?” Thomas rozpřáhl ruce a zvolna se otáčel. Od krku až ke kotníkům byl oděn do přiléhavého pyžamka Spiderman. “Bastien byl tak hodný a poskytl mi tento přímo boží spací úbor,” zazpíval. “Vám se snad nelíbí? Na tak letitého pardála má ten chlap vskutku radikální vkus, alespoň když míří do kanafasu.”

“Tohle přece není Bastienovo,” chechtala se Lissianna. “Tohle jsme z legrace věnovali Etiennovi, když pomáhal programovat video hru založenou na komixech.”

“Já to ale nevěděl, že jo?” zakřenil se Thomas. “Když jsem skládal štědré poklony jeho senzačnímu vkusu při volbě nočních úborů, Bastien byl vyloženě v rozpacích.”

Lissianna se s ním spiklenecky podělila o prohnaný úšklebek. Dokázala si živě představit, jak musel Bastien zareagovat, když si uvědomil, že se mu jeho malý pokus Thomase ztrapnit, vrátil jako bumerang. Pokořilo ho už jen pomyšlení, že by kdokoli mohl uvěřit, že si do postele obléká takováhle pyžama.

“Co po jméně majitele. Hlavně, že se v tom cítím skvěle,” odtušil Thomas a dal si ruce v bok, aby si prohlédl ostatní, načež galantně prohlásil: “A vy, mé dámy, jste jako duha složená z přelíbezných kvítků.”

Lissianna zkoukla nejprve sebe a pak i ostatní sestřenky a kamarádku, všechny v nočních košilkách. Zatímco Jeanne Louise a Mirabeau neměly v domě její matky žádné oblečení, ona sice ano, jenom pyžamo ne. Nejraději spávala nahá. Proto teď měly na sobě věci vypůjčené od Elspeth a od dvojčat. Trio očividně postihla záliba v nočních košilích s kraječkami, jedině ty jim totiž mohly půjčit.

Nicméně Thomasův popis byl výstižný. Lissianna měla oblečenou světle růžovou krajkovou košilku, Elspeth červenou, Victoria broskvovou, Mirabeau mátově zelenou, Julianna bleděmodrou a Jeanne Louise levandulovou. Dáte-li je dohromady, skutečně spolu téměř vytvoří duhu.

“Tak co bude?” Thomas se vrhl do pelíšku, co pro něj uchystaly. Mačkal si polštář do pevné koule, o kterou by se mohl opřít, a se zájmem těkal očima po pestrobarevných společnicích. “Co se vlastně dělá na pyžamových večírcích?”

Děvčata se rozesmála jeho dychtivému výrazu a také se začala ukládat ke spaní, po dvou na každý ze tří roztahovacích gaučů v pokoji. Během chvilky byli uhnízdění a zírali na sebe.

“Na mě se nedívej,” ohradila se Mirabeau, když zabloudil Thomasův pohled jejím směrem. “Mně je přes čtyři sta. Když jsem byla holka, pyžamové večírky ještě neexistovaly. Ani si nejsem jistá, jestli existovala pyžama. Nevím, co se při nich dělá.”

Lissianna se zasmála a otráveně konstatovala: “Víc než dvě sta let stará a pořád považovaná za dítě.”

“Pro mámu a tetu Marguerite jimi budeme pořád,” odtušila klidně Elspeth. “Myslím, že je to relativní. Ve srovnání s nimi jsme děti.”

“Zato ve srovnání se smrtelníky jsme staré vykopávky,” podotkla Lissianna nešťastně. Teď se na svá léta cítila. Dvě stovky a dva roky navrch. Když jste starší než země, ve které žijete, narozeniny můžou být pěkná otrava. Kanada se stala státem v roce 1867, tou dobou už jí bylo šedesát devět let. Stará na smrtelníka, ale ne na upíra, jak jim přezdívala většina smrtelníků.

Nebyl to termín, který by měl její druh zrovna v oblibě. Upíři byli považováni za bezduché stvůry nesnášející česnek, svěcenou vodu a sluneční světlo. Pokud ona věděla, její lidé nebyli o nic víc bezduší než průměrný člověk. A co se těch tří rádoby zbraní používaných při boji s upíry týče, ani česnek ani svěcená voda jim neublížily. Zbývalo sluneční světlo, což už byla jiná písnička. Když do něj vstoupili, nevzplanuli sice jako vích, ale když se mu vyhýbali, život byl výrazně snazší. Obecné povědomí o upírech se vlastně nemýlilo pouze v tom, že byli dlouhověcí, silní, uměli číst a ovládat mysl… jo, a museli se krmit krví.

“Vy, lidi, možná staří jste, ale my ne,” ozvala se Julianna a její dvojče Victoria přikývla. “Jo.”

Lissianna se přinutila na dvojčata usmát. Je jim pouhých sedmnáct, což z nich v naší partě dělá batolata, pomyslela si a pak si uvědomila, že Elspeth měla pravdu. Všechno je relativní.”

“Tím pádem,” opáčila pevně rozhodnutá zůstat veselá, “jste dost mladé, abyste to věděly. Co se dělá na pyžamových večírcích?”

“Zábavné věci,” zazubila se Victoria. “Jíte spoustu dobrých nezdravých věcí jako třeba pizzu, čokoládu a chipsy.”

Lissianna se shovívavě pousmála. Dvojčata byla dost mladá na to, aby je jídlo ještě lákalo podstatně víc než ji a ostatní.

“A vyprávíte si strašidelné historky a plkáte o klucích,” pokračovala Julianna.

“Hmmm.” Thomas zněl jednoznačně mnohoznačně. “Plkání o klucích můžete klidně přeskočit, ledaže jsem to já, o kom chcete plkat. A jsem nacpaný k prasknutí, pizzy mi netřeba.”

Lissianna o tom nepochybovala. Máti na večírek objednala snad tunu balené krve a stejně tolik normálního jídla, a ona jen s úžasem sledovala, jak ty hory jídla a pití mizely. Z doslechu věděla, že i krev se ztrácela vskutku úctyhodným tempem. Podle všeho byly zásoby téměř zlikvidovány. Dokonce zaslechla mámu, jak prosí Bastiena, aby nechal druhý den poslat do domu další krev, aby bylo dost ke snídani.

“Takže jsme odsouzeni ke strašidelným historkám,” shrnula to Mirabeau. Na chvíli zmlkla, ale když se nikdo nepřihlásil, aby povyprávěl první horror, zahleděla se na Lissiannu a zvědavě se optala: “Pro co ti to tedy jela matka do Toronta? Copak ti dala k narozeninám? Něco mi ušlo? Neviděla jsem tě otevírat její dárek.”

“Ano, co to bylo?” přidala se hned zvědavinka Jeanne Louise. “Já to taky neviděla.”

“Ale ano, vidělas ho, Jeanne Louise,” oponoval pobaveně Thomas, čímž na tvář své sestry přivolal zmatené mračení.

“Ne, neviděla,” trvala na svém. “Já—” zmlkla, protože jí začala docházet jeho slova. “Ho? Tím chceš říci, že dala Lissi člověka? Muže?” Zčistajasna se jí rozšířila kukadla a pusinka se zaokrouhlila do vzorného O, a vzápětí vykřikla: “Ten chlápek v její ložnici? On je její dárek?”

“Jakej chlápek?” Mirabeau vypadala překvapeně. “Marguerite ti dala mužského?”

Když začaly přítomné ženy a dívky užasle pokřikovat, Lissianna se zlověstně podívala na Thomase. Máš to u mě schovaný, slibovala mu očima. Jejich reakce byla samozřejmě přesně taková, v jakou doufal.

“Není to tak, jak to vyznělo,” spustila chlácholivým tónem. “Je to doktor. Přivedla ho sem, aby mi vyléčil hematofobii.”

“Jo,” přitakal Thomas. “A to, že se po něm na posteli Lissianna válela, byla jen nešťastná náhoda. Tehdy ještě nevěděla, že je to její terapeut.”

“Thomasi!” vyvřískla Lissianna, zatímco ostatní příslušnice něžného pohlaví už zase pištěly a překřikovaly se. Všechny naráz ji zahrnuly všetečnými dotazy. Znechuceně potřásla hlavou, obrátila se na ně a urychleně jim poskytla patřičně upravenou verzi předešlého setkání s Gregem Hewittem. Jakmile skončila, pohodlně se opřela a odevzdaně čekala na jejich reakce.

Mirabeau promluvila první: “Takže tu tvou fobii vyléčí?”

Zaváhala a nakonec přiznala: “Já nevím. Spíš ne.”

“Proč ne?” podivila se Elspeth.

“No, zřejmě chtěl zítra odjet na dovolenou. A pak je tu ještě ta maličkost, že ho máma unesla,” dodala a protáčela při tom oči nad směšně předpotopními způsoby své matky.

“Možná by bylo lepší, kdyby tě u něho objednala,” konstatovala Jeanne Louise.

“Ano. Přesně tohle říkal on taky,” přiznala trpce.

“No a můžeme se na něj podívat?” ozvala se Elspeth, a Lissi se na ni překvapeně otočila.

“Cože? Proč?”

“Všechny ostatní dárky jsme viděly,” řekla, jako by to byl dokonalý důvod.

“Já ho rozhodně vidět chci,” prohlásila Mirabeau.

“Ani já bych neodmítla,” přidala se Jeanne Louise.

“Tys ho už viděla,” zaprotestovala Lissianna.

“Ano, ale jenom jsem ho zahlédla a nevěděla jsem, že je tvým dárkem.”

“A jaký je v tom rozdíl?” zeptala se oslavenkyně podrážděně, ale Jeanne Louise jen pokrčila rameny. Lissianna potřásla hlavou a pokračovala: “Nemůžeme se tam prostě přihrnout. Svítá. Pravděpodobně spí.”

“To je v pohodě. Chceme se na něj jenom kouknout. Nemusí s námi mluvit,” mávla rukou Mirabeau a už se zvedala z gauče.

Lissianna s otevřenou pusou přihlížela, jak sestřenky spěchají, aby následovaly jejího příkladu, o bratranci nemluvě. Ve chvíli, kdy odhodlaně vykročili ke dveřím, vyhrabala se z postele se slovy: “No tak dobře, ale nesmíme ho vzbudit.”

Když vešla Lissianna spolu s ostatními do ložnice, zatemňovací závěsy na oknech byly zatažené, takže tam vládla inkoustová tma. Jakmile však zalilo pokoj jasné světlo, stejně vztekle zasyčela a zvrtla se na patě.

“Přišli jsme si ho prohlédnout,” podotkla Mirabeau. “Za světla to půjde lépe.”

Při těch rozumných slovech spolkla své podráždění a obrátila se, aby opatrně popošla k posteli. Když zjistila, že ho světlo nevzbudilo, ulevilo se jí, nicméně jí neušlo, jak se ve spaní zavrtěl, takže ho trochu vyrušit muselo. Mezitím už průzkumná výprava obstoupila postel.

“Páni,” vydechla Elspeth, hledíc na spícího muže.

“Je rozkošný,” konstatovala Julianna překvapeně.

“Totálně,” souhlasila Victoria.

“Jo,” přidala se Mirabeau. “Z nějakého důvodu jsem si myslela, že všichni psychologové vypadají jako Freud, ale on je brouček.”

Julianna s Victorií vyprskly smíchy. Lissianna udělala na hihňalky pššš a pohlédla zase na Grega právě včas, aby přistihla Mirabeau, jak mu zvedá klopu saka. Nevěřícně vytřeštila oči. “Co to děláš?”

“Falešné opálení nemá,” odtušila badatelka klidně. “Tak mě napadlo, že se ještě podívám, jestli v tom saku nejsou vycpávky.”

“Nejsou,” informovala ji kategorickým tónem. “Tohle jsou jeho ramena.”

“Jak—? Aha, jasně. Už jsi ho líbala a tak vůbec,” uculila se Jeanne Louise.

“Přesně. A podle jeho reakcí na její líbání a hlavně na tak vůbec, jsme se už také na vlastní oči přesvědčili, že pan doktor nenosí ani okurku,” zvěstoval všem Thomas, a Lissianna nahlas zasténala. Rázem jí bylo málem stejně trapně, jako když sem prve vešla maminka s tímhletím co nevím nepovím v závěsu, a spatřili onen rozhodně ne přehlédnutelný stan… a jak se pak sám složil. Vážně se jí nechtělo holkám vysvětlovat jeho komentář, ale z výrazů okolo sebe poznala, že ji vysvětlování nemine, a z fleku se rozhodla, že vyhostí Thomase z výsluní své přízně. Nadále již nebude jejím oblíbeným bratrancem a tečka.

Greg byl obvykle sedmispáč, ale když mu do očních víček bušilo ostré světlo, a odevšad se neslo šeptání, zjistil, že je obtížné zůstat pohroužený v hřejivé náruči hlubokého spánku. Dlouho to netrvalo a ucítil, jak se neochotně vznáší k hladině vědomí. Když to konečně vzdal a otevřel spánkem slepené oči, uvědomil si, že zmámeně zírá na šestici krásek, stojící okolo jeho postele v po čertech nejrajcovnějších nočních košilkách, jaké kdy spatřil. Nejprve si myslel, že musí pořád ještě snít… a je to setsakra sladký sen, přiznával při pohledu na lepá těla, která kratinký úbor štědře odhaloval… dokud až na samý závěr nespočinul zrakem na sedmé postavě stojící u postele.

“Spiderman?” zamumlal zmateně.

“Krucinálfagot! Vidíte, teď jste ho vzbudili.”

Vyhledal očima mluvčí a pousmál se, protože poznal Lissiannu. Žádné velké překvapení. Kdo už by měl dostat roli v jeho snu, když ne ona? Vždyť jí a věcem, které by s ní rád dělal, patřily poslední myšlenky těsně předtím, než odplul do spánku. Tato sličná ženička ho hravě měnila v trosku zmítanou sexuální frustrací. Nejhorší na celé věci bylo, že se o to vůbec nesnažila. Za všechno si mohl pouze a jenom on sám. Bylo to dílo jeho vlastní bujné fantazie.

“Dávej si bacha, Lissi, ať teta Marguerite neuslyší, jak mluvíš,” popíchl ji Spiderman. “Vymyla by ti pusu mýdlem.”

“Víš, kam si ty své rady můžeš vetknout, Thomasi? Jsem už moc stará na tyhle srandy,” odsekla otráveně. Otočila se ke Gregovi a naklonila se k němu. “Omlouvám se. Nechtěli jsme vás vzbudit.”

Vlídně se na ni usmál. “To je v pořádku. Vy mi můžete vejít do snu kdykoli.”

“Jé, není to sladké? On si myslí, že se mu zdáme,” uculilo se děvče v levandulové krajce.

“Nic sladkého na tom nevidím, Jeanne Louise. Buďto nakonec přece jenom má v trenýrkách okurku, nebo se domnívá, že má mokrý sen,” prohlásila osůbka v mátově zelené sarkastickým tónem. Když si všiml barvy jejích vlasů, jenom zamrkal údivem. Kratinké černé vlasy vytvarované do špiček s fuchsiovými konečky by normálně za erotické nepokládal. Krátce si lámal hlavu, co ta dělá v jeho snu, potom však zaregistroval, že okolo něj vládne podivné ticho, a rozhlédl se. Zjistil, že pozornost všech je upřená k jeho slabinám.

Zvedl hlavu a shlédl na erekci, která mu zvedala kalhoty.

“Rozhodně má mokrý sen,” pronesla vážně pěkná brunetka v červeném.

“Možná bychom to měli zkontrolovat a přesvědčit se, že to není okurka,” navrhla mladá dívka s kaštanovými vlasy v bleděmodrém krajkovém negližé a pootočila se, aby si vyměnila nemravný úsměv s další dívčinou, která se jí podobala jako vejce vejci. Ta druhá – broskvová – nadšeně přikývla a vyhrkla: “Nó, to jó.”

Když si uvědomil, že je ta dvojka velice mladinká, tipoval je na týnejdžerky, doslova zíral a byl bezmála zděšen zjištěním, jak skvěle dokážou vyplnit své noční košilky. Kdy probůh začaly puberťačky vypadat tak nepubertálně, rozjímal poplašeně.

“Nechte toho,” okřikla je Lissianna a obrátila pohled zpátky k němu. “Nesníte. My tady doopravdy jsme. A omlouvám se, že jsme vás vzbudily, ale holky chtěly…”

Když zaváhala, slova se ujala černovláska s růžovofialovým ježkem. “Chtěly jsme vidět dárky, které dostala k narozeninám,” a dodala: “Což zahrnuje i vás.”

“Ano. Viděly jsme všechny její dárky,” vysvětlovala kaštanovláska v modrém. “Takže bylo zcela na místě prohlédnout si i vás, chápete?”

“Jsme Lissianniny sestřenice,” poinformovala ho tmavovláska v rudém.

“To jsme. Všechny kromě Mirabeau,” upřesnila levandulová a Greg se přistihl, že na ni zírá. Připadala mu matně povědomá, ale jeho ospalé mysli chvilku trvalo, než si ji zařadila. Pak se upamatoval, že prve vešla do dveří, aby oznámila Lissianně, její matce a tomu mladíkovi, že kdosi dorazil.

Při vzpomínce na předešlé události si lépe prohlédl pavoučího muže a uvědomil si, že Spidey je ten mladík, Thomas. Takže se mi to nezdá.

“Měla jsem dojem, že z této místnosti slyším hlasy.”

Když se kroužek půvabu kolem postele jako na povel narovnal a provinile se otočil k nově příchozí, pohlédl ke dveřím. Žena oděná do krajkou lemovaného rudého saténového županu měla dlouhé blond vlasy stejného odstínu jako Lissianna, ale tím veškerá podobnost končila. Její rysy byly ostřejší, tvář protáhlejší a oči nejstudenější, jaké kdy viděl.

“Teto Martino,” promluvila Lissianna zaraženě. “My jsme jenom— ukazovala jsem holkám svůj dárek k narozeninám.”

Chladná blondýna se zastavila u paty postele a s nepokrytým zájmem si Grega prohlížela. “Takže to je ten psycholog, kterého tvá matka přivedla, aby ti pomohl s fobií, není-liž pravda?”

“Co se tady u všech všudy děje?” Skupinkou kolem postele proběhlo další čeření, poněvadž ve dveřích stanula Lissiannina matka oblečená v dlouhém hedvábném županu.

“Uslyšela jsem hlasy a přišla jsem to prošetřit,” sdělila jí Martina. “Lissianna ukazuje děvčatům svůj dárek k narozeninám. Je poněkud mladý, že ano, Marguerite?”

“Copak to nejsou všichni?” opáčila Marguerite málem unaveně. “Ale podle všeho je ve svém oboru jedním z nejlepších.”

“Hmmm.” Dáma v rudém tímto o Grega zjevně ztratila zájem, jelikož se otočila ke dveřím. “Vraťte se na lůžka, dívky. Slunce již vyšlo. Všechny byste už dávno měly spát.”

Nastalo davové mumlání a brblání, ale děvčata poslušně následovala Martinu a Marguerite ven z pokoje.

Dveře se s tichým cvaknutím zavřely, ale Greg stále slyšel šum ženských hlasů, vzdalující se chodbou. Starší dávaly těm mladším kázání. Teprve až když zašustění látky přitáhlo jeho zrak stranou, Greg si s leknutím uvědomil, že všichni neodešli. Pavoučák pořád stál u postele a pozoroval ho s odhodlaným výrazem.

5. KAPITOLA

“Já vím, nejspíš jste pekelně nakrknutý, že teď jste tady, ale celé tohle není Lissiannina vina a ta vaši pomoc vážně potřebuje.”

Greg vydechl, dlouze a s úlevou. Zatímco čekal, až pavoučí muž promluví, už několik vteřin tajil dech. Tohle ale nečekal. Sice neměl úplně jasnou představu o tom, co vlastně očekával, ale tohle to zkrátka nebylo.

Muž, kterému říkala Lissianna Thomasi, vypadal plus mínus na třicet, byl tedy o něco málo mladší než on sám. I Thomas byl pohledný, ostatně jako všichni v tomto blázinci, měl tmavé vlasy a stejné pronikavé stříbromodré oči, jaké obdivoval i na Lissianně a na její matce. Dosud ho viděl dvakrát a v obou případech se Thomas choval jako lehkomyslný, bodrý žertéř, z čehož usoudil, že není zrovna typ, který by se příliš často uchyloval k orodování a prošení. Přesto byl teď tady, aby se přimluvil za Lissiannu.

Greg pozoroval, jak mladší muž přechází k patám postele a pak zase zpátky k němu. “Koukněte se, Lissianna…” zaváhal a zkusil to jinak: “Jsme si hodně blízcí. Maminka mi umřela krátce poté, co jsem se narodil a – bohužel – táta neměl ponětí, co si se mnou počít, tak si mě vzala k sobě teta Marguerite. Později totéž udělala i pro mou sestru Jeanne Louise.”

“Vy a vaše sestra jste byli vychováni spolu s Lissiannou?”

“Hráli jsme si spolu, učili se… jsme si… blízcí,” dokončil bezradně.

“Jako sourozenci,” napověděl chápavě Greg.

“Ano, přesně tak,” usmál se Thomas. “Lissianna je pro mne jako sestra a teta Marguerite jako máma.”

“Chápu,” přikývnul Greg.

“Takže je mi jasné, proč vás sem teta Marguerite přivedla. Vím, že má o Lissiannu hroznou starost. Ta její fobie…” Nešťastně potřásl hlavou. “Je to zlé. Jako byste vy omdléval při pohledu na jídlo a nebyl schopný se najíst. Ovlivňuje to celý její život a to už dlouhé věky.”

Zamračený Thomas došel k patě postele a zase se vrátil, než pokračoval: “Dokud byl naživu Jean Claude, nebývalo to tak zlé. Tehdy tetě Marguerite dovolovala, aby jí zaváděla kapačku, ale—”

“Kdo je Jean Claude?” přerušil ho Greg.

“Kdo byl. Manžel tety Marguerite a otec Lissianny.”

“Pročpak je pro vás Jean Claudem a ne strýcem, zatímco Marguerite si zaslouží titul teta?” vyzvídal Greg.

Thomas stiskl rty do úzké čárky. “Protože jako strýc nestál za nic. Nestál za nic ani jako manžel neřkuli táta. Byl to diktátor a fakt staromódní, a to staromódní myslím velice vážně. Také to byl zlý skřet, a když byl poblíž, přiváděl tetičku Marguerite a Lissi k zoufalství.”

“Co vás?”

“Co, co mě?” zeptal se Thomas zmateně.

“Přece jste říkal, že vás teta vychovala spolu s Lissiannou. Předpokládám, že jste se musel se strýcem stýkat. Copak nepřiváděl k zoufalství také vás?”

“Aha.” Thomas to odmávnul jako nedůležité. “Na mě tak zlý nebyl. Krom toho, já s ním dlouho bydlet nemusel. Odstěhoval jsem se v devatenácti.”

“Což mohla udělat také Lissianna,” upozornil Greg, ale Thomas zavrtěl hlavou.

“Ne. Jean Claude očekával, že bude žít doma, dokud se nevdá.”

“Mohla se přece vzbouřit,” nadhodil Greg, čímž si vysloužil nevěřícný pohled.

“Proti Jean Claudovi jste se nemohl vzbouřit,” sdělil mu Thomas se smrtelnou vážností. “Navíc by Lissi nikdy tetu Marguerite neopustila. Nepřipustila by, aby mu musela čelit samotná. Ke konci byla Jean Claudova mysl skutečně zvrácená. Býval pěkně děsivý.”

“Čili je mrtev,” odtušil Greg. “Jak zemřel?”

“Uhořel. Požil poněkud příliš… ehm… alkoholu a usnul se zapálenou cigaretou v ruce. Vypukl požár a on při něm zahynul.”

Greg přikývl.

“Každopádně…” Thomas zase začal přecházet jako tygr v kleci, “to byla nejlepší věc, kterou kdy pro tetu Marguerite a pro Lissiannu udělal, ale Lissi kvůli tomu zpanikařila. Najednou se začala bát, co s ní bude, jestli umře Marguerite? Kdo ji bude krmit? Takže se rozhodla, že stůj co stůj, musí být nezávislejší. Začala pracovat v útulku a odstěhovala se. Snaží se teď krmit sama, ale teta Marguerite má strach a my ostatní také.”

“Z čeho máte strach?” otázal se Greg se zájmem. Jemu to znělo, jakože smrt otce Lissiannu v podstatě osvobodila a umožnila jí vstoupit do života dospělých. Byla jako pták, který rozpíná křídla k prvnímu letu.

“Že dopadne jako Jean Claude.”

“Její otec alkoholik?” optal se zmateně. “Ona pije?”

“Ne, alespoň ne záměrně,” řekl Thomas pomalu. “Ale je tu ta její fobie…”

Greg potřásl hlavou. Nějak ztratil nit konverzace. Než však stihl požádat o objasnění, Thomas ztuhl s hlavou nakloněnou ke dveřím.

“Musím se vypařit. Jde teta Marguerite.” Vydal se ke dveřím, ale ještě se zastavil a řekl: “Vím, že nerozumíte, ale teď nemám čas. Teta Marguerite vám bezpochyby všechno vysvětlí. A až to udělá, hlavně se snažte mít na paměti, že nic z tohohle není Lissiannina vina. Nepřivedla vás sem, ale potřebuje vaši pomoc.”

Hned nato tiše vyklouznul z ložnice. O chvilku později zaslechl Greg mumlání hlasů na chodbě, a pak nastalo ticho následované klapnutím dveří o kus dál. Všichni zřejmě odešli do hajan.

S povzdechem nechal hlavou zase padnout na polštář a zíral do stropu, mysl obrácenou k tomu, co mu pověděl Thomas. Takže ta krásná Lissianna neměla nijak snadný život. Zašklebil se. To má jen málo lidí, pomyslel si. Snad byl pesimistou od přírody nebo v tom měla prsty jeho profese, ale po letech sezení, na nichž dával rady zlomeným a zneužívaným, měl dojem, že málokdo projde mládím bez trvalých jizev.

Sám jich pár utržil. Matku měl hodnou a milující, a sestry byly skvělé, stejně jako tety, sestřenice a zbytek početné rodiny, zato otec nebyl žádná výhra. Byl to děvkař s násilnickou povahou. Opustil je, když byl Greg ještě hodně malý, což byla nejlepší věc, kterou kdy pro rodinu udělal. Grega to pasovalo na malého muže v domě. Vyrostl, pořád dokola ujišťován, že je jediný správný mužský široko daleko. Pro pouhého chlapce to však bylo přílišným břemenem, a nejspíš to mělo svůj podíl viny i na tom, že byl stále svobodný. Nechtěl se změnit z jediného správného široko daleko, alespoň v očích matky a sester, v jednoho z těch špatných, kteří všechno leda tak pokazí.

Když se dveře ložnice znovu otevřely, Gregovo přemítání rychle vzalo za své. Zvedl hlavu a uviděl vcházet tmavovlásku spoře přioděnou do červené krajky. S krajní opatrností zavřela dveře a ulehčeně vyfoukla zatajený dech. Bylo na ní poznat, jak moc se jí ulevilo, že se nikým nepřistižena dostala dovnitř. Odvrátila se ode dveří a přistoupila k posteli.

“Jejda, vy jste vzhůru, to je dobře,” zašeptala a rty jí zvlnil zářivý úsměv.

Když se odmlčela, usedla na kraj postele a zadumaně si ho prohlížela, Greg zvedl jedno obočí a uvažoval, co asi přijde teď.

“Všichni si myslí, že jsem šla na toaletu, ale já se místo toho vyplížila sem nahoru, abych se s vámi setkala,” vysvětlila a vzápětí se představila: “Jsem Elspeth a chci si s vámi promluvit o své sestřence Lissianně.”

“Aha,” kývnul. Dělal, co mohl, aby necivěl na to světlounce slonovinové tělo, které na látku věru skoupý noční úbor štědře dával všanc jeho očím. Byl si jist, že její očumování by bylo považováno přinejmenším za nevychovanost.

“Vyrozuměla jsem, že vás sem teta Marguerite přivedla, abyste vyléčil Lissiannu. Jenomže ta si teď myslí, že se na tetu Marguerite moc zlobíte kvůli tomu, co vám provedla, a že ji odmítnete léčit. No, tetinka umí být kapku panovačná, to je pravda, ale Lissi vaši pomoc opravdu, opravdu potřebuje.” Elspeth zmlkla a zjevně čekala, co on na to.

“Chápu,” zamumlal, aby vyplnil ticho, ale když na něj pořád jenom koukala s tichým očekáváním, zeptal se: “O jakou fobii vlastně jde?”

Brunetka překvapeně zamrkala. “Tím chcete říci, že vám to ještě nikdo nepověděl?”

Zavrtěl hlavou.

“Aha,” kousla se do rtu. “V tom případě bych vám to asi neměla prozrazovat. Lissianna totiž prohlásila, že vám nedokáže číst myšlenky, zato teta Marguerite to očividně dovede, a jestli si přečte, že víte, jaká fobie to je, přestože vám to neřekla, mohla by začít pátrat, odkud to víte. Uvědomí si, že jsem se sem vkradla, abych—” Očka se jí rozšířila náhlým zděšením, a hned nato vyskočila jako čertík ze škatulky. “Prokrindapána! Tak jako tak si dokáže přečíst, že jsem za vámi přišla.”

Greg prostě zíral. Když se tady objevila Lissianna poprvé, mluvila něco o tom, že mu není schopná přečíst myšlenky, a tahle dívka v tom teď pokračuje. Co je to s těmihle lidmi? Přece si vážně nemyslí, že umějí číst myšlenky?

Jasně, že to dovedou, uvědomil si, protože si vzpomněl, že Lissiannina matka to zřejmě opravdu dělala. Možná jsou paranormální schopnosti v této rodině dědičné, napadlo ho. Jak fascinující.

“Hele, podívejte, já raději půjdu.” Tmavovláska najednou neměla stání. “Ale, prosím, pokuste se zapomenout, že jsem tady byla. Jenom ještě – nepomohl byste, prosím, Lissianně? Je vážně milá a hodná a taky zábavná a chytrá, a tahle fobie je tak otravná. Vážně byste jí měl pomoci. Kdybyste ji znal, také byste ji měl rád, a jestli jí pomůžete, budete mít možnost ji poznat,” loudila, couvajíc ke dveřím. “Teďka prostě zapomeňte, že jsem tady byla, a hlavně se na to snažte nemyslet, až se na vás přijde podívat teta Marguerite, dobře?”

Elspeth na odpověď nepočkala, místo toho otevřela dveře, vystrčila hlavu, aby se podívala, jestli je čistý vzduch, pak mu zběžně zamávala a vyklouzla z pokoje.

Greg potřásl hlavou a zase ji položil na postel. Měl pocit, jako by vstoupil do některé epizody Pásma soumraku, a jako na potvoru do té, kterou ještě nikdy neviděl.

Mám léčit Lissiannu? Tady potřebují léčení všichni, pomyslel si a ztuhl, protože opět uslyšel otevírání dveří. Tentokrát hlavu nezvedl, aby se podíval za zvukem, ale čekal se zavřenýma očima a poslouchal, jak se dveře zlehounka zavíraly, tiché capání více než jedné osůbky blížící se k posteli, a pak šuškání.

“Jé, kruciš, on spí,” zašeptala jedna z těch lehkonohých bytostí zklamaně.

“Tak to ho budeme muset prostě vzbudit, Juli,” pošeptal pragmaticky další hlas. “Tohle je důležité. Musí sestřence Lissi pomoct.”

“Ano. Máš pravdu, Vicki.” Následovala krátká pauza a vzápětí se ozvalo: “Jakpak ho vzbudíme?”

Greg dospěl k názoru, že raději nechce vědět, s čím by mohly přijít. Otevřel oči a zjistil, že zírá na ta dvojčata, na týnejdžerky s kaštanovými vlasy. Stály každá z jedné strany postele, a on teď těkal pohledem z broskvové na bleděmodrou a uvažoval, která je asi Juli a která Vicki.

“Jé, Vicki, on je vzhůru, má otevřené oči,” zazpívala se zjevnou úlevou dívka v modrém. S bystrostí sobě vlastní odhadl, že to bude ta Julinka.

“To je dobře,” pochválila si Vicky, a pak mu sdělila: “Chystaly jsme se vás zkusit probudit.”

“Ostatním jsme řekly, že si jdeme pro pití, ale ve skutečnosti jsme chtěly mluvit s vámi,” dodala Juli.

“O naší sestřence,” dokončila Vicki.

“Proč jen nejsem překvapený, že to slyším?” nadhodil ironicky a dvojčata si nad jeho tělem vyměnila nejistý pohled, načež současně pokrčila rameny a usadila se každá z jedné strany postele.

To bude dlouhá noc, povzdechl si v duchu.

O patnáct minut později za dvojčaty zaklaply dveře ložnice a Greg osaměl. Konečně se mohl v klidu ponořit do úvah o absolvovaných konzultacích.

V & J byl vskutku okouzlující páreček a očividně si o Lissianně myslely obě mnoho pěkného, ale to vlastně každý, kdo se tu dnes objevil. A všichni si o ni zřejmě dělali starosti. Včetně její matky, což bylo důvodem, proč skončil tady místo v Mexiku.

A právě to, co provedla Marguerite, jim podle všeho nedalo spát. Měli strach, že by to mohl mít za zlé Lissianně. Její matka ho sem přivedla, a proto by jí měl odmítnout pomoc? Byl tím mírně řečeno zmaten. O své vlastní vůli vlezl do kufru a vyšel po schodech do patra, aby se nechal přivázat, a i když svému jednání nerozuměl, těžko ho mohl klást za vinu Marguerite. Nebo snad ano?

Nedokázal si na to odpovědět, tak jen melancholicky hleděl ke dveřím a dumal, kdypak se zase otevřou. Jestli si dobře vzpomínal, tak když se probudil, stálo kolem jeho postele šest lidí plus Lissianna. Čtyři sem už pronikli, aby s ním probrali situaci. Podle jeho odhadu ho tedy čekala návštěva přinejmenším dvou dalších přímluvců.

Hádal správně. O chvilku později se dveře zvolna otevřely a dovnitř se protáhla dívka ve světle levandulové noční košilce. Pozoroval, jak se kradmo blíží k lůžku, a v duchu potřásl hlavou. Jedna věc se téhle rodině ovšem musela nechat. Sdílela rozkošný vkus na noční odění. Samozřejmě s výjimkou mužských členů, dodal urychleně, jen co si vzpomněl na Thomasovo pavoučí pyžamo.

“Ahoj, omlouvám se, že vás ruším,” pozdravila tiše levandulová, jakmile dospěla k posteli. “Ale já jsem Jeanne Louise, Lissiannina sestřenice, a chci si s vámi o ní promluvit.”

“Jeanne Louise,” zamumlal Greg. “Vy jste Thomasova mladší sestra.”

Když překvapeně přikývla, pokračoval: “A všichni si myslí, že jste v koupelně, zatímco vy jste mne sem ve skutečnosti přišla požádat, abych se pokusil nedovolit svému vzteku – že jsem, kde jsem, a jak jsem se sem dostal – aby ovlivnil mé rozhodnutí, zda Lissianně pomohu či nikoli.”

“Jé,” vydechla užasle Jeanne Louise.

“A chcete mne přesvědčovat zhruba takto: Prosím, pomozte jí,” napodobil dívčí škemrání. “Protože vážně potřebuje mou pomoc a vy se o ni velmi obáváte.”

“Páni.” Jeanne Louise kecla na kraj postele, oči zvící pingpongových míčků. “Jste vážně dobrý. Nevěděla jsem, že psychologové dokážou vydedukovat tolik věcí z tak mála—”

“Už se mnou mluvil váš bratr a zmínil se, že má sestru Jeanne Louise,” přerušil ji. “I on vyjádřil své obavy o Lissiannu a prosil mě, abych zlosti, kterou zcela pochopitelně mám na její matku, nedovolil, aby mi zabránila pomoci Lissianně.”

“Aha.” Jeanne Louise se jemně usmála. “Ano. To na něj vypadá. Odjakživa si byli s Lissiannou blízcí.”

“Rozčiluje vás to?” popustil uzdu své profesionální zvídavosti.

Zdálo se, že ji tou otázkou překvapil, ale zavrtěla hlavou. “Kdepak, my jsme si s Lissiannou rovněž blízké. Matka mi zemřela brzy potom, co jsem se narodila, a teta Marguerite vychovala také mne. Stejně jako Thomase.”

“Tatáž matka, co porodila Thomase nebo—”

“Ne, jiná matka,” zavrtěla hlavou Jeanne Louise a ironicky se usmála. “Otec pravda neměl velké štěstí na ženy. Jsem dcerou jeho třetí choti. Thomasova matka byla otcovou druhou manželkou.”

“Je tu také nějaký sourozenec od první ženy?” dál z ní tahal rozumy Greg.

Zavrtěla hlavou. “Když zemřela jeho první paní, byla v očekávání, ale dítě nebylo ještě na světě.”

“Rozhodně smůla na ženy,” souhlasil Greg. “Ale když vaše matka zemřela, teta Marguerite vychovávala i vás, spolu s Lissiannou a Thomasem?”

“Tehdy už byl Thomas odstěhovaný a žil sám, ale Lissianna tam pořád bydlela,” upřesnila Jeanne Louise. “Byla o hodně starší než já a pomáhala se o mě starat. Myslím, že když jsem byla malá, byla pro mě jako druhá máma nebo tetička. Teď jsme přítelkyně.”

Greg na ni civěl a nechápal, mozek se bouřil proti jejím tvrzením. Když se tato dívka narodila, Thomas byl dost starý na to, aby se odstěhoval a žil sám? A Lissianna byla dost stará na to, aby se o ni starala jako druhá matka? To v žádném případě nemohla být pravda. Celý tenhle trojlístek mu připadal příliš věkově vyrovnaný, než aby tomu uvěřil. Byl ochoten připustit, že mezi Jeanne Louise a těmi dvěma může být rozdíl tak rok možná dva, ale víc ani náhodou.

Než stihl své pochyby verbalizovat, dveře ložnice se opět otevřely a vešel fuchsiový dikobraz v mátově zeleném negližé. Když spatřila černovláska Jeanne Louise, zaváhala, pak ale udělala obličej a zavřela dveře.

“Jenom mne tak napadlo, zajít za ním na kus řeči,” prohodila cestou k posteli.

“Já vím, Mirabeau. Také jsem ho přišla poprosit, aby pomohl Lissi,” přiznala Jeanne Louise a zazubila se: “Myslí si, že jsi v koupelně?”

Mirabeau se pousmála. “Ne, já tvrdila, že si jdu pro pití.”

“A místo toho jste přišli všichni sem,” odtušil Greg, čímž si od obou dvou vysloužil překvapený pohled.

“Všichni?” zopakovala Mirabeau.

Přikývnul. “Thomas se tady zapomněl hned při vašem odchodu. Po něm se objevila tmavovláska v červené košilce.”

“Elspeth,” dekódovala Jeanne Louise.

Zase přikývl. “Pak ta dvojčata… Juli a Vicki?”

“Ano,” přitakala.

“A nyní vy, Jeanne Louise, a…” Pohledem přejel k uličnici s černo-fuchsiovým účesem a tipnul si: “Mirabeau?”

Kývla.

“Tak to…” povzdechla si Jeanne Louise. “Myslím, že jestli už tady byli všichni ostatní, tak Mirabeau a já jen plýtváme časem a obtěžujeme vás pro nic za nic.”

“Kdepak pro nic za nic,” vyvedl ji z omylu. “Dozvěděl jsem se spoustu věcí.”

Vypadala, že o tom dost pochybuje, ale nekomentovala to, a Mirabeau prohlásila: “Nejlíp uděláme, když půjdeme zpátky dolů dřív, než nás vyčmuchají Martina s Marguerite a zase si začnou hrát na detektivy.”

Jeanne Louise přikyvovala a zvedla se, přesto ještě na okamžik zaváhala a nakonec řekla: “Lissianna opravdu nutně potřebuje vaši pomoc. Vyléčením té fobie byste jí mohl hodně vylepšit život.”

“Ano, to byste mohl, a všichni bychom vám za to byli vděční,” dodala vážně Mirabeau, načež předvedly odchod ve stylu mlha přede mnou, mlha za mnou.

Greg se zase položil na postel. Pořád netušil, jakou fobií to Lissianna vlastně trpí. Po Elspethině panické reakci se na to už nikoho dalšího ani nenamáhal zeptat. Ne, že by měl moc velkou šanci se dvojčat na něco vyptávat. Co se týče povídání, ty dvě byly dokonale sehraným týmem – pokud nebrebentila jedna, žvatlala druhá. Seděly každá z jedné strany postele a hučely do něj, že prostě musí jejich sestřence pomoci. Je to životně důležité pro její pohodovou budoucnost. A že prý si spokojený život fakt zaslouží. Je hodná a člověku vyloženě rve srdce, že musí kvůli té fobii takhle trpět. A podle nich to nekomplikuje život jenom Lissianně. Tetička Marguerite strádá spolu s ní, stejně jako všichni, kdo ji milují, a to prostě musí přestat. Upřímně prý doufají, že ji dokáže vyléčit, a pokud to udělá, budou mu vděčné až do konce věků.

Ve srovnání s nimi byla krátká etuda, která následovala, tedy Jeanne Louise s Mirabeau, úplná lehárna, přesto se na podstatu oné fobie nezeptal ani jich. Tou dobou se domníval, že ji zná. Thomas tvrdil, že to je, jako by omdléval při pohledu na jídlo. V té chvíli si myslel, že to Lissiannin bratranec řekl jen pro příklad, aby demonstroval zhoubnost oné fobie. Když se však posléze mimo jiné zmínil, že ji musejí živit intravenózně, Greg z toho vydedukoval, že při pohledu na jídlo doopravdy omdlévala, nebo že se nemohla přinutit ho sníst. Obojí byla skutečná fobie, která vyžadovala léčbu.

Sice nechápal, co má s tou fobií co dělat alkohol, ale bylo klidně možné, že ve snaze zapomenout na problémy začala holdovat omamným tekutinám.

Ne, nenamáhal se optat, o jakou fobii jde, ale když Jeanne Louise řekl, že její návštěva u něj nebyla pro nic za nic, mluvil pravdu. Vážně se dozvěděl hodně věcí. Například to, že blízcí lidé Lissiannu upřímně milovali. Považovali ji za inteligentní, laskavou a hodnou osobu a chtěli, aby byla zdravá a šťastná. Podle všeho nebyla krásná jen navenek, ale byla jí vlastní i krása ducha.

Což je dobré vědět, pomyslel si Greg a přiznal si, že by jí rád pomohl. Pokud by však byl k sobě naprosto upřímný, tak by musel připustit, že sice jihl nad tím, jak hezky o ní smýšlejí všichni blízcí, ale kvůli oné malé mezihře s líbáním a cucáním krku jí chtěl pomoci zhruba stejně jako kvůli všemu ostatnímu.

Sám nad sebou protočil oči, vtom ho cosi zašimralo na rameni a automaticky se pokusil poškrábat. Nakrátko přitažené provazy mu odřely zápěstí. Překvapeně zamrkal, kouknul nahoru na pouta, načež zavřel oči a s hlasitým povzdechem bezvládně padl na postel. Byl sám sebou znechucen. Postupně se tu u něj vystřídalo celkem devět lidí. Šest spoře oděných žen, jeden rádoby Spiderman, teta Martina a navrch Marguerite. Většina z nich tady navíc nebyla jen jednou, a co udělal on? Přesvědčil je snad, aby ho pustili na svobodu, nebo požádal aspoň o rozvázání? Ne, místo toho se nechal zatáhnout do dramatu téhle šílené rodiny a kompletně ztratil ze zřetele to, co mělo být jeho prioritou… dostat se domů a připravit se na cestu.

V duchu si nakopal a rozhlédl se po pokoji. Bohužel tam nebyly žádné hodiny, aby mohl zjistit kolik je, ale měl dojem, že musí být časné ráno. Pořád dost času, aby chytil letadlo, pokud ho ovšem brzy pustí. Ne, že by považoval za pravděpodobné, že se dokáže zbavit provazů sám, ale jestli si s ním přijde pokecat ještě někdo další, snad se mu podaří ho nebo ji přemluvit, aby ho pustili na svobodu.

Rozhodl se přislíbit, že pod podmínkou okamžitého odvázání začne po návratu z Mexika Lissiannu léčit. Vzápětí však své rozhodnutí zrevidoval. Snad bude lepší, když jí sežene někoho jiného. Znal několik dobrých terapeutů, kteří by jí dokázali pomoci stejně dobře jako on sám. Ne, že by mu snad vadila samotná myšlenka, že by ji léčil. Mělo to co dělat s předchozím líbáním a s rodícími se city, které lékaři duše mírně řečeno nepřísluší. Najít někoho jiného, kdo by se na ni podíval, bude mnohem profesně etičtější. Obrazně řečeno by mu to uvolnilo ruce. Mohl by pak zapracovat na eventuálním vztahu a prozkoumat pocity nehodné terapeuta.

Ale jim by se o tom slovem nezmínil. Dokonce by ani nepřipustil, aby mu tyto myšlenky propluly mozkovými závity. Stále totiž existovalo reálné riziko, že mu v nich Marguerite čte snáz než v otevřené knize.

Stručně slíbí, že až se vrátí, dohlédne na Lissianninu léčbu. Tím získá čas a manévrovací prostor, aby umetl cestičku nápadu nějakého alternativního terapeuta.

Spokojený se svým plánem se nedočkavě zahleděl na dveře. Poslední dobou to tady bylo jako na hlavním nádraží, pořád někdo chodil sem a zase ven. Byl si jistý, že nebude muset čekat dlouho. Určitě si s ním zase přijde někdo promluvit. Tentokrát to snad bude sama sličná Lissianna.

6. KAPITOLA

Když se Lissianna probudila, ještě ani neodbilo poledne. Naspala s bídou pět hodin, ale okamžitě byla čilá jako rybička, kdežto normálně by prospala den. První myšlenka při probuzení totiž patřila jistému narozeninovému dárku.

“Doktor Gregory Hewitt.” Zálibně poválela jeho jméno na jazyku, a pak ho zamumlala nahlas. Dobře věděla, že by za ten dárek měla být vděčná, ale vážně by ho raději dostala k večeři. Čínský poslíček ji moc nenadchl a byla si jistá, že Hewitt by byl docela jiná káva. Navíc byla zmatená myšlenkou, že by mělo dojít na řešení její fobie – jednu chvilku v sobě cítila klíčit naději, vzápětí se toho zhrozila.

Hematofobií trpěla od mládí. Snažila se to překonat rozumem a logickým uvažováním, ale pouhé kouknutí na tu červenou substanci stačilo, aby omdlela jako špalek.

Upírka padající do mdlob při pohledu na krev. K smíchu, viďte? Slabost, kterou pokládala za ponižující. Pokaždé, když nastal čas krmení, zvedala svou šerednou hlavu a nutila ji krmit se staromódním způsobem.

Zamlada to nebyl problém. Tehdy se krmil z paznehtu každý. Všechno se zkomplikovalo až s nástupem krevních bank. Ne hned. Nejprve využívali krevní banky jen někteří příslušníci jejího druhu, zatímco ostatní pokračovali v krmení jim mnohem přirozenějším způsobem, ale zhruba před padesáti lety vydala Rada dekret, že všichni jejich lidé mají využívat krevní banky. Bylo to bezpečnější, protože to pomáhalo předcházet odhalení.

Každý se chtě nechtě musel přeorientovat na krev v sáčku. Podařilo se to dokonce i jí, protože každou noc nechávala matku, aby jí zavedla kapačku a krmila ji ve spánku, intravenózně. Tím pádem se však na ní stala závislou, docela jako dítě, ale zdálo se to být jedinou možností. Požádat o radu odborníka nebylo možné. Stěží mohla nakráčet do ordinace psychologa a prohlásit, že je upírka s hematofobií. Kořeny té fobie sahaly bohužel hluboko do minulosti a měly co dělat s tím, čím byla. První zkušenost s krmením nedopadla dobře a od té doby pokaždé při pohledu na krev omdlela. Takže když si měla vybrat, jestli pokračovat v krmení nebo se nechat krmit intravenózně, uchýlila se ke kapačce, a situace se tak nějak ustálila a všechno bylo fajn… dokud jí neumřel otec.

Zčistajasna byla konfrontována s poznáním, že jsou sice dlouhověcí, nicméně její druh přesto může umřít. Když mohl táta, proč by ne máma? Zmocnila se jí dvojnásobná hrůza. Zaprvé, měla ji ráda a želela by jejího odchodu. A zadruhé, byla na mamince závislá jako kojeňátko před vynálezem kojenecké lahve.

Bolestně si uvědomila svou zranitelnost. Tehdy se rozhodla, že prostě musí být nezávislejší, což v praxi znamenalo, že musela najít způsob, jak se krmit. A stejně jako všechna pravidla, mělo i pravidlo “pouze krev ze sáčku” své výjimky. Ty byly udělovány našincům, kteří trpěli jistými neduhy. Například jako ona. Takže začala chodit na sociálně-právní kurzy pořádané univerzitou a dostala práci v útulku ve městě. Naivně se domnívala, že by útulek mohl být místem, kde se snadno nakrmí, protože tudy procházely mraky lidí, kteří se denně měnili. Myslela si, že bude pomáhat těm, ze kterých se bude krmit. Zdálo se to jako poctivý obchod.

Lissianniny smělé plány však byly založeny na chybných předpokladech. Pravdou sice bylo, že tudy procházely mraky lidí, jenomže to orlojem také. V obou případech to byli neustále ti samí. Neměnili se noc co noc, jak předpokládala. Byla to pořád tatáž klientela, pořád dokolečka dokola… A jejich množství bylo spíš na překážku, než aby jí pomohlo. Zastihnout některého z klientů o samotě bylo těžké, což zvětšovalo riziko odhalení.

Zaměstnání v útulku jí sice umožnilo tu a tam si narychlo kousnout, ale ve skutečnosti se nikdy dosyta nenajedla. No, a aby toho nebylo málo, tak dárci, které měla v útulku k dispozici, nebyli zrovna výkvětem zdraví kanadské populace. Mnozí klienti byli podvyživení nebo nemocní, a někteří byli navíc alkoholici nebo brali drogy. Coby zdrojům potravy se jim sice snažila vyhýbat, ale občas jí okolnosti a čas nedovolily, aby jim pořádně prohledala mysl, takže se pak vrhla na to, co měla zrovna po ruce. Třeba i na nesprávného dárce. Přestože přestala sát hned, jakmile si uvědomila, že mají krev říznutou něčím ostřejším, většinou to bylo už příliš pozdě a ona byla trošku v náladě nebo – nejednou – úplně namol. Což byly situace, které nechtěla zbytečně rozmazávat. Matku to pokaždé příšerně rozčílilo.

Nakonec se tedy odstěhovala do vlastního bytu a doufala, že se tím zmírní máminy obavy. Co oči nevidí, to srdce nebolí. Sama však dobře věděla, že to ve skutečnosti neklapalo. Marguerite Argeneau žila v neustálém strachu, že dcera půjde ve šlépějích svého otce a stane se z ní alkoholička. Právě proto jí k narozeninám věnovala tento dárek. Máti doufala, že tím odvrátí tragédii.

Lissianna to chápala a oceňovala, ale po bezmála dvou stech letech si už nedělala velké naděje, že by svou fobii překonala. Samotná představa, jak se o to pokusí – a selže – ji jedním slovem deprimovala.

Bohužel, jak to tak vypadá, nemám moc na vybranou, konstatovala v duchu a posadila se. Co nejtišeji se vymotala z lůžkovin, aby nevzbudila sestřenice ani bratrance a vstala.

Nejlepší bude, když si zajde za doktorem Gregory Hewittem a zjistí, co by pro ni mohl udělat.

Greg se podíval na okno zakryté závěsem a povzdechl si. Látka dokonale blokovala veškeré světlo, které by snad mělo tu drzost a troufalo si drát se dovnitř. Kolik je hodin tedy nepoznal ani podle slunce, ale odhadoval to na něco kolem poledne. Rozhodně bylo víc než devět čtyřicet ráno, což byl přesný čas jeho odletu do Cancúnu. Takže jsem zmeškal letadlo.

Všechny ty peníze zbůhdarma vyhozené za letenku a nakonec poletí prázdné sedadlo, pomyslel si znechuceně, a pak strnul, protože se otevřely dveře ložnice. Při pohledu na vcházející Lissiannu pocítil nečekanou úlevu a otevřel ústa, aby ventiloval frustraci z toho, jak dlouho jí trvalo – nebo prostě někomu – než se za ním zašla podívat. Ale když uviděl, že má stále na sobě ten růžový kraječkový nesmysl, co byl jinak k vidění jen na baculatých andělíčcích namalovaných renesančními umělci v kostelních klenbách, zase je zavřel.

Tohle celé je nějaký ďábelský komplot, rozhodl se, když jeho zlost – spolu se vším ostatním, co si tak pečlivě připravil, že jí poví, jakmile ji zase uvidí – pozvolna sklouzly do bezedných hlubin zapomnění, jako by to pohltil tekoucí písek.

“Dobré ráno. Jste už dlouho vzhůru?” usmála se na něj, když zavřela dveře.

“Ne.” Očima ji doprovodil k šatníku, ale vtom si uvědomil, co právě řekl a opravil se. “Chci říci ano. Když jste dneska ráno odešli, už jsem neusnul.”

Znehybněla u otevřeného šatníku a vrhla na něj polekaný pohled. “Vy jste byl celou tu dobu vzhůru? Musíte být vyčerpaný.”

Pokrčil rameny. Oprava: Pokusil se pokrčit rameny, ale v této pozici to bylo zatraceně těžké. “Vlastně ani ne. Prospal jsem skoro celou noc, aspoň myslím. Potom, co vás zahnala vaše matka dolů na oslavu, ležel jsem tady a poslouchal hudbu. Chvíli. Pak jsem usnul jako dřevo. Pravděpodobně jsem stihl naspat nějakých osm hodin, než jste mne vy, vaše sestřenky a bratranec poctili ranní návštěvou.”

“Aha… tak… prima.” Obrátila se k šatníku, čímž se nevědomky vydala všanc jeho pohledu. V těch růžovoučkých nočních nedbalkách vypadala k sežrání sexy. Tahle osůbka měla přesně takovou postavu, jaká se mu líbila. S trochou masa na kostech a oblinami na těch správných místech. Navíc jí pámbíček nadělil dlouhé, skvěle vytvarované nohy. Jak snadno by objaly moje boky…

“Jaká byla oslava?” zachraptěl v marné snaze odpoutat myšlenky od Lissianniných jižních partií.

“Ušlo to.” Mírně pokrčila rameny, pak se přes to pravé zadívala na svého voyeura a s ironickým úsměvem odtušila: “Byla to oslava narozenin. Hodně příbuzných.”

“Aha,” přitakal soucitně, načež zmlkl a dál jen přihlížel, jak prohledává šatník. Thomas říkal, že se odtud odstěhovala po otcově smrti. Z toho usoudil, že tohle nejspíš bude její dětský pokoj, kde bydlela, když tady ještě žila, a tak tu měla pár věcí pro strýčka příhodu. On sám už v matčině domě neměl nic, ale věděl, že jeho sestry si tam něco nechaly. Dospěl k názoru, že jde zřejmě o nějakou holčičí věc.

Lissianna si mezitím našla kalhoty a halenku, pak přešla k prádelníku a otevřela první šuplík seshora. Stačil zahlédnout bílé hedvábí, pak zásuvku zavřela a prošla místností ke dveřím těsně vedle postele. Na okamžik se mu naskytl výhled do koupelny s obklady a vybavením v rozmanitých odstínech bleděmodré a bílé, a potom za sebou zavřela dveře.

Předpokládal, že se převlékala, a jemu nezbylo, než se silou vůle snažit udržet na uzdě neodbytné představy, jak se růžovounká krajka snáší k zemi, vytváří kouzelný ostrůvek ještě prohřátý tělem ženy, která stojí hned vedle a na sobě teď nemá nic než pokožku v barvě slonoviny… potom uslyšel téct vodu a došlo mu, že se asi sprchuje.

Což mu ovšem bez nadsázky bolestně připomnělo, že si potřebuje… že si vážně moc a moc potřebuje zajít tam, kam i císař pán chodí pěšky. Chtělo se mu už od brzkého rána a držel to, zatímco čekal, až se tady někdo, kdokoli objeví. Ta potřeba se občas zmírnila a nakrátko na ni docela zapomněl, ale pokaždé se vrátila… jako právě nyní.

Ležel na zádech a dokonce se uchýlil k počítání oveček. Tisícihlavé stádo odečítal rovnou po sedmi, aby se nějak zabavil a dokázal nemyslet na potřeby své tělesné schránky. Přesto přese všechno, když Lissianna – oblečená a s vlhkými vlasy – vyšla z koupelny, ze které se nyní linula voňavá teplá pára, byl zralý explodovat.

Sotva ji spatřil, usmál se úlevou. “Mohla byste mě rozvázat, pěkně prosím?”

Když na něj stále jen nepřítomně civěla, pominul fakt, že musí na záchod, a raději se chopil příležitosti, aby se pokusil získat svobodu. Rychle vyhrkl: “Koukněte, vím, že vaše matka chce, abych vám pomohl s léčením vaší fobie, a já na to více než rád dohlédnu a všechno zařídím, ale zrovna teď se mi to nehodí. Víte, dneska ráno jsem měl odletět do Cancúnu.

Na dovolenou,” dodal, když překvapeně vyklenula obočí. “Nebyl jsem na dovolené, už ani nepamatuju. Naposledy s našima, ještě jako dítě. Nejdřív jsem měl moc práce na univerzitě, pak jsem si otevřel vlastní praxi…” Nabral dech, aby pokračoval: “Týdny mi trvalo jenom přeobjednat pacienty a všechno zorganizovat, abych mohl odjet. Jak už jsem říkal, s radostí vám pomohu vyléčit vaši fobii, ale tuhle dovolenou vážně potřebuji.”

Na závěr na ni vrhl, jak pevně doufal, okouzlující úsměv, a současně si v duchu pogratuloval k pečlivé volbě slov. Neřekl, že ji sám vyléčí, řekl, že pomůže při léčení její fobie. Pořád si nemyslel, že by ji měl léčit sám. Na to byly city, které k ní choval, příliš matoucí. Ne, nebyl by to dobrý nápad.

Jen co na její tváři spatřil první náznaky váhání, dodal: “Jestli máte obavy, že bych šel na policii, tak buďte v klidu. To udělat nemůžu. Zaprvé, do kufru auta vaší matky jsem si zalezl sám,” zdůraznil a pak zmlkl, protože mu neušlo, jak uhnula očima. Grega se zmocnilo neblahé tušení, že i když on sám nevěděl, proč udělal, co udělal, ona to věděla. Zvažoval, že by se jí na to prostě zeptal, nicméně dospěl k názoru, že je to méně důležité, než ji přemluvit, aby ho odvázala, proto raději pokračoval v argumentaci.

“Vlezl jsem do kufru a kamery ochranky na parkovišti to určitě zaznamenaly. Nemám čím prokázat, že jsem byl unesen, ani kdybych chtěl. Policie by mne se smíchem vyprovodila ze stanice. V lepším případě.

Také jsem – z důvodů, které pořádně nechápu – vyšel nahoru a položil se na postel, aby mne mohla Marguerite přivázat.” A zase, zase uhnula pohledem, tentokrát skoro provinile. Zamračil se, přesto pokračoval: “Takže jediné, na co bych si mohl stěžovat je, že mne nikdo neodvázal, když jsem si o to řekl. Jak můžu jít s tak ubohou historkou na policii? Mysleli by si, že jde o nějakou zvrhlou sexuální hru, která zašla dál, než jsem zamýšlel, že jsem kvůli tomu zmeškal let a teď doufám, že když někoho udám, dostanu zpátky peníze.

Dokonce bych jim ani nemohl udat celé vaše jméno a adresu.” Zavrtěl hlavou. “Nemám zájem jít na policii. Chápu, že Marguerite spolu se zbytkem rodiny jenom chtějí, abyste se vyléčila, a jsem ohromen tím, jakou o vás mají starost. Až se vrátím z Cancúnu, rád vám léčbu zorganizuji. Opravdu. Ale v této chvíli bych se jen chtěl dostat na svobodu. Hned, teď.”

Sotva se odmlčel, slova se ujal močový měchýř a Greg vyhrkl: “Zatímco o tom budete přemýšlet, velice bych ocenil, kdybyste mne odvázala, abych si mohl zajít na záchod. Jsem tady od včerejška od večera a teď už opravdu musím!”

“Šmárjápano!” vykřikla Lissianna s nelíčeným zděšením a bez meškání se vrhla na provazy, kterými byl uvázán. Spadl mu kámen ze srdce. Začala kotníkem na pravé noze a osvobodila ho ve stejnou chvíli, kdy se otevřely dveře.

“Takže tady jsi!”

Když do pokoje vplula sestřenka Elspeth, Greg měl co dělat, aby nahlas nezaklel. Taky si mohla dát pár minut na čas… Pohledem sklouznul k Lissianně, a když uviděl, že se s provinilým kukučem narovnává, nemohl si nepovzdechnout.

“Probudila jsem se a ty nikde,” postěžovala si Elspeth s ustaraným výrazem ve tváři. “Dole jsem tě nenašla, tak mne napadlo zajít sem. Nemůžeš spát?”

“Spala jsem dobře,” ujistila ji Lissianna a dodala: “Prospala jsem skoro celé dopoledne, ale v poledne jsem se vzbudila. Hned jsem poznala, že už neusnu, tak jsem si sem zašla pro šaty.”

“Zřejmě tě probudila úklidová četa,” kývla Elspeth.

Lissianna překvapeně vyklenula obočí. “Jsou tady? Když jsem procházela domem, nikoho jsem nepotkala.”

“Asi měli zrovna pauzu na oběd. Já jsem cestou sem natrefila hned na dva. Začali poklízet ten binec po večírku.” Elspeth se obrátila na Grega a mile se usmála. “Dobré jitro. Jakpak jste se vyspal?”

“Co jsme odešli, už neusnul,” odpověděla Lissianna, ale sestřenka už neposlouchala. Všimla si uvolněného provazu, který mu visel od kotníku.

Užasle se podívala na Lissiannu. “Co to děláš?”

Ta zaváhala, ale pak prostě řekla pravdu. “Potřebuje si zajít… do koupelny.”

“Přece ho nemůžeš jenom tak pustit,” zaprotestovala okamžitě Elspeth. “Co když se dostane ven okénkem v koupelně a uteče? Teta Marguerite by to vyřídila.”

“Ano, já vím. Ale…” Lissianna si skousla ret a vyhrkla: “Víš ty vůbec, že měl dnes ráno odletět na týdenní dovolenou do Mexika?”

“To dává smysl.” Komentář přišel od Mirabeau, která se právě protáhla pootevřenými dveřmi. Ladně houpavou chůzí prošla pokojem, načež nonšalantně dodala: “Tvá máma je hlavička. Když má být na dovolené, nikdo ho nebude postrádat.”

“Hmmm.” Lissianna nevypadala nijak nadšeně. “Zajímalo by mě, jestli mu nápad s dovolenou vnukla máma, nebo to bylo dílem štěstěny.”

Greg jen mrkal. Plánoval tuhle cestu celé měsíce a byl si zcela jistý tím, že Marguerite měla prostě štěstí. Než však stačil cokoli říci, Jeanne Louise přivedla obě dvojčata a optala se: “Co tady všichni děláte?”

“Předpokládám, že Thomas jde hned za vámi, vy tři grácie,” zavrčela podrážděně Lissianna, zatímco obě dvojčátka vesele mávala Gregovi na pozdrav.

“Tvé předpoklady jsou bezchybné jako vždy, skoro sestřičko,” zívnul Thomas a rozkošnicky se protáhl po nedlouhém spánku. “Kdo by taky mohl spát při té kanonádě tam dole?”

“Začali luxovat chodbu před obývákem,” vysvětlila Jeanne Louise. “To nás probudilo.”

“Takže, co tady nahoře vlastně všichni děláme?” položil Thomas otázku otázek.

“Lissi se chystá odvázat Grega,” práskla na ni pohotově Elspeth.

Lissianna se na sestřenici zamračila, zatímco ostatní na ni zděšeně vytřeštili oči.

“Myslíš si, že je to moudré?” optala se Jeanne Louise ustaraně.

“To nemůžeš!” vyjekla Juli. “Má ti vyléčit fobii. Nemůže odejít, dokud to neudělá,” načež se rozpoutalo všeobecné souhlasné přikyvování.

“Tak… Co teda?” ušklíbla se Lissianna. “Prostě ho tady budeme držet proti jeho vůli? Těžko bude celý hrrr do mého kurýrování, když je tady takhle uvězněný,” ukázala a sedmero párů očí se obrátilo, aby si ho prohlédlo.

Greg se statečně snažil nemračit, ale jeho potřeba koupelny se bolestně zhoršovala.

Lissianna se přesunula ke druhému kotníku a pokračovala: “Faktem zůstává, že tenhle nešťastník měl být na cestě do Cancúnu, na svou první dovolenou po bůhvíkolika letech, a není ani trochu nadšený, že místo toho uvízl tady.”

“Nemůžeš aspoň počkat, až se probudí teta Marguerite, a probrat to s ní?” optala se Elspeth, ale ke Gregově velké úlevě zavrtěla Lissianna hlavou.

“Ne, než ta se probudí, bude čas k večeři.”

“No a?” zvedla obočí Mirabeau.

“Tou dobou by už mohlo být příliš pozdě na to, aby sehnal letenku na další dnešní let na jih do Cancúnu,” zdůraznila. “Lidi, slíbil, že mi pomůže, až se vrátí. Touhle fobií trpím celý život, další týden už nehraje žádnou roli… jestli mi ji teda dokáže vyléčit,” dodala a nijak se nesnažila zakrýt, že tomu stejně moc nevěří.

Greg se zaškaredil. Její nedůvěra v jeho schopnosti mu moc nevoněla. Ve svém oboru byl považován za jednoho z nejlepších. Jestli ji vůbec může někdo vyléčit, tak právě on.

“Ale jo, jsem si jistá, že dokáže,” řekla rychle Elspeth. “Uvidíš, že ti to pomůže překonat, Lissi, a pak se budeš moct krmit jako my ostatní.”

“Co když půjde na policii nebo tak něco?” napadlo najednou Jeanne Louise.

“Nepůjde na policii. Do kufru si zalezl sám a bude to vidět na záznamu z bezpečnostních videokamer na parkovišti.” Lissianna bez mrknutí použila jeho vlastní argumentaci.

“Ale—” nakousla další protest Jeanne Louise, ale Lissianna ji rázně utnula.

“Odvážu ho a odvezu domů,” prohlásila, dala si ruce v bok a obrátila se čelem k sestřenkám a bratranci. “Možná byste měli jít raději dolů. Aspoň se nedostanete do problémů, nemusíte se přece do toho zaplétat.”

Greg zatajil dech, protože si najednou všichni vyměňovali pohledy, a když Jeanne Louise prohlásila: “Na to zapomeň. Jestli ses ho rozhodla osvobodit, pomůžu ti,” zavřel oči, jelikož pochopil, že mu svitla naděje.

“My ti pomůžeme,” opravila ji Elspeth, a opět se kolkolem rozběhlo všeobecné přikyvování.

Lissianna se pousmála. “Žádnou pomoc nepotřebuji.”

“Jasně, že potřebuješ,” opáčil Thomas. “Zaprvé, potřebuješ odvoz. Zadruhé, průšvih se tím rozředí. Tady platí nepřímá úměra. Čím víc se nás v tom namočí, tím menší budeš mít malér.”

“Komu čest, tomu čest, Thomasi. Když je zapotřebí vybřednout z maléru, seš eso es.” Jeanne Louise vypadala, že to na ni udělalo dojem. Na Grega ostatně také.

“To je moc hezké, lidi, vážně,” spustila Lissianna. “Ale nemusíte—”

“To ani ty,” upozornila ji Elspeth. “Ale jestli v tom pojedeš ty, tak my taky.”

“Čili, jeden za všechny, všichni za jednoho?” zazpívala Lissianna s prohnaným úsměvem, a pak to ke Gregově nemalé úlevě vzdala. “Tak jo, ale jestli míníte jet s námi, bude nejlepší, když se obléknete.”

Greg zamrkal údivem, protože si právě uvědomil, že všichni, vyjma Lissianny, jsou ještě v pyžamech. Legrační, doteď si toho nevšiml. A to by měl. V místnosti se nacházela slušná řádka poloobnažených, oku lahodících těl, ale zatímco Lissianninu noční košilku zaregistroval, sotva prošla dveřmi, když se sem pak jedna po druhé trousila ostatní děvčata, tak tomu, co měla na sobě, vůbec nevěnoval pozornost. Což bylo malounko alarmující.

“Půjdeme se převléknout a vrátíme se pro vás,” uzavřela diskuzi Mirabeau.

“Nemusíte. Až Grega odvážu, můžeme se s vámi sejít dole,” namítla Lissianna, ale Mirabeau zavrtěla hlavou.

“Zapomínáš na uklízeče. Mohli by to vyžvanit Marguerite,” upozornila. “Lepší bude, když se vrátíme a pomůžeme ti ho propašovat ven.”

“Jé, bude legrace,” zavrněla Juli a už mazala ke dveřím, jak jinak než v těsném tandemu s Vicki.

Když se spolu s ostatními vydala Jeanne Louise stejným směrem jako ony, položila čistě řečnickou otázku: “Byli jsme vůbec někdy takhle mladí?”

Lissianna potřásla hlavou a obrátila se k posteli. Greg si všiml, že se usmívá, a chtě nechtě, se musel pousmát také, ale hned potom si odkašlal: “Mohla byste dokončit to odvazování, prosím? Fakt nutně potřebuji do té koupelny.”

“Šmánkote!” Když se bez protestů hbitě sehnula a znovu se pustila do práce, nesmírně se mu ulevilo.

Pozoroval, jak mu osvobozuje zápěstí, pak sklouzl pohledem k bílé hedvábné blůze, do které se převlékla, a pokračoval až k černým společenským kalhotám. Slušelo jí to. Ne tolik jako krajkové negližé, ale dost, aby pocítil zájem.

“Jaká je vlastně ta vaše fobie?” optal se bez úvodu, když byla hotová s prvním zápěstím a obrátila se, aby obešla lůžko.

“Vy to nevíte?” vyhrkla překvapeně. Zrovna došla na druhou stranu matrace, aby zapracovala na poslední končetině, stále připoutané k rámu postele.

“Ne.” Sledoval, jak zápasí s uzly na provaze okolo levého zápěstí. Měla dlouhé štíhlé prsty pianistky, krásné a půvabné.

“Aha.” Udělala obličej a pak hlesla: “Mám hematofobii.”

“Hematofobii?” zopakoval pomalu, v hlavě mu to šrotovalo.

Ona má hematofobii? Byl jsem unesen, abych léčil hematofobii?

Dobrá, opravil se v duchu, nebyl jsem unesen, ale jsem přivázaný k posteli. Údajně proto, abych vyléčil nějakou fobii, která jí ničí život. Thomas tvrdil, že to je, jako bych omdléval při pohledu na jídlo. Vzal jsem to moc doslova, nemělo to co dělat s jídlem. Ta sexy kočka omdlévá při pohledu na krev, pro smilování Boží! Miliony lidí mají hematofobii a žijí úplně normální život.

Dobrý Bože! Seděl tam a v duchu si znovu přehrával všechny ty srdceryvné prosby, které vyslechl od jejích blízkých. Každý se sem vloudil a hučel do něj, jak moc ho Lissianna potřebuje, jak ji ta fobie ničí…

Tož to ho dožralo. Možná by pochopil, kdyby trpěla agorafobií, a bála se vyjít z domu, nebo měla nějakou jinou fobii, která by jí znemožňovala žít normální život, ale hematofobie? Kriste pane, dokonce i arachnofobie by v něm vzbudila větší soucit. Pavouky najdete všude možně… ale hematofobie? Krev není nic, co vidíte každý den, dokonce ani každý týden. Těžko vám bude nějak extra ničit život. Není to nic příjemného, jistě. Na pohotovosti by byla k ničemu a reakce na vlastní zranění bude asi také zlá, neřkuli na zranění někoho poblíž ní, ale uvěznit ho kvůli tomu tady, to bylo prostě—

“Hotovo.”

Greg zvedl oči a zjistil, že Lissianna jeho vysvobozování právě dovedla ke zdárnému konci. Byl volný. Mumlaje díky vyskočil z postele a uháněl do koupelny dřív, než stačil říct něco, čeho by později mohl litovat. Byl skoro na mrtvici, že zmeškal let. Chtělo se mu hulákat, křičet a rozbíjet věci, ale nemohl si to dovolit. Nehodlal udělat nic, co by mohlo ohrozit jeho únik z tohohle blázince.

7. KAPITOLA

Když pašovali Grega rozlehlým domem, který sloužil jako jeho vězení, byl tichý a napjatý. Všichni se naskládali do velké modré dodávky stojící v garáži a on stále držel jazyk za zuby. Jen na půl ucha poslouchal, jak Mirabeau Lissianně vysvětluje, že ji sem poslal někdo jménem Bastien, aby ji měla Marguerite k dispozici, když hostí tak početnou společnost. Prý že si dodávku jenom vypůjčí, protože do Thomasova Jeepu se nevejdou ani omylem.

Thomas mu ukázal na přední sedadlo spolujezdce a při nastupování Greg zaregistroval nápis na dveřích auta: Argeneau Enterprises, a pohotově si ho uložil do paměti.

Jakmile Thomas nastartoval a dálkovým ovládáním otevřel dveře garáže, ztichl i zbytek party. Všichni byli jako na trní, dokud nevymanévroval vozidlo ven a nerozjel se po příjezdové cestě. Greg se domníval, že měli nahnáno, aby nevyběhl někdo z domu a neskočil před dodávku, s cílem je zastavit. K tomu však díkybohu nedošlo, a tak zdárně dorazili na konec dlouhé příjezdové cesty.

“Kam teď?” optal se Thomas, jen co vyjel na silnici.

Greg zaváhal. Prozrazovat adresu domů se mu moc nechtělo, ale ve chvíli, kdy už se mu chystal nadiktovat adresu do kanceláře, si uvědomil, že kufřík a kabát s klíči v kapse ještě pořád leží v Lissiannině pokoji. Měl je v noci s sebou, ale vzít si je i na svobodu ho nenapadlo. V žádném případě však kvůli nim nehodlal riskovat návrat. Při jeho štěstí by je načapala Marguerite a útěk mu zhatila.

Chtě nechtě tedy nakonec udal adresu do bytu. Tam ho aspoň pustí vrátný do budovy a zavolá domovníkovi, aby mu přinesl náhradní klíče. Navíc to byl dům s ochrankou. Nemohli tam vpadnout a vyvléci ho ven, i kdyby časem změnili názor.

Cesta mu připadala dlouhá a tušil, že z ní takový pocit neměl jen on sám. Zatímco dvojčata nonstop štěbetala, neboť celé tohle dění zjevně považovala za náramné dobrodružství, dospělí byli povětšinou zticha. Alespoň dokud nedorazili do města, pak uslyšel Elspeth, jak šeptá Lissiannino jméno. Už jen samotné šeptání způsobilo, že podvědomě nastražil uši.

“Lissi? Cítím, že Greg vyzařuje zlostné vlny. Stalo se něco, zatímco jsme se dole převlékali?”

“Zlostné?” ujišťovala se Lissianna ustaraným hlasem. “Jsi si tím jistá?”

Jo, mám zlost, pomyslel si sarkasticky, a pak se zachmuřil, protože mu došlo, že to Elspeth vnímala. Poblíž těchto lidí se skutečně bude muset lépe ovládat. Už věřil, že Marguerite měla silné paranormální schopnosti. Proč by je teda neměli mít i ostatní?

“Od chvíle, kdy odešel do koupelny, byl zticha.” Lissiannin vážný tón přitáhl jeho pozornost zpátky k hovoru za ním. “Myslela jsem si, že je jenom nervózní, aby se dostal z domu, aniž by nás máma zastavila.”

“Aha. No, možná to bude tím.” Elspeth to ale říkala způsobem, který dával tušit, že o tom dost pochybovala.

“Chceš, abych ti ho přečetla?” ozval se tichý hlas Mirabeau.

“Cože? Lissianno, tys ho nepřečetla?” Neomylně rozpoznal, že ten napůl šepot, napůl pištění nepřicházel od nikoho jiného než od jedné z dvojčat. Tipoval Julinku, zatím mu připadalo, že měla z těch dvou proříznutější klapačku.

“Ona ho nedovedla přečíst, vzpomínáš?” zapojila se do diskuze Jeanne Louise. “Proto ho přece kousla.”

Juli si povzdechla. “Přála bych si, abychom se taky mohly nakrmit z paznehtu. Aspoň jednou, abychom věděly, jaké to je. Zní to mnohem lákavěji než krev v sáčku.”

“Však se napijete,” chlácholila ji Elspeth. “Až vám bude osmnáct, máma vás vezme ven.”

“Jo, já vím,” fňukala nedočkavá Julinka. “Abychom se uměly nakrmit přirozenou cestou pro případ, že bychom se dostaly do úzkých. Nikdy jindy se to totiž nesmí.”

Odříkávala ta slova mechanicky, jako by je už musela vyslechnout tisíckrát. Greg nepřítomně kývnul, ale mozek se usilovně snažil nalézt v tom, co říkaly, nějaký smysl. Marně. Neměl ponětí, o čem to mluvily. Lissianna ho nekousla. Možná trochu uždibla, ale většinou mu jen ožužlávala krk a nejspíš mu udělala parádní cucflek. A, když už jsme u toho, kéž by ho v koupelně napadlo, aby se na něho mrkl. Tou dobou měl však logické uvažování vzhůru nohama zásluhou zjištění, že ta strašidelná fobie nebyla nic horšího než hematofobie. Proto také po banalitě typu cucflek ani nevzdechl.

“Ale co když se do úzkých dostaneme dřív, než nám bude osmnáct?” lamentovala Vicki.

“Prostě budete muset doufat, že se vám do osmnáctých narozenin nepřihodí nic zlého,” setřela ji Elspeth.

“To je tak nefér,” dala se slyšet Juli, znělo to mrzutě. “Vy jste se všichni krmili z paznehtu, když jste byli mnohem mladší než my.”

“Juli, tehdy žádný jiný způsob krmení neexistoval,” opáčila Jeanne Louise trpělivě.

“Chceš, abych ti ho přečetla a zjistila, jestli tady není nějaký problém?”

Greg si byl jistý, že to promluvila Mirabeau. Její slova okamžitě ukončila Juliiny nářky. Vlastně utnula veškerou konverzaci. Greg si uvědomil, že v napjatém tichu, které následovalo, zatajil dech a zauvažoval, jestli by se nemohl nějak zaštítit, aby té holce zabránil přečíst mu myšlenky. Možná, kdybych si vyprázdnil mysl? Nebo kdyby—

“A jsme tady!” Veselé zahlaholení ho probralo ze zamyšlení a tak se rozhlédnul okolo sebe. Thomas mžoural z okna a parkoval dodávku. Ne, že by musel mhouřit oči, všechna okna byla opatřena zatemňovací fólií. Vypadalo to, jako kdyby si auto nasadilo sluneční brýle, ale Thomasovi přesto vadilo i světlo filtrované tónovanými skly.

Vyhlédl z okna na mnohopodlažní činžák, ve kterém bydlel. Po kratinkém zaváhání otevřel dveře a vystoupil. Opřel se do něj studený vítr. Greg se otřásl se a málem už vykročil rovnou do tepla, ale něco ho přimělo ještě se obrátit a podívat se do oken dodávky. Zrakem přejel po tvářích lidí sedících uvnitř. Všichni na něj zírali s vážným výrazem.

“Díky, že jste mne odvázali a odvezli,” zamumlal nenadšeně a pak s úsečným kývnutím zaklapl dveře a otočil se, aby si svižnou chůzí pospíšil do budovy. Při každém kroku si uvědomoval, že někdo z nich může vyskočit a odtáhnout ho zpátky. Skleněnými zasouvacími dveřmi s úlevou vklouznul do vstupní haly a mohutně si oddechl.

“Lissi, přelez si na přední sedadlo,” nakázal Thomas, jakmile zmizel Greg v budově.

Lissianna si odepnula bezpečnostní pás a přesunula se na sedadlo vepředu. Sotva se připoutala, Thomas vjel na silnici a zařadil se do příslušného pruhu.

“Četl jsem ho cestou sem,” oznámil s klidem džentlmena.

“Copak ty ho taky dovedeš přečíst?” zamračila se. Už tak bylo dost špatné, že Grega dokázala číst její matka, kdežto ona ne. Marguerite byla mnohem starší, čili i mnohem schopnější. Ještě by byla ochotná akceptovat, že ho uměla přečíst Mirabeau. Přece jenom byla o poctivé dvě stovky roků starší, ale Thomas se narodil o pouhé čtyři roky dřív než ona, a přesto to zvládnul.

Proč toho chlapa nedokážu hergot přečíst já?

Neušlo jí, že sestřenky na zadním sedadle se teď dychtivě naklánějí dopředu, aby jim nic neuteklo, proto se rezignovaně zeptala: “A?”

“Byl vzteky na mrtvici.”

“Proč?” hlesla překvapeně.

“Jestli jsem to správně pochopil, tak když jsme se odešli převléknout, zeptal se tě, co za fobii to vlastně máš?” odtušil Thomas. “A tys mu odpověděla, že hematofobii?”

Když Lissianna přikývla, utrousil: “Tak proto.”

Mirabeau promluvila první. “Já to nechápu. Proč by ho to mělo naštvat?”

“Teta Marguerite mu zrušila dovolenou a odvlekla ho do cizího domu, kde ho přivázala k posteli. A to všechno jenom proto, aby pomohl vyléčit Lissianninu fobii,” zrekapituloval trpělivě. “Pak jsme mu tloukli klíny do hlavy, jak je ta fobie zlá a jak jí ničí život.”

“No to přece je,” ponuře odtušila Elspeth.

“Ano, ale pro smrtelníka by hematofobie takovým hrozným trápením nebyla,” zdůraznil.

“Ale Lissianna není smrtelník,” zaprotestovala Jeanne Louise. “Potřebuje krev k přežití. Krev je pro ni potrava.”

“Správně,” souhlasil Thomas. “Ale to Hewitt neví, že ne?”

Sborové: “Ahááá,” dvojčat Juli a Vicky bylo vzápětí následováno ozvěnou, jakmile se rozbřesklo i starším příslušnicím ženského pohlaví.

“Musíme mu povědět, že jsi upírka, Lissi,” řekla Vicky. “Pak to pochopí.”

“Jo, jasně, pochopí to,” odfrkla si Mirabeau. “Bude si myslet, že nám kape na karbid. Krom toho, vážně si myslíte, že by nám vůbec ještě dovolil, abychom se k němu přiblížili a něco mu vykládali? Hrome, zatímco my si tady poklidně krafáme, ten chlápek nejspíš organizuje výměnu bytu.”

“Mirabeau má pravdu,” přidala se Jeanne Louise. “Pravděpodobně se odstěhuje a nepomůže.” Zamračila se. “Čemu ale nerozumím, Thomasi – když jsi tohle všechno věděl – pročpak jsi ho tedy nechal odejít?”

Thomas se místo odpovědi podíval na Lissiannu. “Pořád ho chceš pustit na svobodu?”

“Ano,” přitakala bez zaváhání. “Nešlo ho ovládat ani uklidnit. Matka udělala chybu, že ho vůbec unesla.”

Obvykle se dokázali vnořit do vůle smrtelníků a vložit jim do hlav myšlenky a vnuknutí. Většinu lidí by Marguerite byla schopná udržovat povolnou a spokojenou, že jsou, kde jsou, a dychtivou pomáhat. Bylo by zcela bezpečné nechat je volně chodit po domě, beze strachu, že se pokusí odejít, nebo že je vůbec napadne to chtít, než by jim vůli opět osvobodila… a současně jim celou epizodu vymazala z paměti a na její místo vložila matné náhradní vzpomínky. V konečném důsledku by sice člověku čas ukradla, ale ten by ani nezaznamenal, že o nějaký přišel. Tohle by byla ochotná akceptovat jako nutné zlo, jako cenu za léčbu její fobie.

Ale Greg nebyl jako většina lidí. Ukázalo se, že měl silnou vůli a kontrole odolával. Celou dobu by musel zůstat přivázaný a do léčení fobie by ho museli nutit hrozbami a sliby, že ho propustí. To by pro ni ovšem bylo naprosto nepřijatelné… a věděla, že matka bude nakonec souhlasit – jen co překoná první záchvat vzteku, který dostane po zjištění, že Grega pustila.

“Ano,” zopakovala. “Stejně bych ho nechala jít. Dokonce i kdybych věděla, že už se nevrátí a nevyléčí mě.”

“Věděl jsem, že to řekneš,” přisvědčil Thomas, podíval se na sestru ve zpětném zrcátku a dodal: “a právě proto jsem mu v odchodu nezabránil.”

Nikdo nic neřekl. Zbytek zpáteční cesty absolvovali v naprosté tichosti. Teprve o několik okamžiků později, když už parkoval Thomas dodávku v garáži, kdosi promluvil. A ten kdosi byl kdo jiný než sličná panna Julianna.

“A jejda. Vypadá naštvaně,” pronesla napůl šeptem.

Lissianna vzhlédla od rozepínání bezpečnostního pásu, a když v otevřených dveřích mezi garáží a domem spatřila svou matku, zaksichtila se. Ano, Marguerite Argeneau rozhodně vypadala naštvaně. Možná dokonce rozzuřeně. Dneska byla podle všeho ranním ptáčetem i máti. S melancholickým povzdechem sledovala, jak se pás poslušně zasunul do svého bytečku, a sáhla po klice u dveří.

“Počkej na nás,” zakřičela Juli deroucí se z vozu, kterým se rozléhal skřípot dveří jedoucích po kolejnicích, aby se k ní připojila. “Lítáme v tom všichni, pamatuješ?”

Jeanne Louise zachytila Lissianniny oči a usmála se na ni, aby jí dodala odvahu. “Nebude to tak hrozné,” doufala nahlas, přestože ji v tomto ohledu hryzaly pochyby. “Chci říct, jak moc může být rozzlobená?”

Setsakra rozzlobená. K tomuto neveselému závěru dospěla Lissianna jen o pár chvil později, když sledovala, jak před ní máma špacíruje sem a tam.

Marguerite si počkala, až vylezou všichni z dodávky a dojdou k ní, potom vyštěkla: “Za mnou,” a odvedla je do domu, do předního obývacího pokoje, kde už čekala teta Martina. Zavedla je právě tak daleko do místnosti, že se všichni ocitli uvnitř, ale ne dost na to, aby si někdo z nich měl kam sednout, a pak se k nim obrátila. Chladně si je změřila a požádala o vysvětlení. A byla to Lissianna, kdo jí sdělil, že odvezli Grega domů.

Teď měla pocit, že od toho okamžiku musela uplynout dobrá hodina, ale pravděpodobně to bylo jen pár minut, nicméně Marguerite tam pořád chodila sem a tam jako tygřice v kleci, ve snaze ovládnout narůstající zuřivost.

Konečně se k nim obrátila čelem. Párkrát otevřela a zase zavřela pusu naprázdno, jako by jí scházela slova, potom nevěřícně zatřepala hlavou a optala se: “Cože jste?”

Lissianna se při pohledu na zděšený výraz matčiny tváře kousla do rtu. Sice se strachovala, že to nevezme dobře, ale myslela si, že se bude zlobit. Nečekala, že zareaguje, jako by se právě dozvěděla, že se k jejich domu žene městská lůza s pochodněmi a kůly v rukou.

“Mami,” povzdechla si Lissianna, “byl rozčilený. Zmeškal letadlo a—”

“O nic by nepřišel,” skočila jí Marguerite podrážděně do řeči. “Vložila bych mu do paměti vzpomínky na báječnou dovolenou. Vrátil by se domů stejně svěží, odpočatý a nadšený, jako kdyby odjel na skutečnou dovolenou. Vlastně spíš mnohem nadšenější, protože by se vyhnul všem stresům reálného života, které s sebou nese normální dovolená. Opožděné odlety, bezpečnostní kontroly, úžeh a otravy jídlem.”

Marguerite zavřela oči a tiše vzdychla, pak se otočila a zamířila k ledničce za barem. Cestou se optala: “Budiž, jaké vzpomínky jsi mu implantovala ty?”

“Vzpomínky?” nechápala Lissianna a pohledem polekaně zabloudila ke spolupachatelům. Všichni vypadali stejně zabedněně, jak se ona cítila.

“Na místo vzpomínek na pobyt u nás,” vysvětlila Marguerite a zamračila se do ledničky. “Zatraceně, s krví jsme málem na dně. V noci se při večírku skoro všechna spotřebovala.”

“Během dneška pošle Bastien další,” připomněla jí Martina.

“Aha. Ano.” Marguerite se trochu uvolnila, ale dál nespokojeně pokračovala v obhlídce obsahu lednice. Patrně si přála, aby mohla popadnout jeden z mála zbylých pytlíků a vnořit do něj zuby, ale věděla, že pokud má zůstat Lissianna při vědomí, musí sušit ústa. “Tak co?” vyhrkla stále stejně podrážděně. “Jakými vzpomínkami jsi zakamuflovala zdejší pobyt?”

“Ehm.” Lissianna se v rozpacích rozhlédla po ostatních, a pak přiznala barvu: “Žádnými.”

Marguerite byla sehnutá, uspořádávala věci v chladicím prostoru, ale teď ztuhla a pomalu se narovnala. Jestli prve vypadala zděšeně, tak to nebylo nic ve srovnání s jejím nynějším výrazem. “Promiň?” hlesla slabounce. “Žádnými? Prosím, řekni mi, žes toho muže nenechala běžet s hlavou plnou informací o naší existenci? Prosím, řekni, žes mu vymazala paměť a dala mu nové vzpomínky, jak jsme tě to odmala učili.”

Lissianna si povzdechla. Od dětství jí vtloukali do hlavy, že smrtelníkům se vždycky musí vymazat paměť. Smrtelníkům nesmělo být ponecháno absolutně žádné povědomí o existenci jejich lidí. Všechny je to ohrožovalo. Dvě staletí, to je spousta meldování, až uši brněly. Přesto ho nechala běžet, aniž to udělala.

“Nemohla jsem, ani kdybych chtěla. Nedokázala jsem se mu dostat do myšlenek, dokonce je neumím ani přečíst, vzpomínáš?”

Teta Martina zpozorněla. “Tys mu nedokázala přečíst myšlenky?”

“Ne.”

Martina se podívala na Marguerite. Lissiannina matka otevřela pusu a pravděpodobně se chystala dštít slovní vitriol, ale Elspeth si přichvátla s obhajobou Lissianny: “To je v pohodě, tetičko Marguerite, Greg o nás nic neví, ani co vlastně jsme.”

“Přesně tak. Co se jeho týče, považuje nás za cvoky, ne za upíry,” přiložil si polínko Thomas, za které si od Lissianny vysloužil zamračení.

“Krom toho,” pokračovala Elspeth, “kdyby se pokusil prohlašovat, že byl unesen nebo tak něco, nikdo by mu neuvěřil. Do kufru vlezl ze svobodné vůle a to se také ukáže na páskách z bezpečnostních kamer na parkovišti.”

“Mohl by si stěžovat jenom na to, že jsme ho zadrželi přes noc a zmeškal let,” vmísila se do debaty Jeanne Louise. “A na policii si budou prostě myslet, že šlo o nějakou sexuální hru, která se moc protáhla, a on teď chce dostat refundaci za letenku.”

Marguerite práskla dveřmi lednice. “Což bude nepochybně jeho argument.”

Lissianna v duchu zaklela. V okamžiku, kdy zaslechla, jak Jeanne mluví o sexuálních hrách, hned věděla, že to byla chyba. Jeanne Louise byla z party nejkonzervativnější a to poslední, co by za normálních okolností vypustila z úst, byl výraz sexuální hry.

Marguerite obešla bar a vrátila se k nim. “Co krk?”

“Krk?” Lissianna na ni zmateně zírala.

“Kousla’s ho,” připomněl jí potichu Thomas. Tón hlasu naznačoval, že i on na tento fakt jaksi pozapomněl.

“Aha… ano.” Lissianna cítila, jak jí padá srdce do kalhot. Obvykle se o to pečlivě postarala. Do hlavy hostitele vsunula přesvědčení, že kousnutí je říznutí při holení, a že na něm má nosit obvaz, dokud se mu nezahojí. Nebo že je to následek nějaké nešťastné patálie s vidlicí na rožnění, se dvěma hroty. Ale do Gregovy mysli nic takového vložit nedovedla. Úplně na kousnutí zapomněla. Tohle bylo zlé. Určitě ho uvidí a začne mu to vrtat hlavou. Dokonce by mohl jít do nemocnice nebo k doktorovi, aby si to nechal ošetřit. Uvidí to ostatní… Zatvářila se ustaraně a nešťastně přiznala: “Já úplně zapomněla, že jsem ho kousla. Já ne—”

“Nevadí,” povzdechla si Marguerite. “Já se o to postarám.”

“Jak?” vyhrkla Lissianna a najednou se jí zmocnila úzkost.

Máti Marguerite o tom podumala a řekla: “Poctím ho krátkou návštěvou a vymažu mu paměť. Při tom mu do ní vložím smysluplné vysvětlení stop po kousnutí.”

“Je mi to líto,” zamumlala Lissianna. Cítila se pod psa. Nemohla uvěřit, že na to kousnutí zapomněla. Vždyť to pro ni byl nezapomenutelný zážitek… v té chvíli.

“Ne tolik jako mně, má drahá,” opáčila Marguerite. “Skutečně jsem počítala s tím, že ti bude schopen tu fobii vyléčit.” Její zklamání bilo do očí a ještě zhoršilo už tak dost provinilé Lissianniny pocity, zvlášť když se na dceru zamračila a dodala: “Kolikrát ti mám říkat, že odmítnout dárek se nesluší?”

“Mohu se u něj objednat, až se vrátí z dovolené,” lezla ke křížku Lissianna. Tím by se to celé pěkně vyžehlilo.

“Lissianno, být to tak snadné, objednala bych tě už před lety,” povzdechla si Marguerite. “Ale jak sama dobře víš, nemůžeme paměť zastírat opakovaně. V opačném případě riskujeme, že celá kamufláž jednou provždy selže. Smrtelníci si na ni vypěstují odolnost. Jistá část jejich já tě pozná a pokaždé je to těžší a těžší. Jednou či dvakrát je v pořádku, ale dělat to vícekrát se nedoporučuje. Právě proto jsem byla tak nadšená, že je doktor Hewitt schopný vyléčit fobii během jednoho, dvou sezení. Napadlo mne, že bychom ho mohli vzít sem, nechat tě vyléčit, pro jistotu ho tady zdržet až do konce dovolené, abychom se přesvědčili, že to zabralo, pak mu vymazat paměť a poslat ho domů.”

“Tak se prostě—” Lissianna bezradně pokrčila rameny. “Prostě se objednám u někoho jiného. Přece musí existovat i nějaký jiný terapeut, který tuhle techniku ovládá,” doufala nahlas. “Jestli to vyžaduje jen jedno dvě sezení, tak potom můžeme vymazat jeho paměť.”

“Ano, ale u koho?”

V místnosti na chvilku zavládlo ticho, a pak teta Martina klidně podotkla: “Můžeme doktora Hewitta požádat o jméno kompetentního psychologa, který se těmito záležitostmi zabývá, ještě předtím, než mu vymažeme paměť.”

Marguerite se obrátila na švagrovou, která se mezitím už zvedla na nohy. “My?”

“Jistě,” pokrčila Martina rameny. “Přece sis nemyslela, že tě nechám tahat kaštany z ohně samotnou, viď že ne? Moje děvčata ho pomáhala pustit na svobodu, takže ti pomohu uklidit nepořádek, který děti natropily.”

Když Marguerite zaváhala, dodala: “Nebude to trvat dlouho. Možná bychom se cestou zpátky mohly stavit na manikúře a něco pěkného si koupit. Všechno je tady mnohem méně drahé než v Anglii.”

Marguerite se z ramen vytratilo napětí a ulehčeně přikývla. “To by bylo pěkné. Můžeme zajet také do potravin. Musím nakoupit jídlo pro dvojčata, přece u nás chvíli pobudete.”

Obě ženy zamířily ke dveřím a Lissianna se začínala uvolňovat, ale když se matka ohlédla a šlehla po ní ostrým pohledem, zase ztuhla. “Vím, že brzy musíš odejít do práce, Lissianno, ale vrátíš se pak zase sem, viď? Myslím, že tento týden bys měla bydlet tady. Aspoň budeš mít čas na sestřenky, není-liž pravda?”

Navzdory slovům a intonaci se nejednalo o otázky a Lissianna – už takhle měla kvůli Gregovi máslo na hlavě – nechtěla dráždit tygra bosou nohou, proto jen kývla, že ano.

“Výtečně. Budu tě tedy čekat po pracovní době,” sdělila Marguerite, načež očima vyhledala Thomase a Jeanne Louise. “Ani vám dvěma by jistě neublížilo, kdybyste strávili nějakou dobu se sestřenkami.”

“Ano, ma’am.” Jeanne Louise málem zasalutovala.

Thomas se jen zakřenil a už vrněl: “Však mě znáš, teto Marguerite. Vždycky rád strávím trochu času s krásnými dámami.”

Ne, že by ho neměla přečteného, přesto se pousmála a pohlédla na Mirabeau. “I ty jsi zde vřele vítána. Pobuď u nás, má drahá.”

“Aha… ehm…”

Lissianna se pobaveně zazubila. Dobře totiž věděla, že za oním rozpačitým koktáním byla zoufalá snaha nalézt zdvořilou výmluvu, aby mohla pozvání odmítnout. Než se ale Mirabeau stihla s něčím vytasit, Marguerite přikývla. “Dohodnuto.” Pak se otočila na kramfleku a následovala Martinu z obývacího pokoje.

Thomas se rozchechtal baziliščím smíchem.

“Vítej do rodiny, drahá Mirabeau.”

8. KAPITOLA

Greg zavěsil telefon a ztěžka dosedl na gauč. Rozhlížel se po obývacím pokoji a připadal si jako v Jiříkově vidění. Po všech těch jeho scénách, že má letět do Cancúnu a kdesi cosi, nakonec vlastně o nic nepřišel. Let byl totiž zrušen z technických důvodů… ať už to znamenalo cokoli.

Pokusil se zabukovat si letenku na nejbližší možný let, jen aby zjistil, že až do středy nemají jediné volné místo. Strávit celou středu po letištích a v letadle kvůli pouhým dvěma dnům v Cancúnu, aby hned v sobotu odletěl zase zpátky, mu připadalo hloupé, takže uplynulou půlhodinu věnoval rušení své hotelové rezervace, a stejně tak zpátečního letu.

Ačkoli posledních čtyřiadvacet hodin mohl z fleku prohlásit za nejneobvyklejší – o tom, že v módní disciplíně dnešní doby zvané stres by hladce zvítězily ani nemluvě – hodiny svého života, dovolenkové plány mu nijak nenarušily. Ty byly předem odsouzeny k zániku. Je tedy nabíledni, že mi osud uchystal něco jiného než týden plný slunce, písku a polonahých, svůdně se vinoucích žen, pomyslel si Greg a nepřítomně si hladil krk.

Domovník byl první člověk, který si jeho krku všiml. Vystoupil z výtahu se širokým úsměvem ve tváři a zahlaholil: “Zůstal jste zamčený venku? To se stane.” Pak přimhouřil oči, podíval se víc zblízka a vyhrkl: “Copak to máte na krku? Upíří kousnutí?”

Když se na to zeptal, ten dobrý muž se rozřehtal jako kůň, ale Greg – neměl náladu na žertíky – to přešel pokrčením rameny a domovník mu odemkl dveře od bytu. Pak poděkoval, že ho pustil dál a nechá mu udělat náhradní klíče od bytu a od domu. Cestou do výtahu ještě domovník slíbil, že na to dohlédne a co možná nejdříve obojí doručí. Ve chvíli, kdy zavřel, už na vtip na konto svého krku docela zapomněl.

Sotva Greg zamknul, opřel se o masivní dřevěné dveře a vydechl úlevou, že je doma. Vzápětí nato se zašklebil, v jak prekérní situaci se to ocitl. Kabát, klíče, peněženka a kufřík, všechno zůstalo tam v tom domě. Ztráta peněženky byla dost nepříjemná, neboť tam měl všechny doklady a kreditní karty, ale v kufříku byl navíc diář s rozpisem schůzek a poznámky o pacientech z poslední doby.

S tím už holt nic nenadělá. Sám sebe tedy přesvědčil, že všechno je to s trochou dobré vůle nahraditelné, a zamířil do koupelny. Posledních čtyřiadvacet hodin strávil v obleku, dokonce v něm i spal, a tak se těšil, že si dá sprchu a převlékne se do domácího.

Stop na krku si všiml při holení. Neměl tam však červenofialovou modřinku lidově zvanou cucflek, jen dva úhledné vpichy, asi palec od sebe. Zatímco je zkoumal, hlavou mu kraulovala domovníkova slova: Copak to máte na krku? Upíří kousnutí?

Znělo mu to pořád stejně směšně, jako když to ten bodrý chlapík povídal, ale cítil se z toho podivně nesvůj. Nervózně se zasmál a odvrátil se od zrcadla, aby se oblékl. Sotva byl hotov, zavolal na letiště, ale jakmile vyřídil i tento úkol, přistihl se, že si prsty nedají pokoj a pořád znovu a znovu míří ke krku. Horší ovšem bylo, že mozkem proplouvaly nejrůznější vzpomínky a promítaly mu rozličné výjevy. Marguerite obviňující Lissiannu, že ho kousla, když je přistihla v ložnici, hned nato její vysvětlování, že Greg není večeře. Thomas, jak mu říká, že Lissiannina fobie je v podstatě adekvátní omdlévání při pohledu na jídlo. Lissianna tvrdící, že její fobie je hematofobie.

Na závěr ty prazvláštní řeči, které cestou do města vedla děvčata vzadu v dodávce. Mluvila o tom, že ho Lissianna není schopná přečíst, proto ho prý kousla. A jedno z dvojčat poznamenalo, že by si přálo moct se také nakrmit z paznehtu, že to zní mnohem lákavěji než krev v sáčku.

Nepřestával si třít drobné ranky, a ta fakta dál vířila jeho myslí… pořád dokolečka dokola, až mu tohle maličké tornádo vnuklo ten nejbizarnější z bizarních nápadů. Nápad tak šílený a nemožný, že se na to bál i jen pomyslet… ale vysvětlovalo by to mnohé z jeho vlastního chování, kterému nerozuměl, a které ho – ruku na srdce – lekalo: jako třeba vlézt do kufru cizího auta a pak se nechat bez odporu přivázat.

Zatřepal hlavou ve snaze vytřepat z ní ty bláznivé nápady, ale držely se tam jako klíště, až nakonec vytáhl tužku a blok a první stranu rozdělil svislou čarou na dvě poloviny. Sloupečky nadepsal: UPÍŘI | NEJSOU UPÍŘI a začal sepisovat seznam pro a proti.

Nejprve na upíří polovinu stránky zaznamenal vyslechnuté rozhovory a pod ně pak fyzické důkazy, tedy stopy na krku. Nato se pustil do soupisu důkazů proti na ne-upíří půlku, a zaváhal. Nakonec napsal: šílené, nemožné a neexistují.

Ve srovnání s upířím sloupcem to jsou sakra chabé argumenty, konstatoval frustrovaně a roztřeseně se zasmál.

Jak to tak vypadá, všechno, co má co dělat s Lissiannou, je tak či onak frustrující.

Neveselou meditaci přerušilo zaklepání na dveře. Greg se na ně podrážděně kouknul, pak odhodil blok na konferenční stolek a vstal, aby otevřel. Bzučák zespodu neslyšel, takže to musel být domovník s rezervními klíči, které mu slíbil. Aspoň něco. S těmi a s náhradními klíčky od auta, co měl v šuplíku v psacím stole, si mohl vzít taxi do budovy, kde pracoval, a vyzvednout si auto. Pak bych mohl jít ven a dát si něco k jídlu, napadlo ho, když odemykal a otevíral dveře bytu.

Když však uviděl, kdo čekal na chodbě, Gregovi zmrzl úsměv na rtech a jeho plán zhynul rychlou smrtí. Marguerite a Martina.

Přibouchnul dveře, přesněji řečeno, pokusil se o to, ale Marguerite mezi ně pohotově strčila nohu a zabránila úplnému dovření. Ucítil tlak a byl nucen ustupovat, protože se dveře začaly otevírat. Zdvojnásobil úsilí a snažil se zavřít, ale bez valného efektu. Ta ženská měla neuvěřitelnou, přímo úděsnou sílu.

Když se přes veškerou jeho snahu dveře otevřely, zaklel, a poté co ženy vstoupily do bytu a zavřely za sebou, začal couvat předsíní.

Marguerite promluvila první. Zářivě se usmála, pozvedla předměty, které držela v rukou a oznámila: “Přinesly jsme vám vaše věci.”

Zatímco mu mozek zuřivě pracoval, Greg zíral na svůj kufřík a na svrchník. Neměly by tady být. Tohle byl dům s ochrankou. Vrátný by je měl dole v hale zastavit a zavolat mu, aby zjistil, jestli smějí nahoru, ale nezavolal. Zjevně tam seděl jako pecka a nechal je jít dál.

“Martino, já ho nedokážu ovládat. Co ty?” zeptala se najednou Marguerite, a Greg si uvědomil, že tam doteď stál jako tvrdé Y, zíral na ně a jenom se snažil vykoumat, co dělat. Začal ustupovat doprava, protože ho napadlo utéct do ložnice a něčím zabarikádovat dveře, ale Martina zčistajasna vyrazila vpřed a dotkla se jeho paže… a v tu ránu se uklidnil. Vzápětí pocítil neodbytné nutkání odejít do obývacího pokoje a posadit se na pohovku. Přišlo odnikud a bylo nemožné mu vzdorovat.

Obrátil se na podpatku a pomalu nakráčel do pokoje, zatímco Martina se ho držela pod paží, jako by ji doprovázel. Společně klesli na gauč, ale ani teď se ho nepustila. Nezdálo se, že by ho to nějak trápilo. S netečným nezájmem přihlížel, jak se Marguerite usazuje do křesla naproti nim.

“Budeme schopné vymazat mu paměť?” optala se Lissiannina matka znepokojeně.

Martina se pootočila, upřeně se na Grega zahleděla, a záhy už ucítil jemné čeření v mysli. Lepší způsob, jak to popsat, nedokázal vymyslet. Jakoby se mu něco proplížilo kůží na hlavě. Po chvilce pohlédla na blok, který nechal ležet na konferenčním stolku, a řekla Marguerite: “Raději by ses měla podívat na toto.”

“Ještě jsi neměla přestávku na svačinu. Musíš mít hlad.”

Když její spolupracovnice Debbie Jamesová vešla do kanceláře, Lissianna s úsměvem vzhlédla. Padesátiletá, vlasy pepř a sůl, s nevtíravě mateřskou letorou. Kolegyni Debbie si moc oblíbila.

“Ne, neměla, a ano, jsem hladová jako vlk, ale myslím, že počkám, až—”

“Slyším tady někoho říkat, že má hlad?”

Lissianna koukla ke dveřím, jimiž právě vcházel otec Joseph. Tázavě mrkla na Debbie, ale ta vypadala stejně zmateně, jak se ona cítila při pohledu na něj. Otec Joseph pracoval v útulku nezřídka dlouhé hodiny, ale když přicházely na směnu, obvykle zrovna odcházel. Ještě nikdy nezažila, aby tady touhle dobou ještě byl… Ledaže vypukla nějaká krize, která potřebovala okamžité řešení. Sotva ji to napadlo, zeptala se: “Nějaký problém, otče Josephe?”

“Ne, kdepak. Pročpak myslíš?”

“No, je tak pozdě—” začala.

“Aha, chápu,” skočil jí do řeči, pak uhnul pohledem, chvíli brouzdal očima po kanceláři a nakonec vyhrkl: “Nespavost. Občas trpím nespavostí.” Zářivě se usmál a pozvedl plastový ešus. “Abych nějak zabil čas, pustil jsem se do vaření a navařil jsem celý hrnec polévky. Teprve pak mi došlo, že to všechno sám nesním, tak jsem vám trochu přinesl, děvčata.” Nadšeně se usmíval, střídavě na ni i Debbie.

“Páni, to je— už jsem jedla,” prohlásila Debbie, jakmile otevřela plastový ešus, ze kterého ihned vyrazila vůně česneku a zamořila každičký koutek místnosti.

“Ale Lissianna nejedla,” usmál se na ni otec Joseph, zářivě jako sluníčko. “Viď že ne?”

“Nó…” Lissianna hleděla na polévku s pochybami. Bylo to bílé a krémové, a mohla to být krémová bramboračka, ale na hony páchla česnekem. Lidské jídlo jídala už jen zřídka, a pach česneku byl vážně silný, ne že by neměla česnek ráda. Měla, ale aróma linoucí se z misky bylo opravdu silné. Na druhou stranu ale zase nechtěla ranit páně kuchařovy city. “Děkuji. To bude fajn.”

“Ještě před chvilkou bublala na plotně. Je teplá tak akorát. Tumáš.” Podal jí misku, sáhl do kapsy a vyčaroval i lžičku, takže už se neměla na co vymluvit.

Lissianna přijala polévku i lžíci a přinutila se usmát. Když na ni otec Joseph nepřestával zírat a celý vibroval nedočkavostí, uvědomila si, že jí stejně nic jiného nezbývá, a nabrala si plnou lžíci polévky. Sotva se jí však dostala do úst, hned své vrozené zdvořilosti zalitovala. Pach česneku byl silný, ale to nebylo nic ve srovnání s chutí. Bylo to skoro stejně husté jako bramborová kaše, ale nebyla to krémová bramboračka. Kdyby měla hádat, tipla by to na čistý, rozvařený česnek. Česnekové pyré. Přinejmenším to tak chutnalo. Hmota byla tak ostrá, že jí při polknutí spálila pusu a hrdlo.

Když se začala dusit, Debbie zděšeně vykřikla: “Lissianno!” Oběhla stůl, sebrala jí ešus a začala ji bouchat do zad.

“Debbie!” zařval otec Joseph. “Dej jí prostor na dýchání.”

Lissianna si matně uvědomovala, že uchopil Debbie za ruku, aby ji odtáhl z cesty. Když běžela kolem nich na chodbu a po ní rovnou k automatu na vodu, byla mu za to neskonale vděčná. Měla pocit, že dostat se k automatu, popadnout plastový kelímek a naplnit ho vodou, trvá snad celou věčnost. Mnoho nechybělo a padla by před tou zpropadenou věcí na kolena, dala pusu pod trysku a nechala si blahodárnou tekutinu prýštit rovnou do úst, ale podařilo se jí odolat pokušení. S úlevou vodu vyzunkla a znovu naplnila kalíšek. Než jí jakž takž přestala hořet pusa, spotřebovala tři.

Konečně se začínala cítit o fous lépe. Pro jistotu si vzala na cestu ještě čtvrtý kelímek a otočila se, aby se vrátila do kanceláře, ale při pohledu na Debbie a otce Josepha ve dveřích se zastavila.

“Žiješ?” starala se Debbie.

“Ano, ano. Jenom to bylo trošku… ehm… silné,” zachraptěla, nechtěla urazit city otce Josepha.

Debbie zaostřila do misky, kterou držela v rukou, zvedla nabranou lžičku a opatrně si lízla. Okamžitě zrudla, pak zbledla. Beze slova vrazila ešus otci Josephovi, vyrazila vpřed a chňapla po vodě. Lissianna se bez boje vzdala kelímku a rovnou se vrátila napustit další, zatímco Debbie hltavě dopíjela do dna první.

K uhašení požáru v Lissianniných ústech, který založila lžíce česneku, byly potřeba tři plné plastové kalíšky. Debbie na to malé líznutí spotřebovala čtyři. Jakmile zase byly obě relativně v pořádku, tázavě se obrátily na otce Josepha. Ten se zklamaným výrazem sklopil oči a zahleděl se na polévku.

“Myslím, že to nefungovalo,” zamumlal.

“Nefungovalo?” nechápala Debbie.

“Recept,” hlesl a s povzdechem dal na misku víčko.

“Mňo, protáhlo mi to dutiny,” ušklíbla se Debbie ironicky. “Možná byste měl ten recept pečlivě uschovat. Bude se hodit, až dostane někdo rýmu.”

“Hmm.” Otec Joseph se obrátil a šoural se chodbou pryč. Působil hrozně sklíčeně.

“Tohle byla ta absolutně nejhorší polévka, co jsem kdy ochutnala,” zašeptala Debbie, sotva zahnul na konci chodby za roh a zmizel z dohledu.

Lissianna se na ni souhlasně zašklebila. “Až zase něco ukuchtí, připomeň mi, abych mu už nedělala pokusného králíka.”

“Jako bys na to po tomhle dokázala zapomenout,” odfrkla si Debbie pobaveně. “Teď,” zabavila Lissianně prázdný kelímek, “si dej svačinu a odpočiň si. A žádná práce při jídle. Na to, abychom pracovaly o přestávkách, nám neplatí dost.”

“Ano, madam.” Když odcházela, Lissianna se za ní chvilku dívala, a pak se vrátila do své kanceláře. Posadila se za stůl, zírala na lejstra, co musela vyřídit, potom zase na dveře. Byla hladová, ale na pokus o nakrmení nebyla správná doba.

Přestože by všichni klienti útulku měli spát, tohle nebyl hotel s pokoji, kam by mohla vklouznout a v klidu se najíst beze strachu z odhalení. Tady bylo šest haluzen, v každé něco mezi deseti a dvaceti postelemi. Snažit se z někoho nakrmit přímo v nich by bylo riskantní. Pár nocležníků nemuselo spát, nebo mohlo mít lehké spaní a probudit se. Raději se krmila, když brouzdali okolo. Buď ve chvíli, kdy se chystali zalehnout, nebo ráno, když vstávali.

Pokusím se zastihnout někoho samotného na cestě do koupelny nebo z koupelny, nebo něco na ten způsob, rozhodla se. Obyvatelé útulku se obvykle začínali hemžit a probouzet těsně předtím, než ráno odcházela z práce. Ranní ptáčata vstávala o půl sedmé. Raději to zkusím až potom, řekla si, ignorovala hlad a vrátila se k papírování.

Bohužel při práci jako obvykle zapomněla na čas a zůstala moc dlouho. Když odcházela z kanceláře, v útulku už to hučelo jako ve včelím úlu, a navíc tam byl otec Joseph, plný nervózní energie. Sotva ji zahlédl, rozhodl se trochu odreagovat a vyprovodit ji k vozu.

Nebylo úniku. S těžkým srdcem se tedy vzdala naděje na rychlé nakrmení a zamířila ven. Útroby se jí svíraly hlady. Nadávala si do hlupaček a ujížděla k matčinu domu.

Jak to tak vypadá, buďto dovolí máti, aby jí zavedla kapačku – pokud tedy zastihne Marguerite ještě vzhůru a nenajde ji chrupat v posteli – nebo bude muset s krmením počkat do zítřejší noci. Intravenózní výživě se obyčejně vyhýbala jako čert kříži, i když to znamenalo čtyřiadvacet hodin trpět hlady, který jí užíral sílu a bolestně ohlodával vnitřnosti. Obyčejně znamenalo od promoce, kdy získala titul, práci v útulku a možnost odstěhovat se a bydlet sama. To jí totiž mělo zajistit nezávislost. Mělo, zde bylo klíčovým slovem.

Při té myšlence se ušklíbla. Nezávislost. Možná se teď krmila sama, místo aby byla závislá na matce a na duté jehle, kterou jí každé ráno zaváděla do ruky, ale dobře nakrmená nebyla. Spíš nezřídka než zřídka chodila do postele hladová a žaludek se jí kroutil a bolel. Vysilující křeče byly průvodním jevem sžíravého hladu. Tolik k její nezávislosti.

Nicméně se jí dařilo nakrmit se dost na to, aby se udržela naživu… pravda jen tak tak. Kdyby změnila profesi, bylo by to patrně snazší.

Přes všechen čas a peníze vynaložené na získání titulu na sociálně právní fakultě, pozvolna dospívala k názoru, že nápad s útulkem nepatřil k těm nejvytříbenějším, které se jí kdy v hlavince urodily. Poslední dobou si začala pohrávat s myšlenkou, že s tím praští a zkusí něco jiného. Doposavad však nepřišla na žádnou štěpnou alternativu.

Kdybych se však zbavila té své fobie…

Lissianna si dovolila maličko se zasnít. Neomdlévat při pohledu na krev. Dokázat se krmit krví v sáčcích jako každý druhý. Jenom si zajít k ledničce, vytáhnout pytlík a dát si ho k ostrým zoubkům. Nemuset si jídlo ulovit v útulku nebo po barech…

Znělo to vpravdě božsky. Nenáviděla lovení jídla. Nesnášela potíže, které to s sebou neslo. A už vůbec se jí nelíbilo být jiná než zbytek rodiny. Vyléčení by bylo báječné, ale velká část jejího já měla strach, že se fobie nezbaví nikdy, a tak se bála doufat. Hlavně se bála zklamání, které by následovalo, kdyby se to nepovedlo.

Snad pro mě bude mít mamka dobré zprávy, utěšovala se, když vjížděla na příjezdovou cestu. Nepochybovala, že máti od Grega získala jméno dobrého terapeuta ještě předtím, než mu z mysli odstranila všechny vzpomínky na setkání s nimi.

Ano, dobře věděla, že to bylo nezbytné. Ale ne, pomyšlení, že Greg už nikdy ani nevzdechne po tom, že někde existuje nějaká Lissianna, ji pranic netěšilo. Což bylo fakt hloupé. Stěží toho chlápka znala a moc času s ním nestrávila, přesto na jejich polibek a na to, co cítila, když pod ní ležel, nedokázala zapomenout.

Tak dost, tohle přece není důležité, okřikla se v duchu. Vůbec na tom nesejde. Důležité je, že mě máma možná už objednala k psychologovi, kterého jí poradil Greg, a snad za týden, plus mínus den, budu vysvobozená ze zajetí fobie, která mi tolik komplikuje život.

Rozveselená touto představou zaparkovala mámino sportovní auto, které si vypůjčila na cestu do práce a pružným krokem procházela garáží. Když Thomas znenadání otevřel dveře, ještě k nim ani nedorazila.

Ztuhla překvapením. “Pročpak jsi ještě vzhůru? Vždyť už skoro svítá. Myslela jsem si, že touhle dobou budou už všichni spát.”

“Všichni ostatní spí.” Ustoupil stranou, aby mohla vejít, pak zavřel dveře a počkal, až se zuje a svlékne si kabát. “Uvařil jsem čaj.”

Lissianna se zarazila s jednou botou zutou a obezřetně si Thomase změřila. Ačkoli jen málo našinců mělo velký zájem o jídlo i poté, co dosáhli jistého věku, všichni pili jako normální smrtelníci. Přesto čaj pro dva za úsvitu zřejmě naznačoval, že se vyskytl nějaký problém.

“Nastal problém s vymazáním Gregovy paměti,” zodpověděl otázku, kterou jí viděl na očích.

“Jaký problém?” hlesla poplašeně.

“Zuj si druhou botu a přijď do obýváku. Je tam naservírovaný čaj,” zavelel a zmizel dřív, než stihla říct cokoli, čím by ho zastavila.

Urychleně skopla druhou botu a odešla za ním do obývacího pokoje. Když si přisedla na gauč, podal jí šálek, potom se pohodlně rozvalil a usrkl z toho svého. Bilo do očí, že s vysvětlením neměl naspěch. Zato ona byla o poznání méně trpělivá.

“Co se stalo?” vyhrkla, ignorujíc čaj.

“Greg,” odpověděl. “Doktor Hewitt. Přivedly ho nazpátek. Zase ho máš přivázaného v posteli.”

“Cože?” vytřeštila na něj oči, nemohla tomu uvěřit. “Proč ho sem zase dovezly? Měly zjistit jméno jiného cvokaře a vymýt Gregovi mozek, ne ho sem znovu přitáhnout.”

“Jak to tak vypadá, nedokázaly mu vymazat paměť,” odtušil tiše Thomas.

Lissianna na něho hleděla a prostě nechápala. “Nedokázaly?”

Mlčky zavrtěl hlavou.

“Ani teta Martina to nedokázala?” ujišťovala se nevěřícně. Martina byla mladší sestra jejího otce a strýce Luciana. Sice mladší než oba muži, přesto po čertech starší než maminka Marguerite. A také to byla jedna z nemocnějších žen jejich druhu. To, že nebyla schopná vymazat Gregovi paměť, bylo dočista nepochopitelné.

“Ne, ani teta Martina,” potvrdil Thomas.

“Proboha!” Lissianně pozvolna docházelo, co všechno to znamenalo, a za chvilku se vyděšeně optala: “Co hodlají udělat?”

Pokrčil rameny. “Nic nám neřekly. Přivezly ho sem, strčily do tvého pokoje, pak se na většinu noci zavřely ve studovně. Victoria s Juliannou poslouchaly za dveřmi, ale zaslechly s bídou jen tu a tam nějaké slůvko. Nicméně slyšely, že byla řeč o strýci Lucianovi a o Radě.”

“Bože, to ne,” vydechla Lissianna. “Co Greg? Jak to bere? Musí zuřit.”

“Zuřil,” zakřenil se Thomas. “Mohl si plíce vykřičet, že byl unesen párkem bezduchých, krev-sajících upířích mrch. Předpokládám, že to mluvil o tetě Marguerite a o tetě Martině,” dodal s kamennou tváří, ale ani jeho suchý humor Lissiannu nerozesmál.

“On ví, co jsme?” zachraptěla s hrůzou. “Jak se to dozvěděl?”

“Co bys řekla? Nebylo těžké si to domyslet. Teta Marguerite před ním totiž plácla, že není tvá večeře, ale terapeut, a pak jste cestou do města v dodávce štěbetaly o jeho kousnutí a o krvi v pytlíku.”

“On nás slyšel?” vyděsila se.

Přikývnul. “To si piš. A není pochyb o tom, že viděl i stopy tvých tesáčků.”

Lissianna v duchu zasténala. Stopy po tom, jak ho kousla. Zatraceně, tuhle část maléru měla na svědomí ona. Teď mu došlo, co jsou zač, a ani mamka, ani Martina mu nedokážou vymazat paměť, a tak se do toho nejspíš vloží strýc Lucian a Rada.”

“Měla bych ho jít zkontrolovat.” Začala vstávat, ale Thomas jí položil ruku na paži.

“Počkej, nejdřív bych si chtěl s tebou promluvit,” řekl nezvykle vážně a počkal, až si zase sedne. “Těsně potom, co jsme ho vysadili u něj doma, mě v autě něco napadlo, a pořád mi to nejde z hlavy.”

Zvědavě zvedla obočí.

Thomas se malinko zamračil, jako by si nebyl jist, jak pokračovat, a pak se zeptal: “V čem spočívá problém, který nám znesnadňuje vážné vztahy se smrtelníky?”

“V naší schopnosti číst jim myšlenky a kontrolovat jejich chování, takže z nich nejsou nic víc než loutky,” odpověděla automaticky, aniž se nad tím musela zamyslet. S tímhle problémem se opakovaně setkávala už dvě staletí. Ostatně jako všichni našinci. Jistým způsobem nebylo čtení myšlenek požehnáním, ale prokletím. Každého tu a tam napadlo něco kritického, nebo shledával atraktivním někoho jiného než svého partnera. Těžko nebýt zraněná, když slyšíte rozladěné meditace svého kluka, že jste tupá nebo paličatá. Nebo že v něčem prostě nejste dobrá, nebo dokonce, že ten den vypadáte pod psa. A ještě hůř, když si povšimne, jak roztomilá je ta či ona servírka, a dumá, jaké by to asi bylo mít ji v posteli. Třeba by to ani neměl v úmyslu a jenom mu to prolétlo hlavou, i přesto to však řeže do živého.

Navíc bylo těžké odolat pokušení partnera řídit, když jste chtěli dělat něco, do čeho se jemu nechtělo. Nebo změnit jeho názor, když jste se na něčem neshodli. S nesprávným partnerem se její soukmenovci mohli stát zrůdnými tyranskými loutkáři. Sama to zažila z první ruky, u svých rodičů.

“A co teta Marguerite vždycky říká o pravých životních druzích?” nepřestával ji zkoušet Thomas.

“Že naším pravým životním druhem bude někdo, koho nedokážeme přečíst,” odříkala poslušně.

Spokojeně přikývl a ukázal na ni prstem. “A ty nedokážeš přečíst Grega.”

Zamrkala, ale pak pomalu zavrtěla hlavou. “To je něco jiného, Thomasi. On je jiný. Odolný, má silnou mysl. Pevnou vůli. Právě jsi mi řekl, že dokonce ani teta Martina mu nedokázala vymazat paměť a máma má s jeho kontrolou potíže od prvopočátku. On není—”

“Ale stejně mu obě dokážou číst myšlenky a já mimochodem taky,” skočil jí do řeči.

Lissianna zírala na bratrance a najednou se jí v hlavě rozvířily myšlenky. Greg… její pravý životní druh? Jasně, přečíst ho nedokáže a máma jim odjakživa vykládala, že neschopnost někoho přečíst je příznakem, že se jedná o pravého životního druha, ale do této chvíle ji dokonce ani nenapadlo, že by jím mohl být Greg. Nyní však o tom začala uvažovat.

Musela připustit, že doktor Hewitt na ni měl vskutku jedinečný vliv. Za celé dvě stovky let v náruči žádného jiného muže ani jednou nezažila takovou rozkoš a vzrušení, jaké docílil Greg pouhými pár polibky. Ani kousání nikdy nepovažovala za erotické, dokud se nezakousla do něj. A bylo pravdou, že se za ta dvě století nikdy nesetkala s nikým, jehož myšlenky by nedokázala přečíst, ale přesto… Greg byl prostě zvláštní případ. Matka ho nedokázala ovládat stejně dokonale jako ostatní, a teta Martina mu nedokázala vymazat paměť. Nebyla si jistá, co si má o tom myslet. Byla utahaná a hladová a vážně neměla sílu přijmout to, co se zde přímo nabízelo.

“Vím, že jsem tě tou myšlenkou překvapil, jenom bych rád, abys to měla na paměti,” řekl nakonec Thomas a mírně nachýlil hlavu. Tvářil se ustaraně. “Jsi bledá, dnes v noci ses nenakrmila, viď že ne?”

“Neměla jsem možnost,” přiznala unaveně.

Moment ještě váhal a pak vstal. “Dostal jsem nápad. Počkej tady.”

Lissianna sledovala, jak šel k baru, a pak se rozhlédla po pokoji. Právě tady se včera ráno konal jejich improvizovaný pyžamový večírek, a tak čekala, že tu ostatní budou spát i dnes. Možná by se k nim i přidala, třebas jen, aby se chovala družně, ale Thomas přece říkal, že všichni ostatní už spí. “Kde jsou všichni?”

“V betli. Hosté odjeli domů, tedy kromě tety Martiny, holek a nás, takže teď máme každý vlastní ložnici. Teta Marguerite vzkazuje, že se máš dneska uložit v růžovém pokoji,” dodal a otevřel ledničku zabudovanou v baru.

Přikývla.

“Zavři oči.”

“Proč?” optala se, ale poslechla.

“Musíš se nakrmit, takže tě hodlám nakrmit.”

Strnula. “Nemyslím si, že—”

“Prostě mi věř a měj oči zavřené,” přerušil ji Thomas.

Zmlkla a naslouchala, jak jde po koberci, pak ucítila, jak se pod jeho váhou prohnul gauč.

“Nech očka zavřená, ale otevři pusinku a vytas zoubky. Hodlám ti na ně nabodnout pytlík. Bude to studené, takže se nelekni a nevykul mi kukadla.”

Tolik ji tím překvapil, že je vykulila skoro hned, ale ovládla se a pevně stiskla víčka. Raději otevřela ústa, a když špičáky vyjely ven, ostře vdechla.

“Teď to přijde,” upozornil Thomas a položil jí dlaň na zátylek, aby ji přidržel… najednou měla na puse přitisknutý studený sáček, a když ho zuby propíchly, zaslechla tiché rupnutí.

Lissianna zůstala tichá jako pěna, zatímco její zuby dělaly svou práci a nasávaly krev do organismu. Tekutina byla studená, na což nebyla zvyklá, ale bylo to podstatně rychlejší než kapačka. Během chvilky do ní dostal Thomas tři pytlíky. Ještě jí nakázal nechat oči zavřené, dokud je nevyhodil.

Teprve až když se vracel od koše na odpadky za barem, otevřela oči a zeširoka se usmála. “Už jsem ti někdy poslední dobou říkala, že jsi můj oblíbený bratranec?”

“Nech toho, budu se červenat,” zakřenil se.

Celá rozesmátá vstala a vlepila mu pusu na líčko. “Díky.”

“Nemáš zač.” Letmo ji pohladil po zádech, pak ustoupil a zamířil ke dveřím. “Mizím do hajan.”

“Jenom zkontroluji Grega, potom taky zalehnu.”

“Jo, to už mě napadlo,” kývnul. “Dobrou noc.”

“Brou.”

9. KAPITOLA

Probudilo ho klapnutí dveří. Otevřel oči a zjistil, že zírá na temný strop. Otočil hlavu a rozhlédl se po šeré místnosti. V koupelně se svítilo a dveře byly na škvíru pootevřené, díky čemuž netonula ložnice v absolutní tmě.

Lissiannu poznal hned, jakmile se přiblížila k posteli, a okamžitě byl čilý jako rybička. Vycítil, že si nebyla jistá jeho přivítáním, a vůbec se tomu nedivil. Když ho sem v noci zase odvlekly, neměl z toho pražádnou radost a náležitě to verbalizoval. Pravděpodobně jí o tom už řekli. Jednu chvíli za ním přišel Thomas a snažil se s ním mluvit, ale protože nebyl v moc přístupné náladě, mladík to posléze vzdal a nechal ho o samotě s jeho remcáním. Nakonec se vlastním žvaněním vyčerpal natolik, že upadl do hlubokého spánku.

“Musíte mne nenávidět.”

Greg ztuhl a zvědavě se na ni podíval. “Proč bych měl nenávidět vás? Vy mě sem v jednom kuse nevozíte. Vy mě pouštíte na svobodu.”

“Ano, jenomže to celé začalo mou fobií. To kvůli ní jste se ocitl tady,” zdůraznila Lissianna.

“Za to vy přece nemůžete. Nikdo se neprosí, aby měl fobii,” opáčil mírně, ale pak se na ni zadíval a v duchu se vrátil k tomu, co byla ve skutečnosti zač. Upírka. Její příchod a první slova mu ten fakt sice na moment vyhnaly z hlavy, ale nyní tomu musel chtě nechtě čelit. Tahle krásná blondýnka se stříbromodrýma očima, která ho líbala a udělala mu cucflek, který nebyl cucflekem, byla upírka.

Jen horko těžko dokázal uvěřit, že o těchto věcech vůbec přemýšlí. Je přece psycholog, pro smilování Boží. Kdyby mu do ordinace nakráčel pacient a tvrdil, že ho kousnul upír, diagnostikoval by to jako halucinaci nebo jako paranoidní halucinaci, nebo by to označil za jednu z mnoha duševních poruch, které lze shrnout jediným slovem: cvok. Přesto tady teď ležel a byl přesvědčený, že byl unesen do upířího doupěte.

Ačkoliv už začínal cosi v tom smyslu tušit, nebyl si docela jistý, s čím má tu pochybnou čest, dokud mu na dveře nezaklepaly Martina s Marguerite. Žádná žena, kterou znal, by nebyla schopná otevřít dveře takovou silou, jako to udělala Marguerite. Hned nato se zničehonic uklidnil a poslušný jako beránek odkráčel do obýváku, a to bylo dost průkazné. Ale skutečně pádným důkazem byla až slova, která pronesla Marguerite poté, co ji Martina upozornila na seznam UPÍŘI | NEJSOU UPÍŘI ležící na konferenčním stolku. Lissiannina matka zbledla jako stěna, vypadala nešťastně a zachraptěla: “Ví, co jsme. Tím se vysvětluje, proč je najednou mnohem těžší ho ovládat. Co si teď počneme?”

“Klid,” odtušila Martina. “Nahlédla jsem do jeho mozku, Marguerite, a opravdu—” Nic víc z jejich hovoru nezachytil. Martina totiž vstala a odtáhla Marguerite kousek stranou. Tam si pak spolu tlumeně vykládaly. Zajímavé bylo, že sotva se ho přestala dotýkat a vzdálila se, zjistil, že už nemá potřebu dál klidně sedět na pohovce. Jeho mysl zase patřila jen jemu a on okamžitě zpanikařil, neboť si nebyl jistý, co má teď udělat. Zdrhnout a zavolat policii nebo položit milion a jednu otázku, které se mu najednou tlačily v hlavě a týkaly se těchto bytostí? Přistihl se, že ho to pomyslně rvalo v půli. Jedna jeho půlka se pekelně bála, druhá byla pekelně zvědavá.

Než se stačil rozhodnout, kterou polovinu poslechnout, ty dvě si přestaly šuškat a narovnaly se. Martina se k němu opět připojila a vzala ho pod paží. V tomtéž okamžiku pocítil další nátlak na svobodnou vůli. Spolu s oběma ženami vyšel z bytu, sjel výtahem do přízemí, vyšel z budovy a klidně usedl do téže dodávky, kterou ho Lissianna se sestřenkami a bratrancem nedávno dopravili domů. Tentokrát seděl vzadu, na první ze dvou sedadlových lavic. Během celé cesty seděla Martina vedle něj. Sotva dorazili zpátky k domu, vešel dovnitř a zamířil rovnou nahoru, do té samé ložnice a zase strpěl, aby ho přivázaly.

Ale dokud nebyl připoutaný, nenadával, ani se nevzpíral. Ovšem ve chvíli, kdy se pustila Martina jeho paže a myšlenky najednou patřily zase jen jemu, byl z faktu, že je opět přivázaný k posteli opravdu frustrovaný a vzteklý. Vyřvával a proklínal je, ale ty dvě harpyje si ho jednoduše nevšímaly a odešly. To ho nezastavilo. Hulákal, seč mu plíce stačily, dokud neochraptěl a nedobrovolně nezmlkl.

Dnes ráno byl mnohem klidnější. Tušil, že by měl být vyděšený nebo tak něco, ale zjistil, že je pro něj těžké mít z Lissianny strach… Nebo z kterékoli z jejích sestřenek, o bratranci nemluvě. Je obtížné bát se lidí, které jste viděli v pyžamu. Noční košilky s kraječkami a pavoučí mundůr prostě nebudily strach. S úsudkem o Martině a Marguerite zatím nespěchal. Z nějakého důvodu na něj působily mnohem děsivěji.

“Jedno se vám musí nechat,” řekl nakonec, “na to, že jste mrtví, vypadáte všichni fakt dobře.”

Lissianna zamrkala, očividně ji těmi slovy šokoval. Nicméně zdaleka ne tolik jako sám sebe. Greg nemohl uvěřit, že to vypustil z úst. Bože! A to jindy mluvím, jako když medu ukrajuje. Není divu, že si moje rodina myslí, že při hledání ženy potřebuji pomoct.

“My nejsme mrtví,” ohradila se Lissianna. Greg se přestal v duchu kopat do zadku za svou stupiditu a zmateně na ni kouknul.

“Ale jste přece upíři. Nosferatu. Nemrtví…” Sotva mu to však vyšlo z pusy, zamrkal a odtušil: “Aha, jasně, už chápu. Jste nemrtví.” Než to mohla potvrdit nebo popřít, optal se: “Když jste mě teď kousla, tak to se taky stanu upírem? Nebo jsem jen někdo jako Renfield a začnu jíst brouky?”

“Neproměníte se v upíra a ne, nezačnete zničehonic pociťovat nevysvětlitelné nutkání baštit hmyz,” ujistila ho trpělivě.

“Bezva. Nesnáším brouky. Smutnou pravdou je, že z nich mám fobii.”

Překvapeně zamrkala. “Léčíte fobie a sám jednu máte?”

Pokrčil rameny a zatvářil se mrzutě. “Jak se říká, kovářova kobyla chodí bosa, instalatérovi tečou doma trubky, účetní podává pozdě vlastní daňové přiznání…”

“A expert přes fobie má fobii,” dopověděla pobaveně, a pak dodala už podstatně vážnějším tónem: “My nejsme mrtví, Gregu.”

Zvedl obočí. “Takže jste upíři, ale nejste mrtví, dokonce ani nemrtví?”

“Správně, ačkoli termín upír bych nikde mamce na doslech raději nepoužívala. Nesnáší ho,” varovala Grega. “Jako většina starších upírů.”

“Proč? Tak jste upíři nebo nejste?” nechápal.

Moment váhala a pak se pustila do vysvětlování: “Upír je slovo, které vymysleli smrtelníci. My si ho nevybrali. Krom toho s sebou ten termín nese spoustu nepříjemných vžitých stereotypů… Dracula, bytosti s obličejem démonů,” pokrčila rameny.

“Takže nejste démoni, to je dobré vědět,” podotknul sarkasticky. “Kolik vám je?”

Lissianna zůstala zticha tak dlouho, až už si ani nemyslel, že hodlá odpovědět, pak usedla na kraj postele, zadívala se na své ruce, našpulila rty a přiznala: “Narodila jsem se v roce 1798.”

Greg ležel úplně klidně, zato v hlavě mu vířilo úplné tornádo myšlenek – 1798? Dobrý bože, je jí dvě sta dva let, takže je stará, uvědomil si a hořce zavzpomínal, jak se naivně domníval, že je pro ni moc starý. Zakroutil nad tím hlavou a pro jistotu se znovu zeptal: “Ale nejste mrtvá?”

“Ne,” ujistila ho rozhodně.

Zamračil a verbálně zaútočil: “Ale podle všech těch knih a filmů, jsou upíři mrtví.”

“Podle mnoha knih a filmů jsou psychologové a psychiatři psycho-zabijáci,” bravurně odrazila jeho výpad. “Vzpomeňte si na Oblečen na zabíjení nebo na Mlčení jehňátek.”

“Touché,” přiznal pobaveně.

Minutu byli oba zticha, a pak Lissianna řekla: “Je to jako se vším, pověsti o našem druhu se během staletí zkomolily.”

Greg o tom krátce popřemýšlel a nakonec se zeptal: “Jak se zkomolily? Jste prokletí a bez duše?”

Zasmála se, zjevně ji tím pobavil. “Ne, nejsme prokletí, nejsme bez duše a česnek a svaté symboly nám neublíží.”

“Ale krev pijete?”

“Krev potřebujeme k přežití,” připustila.

“Tohle je šílené,” zanaříkal nahlas, neboť se jeho mysl vzpouzela akceptovat neakceptovatelné. “Upíři žijící věčně, krmící se krví… To je fikce, mýtus, legenda.”

“Většina legend a mýtů je založená na nějaké pravdě,” konstatovala klidně.

Poplašeně vytřeštil oči. “Co vlkodlaci a jiná podobná havěť?”

“Aha, no, přece jste psycholog,” podotkla vesele. “Určitě jste studoval lykantropii.”

“To je psychóza, při které pacient trpí halucinacemi, že je vlk.”

“Tu to máte.”

Co to má znamenat, uvažoval Greg. Vážně nevěřil na stvůry, jako byli vlkodlaci, ale donedávna nevěřil ani na upíry. Celá tahle věc převracela jeho nynější světonázor naruby. Nevěděl, co si má myslet.

“Omlouvám se, že jsem vás kousla.”

Nešťastný Lissiannin hlásek ho vyrušil z marného přemítání, což bylo pravděpodobně dobře. Mohl se zbláznit z myšlenek, které mu proplouvaly mozkovými závity. Příště uvěří na víly a na skřítky.

“Byla to chyba,” dodala tiše. “Když jsem vás uviděla připoutaného k posteli s mašlí kolem krku, pomyslela jsem si, že jste můj dárek k narozeninám… což jste ostatně byl. Jenom mi nedošlo, že jste specialista na mou fobii. Usoudila jsem, že jste… specialita.”

“Specialita?” zopakoval její delikátní vyjádření nevěřícně. “Tím chcete říci, že jste si o mně myslela, že jsem vaše večeře?”

Zaksichtila se, ale měla tolik slušnosti, aby se provinile začervenala. Greg okamžitě zalitoval, že vůbec otvíral pusu. Vážně se na ni za to kousnutí nezlobil. Těžko se zlobit kvůli něčemu, co si užil, a on si to užil jaksepatří. Stačilo jen si na to vzpomenout a už tvrdl.

“Takže jste upírka s hematofobií,” odtušil ve snaze změnit raději téma.

“Legrační, že?” zamumlala znechuceně. “Vím, že bych se krve neměla bát, že se není čeho bát, ale…”

“Fobie nemají co dělat s rozumem. Mám klienta, který měří šest stop a váží dvě stě liber a přitom se bezmezně děsí malušenkých pavoučků. Fobie jsou zcela iracionální,” ujistil ji. Potom ho napadlo něco dalšího a pokračoval ve výslechu: “Co sluneční světlo?”

“Sluneční světlo?” zopakovala nejistě.

“Podle legend sluneční světlo likviduje upíry,” pochlubil se znalostmi brakové literatury.

“Aha…” Zaváhala, a pak zahájila přednášku: “Škodí našim tělům stejně jako vám, ale pro nás je to trochu nebezpečnější. Naše těla použijí krev ke zrychlení tempa nápravy škod… což nás ale dehydratuje a musíme vypít víc krve. Za starých časů jsme se vyhýbali slunci jako moru, abychom předešli nutnosti krmit se častěji. Tehdy bylo krmení nebezpečnou záležitostí. Mohlo vést k odhalení.”

“A teď?”

“Teď se většina našinců krmí krví z krevní banky, ale mnozí se stejně pořád ze zvyku nebo z pohodlnosti vyhýbají slunci. Chodit s chladicími boxy s krví pod paží kvůli rehydrataci je otrava.”

Greg chápavě přikývnul. “Jestli nejste ani prokletí, ani mrtví, co teda jste?”

Lissianna se nad tím na chvíli zamyslela a pak řekla: “Nejlepší bude, když to vezmu od Adama. Tak tomu nejsnáze porozumíte.”

“Spusťte.”

Když minulou noc zjistil, že se ocitl zase tady, a to navzdory svému přání, nebo lépe řečeno, aniž by dostal na vybranou, rozzuřil se. Ale teď… no, pokud by měl kápnout božskou, lomcovala jím zvědavost. Logika sem, logika tam, všechno to bylo úžasně fascinující. Jako zjistit, že existuje Santa. Tedy, tak trochu.

“Slyšel jste o Atlantidě?”

Nebyla to vlastně otázka, přesto zabručel ano, ačkoli moc nechápal, co měla ta bájná země co dělat s upíry. “Ztracená civilizace, Platon, Poseidon, Kréta. Ráj lidí žijících v blahobytu, kteří se pro svou chamtivost znelíbili Diovi,” zavzpomínal na přednášky na universitě. “Zeus se rozhodl, že je potrestá, a tak sešikoval bohy a naduté Atlanťany vyhladil.”

“Tak se to píše v knihách,” souhlasila Lissianna, s lehkým pobavením.

“Co má bájná Atlantida co společného s tím, že jste upírka?”

“Atlantida není mýtem o nic víc než upíři,” oznámila mu, aniž hnula brvou. “Byla to nesmírně vyspělá civilizace a těsně předtím, než propadla totální zkáze, tam vědci vyvinuli… říkejme jim nanoboti.”

“Ty droboučké počítačové věcičky?” ujišťoval se Greg.

“Ano. Nepředstírám, že tomu všemu rozumím. Nikdy jsem vědu nepokládala za nějak extra zajímavou. Můj bratr Bastien by to dokázal vysvětlit lépe, ale v zásadě zkombinovali nanotechnologii s čímsi bio cosi či co—”

“S bioinženýrstvím?” napověděl.

“Něco takového,” přikývla. “Zkombinovali tyhle dvě technologie, aby vytvořili mikroskopické nanoboty, kteří mohou být vpraveni do krevního řečiště, kde budou žít a množit se.”

“Nechápu, co to má co dělat s—”

“Tito nanoboti byli naprogramováni, aby opravovali tkáně,” nenechala si skočit do řeči. “Měly to být lékařské pomůcky, co by pomáhaly léčit velmi vážně zraněné nebo nemocné lidi.”

Greg vyklenul obočí. “A fungují?”

“To si pište. Fungují mnohem lépe, než kdo čekal. Jsou-li v těle, nejenže opravují poškozenou tkáň, navíc ničí všechny druhy infekcí, a dokonce regenerují odumřelou a odumírající tkáň.”

“Aha,” vydechl. Najednou se mu rozsvítilo, už chápal, proč mu vykládala o Atlantidě. “A tihle nanoboti jsou důvodem, proč žijete tak dlouho a zůstáváte mladí.”

“Ano. Kouzlo nechtěného. Nečekaný vedlejší efekt. Naprogramovali je na autodestrukci, jakmile bude poškození těla opraveno, ale—”

“Na tělo neustále útočí sluneční světlo, znečištění a jednoduše stárnutí,” dořekl místo ní větu.

“Přesně tak,” usmála se. Potěšilo ji, jak dobře chápal. “Dokud bude co opravovat, nanoboti budou žít, vytvářet další jedince svého druhu a spotřebovávat na to krev z krevního řečiště. A ono je pořád co opravovat.”

Greg zavřel oči, protože mu v mysli vířily vědomosti, o které se s ním právě podělila. Rázem vyvstalo jednou tolik otázek, než kolik jich bylo zodpovězeno. “A co ta krev? Mám na mysli vaše… ehm… krmení. Je to proto, že nanoboti spotřebovávají krev?”

“Ano. Používají krev jako pohonnou látku pro sebe a současně jako palivo při provádění oprav. Čím větší je poškození, tím víc krve je zapotřebí. Ale dokonce ani na běžné dennodenní provozní opotřebení nedokáže lidské tělo samo o sobě vyprodukovat dost krve, aby jim to stačilo.”

“Takže musíte pít krev, abyste nakrmili nanoboty,” shrnul to.

“Ano. Pít ji nebo dostávat transfuze.”

“Transfuze?” vyhrkl, moc ho potěšilo, že při tomto rozhovoru konečně uslyšel takové běžně známé slovo. “Takže je to vlastně něco jako hemofilie? Jistý druh krevní poruchy…” odmlčel se a ironicky dodal: “Až na to, že všichni pocházíte z pradávné, ale vědeckými metodami zdokonalené, vyspělé rasy lidí.” Znovu se odmlčel, jedna věc ho totiž mátla. “Jenomže vy jste se narodila před jen o málo víc než dvěma sty lety. Nejste z Atlantidy. Nanoboti tedy přecházejí z matky na dítě?”

“Přešli do mne skrze mou matku,” přitakala Lissianna. “Ale máma se s nimi nenarodila.”

“Váš otec?” optal se a uvědomil si, že se prve nezeptal, jak starý byl Jean Claude Argeneau, když zemřel teprve před pár lety. “Kolik bylo vašemu otci?”

“On, jeho bratr-dvojče a jejich rodiče byli mezi těmi, kdo uprchli z Atlantidy při jejím pádu. Teta Martina se narodila o pár století později.”

Její otec a jeho rodina opustili ten nyní bájný kontinent v době, kdy došlo ke zkáze Atlantidy, uvažoval mlčky. Kdy to bylo? Nebyl si jistý. Určitě před založením Říma, před narozením Krista… Dobrý Bože, už jenom přemýšlet o tom bylo nesnesitelné.

“Po sňatku vnesl otec nanoboty do mé matky,” navázala Lissianna, když se mlčení prodlužovalo.

Greg zpozorněl. “Takže se každý může…”

“Nemusíte se našincem narodit,” přiznala tiše, když mu došla slova. “Na samém počátku byli intravenózně vpraveni do krve… a to se dá udělat stále.”

“A krev nemusí být nezbytně konzumována,” podotknul, jeho mysl si nedala pokoj a ustavičně se k tomu vracela, aniž by věděl proč. Možná proto, že když na to pohlížel jako na krevní chorobu, jako na hemofilii, nebyli už tolik cizí, tolik jiní, tolik vetřelci.

“Ne, nemusí, ale ve srovnání s pořádným nakrmením je to náročné na čas,” vysvětlovala. “Představte si rozdíl mezi vypitím pinty vody a čekáním, než pinta fyziologického roztoku nakape do těla intravenózně.”

“Předpokládám, že je to pro vás nepohodlné, když ostatní můžou prostě vyzunknout svou pintu a jít,” řekl ve snaze vžít se do její situace.

“O to tady nešlo. Nebylo to zas až tak nepohodlné,” zašeptala. “Máma vždycky počkala, dokud jsem se ráno neuložila do postele, teprve pak přinesla krev a kapačku. Krmila jsem se ve spánku. Vlastně to vůbec nebylo nepohodlné, ale…” zaváhala a pak přiznala: “Cítila jsem se závislá jako kojenec, zranitelná jako ptáčata, která potřebují své maminky, aby jim rozžvýkaly červíky a nakrmily je. Byla jsem závislá.”

“A teď už nejste?”

“Teď se krmím sama,” řekla s tichou pýchou, ale hned trošku hořce přiznala: “Ne pokaždé dobře, ale krmím se.”

“Máte hematofobii, jak se krmíte?”

Povzdechla si. “Gregu, já si nemyslím—”

“Jak?” naléhal, i když si myslel, že odpověď už znal. Pokud omdlévala při pohledu na krev, měla jedinou možnost – bez někoho, kdo by jí zavedl intravenózní výživu – kousnout, jako to udělala jemu.

“Staromódní způsob,” přiznala konečně barvu.

“Je to vina, co slyším ve vašem hlase?” optal se překvapeně. Přestože jemu samotnému by se mnohem víc zamlouvala představa, že požívala balenou krev jako ostatní, než aby obcházela po venku a kousala do lidí coby žena vamp, ďábelsky to svůdná verze Draculy, rozhodně nečekal, že jí to bude vadit.

“Před nějakými padesáti lety se pro mé lidi staly hlavním zdrojem potravy krevní banky. Všichni se přeorientovali a já se začala krmit intravenózně,” vysvětlila. “Po padesáti letech nekrmení se přímo ze smrtelníků, skoro dokážete sám sebe přesvědčit, že oni a pytlíky krve připojené ke kapačce nemají nic společného. Ze smrtelníků se stali sousedé a přátelé a…”

“Rozumím,” skočil jí do řeči, a opravdu tomu rozuměl. Předpokládal, že je to podobné sebeklamu, který si užívají lidé, když k nim maso přichází zabalené do úhledných balíčků a oni mohou zapomenout, že telecí, které jedí, ještě včera bývalo rozkošným malým telátkem s hubenýma nožkama a velkýma, čokoládově hnědýma očima.

V duchu se vrátil k rozhovoru, který tady tu první noc vedl s Thomasem. Ten se tehdy přimlouval za Lissiannu a vysvětloval, že se kvůli její fobii všichni obávají, aby nešla ve stopách svého táty. Byl z toho zmatený, mozek si jen zvolna skládal věci dohromady. Lissianna se ze všech sil snažila být méně závislá na matce, získala diplom, práci a vlastní byt. Ona—

“Pracujete v útulku,” odtušil. Začínalo mu svítat.

“Ano,” hlesla opatrně.

“Krmíte se tam.” Nebyla to otázka. Tohle jediné totiž dávalo smysl. Jestli se krmila staromódním způsobem a získala titul a práci, aby to mohla dělat, pravděpodobně si sehnala zaměstnání, o kterém se domnívala, že se při něm bude schopná nejlépe nakrmit.

“Myslela jsem si, že budu moct pomáhat lidem, a současně se postarat o vlastní potřeby,” vysvětlila.

Greg sám sobě kývnul. Dávalo to smysl. Pomohlo by to zmírnit pocity viny, které ji poté, co tak dlouho přijímala krev intravenózně, trápily kvůli krmení.

“Také jsem si myslela, že se lidé v útulku budou každou noc měnit.”

“Nemění se?” optal se překvapeně. O útulcích toho moc nevěděl.

“Bohužel ne. Jsou to nezřídka titíž lidé, pořád dokola, celé měsíce, noc co noc, ačkoli existují i tací, co přijdou a rychle odejdou.”

“Ale hodně bezdomovců má problémy s pitím nebo s drogami,” odtušil Greg. Teď už chápal, co dělalo její rodině starosti. Pokud mělo vysoké procento klientely útulku problémy s užíváním návykových látek, a ona se z nich pravidelně krmila…

“Někteří ano,” špitla. “Ne všichni. Některým právě alkohol a drogy dopomohly k bezdomovectví. Ztratili práci, rodinu, domov… Ti ostatní, jeden chybný krok, okolnosti se proti nim spikly a nakonec zůstali bez domova. Nyní mohou pít nebo brát drogy, aby aspoň na chvíli pozapomněli na svou situaci. Ale ne všichni jsou závislí.”

Greg se pousmál jejímu defenzivnímu tónu. Očividně neměla o lidi v útulku zájem jen jako o večeři. To bylo dobré vědět.

“Ale mnozí z nich nejsou ani zdraví,” pokračovala. “Mají málo nebo žádné peníze a pořádně nejí. Někteří dostávají jen jedno jídlo denně, snídani ráno v útulku.”

“Proto se tedy vaše rodina strachuje a chce po mně, abych vám fobii vyléčil,” odhadl. “I když nepijete z lidí, kteří mají v organismu alkohol nebo drogy, krmíte se z lidí, kteří nejedí zdravě, takže ani vy nejíte zdravě.”

“Ano,” zašklebila se. “Přežívám na jakési obdobě stravy ve fastfoodech. Zasytí, jenže obsahuje velmi málo živin. Ale vlastně si nemyslím, že to mámě vadí tolik jako alkohol.”

Přikývl, ale nedokázal odtrhnout zrak od jejích úst. Zatím jejím zubům moc pozornosti nevěnoval, až doteď svou pozornost soustředil na rty a na to, co by rád, aby jimi dělala. Přesto se domníval, že tesáků by si povšiml. “Můžu vidět vaše zuby?”

Lissianna strnula, oči upřené na jeho tvář. “Proč?”

“No…” Greg se zavrtěl a zamračil se. “Skoro vám věřím, že jste, co říkáte, že jste. Viděl jsem stopy po kousnutí, vím, že jsem byl ovládán, ale…”

“Ale chcete víc důkazů. Fyzický důkaz,” tipla si, když zaváhal.

“Omlouvám se, ale to, o čem tady mluvíme, je parádně neuvěřitelné,” upozornil. “Upíři z Atlantidy, kteří nejsou ani prokletí, ani bez duše, přesto žijí navěky a zůstávají mladí a zdraví? Trošku to připomíná otázku, jestli věřím na velikonočního zajíčka.”

Chápavě přikývla, ale stejně ještě chvilku otálela, než otevřela ústa, čímž odhalila zuby. Rovné, bílé jako perličky, ale—

“Žádné tesáky,” postěžoval si zklamaně.

Místo odpovědi na jeho postesk se naklonila blíž. Viděl, jak ostře vdechla, nosní dírky se jí mírně zachvěly a špičáky se pohnuly. Hladce vyjely z dásní, jako by byly na kolejničkách uložených pod vnějšími zuby. Kde se vzaly, tu se vzaly, z úst jí náhle vyčnívaly dva dlouhé, špičaté tesáky.

Greg cítil, jak bledne. Zamrazilo ho. “Bolí—” Když jeho hlas zazněl nepřirozeně vysoce, odmlčel se, aby si odkašlal, a pak to zkusil znovu: “Bolí to?”

Nejprve vtáhla špičáky do klidové polohy, až potom promluvila. “Myslíte vysouvání a zasouvání zubů?”

Kývnul, oči stále přilepené na její ústa.

“Ne.”

“Jak tedy—?”

“Mám za to, že jsou jako drápy kočky,” pokrčila rameny a zvedla ruku, aby si dlaní zakryla zívající pusu, a dokončila: “Tohle aspoň tvrdí můj bratr Bastien.”

“Takže jste se s nimi narodila?” optal se Greg, a když přikývla, pokračoval: “Ale vaši předkové, myslím ty prapůvodní Atlanťany, tesáky neměli nebo snad ano?”

“Ne. Moji předkové byli stejní lidé jako ti vaši.”

Při nejlepší vůli nedokázal zabránit svým pochybám, aby se mu neodrazily ve tváři, a Lissianna se dotčeně zamračila.

“Jsme stejní,” trvala na svém. “My se jen…” Chvilku hledala vhodná slova, a pak řekla: “My jsme se jen během evoluce trochu pozmě… Nanoboti nám vyvinuli jisté užitečné atributy, které nám pomáhají přežít. K životu potřebujeme krev a proto…”

“Proto tesáky,” dokončil, když zaváhala.

Kývla, znovu zívla a řekla: “Asi bych měla jít do postele.”

Greg se zakabonil. On měl ráno a cítil se čiperný jako veverka a pekelně zvědavý, ale dobře věděl, že Lissianna strávila noc prací v útulku, a že pro ni nastal čas jít do hajan. Moment zápolil se svým svědomím, celkem hladce však zvítězilo sobectví.

“Nemůžete zůstat o trochu déle? Pojďte, sedněte si vedle mě a opřete se o stěnu. Budete to mít pohodlnější,” navrhl a při řeči se odsunul, jak nejdál s připoutanýma rukama mohl.

Lissianna zaváhala, potom si přesedla vedle něho, načechrala polštář, naaranžovala ho Gregovi na paži, opřela se o něj a udělala si pohodlí.

Greg k ní vzhlédl, ale v myšlenkách se jaksi pozapomněl u faktu, že opravdu, opravdu moc hezky voněla a byla dost blízko, aby cítil teplo, které z ní sálalo. Nicméně po chvilce se mu podařilo přesvědčit mozek a vrátit se k otázkám, které mu kolovaly hlavou.

“Co dál? Co dalšího vám nanoboti vyvinuli?”

Udělala obličej. “Máme znamenité noční vidění a jsme rychlejší a silnější.”

“Abyste uviděli a ulovili kořist. Udělali z vás dokonalé noční dravce.”

Při jeho až příliš trefném popisu sebou trhla, ale kývla.

“A ta kontrola myšlenek?”

Povzdechla si. “Usnadňuje krmení. Umožňuje nám ovládat své hostitele či dárce, a když je po všem, vymazat jim vzpomínky na to, co zažili. Zatímco se krmíme, můžeme je uchránit před bolestí a přimět je zapomenout, co se stalo. Je to tak bezpečnější pro dárce i pro nás.”

“Tak co se zvrtlo se mnou?” optal se Greg zvědavě, když zase zívala.

Lissianna zaváhala. “Někteří smrtelníci jsou obtížněji ovladatelní než ostatní. Vy jste zřejmě jedním z nich.”

“Proč?”

“Snad máte silnější mysl,” pokrčila rameny. “Vážně nevím. Sice jsem o tom už slyšela, ale osobně jsem se s tím setkala poprvé. Jediné, co vím, je, že vám vůbec nedokážu číst myšlenky, neřkuli vás ovládat, a matce jste dával zabrat od prvopočátku.”

“Když mi vpadly do bytu, říkala něco o tom, že mě nedokáže ovládat, ale nezdálo se mi, že by jí večer dělalo potíže přinutit mě k návratu,” ucedil suše, potom však přemýšlivě zkrabatil čelo a dodal: “Nebo v tom měla prsty ta druhá, Martina. Doslova. Pořád se dotýkala mojí paže. Celou cestu se mě držela jako klíště, dokud mě nepřivázaly. A hned jak mě pustila, v hlavě se mi rozbřesklo. Ale předchozí noc mi po odchodu vaší paní matky z pokoje trvalo několik minut, než jsem dokázal myslet jasně a uvědomil si, co jsem vyvedl a v jaké situaci jsem se ocitl.”

Lissianna sykavě vzdychla a unaveně si protřela oči. “Tak to musejí být přímo ve vašich myšlenkách a potřebují se vás dotýkat, aby udržely spojení.”

Z jejího výrazu měl Greg pocit, že si z nějakého důvodu nemyslela, že je to dobře. On právě naopak. Vůbec se mu nezamlouvala představa, že ho někdo ovládá, takže fakt, že pro ně podle všeho byl poněkud tvrdší oříšek, mu zněl jako rajská hudba.

Kouknul na Lissiannu, aby jí to sdělil, jen aby zjistil, že se jí zavřela očka. Usnula jako dudek.

10. KAPITOLA

Lissianna spala jako Šípková Růženka a neměla nejmenší chuť se probudit. Ale otravný pocit, že se nad ní cosi tyčí, ji nepřestával tahat k hladině vědomí a nutit procitnout. Pokusila se zahrabat hlouběji do pelíšku z polštářů a peřinky a kašlat na něj, ale do polštáře se nešlo zavrtat a peřina nikde. Zamračila se, zamžourala a rozlepila oči.

Napůl ještě spící mysli moment trvalo, než si uvědomila, že to, na čem si hoví její hlava, není polštář, ale něčí hruď. Usnula jsem při klábosení s Gregem, došlo jí, a někdy během dne jsem se zřejmě uhnízdila rovnou na něm. Zadržela dech, ztišila se, pak se z něho začala odkulovat… a strnula při pohledu na své sestřenice, o bratranci nemluvě. Nesmrtelná šestka stála kolkolem postele a s obrovským zájmem na ni a na Grega shlížela shůry.

Lissianna otevřela pusu, aby něco řekla, pak však raději držela jazyk za zuby a koukla na Grega, aby zjistila, že má otevřené oči a hledí přímo na ni. Rychle se posadila a podívala se na sestřenky, což momentálně shledávala o dost lehčím, než pohlédnout do tváře jemu. “Co se děje?”

“Máme hlad,” oznámila Juli. “Nejedly jsme od tvé oslavy.”

“Dvojčata nejsou zvyklá na tekutou dietu a probudilo je kručení v bříšku,” dodala Elspeth omluvně. “Prošmejdily kuchyni, ale teta Marguerite se nedostala k nákupu potravin, jak měla v plánu, protože vezla zpátky Grega. Takže mě vzbudily, aby se zeptaly, jestli nebude vadit, když si objednají něco k jídlu.”

“Ale pizzerie a čínská restaurace nebudou mít otevřeno ještě pěkných pár hodin, teta Marguerite bydlí moc daleko a nikdo jiný sem nic nepřiveze,” ujala se dalšího vysvětlování Jeanne Louise. “Tak jsem navrhla vzbudit Thomase, abychom zjistily, jestli by je nezavezl do restaurace na snídani a pak někam do potravin.”

“Jak jste skončili tady?” optala se poněkud zmatená Lissianna Jeanne Louise.

“Spletly si Elspethin pokoj s mým a omylem vzbudily mě,” pokrčila rameny Jeanne Louise. “Když mi vysvětlily, že hledají Elspeth, šla jsem s nimi.”

Lissianna zavrčela. To vysvětlovalo, proč byl vzhůru každý kromě Mirabeau, ale než se stihla optat, Mirabeau konstatovala: “Můj pokoj je mezi Jeanne Louisiným a Elspethiným pokojem. Všechno to brebentění mne probudilo.”

“A když za mnou přišly kvůli odvozu, navrhl jsem mrknout na Grega, jestli nemá taky hlad,” sdělil Thomas do šestice všeho dobrého, čímž se současně vysvětlila jeho přítomnost.

“Aha.” Obrátila se na výše zmíněného Grega.

“Má hlad jako vlk,” oznámila Mirabeau suše.

“Ty mu taky umíš číst myšlenky?” optala se Lissianna, lovíc z paměti pokec, který nad ránem vedla s Thomasem.

“Ještě než ses vzbudila, pověděl nám, že má hlad,” vysvětlila Mirabeau a dodala: “Ale ano, dokážu ho přečíst.”

Lissianna se na to zamračila a křísla pohledem po sestřenkách. “Co vy ostatní, dokážete ho přečíst? Určitě nejsem jediná, kdo—”

“Umím ho číst,” prohlásila Juli. “Myslí si, že seš takhle po ránu krásná, i když máš vlasy jako vrabčí hnízdo.”

S hrůzou zvedla ruku k vlasům a nahmátla zcuchanou změť.

“Uvažuje, jestli je ti cítit z pusy,” zahihňala se Vicki.

Lissianna pevně stiskla rty. Obávala se, že pravděpodobně je.

“Je rád, že nejsi mrtvá, a myslí si, že na bandu pijavic jsme celkem prima famílie.” Elspeth se na Grega usmála. “Taky tě máme rádi.”

“Díky,” zamumlal.

“Chce, aby ses vyléčila, ale byl by raději, kdyby vlastní terapii prováděl někdo jiný, protože má o tebe zájem, což se neshoduje s etickou normou terapeuta,” přisolila si Jeanne Louise, čímž názorně předvedla, že ho čte i ona. Gregovi pak řekla: “Obdivuji tvou etiku, ale tohle opravdu není žádný standardní případ, že ne? Tím myslím, rozhodně se nemůžeš držet stejných pravidel, jako kdyby k tobě nakráčela do ordinace coby obyčejná pacientka.”

“Já— emh…” Greg zatřepal hlavou. “Pocházím z rodiny, kde si jsme vážně blízcí, ale tohle je prostě trochu moc.”

“Dejte mu pokoj, treperendy,” okřikl je báječně se bavící Thomas. “Chudák není na tyhle manýry zvyklý. Krom toho, já mu myšlenky umím číst také a nedělá si legraci, že má hlad. Od pátečního odpoledne nic nejedl. Nemá ani v úmyslu pokusit se zdrhnout, takže navrhuji vzít jeho a dvojčata do restaurace, kde podávají snídani po celý den, a cestou zpátky nakoupit nějaké potraviny.”

“Thomasi, já si nemyslím, že je to dobrý nápad,” ozvala se Mirabeau tiše.

Thomas na ni kouknul a mrkl: “Umíš mu číst myšlenky. Tož louskej, fešando.”

Mirabeau moment váhala, pak však obrátila zrak ke Gregovi, a Lissianna se přistihla, že na něho kouká také, ale když se ho pokusila číst, narazila na zeď nicoty. Tentokrát nebyla jen zmatená neschopností proniknout jeho myšlenkami, navíc byla jaksi vyplašená. Každý druhý ho dokáže číst. Proč ne já? Vybavila se jí jitřní konverzace s Thomasem o možnosti, že je to její pravý životní druh, ale než se nad tím stihla hlouběji zamyslet, Mirabeau řekla: “Máš recht, Thomasi. Může jít s námi.”

Zdálo se, že ať už v Gregově mysli uviděla cokoli, Mirabeau to stačilo, aby došla k závěru, že vzít ho ven je bezpečné, a že se jim nepokusí utéct.

“To se musíme osprchovat a převléknout!” Juli zčistajasna propadla panice.

“A namalovat,” přidala se Vicki a Lissianna s úžasem sledovala, jak páreček v kraječkových košilkách uháněl ke dveřím. Rozhlédla se po ostatních. Teprve teď si uvědomila, že jsou ještě v nedbalkách.

“Sraz za půl hodiny?” navrhl Thomas cestou ke dveřím.

Elspeth kráčející mu v patách si pohrdavě odfrkla. “To si musíš dělat srandu. Tak dlouho dvojčatům zabere jenom super závažné rozhodnutí, co na sebe. Spíš to zaokrouhli na hodinu.”

“No a co Greg?” vyhrkla Jeanne Louise. Když se zastavili a obrátili se na ni, ukázala na doktora v domě: “Spal v šatech a možná by se taky chtěl osprchovat a převléknout.”

Lissianna pohlédla na Grega a zaplavil ji pocit viny, že ji to samotnou nenapadlo. Ten nebožák měl pořád oblečené džíny a triko, které měl, když přišla domů, čili šaty, co měl zřejmě na sobě, když ho sem večer máma s tetou odvlekly.

“Je větší než já, jinak bych mu něco půjčil.”

Thomas a Greg byli sice skoro stejně vysocí, jenomže Greg byl širší přes hrudník a v ramenou. Co do velikostí odpovídal spíš jejím bratrům.

“Mohly by mu padnout šaty tvých bratrů,” podotkla Jeanne Louise, její myšlenky očividně běžely po stejné trase jako ty Lissianniny. “Je klika, že si tady také nechávají oblečení. Cestou zpátky sem něco vezmu.”

“Díky.” A čtveřice pokračovala ven z místnosti.

“Nejlíp, když se taky připravím,” zamumlala Lissianna. Když slézala z postele, pečlivě se vyhýbala střetu s Gregovým pohledem. Najednou si nepříjemně dobře uvědomovala, jak příšerně musela vypadat. Pomuchlané šaty, rozcuchané vlasy a tvář bez make-upu. Ne, že by se jindy nějak moc malovala, ale stejně…

Přešla k prádelníku, z horního šuplíku vyndala kalhotky a podprsenku, zastavila se ještě u skříně a vytáhla z ní džíny a tričko, hned poté se ztratila v koupelně. Jeden pohled do zrcadla stačil, aby nešťastně zasténala. Vrabčí hnízdo nebyl žádný žert. Vypadalo to, jako by jí někdo projel vlasy mixérem. Zašklebila se a usoudila, že koňská dávka kondicionéru je evidentně to jediné, co jí může pomoct ty chuchvalce rozčesat. Volně přeloženo, na řadě je sprcha.

O patnáct minut později byla osprchovaná, převlečená, měla vyčištěné zuby, na rtech trochu rtěnky a chystala se fénovat, když vtom jí docvaklo, že zapomněla na Grega a bezohledně ho nechala přivázaného na posteli. Položila fén a už metla do ložnice, cestou mlela: “Omlouvám se, Gregu. Měla jsem vás prvně rozvázat a ne se prostě vypařit.”

“To je v pohodě, ale jsem vážně rád, že jste vzpomněla, kdy jste vzpomněla. Koupelna by mi přišla vhod,” připustil, zatímco pracovala na provazech.

“Jsou tam ručníky, kdybyste se chtěl osprchovat,” řekla, sotva ho osvobodila a on slezl z postele.

“Díky.”

“A taky vám přinesu kartáček na zuby. Máma má vždycky nějaké nové ve skříni s ložním prádlem. Pro návštěvy.”

“Troufnu si hádat, že péče o chrup je pro vás, lidi, proklatě důležitá,” okomentoval její snahu, zatímco spěchal ke dveřím koupelny.

Snažila se vydumat, jak to má chápat, když vtom poťouchle kouknul přes rameno a mrkl na ni: “To byl fór.”

“Aha.” Uvolnila se a než Greg zmizel v koupelně, podařil se jí dokonce úsměv.

“Blbečku, jasně, že to byl fór. Prober se,” vyhubovala si šeptem, sotva za ním zapadly dveře.

Raději vyrazila ven, na výpravu za kartáčkem, ale v duchu se zabývala úvahami, kolik je asi hodin. Trochu po poledni, dle jejího odhadu, což znamenalo, že zase nenaspala víc než pět hodin. Začíná se to stávat zvykem, pomyslela si s povzdechem.

Jak se však ukázalo, skříň na lůžkoviny byla kartáčků prostá. Zašla ještě dolů, aby propátrala komoru, jestli je omylem nedali na špatné místo, ale ani tam žádný nenašla. Cestou zpátky narazila na matčinu hospodyni. Maria jí vysvětlila, že tentokrát si kartáček zapomnělo hned několik hostů najednou a všechny jsou prostě pryč. Má je na seznamu, aby je pořídila při týdenním nákupu, ale momentálně už žádné nejsou.

Když se Lissianna vrátila do ložnice, Greg si v koupelně pískal, ale vodu téct neslyšela. Zaklepala na dveře. “Gregu?”

Pískání ustalo. “Jo?”

“Bohužel, momentálně nám kartáčky došly. Je mi líto.”

“To je v pořádku.” Chvilka ticha a pak: “Vadilo by vám, kdybych použil ten váš? Není to, jako bychom si sliny ještě nikdy nevyměňovali.”

Rozpačitě zírala na dveře koupelny, trochu zaskočená obratem vyměňovat sliny, když vtom Greg otevřel a zadíval se na ni.

“Tohle byl další vtip, Lissianno,” řekl a pak to vylepšil: “No, ne že bychom si sliny nevyměňovali, ale pojmenovat to tak, v tom má být právě ten vtip.”

“Aha, ano,” zamumlala, ačkoli ho taktak slyšela. Do ohniska její pozornosti se totiž dostala jeho hruď. Myslela si, že když netekla voda, ještě se neosprchoval, ale zjevně to stihl, zatímco byla dole na lovu kartáčku. Vlasy měl mokré a stál tam jenom tak, pouze s ručníkem omotaným okolo pasu. Dobrý Bože, ten chlap je ale nádherný.

“To aha, ano znamenalo, že si mohu vypůjčit váš kartáček, nebo to bylo aha, ano, vyměňovali jsme si sliny?” dobíral si ji. Když k němu zvedla prázdný pohled, naklonil hlavu na stranu a podotknul: “Vy vážně nejste ranní ptáče, viďte?”

Lissianna zavřela oči a odvrátila se, dokud jí v hlavě ještě zbývaly nějaké mozkové buňky. Podle všeho se totiž vydaly na pouť směrem na jih. A ona se až doteď bláhově domnívala, že tyhle problémy mívají jen muži.

“Holicí strojek, který bych mohl použít, tady čirou náhodou nemáte nebo snad ano?” nedal pokoj Greg.

“Ano.” Přerušila strategický ústup, obrátila se a prošla kolem něj, aby ze zásuvky v koupelně vytáhla čepelkový holicí strojek.

“Díky,” kývnul, když si ho od ní bral.

“Obávám se, že nemám krém na holení,” špitla omluvně.

“Zvládnu to s mýdlovou pěnou,” pokrčil rameny a pak, když ho míjela, aby koupelnu zase urychleně opustila, ji chytil za ruku. “Nechtěla jste si vyfénovat vlasy?” ukázal na fén ležící na skříňce.

“Aha, ano.” Nachystala si ho těsně předtím, než jí došlo, že zůstal přivázaný na lůžku.

“Míním se teď jenom oholit. Můžeme se o zrcadlo podělit, jestli chcete. Místa je tu habaděj.”

Lissianna zaváhala. Při představě, že by se s ním měla dělit o koupelnu, pocítila zvláštní ostych, ale pak si uvědomila, že je to hloupost a kývla.

“Dobře.” Greg se obrátil a zabral umyvadlo napravo.

Ani ne před půlhodinou jí koupelna připadala velká a prostorná. Byla tady spousta místa, obrovská vana, toaleta, koš na prádlo a podél jedné stěny pult se dvěma zapuštěnými umyvadly a zrcadlem nahoře.

Ale teď, když tu byla s ním, jí přišla najednou neuvěřitelně malá. Když hledala kartáč na vlasy, brala si fén, rozmotávala šňůru a strkala ji do zásuvky, byla příšerně neohrabaná a nervózní jako nikdy dřív. A po celou dobu si dávala obzvlášť dobrý pozor, aby náhodou o Grega nezavadila nebo se k němu nedostala moc blízko.

Na rozdíl od ní nevypadal, že by si záhadného smršťování místnosti všiml. Měla pocit, že její přítomnost stěží bral na vědomí. S ledovým klidem se soustředil na pěnění kostky mýdla. V duchu si uštědřila mentální záhlavec, že se chová jako malá, zapnula fén a začala se věnovat vlasům, přičemž se ze všech sil snažila nezírat mu v zrcadle na hruď.

S česáním si moc hlavu nelámala. Vlasy měla přirozeně vlnité a vypadaly krásně samy o sobě. Sušit si je se obtěžovala pouze tehdy, když hodlala vyjít ven do zimy, jak to měla v plánu zrovna teď, a vyfoukat nejhorší mokrotu netrvalo dlouho. Jakmile byly povětšinou suché, vypnula fén a začala svinovat šňůru.

“Máte odraz.”

Zarazila se a pohlédla mu v zrcadle do očí. “Ano.”

“Podle všech těch báchorek, nemají upíři odraz,” podotkl. “Hádám, že je to další tradiční omyl.”

“Ano,” přikývla a vrátila se ke smotávání šňůry.

“Na něco se zeptám.” Greg na ni letmo pohlédnul. “Thomas tvrdil, že váš otec měl problémy s alkoholem. Tuším správně, že můžete pít i jiné tekutiny než krev?”

“Ano, můžeme, ale on nepil takhle.”

“Opravdu?” Když se jí v zrcadle podíval do očí, měl zvědavý pohled. “Tak jak potom váš otec—”

“Krev,” odpověděla dříve, než stačil dokončit větu. “Krev darovaná podroušenými alkoholiky.”

Nevěřícně se zamračil. “Většina krevních bank neodebere krev lidem na substancích… aspoň myslím.”

“Ne, ale máme vlastní krevní banky,” informovala ho. “Jsou to legitimní krevní banky, dodávají nemocnicím a klinikám, stejně jako našim lidem.”

“A ty berou krev opilým?”

Pokrčila rameny. “Ano, říká se jí Opojná červená, ale ta se nikdy nedostane do nemocnic ani do jiných organizací smrtelníků. Je určená výhradně ke konzumaci naším druhem.”

Chvíli si to přemílal v hlavě a pak se zeptal: “A co lidé na drogách? Jejich krev přijímají taky?”

Lissianna přikývla. “Máme celou škálu příchutí: Marjánka, Sladká extáze, Sladký zoubek.”

“Marjánka? To musí být lidé s vysokou hladinou THC v organismu, kuřáci marihuany. Sladká extáze bude krev od lidí na extázi. Co je—?”

“Dost ptaní, na řadě jsem já,” skočila mu do řeči. Měla na něj pár otázek, které jí vrtaly hlavou, a tak pokračovala: “Prve jsem vám zodpověděla tunu dotazů. Jsem na řadě.”

“Jasně. To je fér. Co chcete vědět?” souhlasil bez mrknutí a při tom si přejížděl holicím strojkem po tváři.

Všechno, pomyslela si Lissianna, ale nahlas řekla: “No, hádám, že ženatý nejste, jinak by váš únos a krádež dovolené – za což se vám mimochodem omlouvám – byl pro mámu mnohem větší problém.”

Než si stihla začít sypat popel na hlavu, že se nedostal do Cancúnu, Greg ji zarazil: “Neomlouvejte se, ušetřila mě dlouhého čekání na letišti, pro nic za nic. Let byl zrušen, ale zjistil jsem, že teprve potom, co tam všechny pasažéry nechali tři hodiny zbůhdarma postávat.”

“Opravdu?” vydechla překvapeně.

“Jo,” přikývl. “Ironie, není-liž pravda?”

Plaše se usmála jeho dobré náladě. “Proč se nezlobíte? Copak vás to vůbec neštve?”

Greg se přestal holit a přiznal: “Nejdřív jsem byl příšerně dožraný. Tím chci říci, být unesený a to hnedle dvakrát během pouhých čtyřiadvaceti hodin, a pak se navíc dopídit, že vás unesly upírky, to je trochu síla. To musíte uznat.”

Uznávala to. Byla si naprosto jistá, že tohle by podle každých měřítek vyhovělo parametrům definujícím stresující den.

“Ale na druhou stranu…” zaváhal, než pokračoval: “Thomas měl na sobě pyžamo Spidermana.”

Zmateně zamrkala a on se zasmál.

“Vím, že to zní divně, ale je těžké se bát, nebo se dokonce zlobit na mužského v pyžamu pavoučího muže,” povzdechl si bezmocně. “No a vy, dívky v rozkošných nočních košilkách s kraječkami, vy jste tomu daly korunu. Jak se mám cítit ohrožený? To prostě nejde. A pak taky, vaše rodina mi trochu připomíná mou vlastní.”

Lissianna zvedla obočí, nemohla uvěřit, že by jeho rodina mohla být podobná té její.

“Dokonce i Marguerite,” pokračoval Greg. “Má máma je také hlavou rodiny. Ovdověla, když jsme byli malí, a je to ona, kdo doma nosí kalhoty. A stejně jako vaše matka, šla by třeba do pekla, jen aby ochránila nebo pomohla některému ze svých dětí. Bije do očí, že je tady spousta lásky a… no… musíte připustit, že je to hrozně zajímavé. Dokonce fascinující.”

Lissianna si nebyla jistá přídomkem fascinující, ale na druhou stranu, vyrůstala, jak vyrůstala, a svou rodinu měla pořád kolem sebe. Všechno pro ni bylo úplně normální a běžné, proto řekla: “Takže máte velkou rodinu?”

“Ne doopravdy velkou. Aspoň podle mého názoru. Tím mám na mysli, nikdo nemá deset nebo dvanáct dětí nebo tak něco. Tři budou myslím průměr, a většina z nich holky,” dodal s úšklebkem. “Ze tří matčiných sester jen jedna ještě žije s manželem. Jedna je rozvedená a jedna vdova jako máma. Mám dvě sestry, osm sestřenic, jestli se nepletu, a jednoho bratrance. My muži jsme v menšině.”

“A co z otcovy strany?”

“Od té doby, co otec utekl se svou sekretářkou, se s námi moc nestýkají.”

Lissianna se zamračila. “Já myslela, že vaše matka ovdověla?”

“Umřel dřív, než se stihli rozvést,” vysvětlil Greg. “On a ta jeho bokovka byli zabiti týden poté, co spolu utekli. Sekretářčin manžel to napálil do auta, ve kterém spolu jeli.” Trpce se zasmál. “Matka se to sice snažila nedávat navenek moc najevo, ale tohle byla voda na její mlýn. Citovala staré rčení: sklidíš, co zaseješ.”

Lissianna se kousla do rtu, aby se udržela a nevyprskla smíchy, a raději změnila téma: “Proč jste se stal psychologem?”

“Proč?” Vyfoukl vzduch z plic. “Myslím, že rád pomáhám lidem. Neexistuje větší uspokojení než vědomí, že jste někomu pomohla něco překonat a jemu nebo jí trochu usnadnila život.”

Ucítila, jak se v ní rodí obdiv. “To je—”

“Než řeknete něco hezkého, měla byste si vzpomenout, že si za tu pomoc nechám řádně zaplatit.”

Zasmála se a potřásla hlavou. Věděla, že je skromný, a se vší pravděpodobností by mu bylo nepříjemné, kdyby působil příliš ušlechtile. “Stejné množství peněz byste mohl vydělat i v jiných oborech a nepomáhat při tom lidem.”

Greg pokrčil rameny a obrátil se zpátky k zrcadlu. “Proč nejste vdaná?”

Lissianna na tu otázku zamrkala, otevřela pusu, aby odpověděla, pak se zarazila a přimhouřila oči, protože si vzpomněla, že teď se měla vyptávat ona. Než by mu to ale připomínala, raději jednoduše odpověděla otázkou: “Proč nejste ženatý?”

Jeho oči našly v zrcadle ty její, a tak skoro čekala, že se bude hádat, že se ptal první, ale přesto odpověděl: “Skoro jsem se oženil.”

Zvedla obočí. “Skoro?”

Opatrně přikývnul, stále soustředěný na holení, a řekl: “Meredith. Potkal jsem ji první týden prvního járu na univerzitě. Před univerzitní hospůdkou jsem ji zachránil před jedním surovým klukem, jejím přítelem. Padli jsme si do oka a začali spolu chodit.” Pokrčil rameny. “Chodili jsme spolu dva roky a každý už čekal, že se vezmeme, tak jsem ji požádal o ruku a všichni začali šílet a organizovat svatbu.”

“Co se stalo?” optala se zvědavě.

Greg si povzdechl a zadíval se do umyvadla, při tom vyplachoval holicí strojek. “Čím víc se svatba blížila, tím větší starosti mi to celé dělalo. Každý mi říkal, že to jsou prostě studené nohy. Tréma ze setsakra důležitého životního kroku, že mi spadlo srdce do kalhot… tak jsem svatební přípravy jednoduše nechal běžet dál, ale asi měsíc před svatbou mi profesor psychologie řekl, že se mu zdám úplně mimo, a zeptal se, co se děje.” Přestal čistit strojek, aby vysvětlil: “Svatba se měla konat týden po konci semestru.

To je ostatně jedno,” pokračoval Greg, “on se zeptal a já mu všechno vybreptal. Nemyslím si, že to dávalo valný smysl. Odvedl si mě do pracovny, uvařil mi kafe a rozvázal jazyk. Seděli jsme tam věčnost, ale když jsem odcházel, věděl jsem, že si Meredith vzít nemůžu. Druhý den jsem se s ní rozešel, a pak jsem si změnil hlavní obor na psychologii.”

Lissianně div nevypadly oči z důlků. “Vy jste se tenkrát nespecializoval na psychologii?”

Greg se zakřenil a zavrtěl hlavou. “Ne, na novinařinu. I když jsem ji měl dost rád, bráno z mého pohledu, ten profesor mne uchránil před spoustou trápení. Chtěl jsem dělat totéž pro ostatní.”

Lissianna uvažovala o tom, co řekl, pak uvažovala o tom, co neřekl, a nakonec se zeptala: “Z jediného poklábosení s tím profesorem jste byl schopen poznat, že Meredith není pro vás ta pravá?”

“Ne tak docela. To jedno poklábosení mě donutilo zvážit věci, které mi vadily už měsíce. Důvody, proč mi svatba dělala čím dál tím větší starosti.”

“Jaké?”

Zašklebil se, pak vyfoukl vzduch a řekl: “Byla příliš závislá.”

Lissianna trpělivě čekala, až to vysvětlí.

“Už jsem vám řekl, že jsem se s ní setkal, když jsem ji zachraňoval před surovým klukem, jenomže pak jsem ji zachraňoval v jednom kuse. Před ničím tak závažným, jako bylo toto, ale věčně za mnou chodila s drobnými problémy a čekala, že je vyřeším. Chtěla někoho, kdo by se o ni staral. Dokonce přiznala, že na univerzitě není proto, aby získala vzdělání, ale aby našla manžela. Chtěla být puťka domácí a vychovávat děti. Začal jsem mívat noční můry, že se topím a…”

Potřásl hlavou. “Předpokládám, že to zní divně, vzhledem k tomu, jak jsem právě hlásal touhu pomáhat lidem, jako můj profesor psychologie pomohl mně.”

“Možná maličko. Koneckonců to přece děláte, pomáháte lidem s jejich problémy.”

“Právě v tom to vězí, já jim s problémy pomáhám. Oni udělají všechnu tu těžkou práci sami, já je jen vedu a pomáhám jim věci vyřešit. Meredith chtěla být opečovávaná. Chtěla, aby problémy někdo vyřešil místo ní. To je jako rozdíl mezi tím, když do oblasti postižené suchem pošleš loď plnou balené vody, anebo jim pošleš něco vody plus zařízení a návod, jak vykopat studny a zavlažovat. Když jim pošleš vodu, budou za chvíli potřebovat další. Pošli jim trochu vody plus instrukce a nástroje, a budou mít vodu, co jim vystačí, dokud neuvedou zařízení do provozu a nenaučí se ho používat a postarat se o sebe sami.

Mí pacienti hledají prostředky a rady, aby byli nezávislí… jako to chceš i ty. Meredith chtěla jen vodu… znovu a znovu. Netajila se tím. Bez obalu říkala, že mě potřebuje. Dokonce ani nepřipustila, že by měla nějaký názor na maličkosti typu: do které restaurace půjdeme, až si vyrazíme do společnosti. Každičké rozhodnutí bylo na mně.”

Zavrtěl hlavou. “Některým mužům by se to líbilo, ale já tohle od manželky nechci. Podle mého názoru by manželství mělo být o partnerství. Jak můžeš milovat někoho, o koho se pořád musíš starat jako o dítě? Manželka by měla být partnerem a ano, když to potřebují, partneři si navzájem pomáhají, ale mají být spolu, protože chtějí být spolu. A ne proto, že jeden toho druhého potřebuje. S Meredith bych pořád musel být ten silnější a nést na ramenou tíhu světa. Já chci—”

“Rovnost,” dokončila Lissianna místo něj.

“Ano.” Greg opět našel v zrcadle její oči, pak zakroutil hlavou a užasle vydechl: “Tohle je opravdu podivné. Pořád zapomínám na to, co jste zač.”

Lissianna strnula. “Záleží na tom?”

“Ano i ne,” připustil. “Nezdá se, že by to mělo vliv na to, jak se na vás dívám, jinak bych nepřestával zapomínat. Ovšem na druhou stranu je to jako potkat rockovou hvězdu nebo tak něco. Tím myslím, kolik mužských se může pochlubit tím, že znají nefalšovanou živou upírku?”

“Otázka otázek zní, kolik jich přežije, aby to mohli zopakovat.”

Po této suché poznámce se Lissianna s Gregem prudce otočili a na prahu koupelny spatřili Mirabeau – oblečenou a připravenou k odchodu.

“Tady jste!” Jeanne Louise se zjevila hned za ní a počastovala je zářivým úsměvem. “Přinesly jsme něco na oblečení. Mirabeau s Elspeth pomáhaly. Pojďte se podívat.”

“Nebyly jsme si jisté, co si budeš chtít obléci, Gregu,” ozvala se Elspeth a narovnala se. Právě položila na postel třetí stoh šatstva. “Tak jsme přinesly kompletní sortiment.”

Lissianna doprovodila Grega k posteli, aby omrkli nabídku. Ty tři skutečně přinesly kompletní sortiment. Greg měl na výběr z džínů a triček, obleků, společenských kalhot a svetrů. Také zde ležela hromada spodního prádla, slipů, trenýrek a spodků. Obhlédl, co se mu nabízelo, vybral si džíny a triko a udělal čelem vzad.

“Díky vám, mé dámy,” řekl ještě, než zase zmizel v koupelně, aby se oblékl.

Elspeth koukla na Jeanne Louise a pokrčila rameny. “Myslím, že sázku jsme prohrály obě dvě.”

“Jakou sázku?” zajímal se Thomas, vcházející právě do pokoje.

“Trenýrky nebo slipy,” odpověděla Jeanne Louise. “Já sázela na trenýrky. Elspeth myslela, že si vezme slipy. A nevzal si ani jedno ani druhé, jde naostro.”

“Třeba jen nechce nosit spodní prádlo někoho jiného,” bránila ho Lissianna, ale její mysl byla nyní fixovaná na fakt, že Greg bude naostro.

“Venku je pěkná sibérie,” upozornila Elspeth. “Doufám, že se nám doktůrek nenachladí.”

Když se dveře koupelny otevřely a vyšel z nich Greg, bleskově zmlkla.

“Džíny mi jsou malinko těsné, ale půjde to.”

Lissianna mapovala pohledem džíny a triko, které si vybral z té hromady na posteli. Obojí mu padlo jako ulité a vypadal v tom po čertech sexy.

“Vypadáš špicově,” ujistila ho Elspeth.

“Bezva, tak můžeme jít. Mám pekelný hlad.”

“Hmmm, sama se cítím mírně vyhládlá,” zamumlala Mirabeau a Lissianna v mžiku přestala očumovat Grega a v šoku se obrátila na kamarádku. Mirabeau se jen zakřenila a vyrazila ke dveřím. “Božínku, někdo si tu začíná smrtelníčka hlídat… kdopak asi, pročpak asi?”

Lehce rejpavá slova byla stěží zašeptaná, Greg je nejspíš neměl šanci zaslechnout, ale když se obě sestřenky – o bratranci nemluvě – obrátili a pohlédli na ni s notně pobaveným kukučem, Lissianna ucítila, jak se jí do tváří žene krev. Jejich sluch byl stejně dobrý jako její a tak škádlivý komentář samozřejmě zaslechli.

“Jste si jistí, že je to dobrý nápad? Nemyslím, že mamka a teta Marguerite budou zrovna nadšené, že jsme ho vzali ven,” zaváhala na poslední chvíli Elspeth.

“V tom případě mu měly koupit něco k jídlu,” odsekla vztekle Lissianna. “Krom toho se nic nedozví. Budeme zpátky dřív, než se vzbudí.”

11. KAPITOLA

“Je vzhůru!” zapištěla Vicki fistulí a všichni v dodávce nadskočili. Všichni včetně Thomase, který leknutím dupnul na brzdy, takže málem vyletěli ze sedadel.

“Ježíši,” zašeptala Lissianna a při tom v duchu poděkovala vynálezci bezpečnostního pásu. A sobě, že se prozíravě připoutala.

“Vicki, lásko,” zazpíval Thomas s falešně veselým úsměvem na rtech, zatímco dokončoval parkování. “Jestli tohle uděláš ještě jednou, když budu za volantem já, zakroutím ti tím tvým labutím krčkem.”

“Promiň, Thomasi,” moc omluvně to však neříkala. “Já se jenom polekala, že vidím tetu Marguerite. Čeká na nás. Chci říci, Lissianna počítala s tím, že se vrátíme dřív, než se ostatní probudí, ale teta Marguerite už je vzhůru.”

“No potěš hodiny, vypadá rozzuřeně,” podotkla Juli.

Lissianna musela souhlasit. Matka rozhodně vypadala rozzuřeně. Stála v otevřených dveřích mezi domem a garáží, učiněná bohyně pomsty. Vlastně vypadala stejně rozzlobeně jako včera, přestože musela vidět, že Greg je v dodávce s nimi.

Byl na předním sedadle spolujezdce, kam ho Thomas zase nadirigoval. Kluci, trval si na svém šofér, mají jezdit vpředu. Absolutně sexistické rozhodnutí, reptala Juli, ale Lissianně nevadilo. Napovídalo jí, že Thomas má jejího doktora rád. Z nějakého důvodu ji to potěšilo.

“Fajn.” Thomas vypnul motor a rozepnul si bezpečnostní pás. “Chovejte se normálně. Tetinka Marguerite nemá absolutně žádný důvod k zuření. Prostě jí zamávejte a usmívejte se, pak vyložíme potraviny a společně půjdeme dovnitř. Kapišto?”

“Kapišto,” odpověděli sborem a dali se do pohybu. Kabinu okamžitě naplnilo šoupání, šustění, strkání a cvakání, jak se otevíraly dveře a všichni se drali ven.

“Děkuji,” špitla Lissianna, když ji vzal Greg za ruku, aby jí pomohl vystoupit. Lehce jí stiskl prsty a pak se obrátil, aby pomohl dalším, zatímco ona šla v závěsu za Mirabeau, k zadní části dodávky. Cestou vrhla postranní pohled ke dveřím dělícím garáž a dům, jen aby zjistila, že tam máti pořád je. Beznadějné. Lítostivě si povzdechla, že se museli vrátit. Posledních pár hodin byla taková relaxace a legrace, všichni žertovali a smáli se. Když už nebyl Greg přivázaný k posteli, předvedl se coby dokonalý džentlmen. V restauraci, v rodinném podniku, kam je vzal Thomas na jídlo, přidržoval Greg dveře a přistrkával židle se starosvětským šarmem, který ona osobně u většiny dnešních mužů postrádala.

Juli, Vicki a Greg jediní jedli. Ostatní jen usrkávali kávu nebo džus a pobaveně přihlíželi, jak tři otesánci hltají plnou snídani, čtěte bohatou a teplou, slanina, vejce a kdovíco ještě, jako kdyby celé dny drželi půst.

Potom vpadli do obchodu s potravinami. Sotva byli uvnitř, dvojčata se začala hádat, kdo bude tlačit nákupní vozík. Greg utnul škorpení návrhem, že se toho ujme, čímž jim ponechal obě ruce volné k výběru, co do něj. Ne, že by sám nic nepřihodil. Měl stejně příšerný sladký zoubek jako dvojčata. Nakonec byl vozík, až na drobné výjimky, plný hůře než nezdravé stravy. Sladkosti, slané pokroutky všeho druhu, zmrazená a hotová jídla typu hot-dogy a pizza, a tři druhy limonád. Náhodný pozorovatel musel nutně dojít k závěru, že Greg s těmi cácorkami hodlají uspořádat další pyžamovou párty, minimálně měsíc dlouhou.

“Proboha,” zasténala Lissianna, protože s Mirabeau došly k zadní části dodávky právě ve chvíli, kdy Thomas otevřel dvoukřídlé dveře, čímž nemilosrdně odhalil menáž skrývající se uvnitř. “Nemůžu uvěřit, že jsme nakoupili tolik jídla. Kdo to všechno spořádá?”

“Jeden by myslel, že zůstaneme na měsíc, viď?” podotkla vesele Elspeth, která se zrovna přiloudala spolu s ostatními.

“Vždyť toho není tak moc,” namítla Vicki.

“Je tady dost jídla, aby nakrmilo desetičlennou rodinu,” ucedila suše Mirabeau.

“Nebo dvě dívky ve vývoji a jednoho velkého silného smrtelníka se zdravou chutí k jídlu,” kontrovala Juli.

“Dvě dívky ve vývoji a jednoho velkého silného smrtelníka se zdravou chutí na nezdravé jídlo,” upřesnila Jeanne Louise a koukla na Grega. “Dokážu pochopit, že tohle jedí tyhle výtržnice, jsou to puberťačky, ale doma se tak určitě nestravuješ.”

“Ne,” přiznal s nevinným úsměvem. “Jím zdravě. Ovoce, zeleninu, rýži a grilovaná kuřata.” Nahnul se do dodávky a popadl dva ze tří kartonů plechovek, počkal na Thomase, až vezme ten poslední, než loktem zavřel jedno křídlo zadních dveří a dodal: “Ale tento týden mám dovolenou, tak myslím, že si trochu zazlobím. Příští týden se zase vrátím ke zdravému jídlu a cvičení.”

“Vy smrtelníci,” zachechtal se Thomas a přirazil druhé dveře. “Strávíte jeden, v lepším případě dva týdny dovolené tím, že jíte všechno, co máte rádi, a pak se za to zbylých padesát týdnů roku kajete. To musí být pěkná otrava.”

“Hmm.” Greg zkřivil pusu, to už se parta začala zdráhavě šinout ke dveřím, kde čekala Marguerite. “Předpokládám, že vy, při té vaší krevní dietě, si s váhou starosti dělat nemusíte, ale já myslím zůstanu u smažených hranolků a pizzy.”

Když došli k její matce, Lissianna se ještě pořád smála jeho poznámce. Jen co si však všimla matčina zachmuřeného vzezření, úsměv se rychle vytratil a celá nesvá přešlápla z nohy na nohu.

“Mami,” pozdravila s lehkou úklonou. “Vstala jsi časně.”

“Nákupy?” optala se Marguerite jedovatě, pak ukázala Lissianně, aby ji následovala, a prošla zpátky přes půl garáže, míjejíc dvě auta, až dorazila ke svému sportovnímu vozu, kde se k dceři otočila čelem.

“Já vím,” vyhrkla Lissianna. “Jsi naštvaná, že jsme vzali Grega nakupovat, ale v domě nebylo žádné jídlo, a měli s dvojčaty hlad. A,” dodala rychle, “celou dobu se choval perfektně. Nepokusil se utéct, ani nás nepřesvědčoval, abychom ho odvezli zase domů, ani nic podobného.” Klesla hlasem, aby nabrala dech, načež pokračovala: “Vážně, mami, nemůžeš ho pořád držet přivázaného na posteli. Tohle je únos. Měly jste mu vymazat paměť, ne ho sem přivézt zpátky.”

Marguerite si povzdechla a její hněv trochu opadl. “To jsem měla v úmyslu. Naneštěstí má velmi silnou mysl. Ba co hůř, domyslel si, co jsme, a tím se to ještě ztížilo.”

“Ano, já vím,” přiznala Lissianna. “Dneska ráno mi položil spoustu otázek a já mu některé věci vysvětlila.”

Marguerite přikývla. “Informovanost a ostražitost nyní prakticky znemožňují jeho ovládání. Martina je jediná, kdo to ještě dokáže, a to ho musí skutečně mentálně ovládat. Dokud je opravdu v jeho myšlenkách, dělá, co chceme, ale sotva ho uvolní…” Pokrčila rameny. “Už nezůstane v područí ani pár minut… A paměť mu vymazat nedokážeme.”

“Zatraceně.” Lissianna cítila, jak jí unaveně poklesla ramena. Pohlédla ke dveřím, kde pořád čekali ostatní. Nevzdali ono příslovečné všichni za jednoho a drželi se na doslech pro případ, že by potřebovala nějak krýt záda. Slabě se usmála jejich projevu solidarity, pak se podívala zpátky na matku a zeptala se: “Tak, co teď?”

“Přivezly jsme ho zpátky, aby se na něj podíval tvůj strýc Lucian.”

“Strýc Lucian?” Lissianna se ztěžka opřela o matčino sportovní autíčko, nohy jí zničehonic zeslábly obavami. Když přivolali strýce Luciana, aby se o něco postaral, bylo to zlé.

“Nepanikař,” zahartusila na ni Marguerite. “Lucian je starší, mnohem starší a mnohem zkušenější a mocnější. Doufám, že to dokáže napravit, a dokáže mu vymazat paměť, když jsme my dvě selhaly.”

Lissianna v to také doufala. Velmi dobře věděla, že kdyby strýc Lucian nedokázal vymazat Gregovi paměť, ani na moment by neváhal vymazat Grega, jen aby ochránil jejich lidi.

“Kdy přijede?” optala se úzkostlivě, a když se matka kousla do rtu a zaváhala, ucítila, jak mhouří oči.

“No, v tom je háček,” připustila. “Máme problém ho zkontaktovat.”

“Cože?”

“Bastien slíbil, že ho pro mne vystopuje. A do té doby,” řekla nepřirozeně vesele, “proč by doktor Hewitt nemohl léčit tvou fobii, když už je jednou tady. Nic tomu nebrání.”

Lissianna jen v duchu protočila oči nad její vytrvalostí. Tahle ženská nikdy nevzdala nic, co si jednou usmyslela. Potřásla hlavou a řekla: “Já si jednoduše neumím představit, že mě bude bůhvíjak nadšeně léčit, když je tady v zajetí a proti své vůli.”

“Jsem si jistá, že se s tím smíří,” ujistila ji Marguerite. “Zdá se to být veskrze rozumný muž. A jak jsi sama říkala, dnes ráno šel s tou vaší bandou na nákupy, choval se krásně a vrátil se bez jediného zádrhelu.” Pohledem přejela k muži, o kterém byla řeč, a dodala: “Možná se už smiřuje se situací.”

Lissianna následovala její pohled ke Gregovi. Pozoroval je vážnýma očima, zjevně mu bylo jasné, že hovořily o něm. Čistě kvůli němu se přinutila usmát, obrátila se na matku a podotkla: “Nemáš tušení, jak dlouho Bastienovi zabere vypátrat strýce Luciana. Může to chvilku trvat.”

“Ano,” přitakala Marguerite.

Strýc Lucian míval ve zvyku sem tam zmizet na delší, blíže neurčenou dobu. Nikdo nevěděl, kam se vlastně ztrácel, ale když vypukla krize vyžadující jeho zásah, vždycky se objevil. Jenomže kdo ví, jestli dojde k závěru, že právě toto je krizová situace, která si žádá jeho okamžitou přítomnost? Greg byl koneckonců klidný, a dokud tady zůstane, žádné bezprostřední nebezpečí nehrozilo.

“Nemůžeš ho držet přivázaného,” prohlásila Lissianna důrazně.

“Lissianno—”

“Mami, to prostě nejde,” stála si za svým. “Není žádné zvíře a ty ho nedokážeš udržet v područí tak, aby mu to nevadilo.”

“Ano, ale—”

“Promluvím s ním,” řekla rychle. “Jestli slíbí, že se nepokusí dostat pryč—”

“Já s ním promluvím,” přerušila ji Marguerite kategorickým tónem. “A pak rozhodnu.”

Lissianna váhala, ne že by do toho mohla moc co mluvit. Neochotně kývla, ale nevěděla, co si počne, jestli se matka rozhodne, že Greg musí zůstat přivázaný. Nevěřila, že by to dokázala strpět se založenýma rukama. Jestli ho zase přivážou, pravděpodobně mu opět pomůže na svobodu.

“Už jdou.”

Když ta dvě slůvka Thomas zašeptal, Greg pochmurně přikývl.

“Teta Marguerite už nevypadá rozzlobeně,” poznamenala Juli s naivní nadějí vyhrazenou mládí.

“Ne, ale Lissi nevypadá nadšeně,” upozornila Vicki s realismem vlastním témuž mládí.

“Vypadá ustaraně.” Jeanne Louisin postřeh vyzněl znepokojeně a Greg si byl dobře vědom, že na něj parta zčistajasna vrhala pohledy plné úzkosti. Předpokládal, že měli strach, by co to mohlo pro něj znamenat. On sám se docela bál.

“Pročpak tady tak postáváte?” usmála se Marguerite, když odvedla Lissiannu zpátky ke znepokojeným mušketýrům. “Zkazí se vám jídlo. Měli byste je dát dovnitř.”

Vzápětí Gregovi bez varování sebrala dva kartony plechovek, které nesl. Zamrkal překvapením, neboť je vzala tak ledabyle, jako by byly lehké jako peříčko. Otočila se, aby je podala Vicki, které se shodou okolností poštěstilo stát nejblíž. Ještě mnohem víc ovšem Grega překvapilo, že si je ta náctiletá kočenka položila na dlaň jedné ruky, zvedla jako servírka tácek skleniček a ležérní chůzí se vydala do domu. Jenom nad tím zakroutil hlavou. Bude se muset pozeptat Lissianny, kolikže síly jim to vlastně nanoboti přidali. Jemu ty kartony připadaly docela těžké.

“Pojďte se mnou, doktore Hewitte.” Marguerite Argeneau mu pevnou rukou sevřela loket a nasměrovala ho ke dveřím. “Děti potraviny uklidí. Mezitím bych s vámi ráda prohodila pár slov, pokud by vám to nevadilo?”

Když ho neúprosně manévrovala pryč od ostatních, Greg se i přes nadmíru zdvořilou frazeologii cítil jako kořist odehnaná dravcem od stáda.

“Hned, jak uložíme tu horu jídla, přijdu za vámi,” zavolala za nimi Lissianna. Ohlédl se přes rameno a uviděl, jak jí povzbudivý úsměv zvedá koutky sevřených rtů. Zasnažil se a i jemu se podařilo vyloudit kapku strnulé pousmání.

“Není se čeho bát, doktore Hewitte,” chlácholila ho Marguerite, zatímco ho vedla kuchyní a dál do haly. “Jenom si popovídáme.”

Greg se neobtěžoval s odpovědí. Nemělo smysl lhát a prohlašovat, že nemá strach. Ta zatracená ženská mu uměla číst myšlenky, proto držel jazyk za zuby, ale srdce mu spadlo do kalhot, poněvadž ho vedla nahoru. Brala ho zpátky do ložnice a on ani na moment nepochyboval, že sotva se tam dostanou, zase ho přiváže. Nevěřil, že by po doušku svobody, který odpoledne ochutnal, snesl další postelové vězení.

Nákupní výprava s touhle bandou pro něj byla skutečným potěšením. Užíval si společnost stejně jako dočasnou svobodu. Mladší výhonky rodu Argeneau byly senzační parta a Lissianna… chytrá, vtipná, zábavná. Pozoroval, jak vycházela se sestřenicemi, a byl unešený. Byla upřímně laskavá a dobrosrdečná, na první pohled bylo jasné, že je respektuje a bere ohled na jejich city, a ke dvojčatům se nikdy nechovala povýšeně. Měl ji rád. Byla to skutečně milá osůbka. O tom, že byla navíc pekelně sexy, ani nemluvě.

V duchu se svým myšlenkám ušklíbl, a když ho Marguerite uvedla do ložnice, ve které přivázaný strávil větší část uplynulých dvou dní, mohutně si povzdechl.

Když automaticky zamířil k posteli, Marguerite vlídně navrhla: “Co se tak posadit na pohovku?”

Dělal, co mohl, aby zakryl překvapení. S úlevou změnil směr a odkráčel k sofa, postavenému u zdi vedle okna. Usadil se na jeden konec, zatímco Marguerite zabrala ten druhý. Pak už jen čekal a uvažoval, co bude dál. K jeho nemalému údivu se zdálo, že si nebyla jistá, čím začít, a hodnou chvíli seděla mlčky, než odtušila: “Lissianna mi pověděla, že vám dnes ráno leccos vysvětlila.”

“Ano. Odpověděla mi na spoustu otázek.”

Marguerite přikývla. “Přišlo vám od té doby na mysl něco dalšího, co byste chtěl objasnit?”

Greg zaváhal. Teprve až když strávil nějakou dobu s mladší generací, uvědomil si rozdílnost mluvy Marguerite Argeneau. Lissianna s ostatními měli cosi, co by nazval slabým akcentem. Šlo o drobnou odlišnost ve výslovnosti, která byla stěží postřehnutelná, nicméně naznačovala cizí původ. Naproti tomu Marguerite měla silný přízvuk. Také se vyhýbala slangu a jen zřídkakdy užívala stažené tvary. Hovořila velice precizní angličtinou. To v něm vzbudilo zvědavost.

“Vy nejste rodilá Kanaďanka,” víceméně konstatoval po chvilce váhání.

“Narodila jsem se v Anglii,” sdělila mu Marguerite.

Zamračil se. Na anglický by její přízvuk netipoval. Přinejmenším nezněl jako žádný anglický akcent, který kdy slyšel.

“Žiji už dlouhou dobu, doktore Hewitte, a pobývala jsem na mnohých místech.”

“Jak dlouhou a na kolika místech?” vyhrkl a Marguerite se usmála jeho neomalené zvídavosti.

“Narodila jsem se 4. srpna léta páně 1265.”

Gregovi klesla čelist, potom zatřepal hlavou a zachraptěl: “Nemožné. To byste byla… bylo by vám o dost víc než sedm set let.”

Na Margueritině tváři vykvetl shovívavý úsměv. “Nicméně je to pravda. Když jsem se narodila, Anglií zmítala občanská válka a na trůnu seděl Jindřich III. Neexistovala kanalizace ani koupelny, a rytířskost bylo cosi víc než jen slovo v křížovce. Ačkoli ta byla samozřejmě výsadou bohatých a mocných,” dodala hořce.

“Předpokládám, že vy jste byla jednou z těch bohatých a mocných?”

Zavrtěla hlavou. “Já byla poddaná. Nechtěný bastard jednoho z mnoha pánů, kteří navštívili hrad, kde sloužila má matka.”

“Nechtěný?” hlesl Greg. V tónu jeho hlasu zazníval soucit, či spíše lítost.

“Žel Bohu ano. Obávám se, že jediným důvodem, proč si zapamatovala datum mého narození, byl fakt, že rodila během bitvy u Eveshamu.” Marguerite pokrčila rameny. “Od chvíle, kdy jsem se naučila chodit, jsem pracovala na hradě a také bych tam složila kosti – se vší pravděpodobností ve velmi útlém věku – kdyby tamtudy čirou náhodou neprojížděl Jean Claude, nepozvedl mne k sobě a neodvezl pryč.”

“Říkali mi, že Jean Claude měl problémy s alkoholem.”

Marguerite pomalu přikývla. “A zabilo ho to. Zahynul poté, co požil příliš mnoho krve opilého muže a upadl do bezvědomí. Neprobral se ani, když dům, ve kterém spal, okolo něj vzplanul. Uhořel.”

“Ano, myslím, že se Thomas zmínil, že Jean Claude zemřel při požáru,” odtušil Greg, pak povytáhl obočí a položil otázku otázek. “Takže vaši lidé mohou zemřít?”

“Ó ano. Ne snadno, ale můžeme zemřít,” ujistila ho. “A oheň je jednou z věcí, která nás může zabít.”

“Nepříliš příjemný způsob odchodu na věčnost, to si dovedu představit,” zamumlal.

“Ne, a já bych byla raději, kdyby Lissianna nekráčela v otcových šlépějích.”

“Proto jste mě sem přivedla.” Zvedl jedno obočí. “Nechcete, aby se krmila… ehm…”

“Z paznehtu,” napověděla Marguerite. “Mohla by se samozřejmě dál krmit tímto způsobem, ale je to nebezpečné. Ponecháme-li stranou riziko odhalení, které to našim lidem přináší, je zde i riziko napití se ze špatné šarže a následné útrapy vedlejších účinků.”

“Předpokládám, že tou špatnou šarží myslíte bezdomovce v útulku.”

“Nejsem snob, doktore Hewitte,” ohradila se unaveně. “Ale lidé bez domova, kteří vyhledávají útulky, budou jen těžko nejzdravějšími jedinci. Jejich krev nemá zrovna tu nejlepší výživnou hodnotu.”

Přikývl. Lissianna se prve zmiňovala o tomtéž, ale teď ho napadlo, že na dietě nezdravých pokrmů, prázdných kalorií, je patrně také spousta lidí s domovem a coby jídlo tedy budou mít stejně nesprávnou nutriční hodnotu. Nenamáhal se o tom zmiňovat, neboť mu to momentálně nepřipadalo nijak zvlášť důležité. “A těmi vedlejšími účinky, kterých se obáváte, myslíte opilost?”

Marguerite přikývla. “Lissianna se z útulku vracívá domů opilá nebo v náladě. Už v době, kdy žila ještě tady, se několikrát napila z nesprávného jedince, a já dobře vím, že se to děje pořád. Nedokáže pokaždé rozpoznat, jestli si nedopřáli alkohol nebo narkotika, dokud není příliš pozdě. Ti, co je požívají, si vybudovali odolnost. Ona žádnou nemá. Takže dávka, která někoho z nich jen trochu povznese, a on se pořád chová jako střízlivý, u ní způsobí úplnou intoxikaci.”

Greg se pokusil představit si Lissiannu intoxikovanou, ale nemohl. Nebyla prostě ten typ.

“Takže,” řekla najednou Marguerite. “Co si myslíte o mojí dceři?”

Náhlou změnou tématu ho zaskočila. Uvědomil si, že je na rozpacích, protože se mu do hlavy zničehonic nahrnula myriáda myšlenek. Myslel na to, jak je Lissianna krásná, inteligentní, sladká a laskavá a jak pěkně voní… Seznam ctností odvíjející se mu v hlavě byl nekonečný, ale než stačil některou z těch vroucích a pěkných věcí, které si o Lissianně myslel a které k ní cítil, vybrat, Marguerite už kývala a ptala se dál: “A jak se vypořádáváte s povědomím o existenci našeho druhu? Uvědomuji si, že to musí být zneklidňující.”

Greg se pousmál zdrženlivé volbě slov. Zneklidňující? To tedy ano. Pokud se vám světonázor obrátí naruby, může to být kapánek zneklidňující, ale také je to neuvěřitelně zajímavé. Obzvlášť po rozhovoru s Lissiannou, když už měl v pár věcech jasno.

Předpokládal, že jeho zájem by se ostatním zdál podivný, ale… tohle jsou přece neuvěřitelní lidé, se zkušenostmi a schopnostmi, které mohl jenom odhadovat, a kteří tady byli takovou dlouhatánskou dobu. Marguerite prohlásila, že je přes sedm set let stará. Dobrý bože, těch událostí, jichž musela být svědkem. Technický pokrok, lidé, které za tu dobu musela potkat… skutečné historické osobnosti, které udělaly velké věci, o kterých si on a ostatní současníci mohli leda tak číst. Dokonce i Lissianna – ve svých dvou stech dvou letech – musela vidět věci, které by jemu doslova stouply do hlavy.

Přistihl se, že je jistým způsobem skoro vděčný, že ho sem Marguerite přivedla. Tohle bylo bezesporu mnohem zajímavější, než placatit se u moře a hrát plážový volejbal.

Uvědomil si, že už hodnou chvíli čekala na jeho odpověď a vzhlédnul, ale dřív, než stihl něco říci, zase kývla a optala se: “Byl byste ochotný pobývat zde coby náš host a léčit ji?”

Greg jenom zíral. Teprve nyní mu došlo, že si brala odpovědi přímo z jeho mysli. Četla mu myšlenky, proto se neobtěžovala čekat, než je promění ve slova. Nakrátko na její schopnosti pozapomněl, ale tahle praktická ukázka mu je setsakra svižně připomněla. Pravdou bylo, že spíš žasl a bavil se, než aby se zlobil. Ušetřilo mu to vymýšlení zdvořilého způsobu, jak vyjádřit, co si myslí. Přesto tušil, že by měl mít trochu strach. Ne všechny jeho myšlenky a city k Lissianně byly mládeži přístupné.

“Doktore Hewitte?”

“Říkejte mi Gregu,” zamumlal, se zájmem si povšiml, že vypadala netrpělivě, dokonce frustrovaně. Zdálo se, že jí jeho bloumání v myšlenkách zabránilo získat odpověď na svou otázku. Proklatě zajímavé, pomyslel si.

“Budete léčit Lissiannu?” zopakovala.

Ironický úsměšek mu zkřivil rty. “To povězte vy mně.”

Přimhouření očí naznačovalo, že výzvu přijala. Naklonila hlavu a zklidnila se. Příštích pár okamžiků strávil Greg snahou udržet si prázdnou mysl. Testoval, jestli dokáže Marguerite blokovat. Když uviděl, jak jí přes tvář opět přeletěl netrpělivý stín, byl skoro přesvědčený, že ji opravdu zablokoval, ale o moment později se narovnala a kývla. “Vzhledem k tomu, že o ni máte zájem v sexuálním slova smyslu, byl byste raději, kdyby se její terapie ujal někdo jiný, ale současně byste jí chtěl pomoci a cítíte, že má Jeanne Louise pravdu, a že se v tomto případě nemůžete držet obvyklých etických pravidel, takže jí pomůžete,” odříkala klidně a vstala. “Nuže, dnes ráno jsem spala jen velmi málo. Myslím, že se vrátím do postele a zůstanu v ní až do soumraku.”

“Do postele?” hlesl jako ve snách. Mysl mu ochromila hrůza z toho, jak precizně Marguerite přečetla, co cítil. Tahle ženská byla učiněnou noční můrou každého chlapa – matka, která přesně ví, co ten který mládenec chce, a nenechá se ošálit dobrými způsoby ani zdvořilým lhaním.

“Už v rakvích nespáváme, Gregu. Bývaly doby, kdy pro nás rakve a hrobky skutečně bývaly nejbezpečnějším místem na spaní. Chránily nás současně před slunečním světlem a před těmi, kdo by nás měli v úmyslu ulovit, jenomže ty časy jsou už díkybohu minulostí. Spíme v postelích, v ložnicích s okny speciálně upravenými, aby dovnitř nevpouštěly škodlivé sluneční paprsky, a tmavé závěsy přes ně jsou ochranou navíc.” Marguerite naklonila hlavu na stranu a optala se: “Uvědomil jste si, že jste v Lissiannině pokoji?”

“Ehm… ano,” vypravil ze sebe a cítil se trochu jako idiot. “A vlastně jsem nevěřil, že spíte v rakvích, ale—”

“Ale jistý jste si tím nebyl.”

Omluvně přikývl.

“Inu, můžete se uklidnit, žádné rakve zde nejsou,” ujistila ho Marguerite a vydala se ke dveřím. “Lissianna stojí už hodnou dobu na chodbě, nechtěla vejít nevhod. Až vás najde nepřipoutaného, uleví se jí. Příjemný zbytek odpoledne. Doufám, že bude produktivní.”

12. KAPITOLA

“Není tohle Marguerite?”

Lissianna se zastavila a podívala chodbou zpátky. Greg zůstal stát u portrétu na zdi. Vrátila se za ním a zahleděla se na matku ve středověkém úboru. “Je. Otec ho objednal jako svatební dar.”

“Vypadá mladě.” Konečky prstů zlehka přejel po starodávném rámu.

“Když se brali, mámě bylo patnáct.”

“Patnáct?” Potřásl hlavou. “Byla ještě dítě.”

“Tehdy se vdávaly ženy brzy.”

“Existují také nějaké tvoje podobizny z doby, kdy jsi byla mladá?”

Přikývla. “V obrazárně.”

Oči mu zazářily zájmem. “Tady je obrazárna?” Člověk nemusel umět číst myšlenky, aby poznal, že by ji rád viděl. Zrovna tak Lissianna nemusela ovládat čtení myšlenek, aby poznala, že konverzace s její matkou Grega poněkud vyvedla z míry. Pro stav jeho mysli by mohl být výstižným termínem přídomek tumpachový. Když vstoupila do svého pokoje, ten nebožák tam seděl, potřásal hlavou a sám pro sebe si šeptal cosi o noční můře. Netušila, co u něj vyvolalo takovou reakci, ale byla ráda, že se matka rozhodla nechat ho chodit volně po domě. Proto se jen optala, jestli je všechno v pořádku. Když řekl, že ano, navrhla, aby se přidali k ostatním. Jsou v zábavní místnosti a míní se koukat na film.

Půjčili pár filmů v půjčovně hned vedle potravin. Byl to Thomasův nápad s cílem akce: zabavit dvojčata. Když dole vybalovali poživatiny, navrhl, aby se na něco podívali hned, jak bude Marguerite hotová s Gregem. V té chvíli to považovala za dobrý nápad, ale nyní dospěla k názoru, že by mohli film vynechat a místo kina si zajít do obrazárny. Ačkoli si byla docela jistá, že jakmile si Greg uvědomí, kolik obrazů tam je, bude svého dotazu litovat. Obrazárna byla ekvivalentem rodinného fotoalba a vzhledem k tomu, že začínala matčiným portrétem před svatbou v roce 1280 a pokračovala až k vynálezu fotoaparátu v devatenáctém století, počet obrazů byl spíše závratný než úctyhodný.

“Pojď,” zamířila ke schodům. “Vezmu tě na bleskovou prohlídku, než se přidáme k ostatním.”

Místnost, ve které teď byla obrazárna, původně sloužila jako plesový sál. Když plesy vyšly z módy, tak sem přemístili obrazy, aby ty nezůstávaly ležet ladem ve skladišti. Bylo jich tu děsivé množství a vypadalo to, že Greg byl odhodlaný prozkoumat jeden každý z nich. Byl nelíčeně fascinovaný střípky historie, minulostí zamrzlou v čase.

“Máš krásnou rodinu,” poznamenal, když procházeli kolem portrétů jejích bratří. Matka obrazy seřadila chronologicky. Začala portrétem sebe a Jean Clauda, namalovaným v roce, kdy se vzali. Po něm následovalo několik dalších obrazů této dvojice. Na některých byli vyobrazeni společně, na jiných každý sám, pak se narodil bratr Luc a připojil se k rodičům i na obrazech. Nejprve jako dítě, pak jako chlapec a nakonec dospělý muž. Po něm se objevil Bastien, poté Etienne a posléze i ona.

“Jaký byl tehdy život?” optal se Greg, aniž spustil oči z Lissiannina portrétu, který jí objednal otec k dvacátým narozeninám. Seděla pod stromem, oblečená do dlouhého, světle modrého dobového roucha.

“Jaký byl?” zopakovala zadumaně, jak na ni zaútočily vzpomínky. Po chvíli potřásla hlavou a řekla: “Byla to doba noblesy, přepychových plesů, projížděk po parcích – vidět a být viděn, bylo krédem té doby, abys rozuměl,” dodala trpce a pokračovala: “Ale neexistovala televize, počítače ani mikrovlnky a ženy na tom byly stejně jako otroci.”

“Jak to myslíš?” zeptal se s nakrabaceným obočím.

Pokrčila rameny. “Nebylo nám dovoleno vlastnit žádné nemovitosti ani jiný majetek a naším údělem bylo žít pod nadvládou otců, dokud jsme se nevdaly. Od žen z nejvyšší třídy se očekávalo, že se dobře provdají a budou mít děti. Vše, co jsme zdědily nebo měly – včetně našich vlastních těl a všech dětí, které jsme porodily – se stalo majetkem našich manželů, aby s tím nakládali dle své libosti.”

“Hmm.” Zdálo se, že ta informace na Grega nijak zvlášť nezapůsobila.

Usmála se jeho výrazu a pokračovala: “Ženy, pocházející ze všech ostatních společenských tříd, začínaly pracovat ve věku mezi osmi a dvanácti lety. Také ony se posléze provdaly a všechno, co měly – včetně jejich těl a všech dětí, které porodily – připadlo jejich manželům. Dneska je to lepší.”

Povšimla si jeho zklamání a hořce se usmála. “Máš romantický pohled na věc založený na tom, co ukazují ve filmech a o čem se píše v románech. Obávám se, že ten můj je podbarvený vlastními vzpomínkami a skutečností, že jsem žena. Být ženou je v současnosti snazší. Nemusíme se provdat, když nechceme, a nemůžeme být přinuceny mít děti. Můžeme získat vzdělání, udělat kariéru, vlastnit nemovitosti a mít majetek. Když jsem se narodila, tak jediné, co se od nás očekávalo, nebo lépe řečeno, co nám bylo dovoleno, bylo být poslušnými dcerami, vdát se a stát se poslušnými manželkami a matkami.”

“Ty ses neprovdala a neměla jsi děti,” podotkl, ale pak nachýlil hlavu a zamračil se. “Nebo ano?”

“Ne.”

“Proč? Už ti bylo dvě sta.”

Lissianna se pousmála. “Ty to říkáš, jako bych byla stará panna. Všechno je relativní. Pokud je dost pravděpodobné, že budeš žít pár tisíc let nebo déle, není potřeba k oltáři pospíchat.”

“Ano, ale – dvě sta let? Za celou tu dobu ses nikdy nezamilovala?”

Pokrčila rameny. “Je těžké se zamilovat, když každý, s kým se setkáš, není nic než loutka.”

Nechápavě zamrkal. “Tomu nerozumím. Proč loutka?”

Moment přemýšlela a pak se optala: “Mohl bys milovat mou matku?”

Jeho výraz byl dostatečnou odpovědí, ale Greg přesto odpověděl. “Nejsem cvok, co potřebuje mít nad vším, pořád a za každou cenu kontrolu, ale když nic jiného, chci mít kontrolu nad sebou… ve většině situací. Vedle ní se cítím…”

“Méněcenný, jako dítě, nic víc než chodící, mluvící loutka,” napověděla. Přikývnul a v tu ránu porozuměl.

“Chápu. Vztah by nemohl být vyvážený. Jako Meredith a já, věčně bys měla kontrolu.”

Lissianna kývla. “A já – stejně jako ty – potřebuji rovnost.”

Spiklenecky se na sebe usmáli, potom se Greg zase vrátil k obrazům. Na jednom z nich byl vymalován Jean Claude Argeneau. “Thomas říkal něco o tvém otci a diktátorství. Mělo to co dělat s—”

“Moje máma byla služka na hradě, teprve patnáctiletá,” skočila mu do řeči, vzhlížejíc na obraz rodičů. “Otec ji uměl číst. Přicválal na svém oři. Silný, krásný a lesklý jako nový cent a ona se do něj zbláznila. V jejích očích byl jako bůh, a tak snadno ztratila hlavu a zamilovala se. Zbožňovala ho a myslela si, že je dokonalý. To vše bylo bezpochyby lichotivé,” podotkla suše. “Proměnil ji a oženil se s ní. Proběhlo to poměrně rychle a chvíli všechno klapalo.”

“Ale—?”

“Ale jen co vyprchalo první pobláznění, najednou viděla, že není tak dokonalý, a její myšlenky už nebyly tak lichotivé,” podívala se na Grega. “Drobné kritické postřehy samozřejmě dokázal přečíst stejně snadno, jako předtím četl zbožný obdiv. Zraňovalo ho to a frustrovalo. Začal pít a smilnit – bezpochyby proto, aby posílil svou povadlou sebeúctu.”

“Dokázal ji ovládat, jako ovládá tvá matka mě?”

Přikývla. “Než ji proměnil, bylo to snazší, ale i potom ji pořád mohl ovládat. Jenom už poznala, že to dělá. Také mu uměla číst myšlenky. Přinejmenším, když si je nehlídal. A když se otec opil, tak si je hlídat nemohl nebo si je prostě nehlídal.”

“Věděla o jeho pití a o záletech,” uvědomil si Greg zděšeně. “A pokaždé poznala, když ji ovládnul, a nesnášela to.”

Lissianna kývla. “Ba co hůř. Máma zjistila, že se s ní oženil, protože vypadala jako jeho zesnulá žena z Atlantidy, ale že je zklamaný, protože, jak také jinak, není jeho mrtvou ženou, takže není stejná. Udělal chybu, které trpce litoval, a tak mámu, aspoň si to myslím, trestal tím, že si myšlenky schválně nehlídal.”

“To zní jako oživlá noční můra,” odtušil ponuře. “Proč neodešla?”

“Byla v těžké situaci. Zplodil ji.”

“Zplodil?”

“Říká se, že proměna je stejně bolestivá jako porod a ten, kdo je proměňován, se rodí do nové existence, takže ten, kdo ho proměňuje, je jeho či její otec, postaru kníže,” vysvětlila.

“Aha, chápu.” Chvíli o tom dumal a pak se optal: “Takže to bolí?”

Lissianna zcela vážně přitakala. “Nikdy jsem u proměny nebyla, ale prý to hodně bolí.”

Našpulil rty. “Takže zůstala, protože ji zplodil?”

Zašklebila se. “No, částečně. Myslím, že by se dalo říci, že se mu cítila zavázaná. Dal jí nový život, stejně jako děti a všechno pohodlí a blahobyt, kterému se těšila. Uměla to ocenit, bez něj by zůstala služkou na hradě, kde se narodila, a v mladém věku by se udřela k smrti… což jí s oblibou předhazoval pokaždé, když se zdálo, že jí s ním dochází trpělivost.”

“Manipulativní zmetek,” ucedil Greg. “A jaké byly ty ostatní důvody, proč s ním zůstala?”

Pokrčila rameny. “Tytéž, jako byly důvody, pro které v té době zůstávala v nešťastných manželstvích většina žen… nic neměla. Byl všemocný, dokavad žil, vše mu patřilo, a kdyby ho opustila, mohl ji tvrdě potrestat – a to s požehnáním zákona a společnosti.”

Znovu vykročili a Lissianna pokračovala: “Bohudíky se otec snadno znudil, a když vzplanul pro tu či onu ženu, odcházel leckdy na celé dekády. Bohužel se pokaždé vrátil. Byli jsme nejšťastnější, když byl za horami. Mám podezření, že pro máti to bylo takové po většinu jejich manželství.”

“A vzhledem k tomu, žes toho byla svědkem skoro dvě sta let, předpokládám, že se budeš zdráhat riskovat sňatek a možnost stejného utrpení.”

Lissianna slepě zírala na další malbu a hlavou jí běžela jeho slova. O tom, jak manželství rodičů ovlivnilo ji samotnou, vlastně nikdy neuvažovala, ale ruku na srdce, děsila se toho, že by se dopustila chyby a pak byla skoro sedm set nešťastná a zoufalá let jako máma.

“Chápu, že se nerozvedla ve středověku nebo za Viktoriánských časů, tehdy se to prostě nedělalo, ale dnes je rozvod běžný,” vyrušil ji ze zadumání Greg. “Myslíš si, že kdyby tvůj otec přežil, že by buďto on nebo Marguerite požádali o—”

“Ne,” přerušila ho jistým hlasem.

“Proč?”

“Rozvod není něco, co bereme na lehkou váhu.”

“Proč?” zopakoval.

Moment váhala a pak mu svěřila: “Smíme zplodit pouze jednoho jediného našince za celý život. Pro většinu je to jejich druh. Což je důvodem, proč je lépe dát si na čas a ujistit se, že je to ten pravý.”

“Vy smíte proměnit jen jednoho člověka… jednou provždy?” užasl Greg. “Ale co když si vyberete špatného?”

Pokrčila rameny. “Většina spolu stejně zůstane. Těch pár, co se rozejdou, jsou dál buďto sami nebo si najdou druha mezi našinci, takže ho nemusejí proměňovat. Nebo tráví život přelétáním od jednoho smrtelného milence ke druhému, přičemž nikdy nemohou zůstat déle než plus mínus deset let, tedy dokud na nich není poznat, že nestárnou.

“Co když si zplodíš životního druha a on zemře? Můžeš si zplodit dalšího?”

“Dobrý Bože, ne,” rozesmála se Lissianna tomu nápadu. “Kdyby to bylo dovolené, najednou by všude přicházeli druhové nešťastnou náhodou o hlavu.”

“To připouštím,” kývnul Greg. “Ale stejně, proč smíte zplodit jenom jednoho, jak ty říkáš, našince?”

“Kontrola populace,” odpověděla pohotově a ještě to rozvedla: “Nebylo by dobré, kdyby strávníci početně převýšili hostitele. To je také důvodem, proč smíme mít jen jedno dítě každých sto let.

Greg tiše hvízdnul skrz zuby. “Tohle pravidlo tedy setsakra natáhne věkový rozdíl mezi sourozenci.” Zůstal stát a ohlédl se na obrazy, které už viděl a odtušil: “Takže Etiennovi je tři sta a něco.”

“Etiennovi je tři sta jedenáct, Bastienovi čtyři sta devět, aspoň myslím,” nakrabatila čelo a pokračovala: “Můj nejstarší bratr má šest set deset nebo tak nějak.”

Greg překvapeně zvedl obočí. “Šest set deset? Proč ta dlouhá pauza?”

Lissianna pokrčila rameny. “Jen to, že nesmíš mít víc než jedno dítě každých sto let, ještě neznamená, že musíš mít dítě každých sto let,” zdůraznila.

“Pravda, to beru.”

“Tady jste!” Oba se ohlédli ke dveřím, do kterých se nahrnula dvojčata.

“Přišli jste o první film a byl fakt skvělý!” nadšeně ohlásila Juli.

“Tak jsme si myslely, že než pustíme ten další, nejlíp uděláme, když půjdeme zjistit, jestli ho nechcete vidět,” zaštěbetala Vicki.

“Uděláme popcorn,” sváděla je Juli.

Lissianně spadl kámen ze srdce, že konečně mohla opustit ožehavé téma otec. Usmála se a řekla: “To zní dobře. Stejně už jsme tady víceméně hotoví. Že jo?” koukla tázavě na Grega.

Pobaveně se usmál, ale kývnul, a ona si zhluboka oddechla.

“Popcorn zní dobře,” odtušil. “Co je to za film? O upírech?”

“Ó, prosím, jako bychom se dívali na filmy o upírech,” pohrdavě odfrkla Vicki.

“Vždycky je natočí špatně,” stěžovala si Juli. “A jsou tak hloupé. Podívejte se třeba na Stokerova Drákulu. Napsal, že Drac měl na svém hradě celý harém upírek, a přesto ještě běhal za Lucy a za Mínou. Haló! Proměnit můžeš jenom jednoho.”

“A co ta pitomost s přeměňováním se v netopýra, krysu nebo vlka?” zakroutila Vicki znechuceně hlavou. “Pche. Ale co taky může člověk čekat, když tahal rozumy z ožralého upíra?”

“A pak ten Renfield,” otřepala se odporem Juli. “S praštěným požíračem brouků, jako je Renfield, můžete skončit jedině, pokud by v tom měla prsty Rada.”

“Rada?” zajímal se okamžitě Greg. “A cos myslela tím, že Stoker tahal rozumy z ožralého upíra? Vážně hovořil s někým z vás jako teď já?”

“Ne, ne jako ty. My jsme všichni střízliví,” zdůraznila Juli.

“Že jdete, bando. Chystáme se pustit druhý film bez vás.”

Při Thomasových slovech se Greg překvapeně rozhlédl a uviděl, že při řeči dorazili do zábavní místnosti. V podstatě šlo o prostorný obývací pokoj s obrovskou obrazovkou na jedné stěně a sedacím nábytkem uspořádaným čelem k ní.

“Jé, hele!” vykřikla Juli. “Vy jste udělali popcorn.” Konverzace byla rázem zapomenuta, raději si uháněla pro velikánkou mísu máslového popcornu, kterou přinesla Elspeth.

“Připravily jsme ho s Jeanne Louise,” informovala je, podávajíc jednu ze dvou zbylých mís Vicki a druhou Gregovi. “Napadlo nás, že to ušetří čas. Honem vezměte místo, ať můžeme pustit film.”

Greg poděkoval Elspeth za popcorn a odešel za Lissiannou k jednomu ze dvou gaučů situovaných před obrazovku. Usadili se vedle sebe, někdo zhasl velké světlo a na monitoru se zaskvělo logo filmové společnosti.

Byl to akční film, ne zrovna dobrý, a tak, když se naklonil Greg k Lissianně, aby si raději povídal, nijak zvlášť ji tím nepřekvapil. Zato ji však překvapil výběrem tématu, poněvadž se šeptem zeptal: “No a co se týče toho: jeden zplodí jen jednoho, a maximálně jedno dítě za sto let… Kdo vlastně dodržování těch pravidel prosazuje?”

Lissianna zaváhala. Nebyla zvyklá o těchto věcech mluvit. Ti, kdo patřili k jejich lidem, už všechno věděli, takže nebyl důvod to probírat, a – kromě několika málo přísně vybraných důvěryhodných jedinců, jako byla třeba matčina služebná Maria – ti, kdo k jejich lidem nepatřili, nevěděli nic. Dokonce ani Maria a ostatní smrtelníci jako ona nevěděli mnoho. Jenom to, že jsou dlouhověcí a silní, a že mají zvláštní schopnosti. Předpokládala, že kvůli krvi v lednici spekulovala Maria o jejich upírství, ale nikdy se nikdo nezmínil o tom, že by to věděla jistě. A každopádně neměla co vědět o Radě.

“Je to tajemství?” zeptal se Greg.

Lissianna se probrala ze zamyšlení a rozhodla se, že vlastně nemá důvod mu o tom nepovědět. Až s ním bude hotový strýc Lucian, stejně si na nic nevzpomene. Aspoň v to doufala. Alternativa připadající v úvahu v případě, že by mu nebyli schopni vymýt mozek, jí byla z duše odporná.

“Máme Radu, která prosazuje zákony,” odpověděla tiše.

“Radu?” zamyslel se. “Zasedá v ní tvá matka a bratři?”

“Ne. Jsou příliš mladí.”

Nevěřícně vykulil oči. “V sedmi stech letech je příliš mladá?”

Lissianna se zakřenila. “Na našince je máma relativně mladá.”

“Dejme tomu,” uznal. Evidentně si připomněl, že její otec byl mnohem, mnohem starší.

“Hlavou Rady je strýc Lucian.”

“Tvůj strýc?” krátce to uvážil a zeptal se: “A co udělají, když někdo poruší zákon a promění víc než jednoho člověka?”

Celá nesvá se zavrtěla, tohle téma jí bylo nepříjemné. “Slyšela jsem jen o jediném případu, kdy někdo proměnil druhého člověka.”

“A co podnikl tvůj strýc a jeho Rada?”

“Našinec, který to zplození spáchal, byl… terminován.”

“Ježíši. Terminován?” Greg leknutím zapadl do gauče. “Jak?”

“Celý den ležel přibitý pod širým nebem, vydaný napospas slunečním paprskům, a když slunce zapadlo, byl zapálen.”

“Dobrý Bože,” vydechl. “Tvůj strýc je brutální.”

“Odehrálo se to před staletími, tehdy byl brutální každý,” řekla rychle a ještě dodala: “Měl to být odstrašující příklad pro ostatní, aby už žádného ani ve snu nenapadlo zákon porušit.”

“Přesvědčivé, jen co je pravda,” zašeptal. “Co se stalo té osobě, která byla zplozena?”

Pokrčila rameny. “Nic, pokud vím. Bylo jí dovoleno žít. Život za život, myslím, ona místo jejího otce.”

“Hmm.” Greg očima zabloudil k Juli a Vicki. “Troufám si hádat, že dvojčata jsou povolená navzdory zákonu jedno za sto let, ale co udělají, když se některá z vašich žen pokusí mít děti dřív než po sto letech?”

“Mírná odchylka je povolená. Někdo má děti třeba za devadesát pět let, ale matka pak musí čekat o pět roků déle, než bude mít další.”

“Ale co když se je pokusí mít po padesáti letech nebo má jedno za druhým?”

“To není dovoleno. Těhotenství musí být ukončeno.”

“Vy můžete potratit?” vyhrkl Greg překvapeně, a když přikývla, zeptal se: “A co předtím, ještě než existovaly potraty?”

Lissianna si povzdechla. Tohle byly věci, o kterých raději nepřemýšlela, neřkuli hovořila, ale přinutila se odpovědět. “Než se začaly provádět normální potraty, bývalo dítě buďto vyříznuto z matčina břicha nebo terminováno po narození.”

“Předpokládám, že přibili novorozence na celý den na slunce a pak strčili do ohně,” odtušil Greg, jaksepatří jízlivým tónem.

“Ne, jistěže ne,” řekla nešťastně. Věděla, že si o jejích lidech začínal dělat špatný obrázek. “Rada neměla žádný důvod mučit nevinné dítě.”

Zvedl jedno obočí. “Tak jak je tedy terminovali?”

Bezmocně pokrčila rameny. “Nejsem si jistá. Neznám nikoho, kdo by si troufnul mít děti častěji, než je povolený interval. Bylo by to hloupé. Těhotenství není nic, co se dá snadno skrýt.”

Greg vydechl, ale znělo to jako povzdech. Něco z napětí ho upouštělo. “Jaké další zákony vymyslela ta vaše Rada?”

Lissianna našpulila rtíky. “Nesmíme se navzájem vraždit ani okrádat.”

“Navzájem?” zopakoval, zase tím jízlivým tónem. “A smrtelníky?”

“Ne bez dobrého důvodu,” ujistila ho.

“Dobrého důvodu?” Greg na ni zíral s pusou dokořán. “Co přesně je myšleno dobrým důvodem?”

Lissianna si při jeho ne neoprávněné reakci povzdychla, bylo jí jasné, že se to dalo čekat. “Ochrana sebe sama nebo ostatních příslušníků našeho druhu.”

Greg zabručel a úsečně kývnul, podle všeho si říkal, že tohle dokáže pochopit, a Lissianna se trochu uvolnila, ale pak se zeptal: “Co dál?”

Kousla se do rtu, načež přiznala: “V případě krajní nouze se nakrmit.”

“Jaká krajní nouze by některému z vás povolovala zavraždit nebo okrást smrtelníka?”

“V minulosti, většinou při cestování se stávalo, že se někdo z našeho druhu – při nehodě nebo jednoduše kvůli chybě – zranil a zůstal bez zásob krve. V takovém případě může vykrást místní krevní banku – nebo, bude-li hluboko v džungli nebo někde jinde, kde má jediné východisko, a to jít přímo ke zdroji – může si vzít, co potřebuje,” vysvětlila opatrně volenými slovy.

Greg se však nenechal formulací ošálit. “Tím chceš říct, že když někam poletí a jejich letadlo havaruje, a uvíznou zranění někde v pustině uprostřed ničeho, tak pokud s nimi přežije i pár smrtelníků, mohou je vypít do sucha, správně?”

“Ano, v takovém případě ano,” připustila s povzdechem. “Ale jen když to bude absolutně nezbytné.”

Kývnul. “Jinak se mohou krmit přímo ze zdroje pouze ze zdravotních důvodů, jako je třeba tvoje fobie?”

“Ano.”

“A existují i jiné zdravotní důvody, které to dovolují?”

Lissianna přikývla. “Vlastně jich pár existuje. Mám bratrance a strýce, kteří na balené krvi nepřežijí. Jejich těla potřebují nějaký specifický enzym, který odumře v okamžiku, kdy krev opustí tělo. Balenou krev můžou konzumovat pytlík za pytlíkem a přesto umírají hlady.”

Greg hvízdnul skrz zuby. “Nenapadlo by mě, že nanoboti dovolí, aby něco takového pokračovalo.”

“Nanoboti opravují poškození a útoky chorob, neopravují však genetický ani vrozený stav. A ať už je ten enzym, který strýc s bratrancem potřebují, a my ostatní ne, cokoli, jde o genetickou anomálii a je jim vrozená.”

“Aha, chápu.”

“Tenhle film rovná se ztráta času,” ucedil Thomas znechuceně.

Když se zničehonic rozsvítilo, Lissianna zamrkala. Film skončil a soudě dle bratránkova komentáře, hovorem s Gregem o mnoho nepřišla.

“Jo, máš recht. Stál za starou bačkoru,” souhlasila Juli. “A jsem moc ráda, že skončil. Mám hlad jako vlk.”

“Jak můžeš mít hlad?” užasla Elspeth. “Právě jsi spořádala mísu popcornu, zvící kola od vozu.”

“Popcorn není jídlo, je to popcorn,” vysvětlila jí se smíchem Vicky a obrátila se na Grega. “Co bys řekl večeři? Můžeme ohřát párky nebo pizzu.”

Ten však navrhl něco zcela jiného. “Co si tak vzít jenom nějakou lehkou sváču, abyste ještě chvíli neumřely hlady, a já zatím připravím chilli.”

“Chilli, opravdický chilli?” Juli to uvážila a pak se optala: “S hranolkama?”

“A se sýrem,” vydechla Vicky labužnicky, očenka se jí zaleskla vzrušením.

“Cokoli, hlavně abyste měly dušičku a bříško v peří,” zasmál se Greg, ale to už se zvedal na nohy a vztahoval ruku k Lissianně, aby i jí pomohl vstát.

“Kdybych tě požádal, abys mě odvezla domů, uděláš to?”

Lissianna vzhlédla od časopisu, kterým listovala, a doslova na Grega vyvalila oči. Míchal si to své chilli a nedíval se jejím směrem, což bylo pravděpodobně dobře, protože pokud její výraz zrcadlil její pocity, měla ve tváři čirý zmatek, v krystalické podobě. Svým dotazem jí v hlavě rozpoutal úplné myšlenkové tornádo.

Poprvé ho osvobodila z pocitu viny, a pořád tu vinu cítila. Teď o to víc, že se do všeho měl zaplést strýc Lucian. Gregova situace se stávala po čertech vachrlatou a ošidnou. Bude-li argumentovat dost přesvědčivě, moc se obávala, že – navzdory matčině hněvu a hrozbě, kterou by se pro ně mohl stát – by se mohla nechat přesvědčit a odvézt ho zpátky do jeho bytu.

“Nadělalo by mi to spoustu potíží,” bylo vše, co na to řekla, ale úsměv, který mu okamžitě zvlnil rty, napovídal, že Greg poznal, že by ji dovedl ukecat, aby ho pustila na svobodu.

“Klid, neboj se, nepožádám o to,” zamrkal na ni.

Dokonale ji tím překvapil, a tak z ní: “Proč?” doslova vylétlo.

Zatímco si otázku promýšlel, nakukoval do trouby a kontroloval hranolky. Prokázal, že je v domácnosti učiněný čaroděj. Tenhle chlap dokonce věděl, co je to metla na šlehání, což je náramné štěstí, sebekriticky usoudila Lissianna, protože ona byla v kuchyni totálně ztracená. Kdyby musel čekat, až mu uvaří, umřel by hlady.

Naštěstí pro Grega a dvojčata, přestože kuchyně rodového sídla Argeneau obvykle bývala zcela potravin prostá, byla vybavena vším nádobím, náčiním a spotřebiči jako kterákoli kuchyně obecná. Občas mívali večírky, na nichž se podávalo občerstvení v původním slova smyslu, a Marguerite byla ráda připravená na každou eventualitu.

“To je těžké vysvětlit,” řekl nakonec. “Dozvědět se o vašich lidech je trochu jako narazit na přátelské mimozemšťany. Kdo by se toho o vás nechtěl dozvědět víc?”

Pomalu kývla. Rozuměla jeho důvodům a zřejmě měla jeho zvědavost očekávat. Ale neměla to srdce mu říci, že všechno, co se dozvěděl, bude jen krátkodobá vědomost, a že máti doufá, že mu strýc Lucian dokáže vymazat všechny mimozemské vzpomínky z paměti.

“Pročpak dvojčata baští, až jim za ouškama lupe, zatímco vy ostatní ne?”

Tahle otázka byla takovým kotrmelcem v tématu hovoru, že Lissiannině mysli chvilku trvalo, než se přeorientovala. Když uspěla, řekla: “Dvojčata jsou ještě mladinká. Dokud jsme děti, musíme jíst jaksepatří, abychom se řádně vyvinuli, ale jakmile jsme jednou dospělí, už to není zapotřebí.”

“Takže vy jíst můžete, vy jenom… co? Přestanete?” vytřeštil oči Greg.

“V zásadě ano,” přikývla. “Po nějaké době tě začne jídlo nudit. Obtěžovat se pevnou potravou a současně se muset krmit krví, se stane poněkud otravným. Takže ano, většina z nás se prostě přestane namáhat jíst.”

“Jídlo? Nudná otrava?” Greg sice nevypadal, že pracuje k infarktu, ale k šoku rozhodně neměl daleko. “Dokonce i čokoláda?”

Lissianna se rozchechtala. “Čokoláda není jídlo. Čokoláda je mana nebeská. Čokoláda se nikdy nikomu omrzet nemůže.”

“Aspoň že tak, díky Bohu,” oddechl si, a už zase láskyplně míchal to svoje chilli. “Přesto… vážně… nedokážu si představit, že by jídlo mohlo být nudné. Existuje tolik národních kuchyní. Francouzská, italská, mexická, indická…” Polknul a zasnil se, co dobrot svět přináší. Jakmile se probral z kulinářských mrákot, šťastně si povzdychl a v očích mu vzplanuly ďábelské ohníčky. “Kdys naposledy jedla chilli?”

“Myslím, že nikdy,” přiznala bez vytáček. “Mexiko není zrovna tam, kam bych se odjakživa chtěla podívat, no a… přestala jsem jíst o svých stých narozeninách. Tou dobou se mexické jídlo do Kanady ještě nedostalo.”

“Pročpak není Mexiko zrovna tam, kam ses chtěla odjakživa podívat?” Greg to řekl skoro uraženě, a teprve v té chvíli si Lissianna vzpomněla, že teď měl být na dovolené právě v Mexiku.

“Je tam slunečno.” Jak prosté.

“Aha, to dá rozum,” povzdechl si. “Takže ti bylo sto, když jsi přestala jíst? Co se stalo? Prostě ses jednoho večera probudila a řekla sis: To je dneska ale krásná tma, mám nápad, končím s jídlem?”

Při pohledu na jeho nevěřící výraz se Lissianna od srdce rozesmála. Tenhle mužský si jídlo fakt užíval. Zjevně mu také činilo potíže si představit, že ona ne. Pokusila se mu to tedy vysvětlit po lopatě.

“Mou matku a otce omrzelo jídlo dlouho předtím, než jsem se narodila – stejně jako mé bratry – takže zbyl jen Thomas a já, a když se odstěhoval, jedla jsem sama. Začala to být zdlouhavá a nudná záležitost,” pokrčila rameny. “A tak jsem prostě postupně přestala jíst. Jak už jsem říkala, sotvaže dospějeme po fyzické stránce, nezbývá už žádný skutečný důvod, abychom pokračovali v každodenním jídle. Většinu živin beztoho získáváme z krve. Takže teď jím jenom na oslavách stejně jako zbytek mé rodiny.”

Přestal míchat a podíval se na ni. “Vy jíte při oslavách?”

“Ve společnosti je to zvykem.”

Greg zahýkal smíchy. “Takže vy jste něco jako společenští pijáci, akorát, že vy jste společenští jedlíci.”

Lissianna po něm blýskla úsměvem a vrátila se k časopisu.

“Inu, pokud jsi nikdy chilli nejedla, nemuselo by tě nudit,” odtušil Greg. “Proč ho aspoň neokusíš? Beztak potřebuji pokusného králíka, který by to ochutnal.”

Vzhlédla a uviděla, že nabral plnou lžičku chilli a nese ji k ní, druhou ruku pod lžící, aby neukáplo.

Při vaření mu pomáhala. Krájela cibuli a žampiony, zatímco on restoval maso. Také mu dělala společnost, když postával nad velikou pánví wok a pečlivě míchal a kořenil. Vůně, které se z ní málem už hodinu linuly, byly doslova delikátní, jenomže jídlo, které si nosila do práce kolegyně Debbie, také hezky vonělo, ale hlad v ní jaktěživo nevyvolalo.

“Já ne—” začala nejistě.

“No tak,” žadonil. “Jedno sousto.”

Vzdala se a sáhla po lžíci, ale Greg s ní ucuknul a zavrtěl hlavou. “Otevři papulku.”

Spustila ruku a poslušně otevřela papulku. Když jí vsouval lžíci mezi rty, předobře si uvědomovala, jak z ní ani na moment nespustil oči. Zavřela ústa, a když lžíci opatrně vytáhl, vzala na vědomí jídlo. Nechala ho působit na jazyku, a než ho konečně rozkousala a spolkla, užívala si nečekaný gejzír chutí.

“Co ty na to?” vyhrkl Greg.

Usmála se a přiznala: “Je to dobré.”

“Vidíš?” Když se obrátil zpátky k pánvi, byl sám se sebou očividně spokojen a jenom kroutil hlavou. “Jídlo… že prý nuda!” Zasmál se. “To ani omylem.”

Lissianna ho pozorovala se shovívavým úsměvem. “Jíst déle než sto let, tak to neřekneš. Stane se to spíš prací než potěšením.”

“Nikdy,” zaprotestoval, a byl o tom bytostně přesvědčen, ale jedna věc mu vrtala hlavou. “Hele, když jíte lidské jídlo, musíte si dávat pozor na váhu?”

“Ne. Nanoboti zlikvidují všechen tuk, který je navíc. Udržují tě v optimální kondici.”

“Zatraceně.” Greg už zase kroutil hlavou. “Žít navždy, zůstat mladý a nemuset si dělat starosti s nadváhou?” žasl. “Zatraceně.”

“Tak tady jste.” Marguerite Argeneau vplula do místnosti na vlně energie, kterou oba efektivně vylekala. Vypadala odpočatě a zřejmě se právě nakrmila. Líčka měla zrůžovělá, a když koukala z jednoho na druhého, celá jakoby zářila. “Tak, jakpak nám pokračuje první terapeutické sezení? Už jsi vyléčená?”

Lissianna s Gregem na sebe jen provinile koukli.

13. KAPITOLA

“Takže přistoupíme k systematické desenzitizaci,” prohlásil Greg.

“Že by?” hlesla Lissianna zdvořile. Nemohl nevidět, že byla tou novinou spíš vyděšená než nadšená. Nepřekvapilo ho to. Strach je hrozná věc a je těžké se s ním vypořádat… a právě to je teď čekalo. Museli se vypořádat s Lissianniným strachem a snad tak vyléčit její fobii.

Existovaly sice jisté věci, které by s ní dělal raději, než aby se zabýval její fobií, ale když Marguerite zjistila, že zatímco ona spočívala v Morfeově náručí, oni s léčbou dokonce ani nezačali, byla tak rozhořčená, že se přistihl, jak slibuje, že na tom zapracují ihned, jen co s dvojčaty snědí večeři, kterou zrovna vařil. Takže teď seděli v knihovně, aby, jak to nazvala Lissianna, podstoupili první sezení mučení.

“Bude ta systematická desenzitizace fungovat?”

“Měla by. U fobií je velice efektivní.”

“Tak jo.” Vydechla, narovnala se, zakroužila rameny a zeptala se: “Co mám dělat?”

“Potřebuji, abys myslela na situace, které u tebe vyvolávají úzkost, a––”

“Já se krve nebojím,” skočila mu do řeči. “Prostě omdlím.”

“Ano, ale—” v půli věty zmlkl, naklonil hlavu na stranu a optal se: “Víš, proč reaguješ na krev tímto způsobem? Neřekl bych, že je to mezi příslušníky vašeho druhu zrovna běžná porucha. Kdy to začalo?”

Sklopila zrak a Greg ji pečlivě pozoroval. Všiml si, že sepjala ruce v klíně. Při pohledu na krev sice rovnou omdlela, ale při představě, že budou probírat, kdy to začalo, rozhodně pocítila jistou úzkost. Po dlouhém mlčení vzhlédla a neochotně přiznala: “Začalo to po mém prvním lovu.”

Bylo těžké snést zmučený výraz její tváře. Vídal ho sice na tvářích svých pacientů, ale tohle bylo jiné. Strašně moc chtěl vzít Lissiannu do náručí a říci jí, že už na to nebude muset nikdy myslet, a že ji bude chovat jako ve vatičce. Samozřejmě to neudělal. Lissianna chtěla nástroj a návod, jak se své fobie zbavit. Nebyla to Meredith, což patřilo k věcem, které se mu na ní líbily nejvíc.

Zhluboka se nadechl. “Pověz mi o tom prvním lovu.”

“Já… bylo mi třináct,” řekla pomalu a Gregovi se podařilo nehnout ani brvou. Ovšem v duchu… Jenom třináct. Kriste! Dítě, ale pak si připomněl, že to tehdy byla nezbytnost, kterou potřebovala Lissianna umět. Kdyby se něco stalo jejím rodičům a musela se krmit sama, udržela by ji naživu.

Jestli jemu dělalo potíže to poslouchat, pak nepochyboval, že pro ni to bylo horší. Rozhodl se poskytnout Lissianně čas na to, aby přivykla myšlence, že o tom mluví, a současně ukojit vlastní zvědavost. Dvě mouchy jednou ranou.

“A jak ses krmila předtím?” zeptal se, a když se malinko zklidnila, ucítil, jak se i z něj částečně vytrácí napětí.

“Bylo to před vznikem krevních bank. Mívala jsem… no, upíří obdobu kojné. Jen jsem nesála z prsů, kousala jsem je do zápěstí nebo do krku.”

Když se zašklebil, dodala: “Nyní, když existují krevní banky, nejsou kojné zapotřebí.”

Kývnul, tohle moc rád slyšel. “Dokázala jsi kontrolovat mysl už jako dítě?”

“Dokud mi nebylo osm nebo devět, tak ne,” pokrčila rameny. “Do té doby jim mysl kontrolovali místo mě rodiče nebo ten, kdo mne zrovna hlídal, takže dárci bolest necítili.”

“Bezva.” Greg uvažoval o tom, jak se tvářila. Vypadala uvolněněji, ale věděl, že to nebude mít dlouhého trvání. “Hádám, žes napoprvé nebyla sama?”

“Ne. Zpočátku, a to několikrát, s tebou jdou opatrovníci. Je to nezbytné. Musí se dávat pozor na tolik věcí,” vysvětlila a bylo zřejmé, že tehdy nebyla úplně připravená, aby se do toho napoprvé pustila sama. A proto zobecňovala. “Nezáleží na tom, kolikrát cvičíš kontrolu mysli na kojných. Děláš to v bezpečí a v soukromí domova. Když jdeš lovit ven, musíš kontrolovat mysl toho, z koho piješ, plus musíš sledovat okolí pro případ, že by šel někdo okolo. Musíš také dávat pozor, jak dlouho se krmíš, aby sis nevzal krve příliš mnoho.” Zmlkla a po chvilce dodala: “Když jsi s kojnou, můžeš to kapánek přehnat. Jsou-li po krmení trochu slabé, nebo jestli dokonce omdlí, je to v pořádku. Klidně si mohou odpočinout, pokud je to zapotřebí, ale při lovu si musíš brát méně.”

Podívala se mu do očí, a když se začala svěřovat, zdála se víc v pohodě. “Mívali jsme ve zvyku napít se během jedné noci z více než jednoho dárce či hostitele. Ze dvou, někdy ze tří. Žádný tak nedošel skutečné fyzické úhony. Nechat dárce potácet se slabostí po ulici, by nebylo dobré. Museli být schopní odejít po svých a cítit se fajn. Takže, když vyrážejí našinci poprvé ven, musejí se naučit, jak dlouho je bezpečné se krmit. Právě to mají za úkol lidé z jejich doprovodu. Postarat se, aby neztratili pojem o čase.” Zašklebila se. “Je toho tolik, čemu je potřeba věnovat pozornost. Snažit se dělat všechny tři věci najednou, může být zprvu… prostě je toho na tebe moc.”

“Chápu,” přikývnul Greg, “Dokážu si představit, že poprvé nebo i podruhé jsi nervózní, což jen stupňuje stres.”

“Ano,” přitakala Lissianna.

“Takže to byl tvůj otec, kdo tě vzal ven?”

Překvapením jí vyletěla hlava nahoru. “Jak to víš?”

“Protože si nemyslím, že by tvá matka dovolila, aby se cokoli pokazilo,” odvětil jednoduše, a byla to svatá pravda. Byl si jistý, že Marguerite by udělala všechno, aby zajistila, že to u Lissianny proběhne hladce. Ať už si o této ženě myslel cokoli, bylo evidentní, že svou dceru vroucně milovala.

“Ne.” Lissianna dlouze vydechla a znělo to jako povzdech. “Máma by nedovolila, aby se něco zvrtlo, kdyby tomu mohla odpomoci.”

Přikývl. “Takže tě vzal ven otec?”

“Ano,” hlesla hořce. “Máma nechtěla, ale byl opilý a měl svou hlavu. A já, naneštěstí, moc nepomohla. Byla jsem nafoukaná a tak sebejistá, že s sebou nikoho nepotřebuji,” zaksichtila se, znechucená sama sebou.

“Povídej,” ponouknul ji tiše.

Pokrčila rameny. “Zpočátku to šlo dobře. Jakž takž. Byla jsem nervózní, ale také vzrušená. Odjeli jsme do Hyde Parku, kde jsem si vybrala mladíka, tak o rok staršího než já a… zprvu všechno klapalo,” zdůraznila, pak ale zpozoroval, jak stáhla obočí k sobě.

“Co se pokazilo?” pobídnul ji k řeči.

“Jak jsi sám říkal, bylo to trochu stresující. A hodně namáhavé. Soustředila jsem se na kontrolu jeho mysli a snažila jsem se věnovat pozornost okolí, abych si byla jistá, že se tam nikdo nepřikrade a nezaskočí mne… a ztratila jsem pojem o čase. Za normálních okolností by ti rodiče prostě řekli, že je čas přestat, ale—”

“Ale tvůj otec byl opilý.”

Lissianna kývla. “Nic neřekl, vůbec mne nevaroval, jen mne popadl za rameno a odtáhl.” Zvedla křídově bledou tvář a dodala: “Moje zuby stále vězely v chlapcově krku.”

Greg sebou trhl. Než si však mohl začít tu hrůznou scénu představovat, Lissianna zase rychle spustila: “Díkybohu jela matka za ním. Neměla v otce důvěru. Podařilo se jí hocha zachránit, ale… bylo to na poslední chvíli. Měl namále, skoro umřel, protože ztratil tolik krve.” Unaveně svraštila obličej. “Od té doby jsem už nikdy nesnesla pohled na krev.”

Podívala se na své bezvládné ruce, pak k němu zvedla sklíčenou tvář a řekla: “Skoro jsem toho kluka zabila.”

“Ale nakonec nezabila, Lissianno. Tys ho nezabila.” V té chvíli podlehl pokušení, které cítil už od počátku. Přisunul se blíž a přitáhl si ji do náručí. Držel Lissiannu těsně u sebe, dlaněmi jí klouzal nahoru a dolů po zádech, a pokoušel se ji ukonejšit. Vroucně si přál, aby byl Jean Claude stále naživu, a on mohl z toho zmetka vlastnoručně vymlátit duši. V jediném okamžiku daroval ten bezohledný, nemyslící a ožralý idiot své dceři skoro dvě staletí muk opepřených výčitkami svědomí.

Hladil ji po zádech, a pak se jemně oddálil. “Lissianno?”

Když k němu pozvedla obličej, byla smrtelně bledá. Nesmírně ho lákalo ji políbit, ale musel se dozvědět odpověď na otázku, která ho právě napadla.

“Z tvého vyprávění usuzuji, žes nikdy nezabila nikoho, z koho ses napila. Takže se netouláte nocí a nevysáváte lidi dosucha?”

“Ne, samozřejmě, že ne,” vyhrkla zděšeně, jako by ji tou otázkou překvapil. Greg se usmál a vyfoukl dech, o kterém ani nevěděl, že ho podvědomě zatajil. Byl tou novinou tak nadšený, že ji prostě musel políbit. To pomyšlení přivábilo jeho pohled k jejím rtům a zčistajasna zjistil, že se jeho ústa sklání, aby tak učinila.

Neodtáhla se, ani se ho nepokusila zastavit. Oční víčka se jí jen krátce zatřepetala a zavřela oči těsně předtím, než se rty jemně otřel o růžové rtíky. Oba si povzdechli a bylo to, jako když se zvednou stavidla. Greg cítil, jak v něm bobtná touha, dočista jako hrnečku vař. Vytrvale dotíral na Lissianniny rty, až je něžným násilím přiměl pootevřít se a vytvořit vábnou skulinu. Vklouznul do ní jazykem a… strnul, jelikož se mu do myšlenek vetřel pohoršený Thomasův hlas.

“Já tomu fakt nemůžu uvěřit. Ty sis myslel, že vysáváme smrtelníky dosucha? Taková pitomost, to by bylo jako zabíjet si dojné kravičky. Z mrtvých mlíčko nenadojíš.”

Greg s Lissiannou se od sebe odtrhli a obrátili se, aby naštvaným pohledem probodli zvědavce, jenž se právě vynořil za závěsy, zakrývajícími francouzská okna zasazená po celé délce vnější zdi.

“Thomasi! Co tady děláš?” Když se však ze závěsů postupně vymotaly také sestřenky, Lissianně selhal hlas.

“Chtěli jsme se dozvědět, jak pokračuje první terapeutické sezení,” objasnila jejich přítomnost Mirabeau a nonšalantně pokrčila rameny. “Nicméně jsme nečekali, že se profesionální psychologie v praxi svrhne v amatérskou stomatologii.”

Lissianně bylo už od pohledu trapně a zjevně nevěděla, co na to říci. Zato Greg ano. Kolosálně uražený se na Thomase zle zadíval, hbitě změnil téma a položil zákeřnou otázku: “Máte lidi za krávy?”

“Lidi ne. Smrtelníky. I my jsme lidé,” odtušil náramně dobře se bavící Thomas, pak pohlédl na sestřenici a zalaškoval: “Že se nestydíš, Lissianno. Už bys měla vědět, že se nesluší hrát si s jídlem.”

Jeanne Louise ho zostra okřikla: “Chovej se slušně, Thomasi,” pak se obrátila na Grega, aby se to pokusila bráškovi vyžehlit. “Akorát provokuje. Většinou,” pokrčila rameny a dodala: “Omlouváme se, že jsme vás špehovali. Asi jsme se měli prostě vypařit a nevyrušovat, když se to vyvinulo tak… ehm…” Výmluvně zavlnila prsty jejich směrem a Greg letmo pohlédl na Lissiannu. Červenala se. Dvě století a dva roky stará, a přesto se pořád červenala, že ji přistihli při líbání. Neměl však čas dlouze nad tím žasnout, jelikož Jeanne Louise hned pokračovala: “Ale připozdívá se a my víme, že Lissianna musí dnes do práce.”

“Doprčic!”

Greg zase kouknul na Lissiannu, která už vyskočila z gauče.”

“Vůbec jsem si neuvědomila, že už je tak pozdě. Měla bych radši jít.”

Greg svraštil obočí, protože se rozběhla ke dveřím. Nelíbilo se mu nechat to takhle, ale—

Na co čekáš? Běž za ní. Dej své holce pořádnou pusu, aby na tebe v práci vzpomínala.

Když vyklouzla z místnosti, Greg se obrátil na Thomase. Dobře věděl, odkud se ta myšlenka vzala. Ze všech věcí, které mohl říct, mu z pusy nakonec vypadlo: “Není to moje holka.”

Thomas si výsměšně odfrkl. “Spíš v její postýlce… včera v noci se tam k tobě přitulila. Dneska na sebe oba dva v jednom kuse civíte jak bacil do lékárny a vytrácíte se, abyste mohli být sami. A už podruhé jsem někam vešel a tys ji tam zrovna líbal. Poprvé to navíc vypadalo na víc než na pouhé líbání. Co se teda ještě musí přihodit, aby se holka stala něčí holkou?”

Greg jenom mrkal, do slova a do písmene, potom potřásl hlavou a raději se zvedl, aby se za ní mohl rozběhnout. Pokud měl dohonit Lissiannu dřív, než se ztratí do svého pokoje, neměl čas na dohadování. Jestli vůbec bylo, o čem se dohadovat. Přistihl se totiž, že mu pomyšlení na to, jak ji každý našinec, čtěte upír, považuje za jeho holku, ani za mák nevadí. Právě naopak, být k sobě upřímný, musel by připustit, že i jemu samému se to pomyšlení setsakra hodně zamlouvalo.

Až ji políbíš, tak Lissiannu přinuť, aby ti vysvětlila, co jsou to praví životní druhové.

Při další mentální nápovědě se už ani neohlédl a dál spěchal z knihovny. Ne, že by nebyl zvědavý, může se na to Lissianny optat… až ji políbí. Chtěl pořádnou pusu, při které nebude přivázaný a nikdo je nevyruší.

Přestože však běžel rychle, nedohonil ji dřív, než došla k jeho pokoji. Vlastně ke svému pokoji, opravil se. Vtom ho napadlo, že je to vlastně jejich pokoj, protože v něm sice spal, jenomže ona tam měla šaty. Což mi dává záminku jít za ní, uvědomil si, když se s rukou na klice ohlédla a při pohledu na něj se zarazila.

“Jen jsem si myslel,” vařil z vody cestou k ní. “Máš tady všechno oblečení, možná bych se měl přestěhovat do jiné místnosti. Bylo by to pro tebe pohodlnější, než spát někde jinde a pak si sem muset chodit pro šaty.”

“Aha.” Vypadala překvapeně, ale přikývla. “Ano, myslím, že bychom si mohli prohodit pokoje. Mám prý bydlet v růžovém pokoji, ale—”

Dál už se nedostala, nic víc jí říct nedovolil. Nemohl si pomoct, musel ji políbit. Právě kvůli tomu za ní koneckonců přišel. Vzal Lissianninu tvář do dlaní, přitáhl si ji blíž a sklonil hlavu, aby položil rty na rty. A když okamžitě roztála a splynula s ním, ochotně pootevřela ústa a dovolila mu vstoupit, vydechl úlevou.

Sice v duchu připouštěl, že by tím, že Lissianna ve dvou stech dvou letech skvěle líbá, neměl být překvapený, jenomže ona mu doslova vzala dech. Původně měl v plánu pouze letmý polibek. Dobře, napůl letmý polibek, vážně. Ten se však poněkud vymknul kontrole. Než se nadál, tlačil ji zády na dveře a šmejdil jí rukama po těle. Neprotestovala. Naopak. Vyklenula se mu v ústrety a rukama jela stále výš, až mu dosáhla do vlasů, a čím více na ni dotíral, tím byly její rty náročnější.

Pokoušel ji jazykem a dovolil rukám vklouznout pod top. Hledal holou kůži. Prsty zběžně přejely po plochém bříšku, hned nato narazily na hedvábí podprsenky. Vzal do dlaně okrouhlé ňadro, ukryté v hebké látce, dodal si odvahy a dráždivě ho stisknul.

Kdyby se někde dál na chodbě nezavřely nějaké dveře, což ho díkybohu přivedlo k rozumu, Greg tušil, že by se ji možná pokusil pomilovat přímo teď a tady, opřenou o dveře. Ale ten zvuk stačil. Chrstl mu za krk onen příslovečný kbelík ledové vody. Nechal líbání a odtáhl se.

“Měl bych… měla by ses nachystat do práce.”

“Ano,” zašeptala.

Kývnul a čekal, že půjde do pokoje, ale jenom tam tak stála a koukala na něj. Právě začínal uvažovat, pročpak asi, když si Lissianna odkašlala a zamumlala: “Myslíš, že bys mohl pustit moje—”

“Jasně!” vydechl a pustil ňadro na svobodu. Vytáhl ruku zpod blůzy a náležitě vyvedený z míry se dal na ústup. “Půjdu brzy do postele.”

Přikývla a na rtech jí vykvetl jemný úsměv.

“Aspoň budu vzhůru, až se vrátíš.” Zase přikývla. “Mohl bych ti připravit nějakou specialitu.”

“Prima,” zašeptala. “Budu se na ni těšit.”

Greg pokračoval v couvání chodbou, načež jí trošku ochraptěle popřál: “Příjemnou noc.”

“Tobě taky.” Sáhla za záda a otevřela dveře.

Pokýval hlavou, usmál se, a když konečně zmizela v pokoji, s povzdechem se odvrátil.

“Božínku, ty jsi vážně potěchou pro mé staré oči.”

Lissianna vešla do útulku, aby se zapojila do pracovního procesu, a hned mezi dveřmi se musela zasmát Debbiinu přivítání. “To je mi až podezřele vřelé ahoj. Copak se stalo?”

“Vlastně nic.” Debbie šla za ní po chodbě ke kanceláři. “Jako obvykle. Starý Bill byl paličatý jako starý mezek a teprve teď si konečně zalezl do postele. Dva z těch mladíků se servali, a než jsme je stačili roztrhnout, trochu si pocuchali fasádu. Jo, a otec Joseph pořád trpí nespavostí.”

Lissianna pozvedla obočí. “Pořád?”

“Pořád. Teď začíná mluvit sám se sebou. Buď to, anebo žehná automatům na vodu,” pokrčila rameny. “Myslím, že ho ta nespavost dostává.”

“Pravděpodobně ano,” přisvědčila, shodila ze sebe kabát a vkročila do kanceláře.

“Je to trochu zvláštní, mít tě tady v neděli,” podotkla Debbie. “Zvláštní, ale prima. Ta Claudia, co tě střídá, když máš volno, je ukňourané kvítko z čertovy zahrádky. Vůbec nelituji, že se s ní dneska v noci minu. Každý je tu jak utržený ze řetězu.”

“Hmm.” Lissianna jí věnovala solidární pohled. Pověsila si plášť na věšák v koutě a obešla psací stůl. Ruku na srdce, sama shledávala onu dívčinu poněkud otravnou. Tento týden si Claudia dvakrát vzala Debbiinu noční směnu, a během těch dvou nocí, kdy měla volno, také její. Takže s Debbie pracovala tři noci, ale obě musely přetrpět dvě noci s Claudií. Mnohem raději měla noci, kdy sloužila Debbie. Claudia jí tak trochu lezla na nervy.

“No a co otec Joseph, pořád je tady, nebo už odešel do—” Otázku zakončila polekaným vyjeknutím, protože dosedla na židli a něco ji dloublo do pozadí.

“Co je?” Když Lissianna vyskočila a otočila se, aby se podívala, na co si to sedla, Debbie vykročila vpřed.

Obě zíraly… na kříž na židli, jako v Jiříkově vidění.

“Co to…”

“Je to jasný, církev je na huntě, došlo na výprodej křížů,” tipla si Debbie a Lissianna se na ni zmateně podívala. Zjistila, že kolegyně už nehleděla na kříž na sedátku. Pohledem teď užasle putovala po kanceláři. Udělala totéž a nevěřila vlastním očím. Kancelář okupovala ukrutná spousta křížů. Velké, malé, dřevěné, kovové. Všech velikostí a druhů. Ležely po celé místnosti, pokrývaly desku stolu, křeslo, police, regály, kartotéku… Byly zkrátka všude.

“Co to má, pro všechno na světě, znamenat?” mumlala jako u vytržení. Koutkem oka zahlédla jakýsi pohyb. U dveří postával otec Joseph a kousal se do rtu.

“Otče Josephe? Co…?” Bezmocně rozhodila rukama.

“Třídil jsem kříže,” vysvětlil-nevysvětlil, ale tvářil se omluvně.

“Třídil jste kříže?” zopakovala Lissianna, ne že by to dávalo smysl. “V mojí kanceláři?”

“Ano,” přikývnul otec Joseph. “Dnes to byla jediná volná místnost.” Popošel trochu hlouběji do kanceláře. “Čekal jsem, že s tím budu hotov dřív, než přijdeš. Omlouvám se.”

Rozhlédl se okolo sebe a pak vztáhl ruku. “Kdybys byla tak hodná a podala mi ten na židli, začnu je sklízet.”

Lissianna zvedla kříž a podala mu ho. Otec Joseph si křížek vzal, mlčky na něj koukal, točil jím mezi prsty, a pak se obrátil ke dveřím. “Dojdu pro nějakou krabici na ty ostatní. Mohly byste je posbírat, než se vrátím?”

Sotva byl z dohledu, Debbie se na ni otočila a významně pozvedla obočí. “Vypadá děsně, že jo?”

“Ano, to tedy ano. Doufám, že tu nespavost brzy překoná. Něco ho musí strašlivě trápit, že takhle ponocuje.”

Debbie přikývla a tvářila se zádumčivě. Obě se pustily do práce a postupně snesly kříže na jedno místo. Nedlouho předtím, než se vrátil otec Joseph s krabicí, byla Lissiannina kancelář opět křížů prostá. Pozorovala, jak odnášel plnou škatuli a všímala si nachýlených ramen a těžkého kroku. Ten chlap je evidentně na pokraji sil, pomyslela si a zavrtěla hlavou. “Potřebuje se vyspat.”

“Ano,” souhlasila Debbie s povzdechem. “Promluvím s ním, aby si nechal předepsat nějaké prášky na spaní nebo tak něco. Tenhle jeho záchvat nespavosti musí skončit.”

A tatáž slova, jen o několik hodin později, po ní měla zopakovat i Lissianna. Když se totiž na konci pracovní doby, těsně před odjezdem domů, vydala hledat vhodného kandidáta na večeři, narazila opět na otce Josepha, jak se potuluje po chodbách. Mohla mu sice vklouznout do myšlenek a poslat ho svou cestou, ale zahrávání si s myslí lidí, se kterými pracovala, se snažila pokud možno vyhýbat. Vídala se s nimi dennodenně a nechtěla zjistit něco, co by jí to mohlo znepříjemnit.

Rozhodla se tedy, že ji den bez jídla nezabije – zvlášť proto, že se minulou noc, díky Thomasovi, tak dobře nakrmila – dovolila otci Josephovi, aby ji doprovodil k autu, popřála mu příjemný den a nastartovala.

Sotva se dostala na silnici, vrátila se v myšlenkách ke Gregovi. Slíbil, že bude vzhůru, až přijede z práce. Hodlal valnou část její pracovní doby prospat, pak si dát kávu a na uvítanou pro ni mít připravenou nějakou specialitu. Neměla potuchy, co to mělo být. Podezírala ho, že nějaké jídlo nebo pochoutka, kterou měl rád. No jo, ale jak to tak vypadá, Greg má rád úplně všechno jídlo, konstatovala v duchu. Jenomže jí vlastně bylo jedno, co to bude. Byla celá rozechvělá už jen tím, že ho zase uvidí.

Měla Grega ráda, těšilo ji vykládat si s ním, a vážně uměl líbat jako nikdo jiný… což zjistila chvilku předtím, než včera večer odešla do práce. Jasně, nelíbali se poprvé, ale tentokrát se nekonalo žádné vyrušování, žádná pouta ho neomezovala, a ten chlap jí do slova a do písmene, vzal dech. Těšila se na další dechberoucí polibky.

S potutelným úsměvem zaparkovala v garáži, ale teprve až když vystoupila z vozu a zamířila ke dveřím do kuchyně, si všimla černého Porsche, zaparkovaného vedle matčina malého, červeného sporťáku. Vypadalo jako černý sup vedle slunéčka sedmitečného. Rázem měla nohy jako z olova a srdce, až doteď klidně spočívající v prsou, poskočilo leknutím.

Strýc Lucian.

Těžce polkla, vrazila do domu a vyletěla po schodech nahoru, hruď sevřenou strachem o Grega.

V tom rozčílení dočista zapomněla, že se hodlal přestěhovat do růžového pokoje pro hosty, aby měla svůj pokoj zase jen sama pro sebe. Vtrhla do ložnice, čekala, že tam najde matku, Luciana a Grega, ale našla jen ticho a prázdno. Odhodila na postel kabelku, obrátila se zase ke dveřím a zachytila je v okamžiku, kdy se zavřely. Znovu by je otevřela a vyběhla ven, ale zvuk otevírání dveří přicházející z chodby ji zastavil.

“Budu muset zavolat Radě, Marguerite,” uslyšela hluboký hlas strýce Luciana.

“Můžeš použít telefon v pracovně,” odpověděla její matka pokorným tónem.

Zatímco se kroky vzdalovaly ke schodům, Lissianna čekala, nehybná a tichá jako pěna. Její mysl se utápěla v chaosu. Musel volat Radě? Proč? To nevypadalo dobře.

Vyšla na chodbu a spěchala ke dveřím růžového pokoje. Skoro se bála, co tam najde. Jestli nedokázal Lucian vymazat Gregovi paměť, možná už—

Když uviděla, jak na ni Greg mžourá z postele, dech z ní unikl s razancí, za kterou by se nemusel stydět ani sentinel. Znovu ho přivázali k posteli… a strýc odešel zavolat Radě. Nedělala si iluze. Sečte-li to dohromady, nic pěkného z toho nekouká.

“Já věděl, že jsi to ty.” Při Thomasových slovech se prudce otočila ke dveřím, do nichž právě pochodovala šestice mušketýrů.

“Slyšel jsem tvoje auto,” vysvětlil Thomas.

A Mirabeau se na ni zamračila s varovným: “Lissi, vysíláš strach a paniku. Buď tak hodná a lépe se ovládej, jinak sem přivoláš Marguerite a Luciana.”

Čirou silou vůle potlačila tedy Lissianna paniku, která v ní při pohledu na Grega připoutaného k posteli, vřela jako láva v kráteru sopky. Přinutila se dýchat rovnoměrně a soustředila se na hlídání svých myšlenek.

Silné emoce byly odjakživa nejsnáze čitelné. Jako by samy sebe vysílaly do éteru, takže jedinec jejího druhu se dokonce ani nemusel namáhat číst něčí myšlenky, aby je přijal. Poslední, co teď potřebovala, bylo, aby matka, Martina nebo strýc Lucian zachytili vlny jejích emocí a vydali se sem na výzvědy.

Jestli má dostat Grega z tohohle příšerného maléru, musí se také nějak postarat, aby ani on nevysílal své myšlenky do éteru.

14. KAPITOLA

Když spatřil Lissiannu, cítil úlevu… dokud si nevšiml, jak při pohledu na něj zbledla. Zase byl přivázaný. Obával se, že to nebylo dobré znamení, no a její reakce to nyní jednoznačně potvrdila. Očima přejel po ostatních. Jeho pozici zaregistrovali a zareagovali na ni víceméně stejně. Zatahal za pouta a unaveně se optal: “Tohle je špatné znamení, nepletu-li se?”

Nikdo neodpověděl, ale po jistém zaváhání přešla Lissianna k posteli a začala mu rozvazovat zápěstí. “Potřebuji, abys nemyslel.”

“Nemyslel?” ujišťoval se, že dobře slyšel. “Jak mám asi tak nemyslet?”

“Něco recituj.”

Okamžitě měl v hlavě jako vymeteno. “Co mám recitovat?”

“To je mi šumák,” odsekla nevrle, ale hned se odmlčela, nadechla se a už klidněji dodala: “Básničku nebo nějakou říkánku nebo… cokoli, na tom nezáleží. Prostě něco odříkávej a soustřeď se jenom na to, co recituješ. To je jediný způsob, jakým můžeš zabránit, abys nepřeposílal to, na co myslíš, mé matce a Lucianovi. Jinak bys jim mohl nechtěně dát vědět, co se děje. Takže, jestli se chceš odtud dostat, potřebuji, abys mě poslouchal a dělal přesně to, co ti řeknu, ale bez přemýšlení. Potřebuji, aby ses plně soustředil na to, co drmolíš. Rozumíš?”

“Ano,” kývnul, hned však přiznal: “Ale nevím, jestli to svedu.”

“Musíš, chceš-li se odtud dostat živý,” řekla ponuře.

“Odříkávej sto lahví piva na zdi,” navrhl Thomas a popošel dopředu, aby ho pomohl odvázat.

“Thomasi.” Lissianna se narovnala a podívala se mu do očí. “S tímhle mi pomáhat nemůžeš. Ty—” Zmlkla a pohledem objala šestici, která byla s ní a s Gregem v růžovém pokoji. “Hned teď musíte všichni sejít dolů a držet se od tohohle dál.”

Mirabeau si odfrkla a pohnula se vpřed, aby odvázala Gregovi kotník. “To ani omylem.”

“Mirabeau, tohle je vážné,” snažila se jí domluvit. “Opravdu, opravdu vážné. Teď nejde jen o to, vzepřít se mé matce. Strýc Lucian—”

“Ach, sklapni, Lissi,” zatnula jí tipec Elspeth cestou ke druhému kotníku, kterému bez váhání začala pomáhat na svobodu. “Proč bys měla všechnu srandu vyžrat sama?”

“Kromě toho—” Juli se přesunula kousek vedle, aby dokončila rozvazování zápěstí, které zahájila Lissianna, “jeden za všechny, všichni za jednoho, vzpomínáš?”

“Máme Grega rádi,” prohlásila Vicki a chlácholivě ji pohladila po rameni. “Nikdo z nás nechce, aby se stal tím jedním ve tři-na-jednoho.”

Vzduch zničehonic zhoustnul napětím a pochmurné výrazy tváří okolo něj byly vážně děsivé, ale byl to Lissiannin výraz, co Grega nejvíc rozhodilo. Bála se a on měl podezření, že ji jen tak něco nevystrašilo. Také se obával, že měla strach o něj, ne o sebe.

“Co je tři-na-jednoho?” optal se, přestože tušil, že se mu odpověď nebude líbit.

“Tři členové Rady současně splynou s myslí smrtelníka,” odpověděla Vicki. “Někteří smrtelníci umějí odolávat nebo blokovat jednoho našince, ale nikdo nedokáže blokovat ani odolat trojici, která se mu společně vnoří do mysli.”

“Co to s ním udělá?”

“Zničí mu to psychiku. Stane se z něj Renfield.”

Greg vytušil, že Renfield byl eufemismus pro toho, kdo zešílel poté, co mu sešrotovali mysl. Sotva však otevřel pusu, aby se na to zeptal, Mirabeau ho okřikla: “Recituj,” takže absolutní jistotu neměl.

“Jedno sto lahví piva na zdi,” spustil a pokračoval, zatímco ho osvobozovali, ale brzy zjistil, že je to těžší, než se zdálo. Nebyl zvyklý nemyslet a hlavou mu vrtaly všelijaké myšlenky a otázky. Většina z nich měla co dělat s tím, že neměl chuť stát se Renfieldem.

Když bylo odstraněno poslední pouto, měl na zdi dvaadevadesát lahví piva.

“Někdo by měl zajít dolů a zjistit, co se děje, a jestli nevědí, že se Lissianna vrátila,” odtušil Thomas, když se Greg na posteli posadil.

“Já to zmáknu,” nabídla se Mirabeau. “Jsem nejstarší a tak bych měla být schopná přečíst víc než vy ostatní.”

“Souhlas,” mrkl na ni Thomas. “Ale hejbni kostrou.”

Přikývla, prsty si prohrábla vlasy podobné ježčím bodlinkám s fuchsiovými konečky a vydala se ke dveřím.

“Říkej,” nařídil Thomas Gregovi, když Mirabeau vyklouzla z pokoje.

Gregovi došlo, že přestal sundávat láhve ze zdi a rychle zase spustil. Zatímco čekali na návrat Mirabeau, jeho rozechvělý hlas podbarvoval napjaté ticho. Dlouho jí to netrvalo, ale když se vrátila, tvářila se nevesele.

“Vědí, že je doma a také to, že jsme všichni tady nahoře. Lucian poslal Martinu do garáže hlídat auta a Marguerite pro Vittoria, Mariu a Julia.”

Greg si nemohl pomoct, přestal recitovat a zeptal se: “Kdo to je?”

“Maria je matčina hospodyně a Vittorio je její manžel, stará se o trávník a o zahradu. O víkendu mívají volno, proto ses s nimi nesetkal,” odpověděla Lissianna, napůl duchem nepřítomná. “Bydlí v domku, co stojí na zadní části pozemku.”

“Julius je pes tety Marguerite,” dodala tenkým hláskem Juli.

“Juli se psů bojí,” vysvětlila Vicky a poplácala sestru po rameni. “A tak teta Marguerite požádala Mariu, aby si ho vzala k sobě, dokud tu budeme.”

“Budu hádat, není to žádný mazlivý smetáček,” zachmuřil se Greg.

“Recituj,” okřikla ho zase Mirabeau. Tak recitoval.

“Dobře.” Lissianna si mnula spánky, mlčky udělala pár kroků od postele, pak se vrátila a otočila se čelem k ostatním. “Tentokrát nám pomoci nemůžete.”

Thomas otevřel pusu, aby se přel, ale zvedla ruku. “Když tady zůstanete a budete monitorovat, co se děje, pomůžete mi víc. Večer zavolám, abych se dozvěděla, co jste vypátrali.”

“Možná by sis s nimi měla promluvit a raději nejdřív zjistit, jaká je situace,” ozvala se Jeanne Louise. “Možná ho ani nemusíš brát odsud pryč.”

“Když ho odvezu teď, neuposlechnu jenom mámu. Jestli si s nimi nejdřív promluvím, zjistím, že mají v plánu tři-na-jednoho nebo něco na ten způsob, a teprve potom ho odvezu, vědomě půjdu proti Radě.” Rozhodně zavrtěla hlavou.

“Ale jak ho chceš odtud odvézt?” nechápal Thomas. “Auta přece hlídají.”

Lissianna si krátce zabubnovala prsty do stehna a pak hlesla: “Bajk.”

Greg překvapeně zamrkal. Nevšiml si, že by v garáži stála motorka, jenomže v garáži ani být nemohla, tu přece hlídali.

“Co my?” zeptala se Elspeth.

“Tentokrát musíte zůstat tady. Vypátrat, co se děje, a já časem zavolám. Thomasi, máš svůj mobil?”

“Ano.”

“Dobře, ozvu se,” kývla a vzala Grega za ruku. Ve chvíli, kdy to udělala, zakolísal a jednu láhev vynechal, za což si od ní vysloužil ostrý pohled. Okamžitě zdvojnásobil úsilí koncentrovat se pouze a jenom na slova odrhovačky. To už ho vedla Lissianna přes pokoj. Když došli ke dveřím, ohlédl se. Kéž by to neudělal. Starost a zjevný strach ve tvářích mušketýrů, které tu zanechávali, jím dost zle otřásly.

“Recituj v duchu,” šeptem mu nakázala Lissianna. “Nesmíme vydávat absolutně žádný zvuk.”

Poslušně sklapnul pusu a přešel na němé odříkávání. Když ho vyvedla na chodbu a pak dál ke schodům na opačném konci, než se nacházelo hlavní schodiště, zjistil, že takhle je nemyšlení ještě mnohem těžší. Začal slova formulovat aspoň pohybem rtů a doufal, že to pomůže, ale na samém okraji mysli mu stejně kvasily myšlenky. Dělal si starosti s tím, čeho se všichni tak moc báli. Dělalo mu starosti, kam vlastně jdou, a dělalo mu starosti, aby se tam dostali nepozorovaně. A největší starosti mu dělalo, co se asi stane, pokud se tam, kam ho vedla, ať už ho vedla kamkoli, nedostanou, aniž by je dopadli.

Schody ústily do temné chodby. Greg měl problém vůbec něco vidět, ale věřil Lissianně a šel po špičkách za ní, dokud se nezastavila před nějakými dveřmi. Když je na škvíru pootevřela, uvědomil si, že jsou u kuchyně. Nejprve si myslel, že je místnost prázdná a uvažoval, proč nejdou dál, ale pak mu do výhledu nakráčel malý, podsaditý starší muž, zjevně mířící ke dveřím do garáže.

“Kam jdeš?” Ženský hlas se slabým italským přízvukem se nesl z druhého konce kuchyně.

“Lucian chce, abych s Martinou hlídal auta,” odpověděl muž, zastavil se, aby si obul vysoké boty a natáhl kabát, který visel na věšáku u dveří. Greg usoudil, že to nejspíš bude Vittorio, manžel hospodyně.

“Proč?”

“Nevím,” pokrčil rameny. “Akorát řekl: Pomoz Martině hlídat vozy, Vittorio. Dokud neřeknu, nikdo neodjede. Tak jdu hlídat auta.”

“Hmm,” zabručela Maria ustaraně. “Zajímalo by mě, co se stalo. Nezavolali by nás takhle brzy, kdyby se neobjevily nějaké problémy. Doufám, že slečna Lissi ne—”

Greg už neuslyšel, co doufala, že slečna Lissi neudělala, protože ta si právě tento moment vybrala k opatrnému zavření dveří. Pak ho odvedla po chodbě dál, k dalším dveřím. Tentokrát se nezastavila, ale vklouzla rovnou do místnosti a jeho táhla za sebou. Neměl ponětí, na jakém místě se to ocitli. Byl obklopený tmou. Bezděky zaváhal, a když zničehonic vyrazila vpřed, cukl Lissianně rukou, ale ta ho prostě pevně držela a vlekla s sebou.

Dokud nezasyčela: “Recituješ?” ani si neuvědomil, že přestal. Skřípal sice zuby, ale okamžitě pokračoval v odříkávání jednoho sta lahví piva na zdi, ale vzal to zase od stovky, protože si už nebyl jistý, kde skončil.

Měl pocit, že jdou celou věčnost, než se konečně zastavila. Vzápětí se ozvalo šustění, jak roztahovala závěsy. Venku pořád ještě vládlo temné šero úsvitu na pomezí podzimu a zimy, ale na to, aby rozpoznal, že odkryla francouzské okno, světlo stačilo.

Viděl, jak sáhla po klice, a pak oba strnuli. Z druhé strany totiž zaznělo tlumené vrčení. Chvilku mu trvalo, než na trávníku za oknem rozeznal obrovského černého hafana. Julius, pomyslel si. Zvíře bylo obrovité. S konečnou platností žádný smetáček, spíš zametací vůz.

Uslyšel Lissiannu peprně zaklít, pak ztichla. Stála mlčky a bez hnutí tak dlouho, že když se k němu zničehonic obrátila, lekl se.

“Chci, abys tady čekal. Půjdu na druhý konec pokoje a otevřu tam dveře. Ve chvíli, kdy tamtěmi dveřmi projde Julius dovnitř, chci, abys těmito dveřmi vyklouznul ven, jasné?”

Přikývl.

“Pořád recituj.” Lissianna na krátko zmizela v hustém stínu, potom se na druhém konci místnosti rozhrnuly závěsy a znovu se objevila. Pochopil, že francouzská okna vedla po celé délce pokoje. Takže byli v knihovně. Už tu byl, včera. Na třech zdech, od země až ke stropu, všude samé knihy a vnější zeď lemovala souvislá řada prosklených francouzských oken. Vybavoval si, že odpoledne to tady vypadalo útulně a přívětivě. Jak dokáže pouhá trocha tmy všechno proměnit.

“Připrav se.”

Uslyšel zašeptat Lissiannu a přistoupil těsně k oknu. Pohledem našel Juliovu temnou postavu venku a nespouštěl z ní oči. Zaslechl klapnutí a šustot při otevírání druhých dveří, uviděl, jak se tím směrem podívala černá psí hlava, a v mžiku byla bestie ta tam. Skoro už otevřel a vyběhl ven, ale na poslední chvíli se mu podařilo zabrzdit. Uvědomil si totiž, že jestli otevře dveře dřív, než projde pes těmi druhými, mohlo by ho zvíře zaslechnout a změnit směr.

“Teď.” Zašeptané slůvko vytrysklo z Lissianniných úst a o úder srdce později měl už Greg otevřeno a protahoval se z domu. Letmo pohlédl ke druhým dveřím a uviděl, jak čokl vrazil dovnitř, minul Lissiannu a teď uhání za ním. Zrovna když přivíral dveře, spatřil Lissiannu vyklouznout ven a zavřít. Oblafli Julia, zůstal uvězněný v knihovně.

V jediném tepu srdce mu Lissianna stála boku. Nedostal však šanci na divení, jak rychle se pohybovala, protože ho už v příští sekundě popadla za ruku a táhla za sebou podél zadní části domu. Klopýtal za ní a teprve, když urazili polovinu vzdálenosti, vzpomněl si na pivo na zdi. Sotva se dostali na roh, střihla to doleva a jeho neustále vlekla s sebou. Neměl tušení, kam vlastně jdou, dokud se ve tmě před nimi nezačal rýsovat malý domek. Tipoval, že se jednalo o chaloupku, ve které bydleli Vittorio s Mariou, a nejprve si myslel, že ho vede právě tam, ale pak zahnula doprava a namísto k domku ho popoháněla k malé kůlně.

Kůlna byla zamčená visacím zámkem. Lissianna sáhla, sevřela kovový zámek a zatáhla. Ozvalo se skřípání, ve kterém rozpoznal zvuk hřebíků páčených ze dřeva, a zatímco zámek sám zůstal pevně vězet v oku petlice, ta se ze dveří vytrhla.

“Jak odemykat bez klíče, snadno a rychle?” odtušil suše. Jednak ho ohromila, jednak jí tu sílu trochu záviděl.

“Recituj,” setřela ho, petlici odhodila stranou a otevřela dveře kůlny. Ukázala se sekačka na trávu, kolo, no a ještě všechno možné.

“Jedno sto láhví piva na zdi,” recitoval houževnatě, ale myslel si: Co tady, u všech čertů, děláme?

Lissianna mu na to bez meškání dala odpověď. Vzala kolo za řídítka a vyvedla je z kůlny.

“Co s tím míníš dělat?” zeptal se zmateně, nicméně ji následoval kolem kůlny.

“Prchat.”

“Na kole?” Oči mu skoro vypadly z důlků a radostí to nebylo.

“Musíme se na něm dostat jenom k silnici.”

“Ale… na bicyklu?”

“Martina s Vittoriem hlídají auta,” připomněla mu. “Dokážu kontrolovat Vittoria, ale Martinu ani omylem.”

“Ano, ale…” Když prve říkala bajk, představil si motocykl. Ale tohle bylo růžové, s růžovo-žlutým košíkem na nosiči a růžovo-žlutými plastovými fáborky na řídítkách… dokonce to mělo zvonek. Nebyl žádný snob, přesto nebyl schopen strávit, že ten velký útěk podniknou na jízdním kole. Svedl jen hlesnout: “Jenomže tohle je holčičí kolo.”

“Ano, tohle je holčičí kolo,” stroze přitakala Lissianna. “Patří Mariině vnučce. Je mi líto, že se ti nezamlouvá, a mileráda ho tady nechám, máš-li ovšem chuť zjistit, jestli dokážeš předběhnout Julia?”

Greg vytřeštil oči a s nelíčenou hrůzou se ohlédl, odkud přišli. “Julius je přece zamčený v domě.”

“Julius se vynasnaží vyštěkat si plíce. Někdo ho uslyší, uvědomí si, že jsme zdrhli, a pustí ho ven. Třeba budeme mít kliku, možná ho vpředu v domě neuslyší, ale jestli je Maria pořád v kuchyni—” Zmlkla, protože ticho noci znenadání prořízl psí štěkot. Nesl se od knihovny, ale rozhodně zvenku.

“Můžeš přestat recitovat,” odtušila pochmurně. “Nasedni na kolo.”

Prchat na růžovém bicyklu se zčistajasna nejevilo jako zas až tak špatný nápad. Každopádně je to lepší, než se nechat rafnout do zadku čoklem o velikosti telete, nad kterým se budu snažit zvítězit v běhu, usoudil Greg, zatímco se pokoušel na tu věc nasednout. Přehodil nohu přes kolo spíš s vervou než s opatrností, a to mu hned vskutku nepříjemně důrazně připomnělo, že přídomek dívčí nemělo jen tak pro nic za nic. Zatímco před něj nasedala Lissianna, nadával jako špaček komukoli, kdo holčičí kola navrhoval, a dumal, pročpak asi cítil potřebu namontovat nahoru tu pitomou štangli.

“Budu šlapat,” oznámila Lissianna. “Chyť se mě kolem pasu.”

Uposlechnout stihl pouhý zlomek vteřiny předtím, než se opřela do pedálů a kymácivě se rozjela po příjezdové cestě.

“Kdys jela naposledy na kole?” optal se podezřívavě, protože vpřed víceméně vrávorali a šněrovali to ze strany na stranu, ale jezdkyně se ho neuráčila poctít odpovědí.

Znepokojeně pohlédl k velkému domu, ze kterého právě uprchli. Jediné, co viděl, byly prosvětlené čtverce několika oken a oceán temnoty mezi nimi a domem, nicméně na to, aby poznal, že se psisko blížilo, nemusel nic vidět. Hluboký štěkot byl s každým okamžikem hlasitější.

Obrátil se zase dopředu a s úlevou zaregistroval, že zatímco nedával pozor, Lissianna nabrala rychlost. Kolo už nevrávoralo, teď už po cestě uháněli s větrem o závod. Možná Juliovi nakonec přece jen ujedeme, pomyslel si… ale starosti jim nedělal jenom pes.

“Nevyrazí za námi autem?”

“Vyrazí.”

“Vyrazí,” zabručel Greg. Vyrazí. Jako by o nic moc nešlo. Kodrcají se na tomhle pitomém kole a ji ani netrápí, že je bude horda proklatě mocných upírů pronásledovat v autě. Dobrá, vlastně se tak docela nekodrcáme, připustil v duchu. Lissianna měla nohy evidentně stejně silné jako ruce, a vážně ten bicykl rozpohybovala… už se tolik nebál, že je Julius dožene. Psí štěkání fakticky znělo ze stále větší dálky. Ale, matičko sedmibolestná, snad si doopravdy nemyslí, že předjede auto nebo snad ano?

“Musíme se dostat jenom k silnici,” vydechla Lissianna. Greg si matně vzpomínal, že to říkala už prve.

“Co se stane na silnici?” vyzvídal, ale neodpověděla, a tak ji nechal soustředit se na šlapání. Ustaraným pohledem se vrátil k domu právě včas, aby uviděl, jak se otevírají vrata garáže.

“Už jedou!” zaječel na poplach.

Lissianna se ani neohlédla. Šlapala ze všech sil a Greg viděl, že už jsou skoro na silnici. Připadal si teď jako na tenise. Jeho hlava pendlovala mezi malým červeným sporťákem, který vyjížděl z garáže, a blížící se silnicí. Když Lissianna s kolem konečně profičela branou, Margueritino auto bylo v půli příjezdové cesty za nimi a nabíralo na rychlosti. Než se stačil Greg optat: Co teď? Lissianna zrychlila a zamířila na silnici, přímo pod kola blížícího se vozu.

Zařval bacha, Lissianna podle všeho přibrzdila, uslyšel kvílení brzd přijíždějícího auta, které hodilo myšku, aby se jim vyhnulo a, světe div se, všem se podařilo zastavit, aniž byl někdo vyhozen do vzduchu, rozflákal se nebo srazil.

“Pohni!” Lissianna už byla z kola dole a hnala se k autu.

Greg nezaváhal. Za zlověstného vytí Margueritina auta seskočil z bicyklu, s rozmachem ho poslal zpátky na příjezdovou cestu a vyrazil za Lissiannou. Bez říkání vlezl za ní na zadní sedadlo vozu, který je skoro srazil.

“Hele! Nemůžete—!” Puberťák s uhrovitou tváří za volantem zničehonic zmlkl, otočil se na sedadle a poklidně nastartoval.

“Co to děláš, člověče?” užasl kámoš na sedadle spolujezdce a vzápětí v šoku vykřikl, protože jeho přítel sešlápl pedál plynu až k podlaze a auto vystřelilo po silnici jako raketa.

“Pomáhá nám utéct zlejm hochům,” odpověděl Greg chlácholivým tónem zděšenému mládežníkovi a přesunul pohled k Lissianně. Upřeně zírala dopředu na silnici a soustředila se stejně pečlivě, jako kdyby řídila sama, a on tušil, spíš tedy věděl, že skutečně řídila. Nepochyboval, že náctiletého šoféra ovládala právě tak, jako její matka onehdy ovládala jeho samého.

Když svištěli okolo, zadíval se na příjezdovou cestu. Poslat tam kolo byl chytrý tah. Červený sporťák skončil na jejím úpatí a růžový bicykl měl zašprajcovaný pod předním podvozkem. Marguerite s Lucianem právě vystupovali a hleděli za nimi. Dvě temné postavy v kalné šedi nadcházejícího svítání.

Lissianna vyšla z dámské koupelny a rozhlédla se po jídelně, ale Greg nebyl nikde v dohledu.

Uprchli z domu bez její kabelky a, co čert nechtěl, také bez Gregovy peněženky. Bohužel si to uvědomila teprve poté, co přiměla kluky, aby je vysadili u Eaton Center. Největší starost jí totiž dělalo, že je nenapadlo vzít si kabáty, a venku byla zima. Eaton Center se rozkládalo přímo pod městem. Obrovské a vždy rušné, leželo na trase Path, podzemní pěší zóny, která propojovala skoro třicet kilometrů obchodů, restaurací a podniků nabízejících služby všeho druhu, metropole Toronto. Kabáty tu nebyly zapotřebí a slunečnímu světlu se šlo snadno vyhnout, stačilo jen zůstat v nižších patrech. Perfektní místo pro muže bez pláště a upírku. Mohli se tudy přes den bez obav potloukat a při tom vymýšlet, co si počnou dál.

Vlastně byly Eaton Center a podzemní Path perfektním místem pro upíry obecně. V tom byl ovšem tak trochu háček. Sama znala značný počet našinců, kteří tady dole pracovali. Mohli se pohybovat za denního světla, přesto s minimálním rizikem, že se příliš vystaví slunečnímu svitu.

Přesto se to zdálo jako nejlepší řešení. Měli bezpečné útočiště, dokud nevymyslí, co dělat. Poté, co probrali příští kroky, strávili celé ráno touláním se po chodnících a visutých pěších lávkách, nakoukli do všelijakých obchodů, aby si to tam prohlédli, pak šli dál, až najednou Greg ustaraně podotkl, že vypadá vyčerpaně. O pět minut později ji zavedl do jídelny a chtěl po ní, aby se posadila, ale řekla mu, že by si ráda zašla na dámy a vytratila se, aby si opláchla obličej vodou v naději, že ji to probere.

Neprobralo. Vodní kúra nepomohla. Necítila se lépe ani čileji. Důvod byl nasnadě, byla jednoduše vyčerpaná. Už bylo odpoledne a dneska vůbec nespala. Po několika dnech s maximálně čtyřmi či pěti hodinami spánku, nemít vůbec žádný a místo spaní se potulovat po Eaton Center ve snaze zabít čas, bylo únavné. A nejedla od včerejšího rána. Thomas ji tehdy nakrmil třemi sáčky krve, ty však již byly jaksepatří spotřebovány, a tak začínala strádat jejím nedostatkem. Potřebovala krev a spánek, a nebylo pravděpodobné, že se jí něčeho z toho v nejbližší době dostane.

Samozřejmě nebyla jediná, kdo se musel bez stravy obejít. Ani Greg dnes nejedl, ale nestěžoval si. Ostré hvízdnutí přitáhlo její oči do středu jídelny. Když spatřila Grega, jak na ni mává od jednoho stolku, pocítila příval úlevy.

“Bála jsem se, že jsem tě ztratila,” přiznala bez okolků, když se zhroutila na židli naproti němu. Pak se zarazila a zírala na tác s jídlem mezi nimi. “Kdes to vzal? Myslela jsem si, že nemáš peněženku.”

“Nemám, ale zato mám ordinaci nedaleko odsud a jsem štamgast v támhle tom malém lahůdkářství,” ukázal na drobný obchůdek. “Vlastní ho příjemný postarší manželský pár. Opravdu milý. A protože mě znají, dali mi na dluh. Pošlou mi účet do ordinace. Řekl jsem jim, aby tam dali přirážku na úhradu nákladů, že se mnou mají problémy. Vážně slušný pár.”

“Aha.” Lissianna přihlížela, jak jí naservíroval polévku, sendvič a nějaké pití.

“Jez,” nařídil, když si přitáhl podnos se svou porcí.

“Já nejím,” hlesla nepřítomně.

“Lissianno, krev ti opatřit nemůžu, ale jídlo podpoří krvetvorbu. To může pomoci.”

Zašklebila se, ale vzala si lžíci, kterou jí podával, a ponořila ji do tekutiny, aby zkusmo ochutnala. Při vzpomínce na česnečku otce Josepha si nabrala jen malinko, ale byla příjemně překvapena. Bylo to dobré.

“Co je to?”

“Krémová květáková polévka se sýrem.” Greg tázavě pozvedl jedno obočí. “Co na ni říkáš?”

“Je dobrá,” připustila. “Myslím, že jsem ji nikdy nejedla.”

Usmál se, ale zaměřil se jen na jídlo.

Po pár lžičkách polévky okusila sendvič a zjistila, že je také docela chutný.

“Uzené Montrealské hovězí s hořčicí na žitném chlebu,” informoval ji Greg dříve, než se stačila zeptat, jaký sendvič to je.

“Chutná mi to,” připustila a oba zmlkli, poněvadž, jak známo, při jídle se nemluví.

Lissianna skončila mnohem dříve než Greg. Po dlouhých létech na tekuté dietě prostě neměla na tolik tuhé potravy v žaludku dost místa. Podařilo se jí do sebe dostat jenom polovinu polévky a menší půlku sendviče. Co nesnědla, dojedl za ni Greg. Kupodivu se po jídle cítila trochu lépe, což nečekala. Přinejmenším byla bdělejší.

Odpadky shrnuli z podnosu do jedné z nádob k tomu určených, a pak ho položili na vršek hromady použitých táců.

Ještě chvíli se toulali po Path a skončili v oddělení nábytku jednoho obchodního domu.

“Tohle je asi ten nejošklivější gauč, který jsem kdy viděl.”

Lissianna se rozesmála Gregovu zděšenému výrazu, na což on jen zvedl obočí. “Nesouhlasíš?”

“Ale jo. Je šeredný,” ujistila ho. “Jen mi připadá zábavné, jak k sobě tvůj a můj vkus skvěle pasují.”

Hořce se usmál. “Já vím. Nejdřív jsem si myslel, že pořád souhlasíš jenom proto, abys mi udělala radost.”

Teď zvedla obočí Lissianna. “Nejsem Meredith.”

“Já vím,” hlesl omluvně. “Na chvíli jsem přestal komentovat, abych tě nachytal na hruškách, ale stejně se ti líbí a nelíbí ty samé věci jako mně. Myslím, že máme stejný vkus a tečka.”

“Klasický,” zamumlala Lissianna, a když tázavě zvedl jedno obočí, vysvětlila: “Mám ráda nadčasovou klasiku. Jednobarevnost a nadčasový styl spíš než vzory a slohy, které po nějaké době prozrazují svůj věk. A obecně mám ráda pohodlný, měkce čalouněný nábytek.”

Greg se široce usmál. “Klasika. Nevěděl bych, jak to nazvat, ale právě tohle mám rád.” Pohledem sklouznul přes její rameno do dáli a zašklebil se. Vzal ji za ruku, aby ji pobídl kupředu. “Blíží se zuřivý prodavač.”

“Zuřivý?” optala se pobaveně.

“Všichni jsou zuřiví,” odtušil suše, když už spěchali do bezpečí jezdících schodů. “Tenhle jen vypadal trochu horlivěji než většina ostatních.”

Sotva došlápla na eskalátor, ohlédla se směrem, odkud přišli, a ucítila, jak jí tuhne výraz obličeje, protože uviděla, jak za nimi utíká muž ve tmavém obleku.

“Co se děje?” nechápal Greg a také se zadíval dozadu.

“To není prodavač,” vydechla, chytila ho za ruku a vystartovala po jedoucích schodech dolů. Cestou se omlouvala ostatním pasažérům na eskalátoru, do kterých ve spěchu žduchala.

Greg se nehádal, ani se na nic neptal. Pevně se držel Lissianniny ruky a šel za ní, přidávaje své omluvy k jejím, zatímco si probíjeli cestu k patě schodů.

Jen co byli dole, Lissianna se bez zastávky a bez ohlédnutí rozběhla rovnou k východu.

“Pořád nás pronásleduje,” ohlásil Greg, když už se proplétali davy courajícími se po Path.

Přidala do kroku. Teprve nyní vysílala mentální pobídky lidem, kteří jim zavazeli, aby uhnuli z cesty. Zpočátku ji to ani nenapadlo, což samo o sobě dokazovalo, jak strašně byla unavená.

“Co to děláš?” optal se Greg o nějakou tu chvíli později, když zničehonic zahnula do multikina a jeho vlekla za sebou.

Neplýtvala energií na vysvětlování, mysl měla zaneprázdněnou ovládáním trhačů lístků, kolem kterých bez placení prováděla Grega. Dávali několik odpoledních představení současně. Postupně míjeli dveře za dveřmi, Lissianna četla emoce publika a pak se najednou zastavila. Za lítačkami kinosálu číslo tři narůstala úzkost a strach. Cítila, jak se odtud linou vlny silně zjitřených emocí. Když se vydala dovnitř, Greg ji bez dlouhých diskuzí následoval a s řečmi moudře vyčkal, až se usadí.

“Film?” optal se nevěřícně, sotva se svezli na sedadla.

“Strašidelný film,” upřesnila, ohlížejíc se k polstrovaným dveřím. “Jejich úzkost překryje tu naši. Už jsem ti přece povídala, že se strach šíří éterem, a jemu stačí sledovat naši úzkost. Ale tady tak na film reagují všichni, tak doufám, že nás prostě mine.”

“Aha.” Greg se zadíval dozadu ke dveřím jako ona, a pak se optal: “Kdo je to?”

“Valerian. Nesmrtelný.”

“Bratranec? Bratr? Jak je příbuzný?”

Překvapeně na něho pohlédla. “Nijak. Nejsme všichni příbuzní, Gregu.”

“Aha,” pokrčil rameny. “No, já jen předpokládal, že každý v Torontu, kdo je upír, bude nějak příbuzný.”

Zavrtěla hlavou. “Toronto je mezi naším druhem ohromně populární.”

Greg zůstal zticha a pokoušel se to strávit, pak řekl: “Mám za to, že hlavně kvůli Path. Ta mohla Toronto pro upíry zatraktivnit. Můžou chodit za dne ven a—”

“A kdo podle tebe stavbu Path asi tak podporoval?” zeptala se poťouchle. “Něco podobného mají i v Montrealu, říkají tomu podzemní město. Tam taky najdeš spoustu našinců.”

“Jasně.” Greg se zase usadil a opřel, bylo na něm vidět, že je trochu na rozpacích. “Kolik vás vlastně je?”

Lissianna pokrčila rameny a vzdala dohled nad vchodem. Byla si celkem jistá, že se Valerianovi ztratili. “Nevím přesně.”

“Víc než tisíc?”

Otevřela pusu, aby odpověděla, vtom však celé obecenstvo nadskočilo a několik lidí zakřičelo. Lekla se a prudce pohlédla na filmové plátno.

“To je film o upírech,” konstatoval pobaveně Greg. “Dvojčata by pěkně nadzvedlo už jen to pomyšlení.”

“Ano,” souhlasila Lissianna, a když si udělal v křesle pohodlí, zamračila se. “Nechceš jít pryč?”

“A kam? K té tvé kamarádce jít nemůžeme—”

“K Debbie,” napověděla.

Debbie – její kolegyně z útulku – byla jediná osoba, která jí přišla na mysl, když si lámala hlavu, ke komu si jít pro pomoc. Přestože ji neměla chuť do toho zaplétat, žádné jiné místo, kam by mohli jít, ji nenapadlo.

Greg navrhl dům jeho sestry, ale to okamžitě zavrhla. Nikdo z jeho rodiny nepřicházel v úvahu. To bude první místo, které matka se strýcem prohledají. Totéž platilo o její rodině a přátelích… přinejmenším těch upířích.

Debbie se zdála být jediným řešením. Je to spolupracovnice a chovají se k sobě přátelsky, ale nejsou si natolik blízké, aby se navštěvovaly nebo se jedna na druhou obracely, když potřebují někde pobýt… alespoň zatím ne. Jenomže Debbie pracovala na noc stejně jako ona, a tak Lissianna věděla, že den prospí. Jenom doufala, že ve čtyři odpoledne bude už vzhůru.

“K Debbie ještě pár hodin jít nemůžeme,” pokrčil rameny Greg. “Stejně dobře můžeme zůstat tady a relaxovat. Zabijeme tím minimálně hodinu. A ty si můžeš zdřímnout.”

Současně tak zůstaneme z cesty ostatním upírům, na které bychom mohli venku narazit, uvědomila si Lissianna a uvelebila se na sedačce. Nečekala, že opravdu usne, ale trocha odpočinku jí udělá dobře už sama o sobě.

15. KAPITOLA

Greg se opřel kolenem o sedadlo a posadil se bokem, aby se mohl dívat, jak Lissianna spí, když vtom najednou otevřela oči. Chvíli na něj ospale mžourala, potom se rozhlédla a zjistila, že film skončil, na plátně běží titulky a sál je napůl prázdný. Pomalu otočila hlavu. “Proč jsi mě nevzbudil?”

“Potřebovala ses vyspat.”

Obočí jí vylétlo nahoru. “No a… co? Hodlal jsi mě prostě nechat spát?”

Pokrčil rameny. “Dokud by nás jeden z těch maníků s baterkami nevyhodil.”

“Uvaděčů,” zvětšila mu slovní zásobu. “Tak se říká těm maníkům s baterkami. Jsou to uvaděči.”

“Aha.” Zase pokrčil rameny, bylo mu ukradené, jak se jim říkalo. Větší starosti mu dělala ona. “Jak ti je?”

Posadila se trochu vzpřímeněji, a když zamumlala: “Ne hůř,” uhýbala pohledem před jeho očima.

Svou odpovědí ho nepotěšila. Zamračil se. Šikovná volba slov, jen co je pravda, ale ošálit se nenechal. “Ne hůř znamená ne lépe, viď?”

Jenom se rozhlédla po prázdnícím se kinosále, neřekla ano ani ne.

“Potřebuješ krev,” vyslovil nahlas to, co přímo bilo do očí. “Jsi bledá dokonce i tady potmě.”

“Ano, ale dokud nezačnu ve tmě zářit, nemusíš si dělat starosti,” prohodila, ale když poplašeně vykulil oči, rychle dodala: “Pokus o žert, Gregu.”

“Aha,” zamumlal, a když vstala a vydala se podél řady křesel a pak uličkou nahoru k východu, zvedl se a šel za ní.

Vzal Lissiannu pod paží a pohledem vyhledal hodiny. Našel je nad kasou, kde se prodávaly vstupenky. S úlevou zaregistroval čas. “Je čtvrt na pět. Můžeme teď zavolat té tvojí přítelkyni?”

“Ano.”

“Žádný z nás nemá mobil, natožpak drobné na telefon,” upozornil ji. “Nemůžeš někoho uhranout a přinutit ho, aby nám půjčil ten svůj?”

“Mohu, ale myslím, že prvně prostě poprosím,” zašeptala Lissianna a namířila si to přes foyer multikina.

Coural se za ní a nebyl si jistý, kam vlastně jde, dokud se nezastavila u nějakého muže, který zrovna dohovořil a schovával mobil. Když si povšiml, že ten chlap by z fleku mohl být modelem Gentlemen’s Quarterly, přistihl se, že narovnává záda a vypíná hruď. Krátké blond vlasy, modro-modré oči a stavěný byl jako někdo, kdo pravidelně cvičí, ale ne tolik, aby se z něj stal kulturista.

Nejspíš je to gay, usoudil v duchu, ale jelikož se ten borec na Lissiannu se zájmem usmál, sotva se před ním zastavila, zamračil se.

Pořád byl příliš daleko, takže neslyšel, co říkala, když ho prosila o telefon, ale uviděl váhavý pohled, který přelétl panu GQ přes tvář. Lakomej bastard, pomyslel si s neskrývanou satisfakcí.

Když se dostal blíž, uslyšel, jak Lissianna pana GQ ujišťuje: “Je to místní hovor a vyřídím to rychle. Jenom potřebuji zavolat kamarádce, aby mne vyzvedla.”

“Tak jo, tu máte,” pan GQ to sice neříkal dvakrát nadšeně, ale vyšťáral telefon z kapsy. Jak jí ho podával, dokonce se mu povedl úsměv.

“Moc vám děkuji.” Lissianna si vzala drobný přístroj. “Skutečně si toho vážím.”

“Krásné dámě vždycky rád pomohu,” zavrkal ten parchant, zjevně rozhodnutý vyždímat z půjčky maximum.

Bože můj, zanaříkal v duchu slušně napružený Greg. Postavil se za Lissiannu a položil jí ruku na rameno tak majetnickým gestem, že to překvapilo dokonce i jeho. Když však ve tváři GQ kluka, kterému došlo, že Lissianna není sama, vzápětí spatřil zklamání, přestal se za projev žárlivosti stydět a naopak pocítil zadostiučinění.

Dál už si fešáka nevšímal, otočil se a upřel oči na Lissiannu. Namačkala číslo a zvedla si telefon k uchu. Čekala. A čekala. Pak se kousla do rtu, obočí jí sjela k sobě. Zřejmě naslouchala něčemu na druhém konci linky. Greg odhadoval, že pravděpodobně záznamníku, protože řekla: “Debbie, jestli jsi tam, prosím, zvedni to.”

Zase čekala a pak řekla: “Asi tam nejsi. Zavolám ještě později.”

“Neměla jste štěstí?” podotknul pan GQ, když to típla a vrátila mu mobil.

“Ne, ale každopádně díky,” zamumlala.

“Děkujeme vám,” dodal Greg a vzal Lissiannu pod paží, aby ji vyvedl z kina. Počkal, dokud nesplynou s masou kupujících na Path, a teprve potom se zeptal: “Myslíš, že ještě spí a má vypnuté zvonění, nebo šla ven?”

“Nevím,” přiznala. Říkala to roztržitě, z větší části se soustředila na zkoumání tváří v davu kolem nich. Což mu připomnělo, jak prve jen o vlásek unikli Valerianovi. Evidentně měla strach, že by je mohli znovu objevit.

“Musíme něco vymyslet. Zašít se někam, kde bude bezpečněji, a tam počkat, dokud se nedovoláme té tvé Debbie.”

“Ano.”

Znělo to unaveně a Greg se zamračil. Dělala mu starosti. Teď, když už byli z šerého kina venku, dobře viděl, jak strašně je bledá. A začínala vypadat pohuble, jako by nanobotům docházela krev, takže změnili jídelníček a přešli na konzumaci veškerého tuku nacházejícího se v jejím v organismu. Uvažoval, jestli to mohli udělat. Když se jí však podíval zblízka do obličeje, všechny otázky se mu z hlavy vypařily. Zatínala zuby a u koutků očí se jí nadělaly vějířky drobných vrásek, jasné známky bolesti. Trpěla.

“Musíš se nakrmit,” zašeptal. Při řeči se naklonil blíž k ní, aby ho ostatní nemohli zaslechnout.

“Co navrhuješ?” Hlas měla bezvýrazný. Ptala se, co jí byl ochotný dovolit, a to právě ve chvíli, kdy si uvědomil, že kdyby s ní nebyl, nakrmila by se už před několika hodinami. Vlastně nebýt mě, vůbec by se do této situace nedostala, uznal v duchu, ale bylo mu úplně jasné, že se vyhýbala kousání do kolkolem se hemžících nakupujících, aby ho nenaštvala.

“Nakrmit se,” rozhodl.

Zastavila se a nejistě na něho pohlédla. “Opravdu?”

Přikyvoval a přitom ji odtáhl na bok, z cesty kolemjdoucím. “Už jsi mi povídala, že si z žádného člověka nevezmeš víc než jen trošku. Oni ji postrádat nebudou a ty ji potřebuješ, takže běž na dámy a najdi dárkyni… nebo tři,” dodal. Popravdě řečeno měl však dojem, že by pravděpodobně potřebovala šest nebo sedm lidí, ale tohle bude sama vědět nejlépe. “Počkám v restauraci.”

“Děkuji.”

“Za co?”

“Za pochopení,” odvětila jednoduše.

Pokrčil rameny. “Začínám na to myslet jako na hemofilii, Lissianno. Jenom používáš odlišný typ kapačky a vynecháváš krevní banku.”

Usmála se, a když si stoupla na špičky a vtiskla mu na rty vděčnou pusinku, Greg se přistihl, že mu docházejí slova i dech. Alespoň předpokládal, že pro ni to byla pusa z vděčnosti, zato u něj to letmé zavadění rtů stačilo k probuzení touhy. Chtěl víc. Sotva se začala odtahovat, objal ji a polibek prohloubil.

“Gregu?”

Své jméno sice poznal, ale jak byl tak příjemně zaneprázdněný, nevěnoval mu pozornost.

“Jsi to ty! Co tady děláš?”

Otázka se podobala otravné masařce bzučící mu u ucha. Hmyz nesnášel. Rád by ji ignoroval, ale Lissianna se od něj odstrčila, aby se obrátila na toho, lépe řečeno na tu, která otázku vznesla. S mučednickým povzdechem se tedy obrátil také a vytřeštil oči na malou brunetku, impertinentně civící rovnou na ně. Při pohledu na svou sestru Annu zůstal jako opařený, takže mu chvíli trvalo, než vůbec zareagoval.

“No tak co?” vyštěkla netrpělivě.

“Co ty tady děláš?” kontroval.

“Nakupuji.” Anna významně zahoupala půltuctem tašek a zvedla obočí.

“My taky,” řekl rychle.

Drahá sestřička křísla ironickým pohledem o jejich prázdné ruce a poté se přelíbezně usmála na Lissiannu. “Ahoj, já jsem jeho sestra Anna. A ty?”

“Lissianna,” opáčila pomalu a přesunula pohled z Anny ke Gregovi.

“Bože, jaké to kouzelné jméno,” perlila sestra a pak se svou obvyklou neomaleností dodala, “ale dlouhé. Mohu ti říkat Lissi?”

“Tak mi říká hodně lidí,” souhlasila Lissianna a její úsměv pozvolna nabíral na přirozenosti.

“Dobře.” Anna se otočila zpátky ke Gregovi. “Tak co? Co tady děláš? Tvrdil’s mi, že tenhle týden budeš v Mexiku.”

“Můj let zrušili,” vyhrkl Greg. “Když jsem se ho snažil přebukovat, zjistil jsem, že až do středy se do žádného letadla nevecpu, tak jsem to celé prostě odpískal.”

“Ah-ha.” Ne, neznělo to, jako by mu uvěřila. “A mně jsi nezavolal, protože…”

Když Greg na svou sestru jen tupě zíral, převzala štafetu Lissianna. “To bude pravděpodobně moje vina, Anno. Obávám se, že jsem ho posledních pár dní držela poněkud uvázaného… tím či oním.”

Při její volbě slov se Greg zakuckal. Byl uvázaný, do slova a do písmene.

“Doopravdy?” Anna jen zářila. Rozená dohazovačka už větřila románek.

Lissianna se pousmála. “Nechám vás, abyste si mohli popovídat, a zajdu si zatím na dámy. Omluvte mne, prosím.”

Greg se díval, jak odchází, a pak se neochotně otočil zpátky k sestře.

Anna neztrácela čas. “Tak to vysyp!” vyjela na něj.

“Co mám vysypat?” Najednou se cítil jako štvaná zvěř. Sestřička ho měla na mušce.

Znechuceně si odfrkla a bez ptaní mu strčila svoje nákupy. “Tumáš, běž najít nějaká místa v jídelním koutku a tohle mi hlídej. To bys nevěřil, teď se chce na dámy i mně.”

“Ne, Anno, jenom— Do hajzlu,” ulevil si. Když už bez ohlédnutí pelášila za Lissiannou, napadlo ho, že tak ordinérní osobu by na dámy správně ani neměli pustit. Jeho vřele milující sestra se kolem Lissianny ovine jako krajta tygrovitá. Bude štěbetat a vyptávat se a znemožní jí nakrmit se… ledaže by se napila z Anny, zasnil se. Taky možnost. Ta představa se mu náramně zamlouvala. Což je nade vši pochybnost moc ošklivé, uvědomil si. Zlý Greg. Potřásaje bezmocně hlavou se otočil a odkráčel do restaurace, aby dle rozkazu našel volný stůl.

Bylo tam sice narváno, ale nakonec prázdný stůl přece jen objevil a složil sestřiny tašky. Usedl a zadíval se k zóně očisty těla právě včas, aby z ní uviděl vycházet Lissiannu, samozřejmě s jeho ségrou po boku.

“Co kdybychom si dali kávu,” zazpívala Anna zvesela, sotva dorazila ke stolu.

Hned ji zabrzdil: “To nemůžeme, díky, Anno.”

“Nebuď hlupáček, jistěže můžete. Ptala jsem se a Lissianna povídala, že žádné konkrétní plány nemáte.”

Pohlédl na Lissiannu a uviděl, že se na něj omluvně šklíbí, ale větší starost mu dělala její bledost. Evidentně se jí – jak se ostatně obával – s jeho sestrou za patami nepodařilo nakrmit. Obrátil se na dceru své matky. “Ano, ale—”

“Neberu ne za odpověď. Dáte si se mnou kávu, že ano, Lissi?”

Lissianna statečně zvládla úsměv.

“Vidíš?” zajásala Anna, která si to vyložila jako ano. “Pojď, Gregu. Pomůžeš mi donést kávu a Lissianna zatím pohlídá tašky a balíčky. To ubohé děvče vypadá na omdlení.”

Přejel pohledem z jedné ke druhé. Když mu Lissianna věnovala soustrastný cukrblik a odmávla ho, povzdechl si a vstal, aby následoval Annu.

“Je pěkná,” šeptala Anna, zatímco ho vedla ke stánku s kávou.

“Ano,” hlesl Greg.

“Ale bledinká. Byla někdy poslední dobou nemocná?”

“Ehm… chřipka,” improvizoval.

“To jsem si mohla myslet,” přikývla vážně. Osůbka před nimi dostala, co si objednala a odešla pryč. Anna přistoupila k pultu, objednala si cappuccino a čokoládový croissant a pak pohlédla na něj. “Co pije Lissianna? Má ráda cappuccino?”

Greg na ni rozpačitě zíral a nakonec přiznal: “Nemám u sebe peníze.”

Anna na něho vykulila oči. “Cože?”

“Zapomněl jsem si peněženku.” Což byla pravda, navíc mu to vnuklo spásný nápad, a tak trochu ožil. “Vlastně, možná je dobře, že jsem na tebe narazil. Myslíš, že bys mi mohla půjčit trochu peněz, tak na den, na dva?”

“Jistě,” otevřela peněženku. “Kolik chceš?”

Zaváhal. Nemohli jít do hotelu, protože neměli peníze, takže plánovali škemrat o nocleh u Debbie. Ale teď se Debbie nemohli dovolat… což by nebyl problém, kdyby mohli zůstat v hotelu. Zhluboka se nadechl a zeptal se: “Mohla bys mi půjčit pár stovek?”

Hlava sice vyletěla Anně překvapením vzhůru, ale za moment pomalu přikývla. “Budu muset vybrat z bankomatu, abych ti mohla dát tolik peněz. U nějakého se zastavíme, až si vypijeme kávu. Ta bude na mě.”

Greg si povzdychl a Anna se zase obrátila k pultu a objednala ještě dvě cappuccina a dva čokoládové croissanty. Zaplatila, otočila se, a zatímco čekali, až jim vše připraví, koukla na něj.

“Tak co? Jak dlouho se znáš s Lissiannou?”

“Dlouho ne,” odpověděl vyhýbavě.

“Ptala jsem se jí, kde pracuje, a povídala, že prý v útulku?”

“Ano. Sociální práce.”

“Mmm.” Anna se usmála. “Sociální práce, psychologie, to má k sobě setsakra blízko. Vy dva toho musíte mít hodně společného.”

Greg pouze s maximální obezřelostí mlžil: “Ehm… ano,” a když uviděl, že jim objednané právě kladou na pult, notně se mu ulevilo. “A máme to tady.”

Natáhl se přes ni, aby se chopil podnosu, a svižným krokem vystartoval ke stolku, kde na ně čekala Lissianna. Za lehce tíživého ticha naservíroval nápoje a odložil podnos stranou.

“Mmm, tohle je velká dobrota,” libovala si Anna, jen co okusila croissant, načež přelétla pohledem z Grega na Lissiannu a dala se do práce sestry-dohazovačky v akci. “Ani jsem se ještě nezeptala, jak jste se vy dva vlastně seznámili?”

“Díky práci,” řekl Greg v tutéž chvíli, kdy Lissianna odpověděla: “Díky rodině.”

Anna se úlisně zasmála. “Tak jakpak?”

Chvilku na sebe hleděli, pak si Greg odkašlal a řekl: “Svou roli sehrálo obojí. Její matka se mnou konzultovala jistou fobii, a díky ní jsem se setkal s Lissiannou.”

“Aha. Takže už jsi poznal její matku,” odtušila Anna tónem, který naznačoval, že to považovala za nadmíru významnou skutečnost.

Greg si v duchu povzdechl, dobře věděl, že právě vyhráli konkurz na role steaků. Nepochyboval, že je teď Anna bude nemilosrdně grilovat. A nemýlil se. Příští půlhodinu strávil odrážením otázek a vyhýbavými odpověďmi na ty, které odrazit nedokázal. Když se konečně podívala na hodinky a vypískla: “Ach Bože, koukněte se, kolik je hodin,” byla to velká úleva. “Musíme jít.”

“Musíme?” zamrkala Lissianna.

“Ano,” usmála se Anna. “Musím vyzvednout mámu. Máme se totiž sejít s mým manželem v Casey’s na večeři. Ale nejdříve se musíme zastavit u bankomatu, abych Gregovi dala… ehm… ty peníze, co jsem mu slíbila.”

“Aha.” Lissianna upřela na Grega tázavý pohled. Odpověděl úsměvem, který mu ovšem vzápětí zmrzl na rtech, protože Anna pokračovala: “Vlastně, Gregu, jestli se budu stavovat u bankomatu, přijedu pozdě pro mámu. Vy lidi přece nemáte žádné plány, tak proč se k nám při večeři nepřidáte?”

Greg otevřel pusu, aby se pokusil z večeře nějak elegantně vykroutit, ale Anna dodala: “Už je to dlouho, cos naposledy večeřel s mámou, a jsem si jistá, že by se s Lissiannou moc ráda seznámila. My s Johnem večeři samozřejmě zaplatíme, a potom ti můžu obstarat ty peníze. Bude to tak pro mě mnohem jednodušší.”

Trefa do černého, pomyslel si. Bravurně vyhmátla citlivé místečko, kde ho tlačilo špatné svědomí. Vyslal k Lissianně omluvný pohled a odevzdaně kývnul sestře, že teda ano. Hra, sada a zápas Anna.

“Omlouvám se,” zašeptal o několik minut později, když se usadili na zadních sedadlech sestřina vozu. Zalezl si za Lissiannou dozadu pod záminkou, že to ušetří přesedání, až dorazí k matce, ale ve skutečnosti si s ní chtěl promluvit.

“To je v pořádku,” ujistila ho.

“Předpokládám, že když se Anna vydala po tvé stopě a pronásledovala tě až na dámy, ke krmení ses vůbec nedostala?”

Povzdechla si a zavrtěla hlavou. “Stejně tam bylo moc plno. Puberťačka, kam se podíváš. Kontrolovat uštěbetané hejno a současně z jedné z nich pít, bych nezvládla ani omylem.”

“Až se dostaneme do restaurace, běž do koupelny a zkus to znovu. A jestli tě tam Anna zase dohoní, zakousni se do ní. Beztak mi už hezky dlouho pije krev.”

Lissianna povytáhla obočí, ale než stihla promluvit, Anne zahlaholila: “Už jsme tady!”

Greg se rozhlédl a zaregistroval, že zpomalují, a Lissianna mu zasyčela do ucha: “Co když už kvůli nám tvou matku sledují?”

Leknutím vytřeštil oči. Tohle ho nenapadlo. Chvíli vesele panikařil a nevěděl, co si má počít. Potom se chopila iniciativy Lissianna. Rozepnula oběma bezpečnostní pás a stáhla Grega dolů, aby se na sedadle přikrčil stejně jako ona.

Ucítil, jak auto zatáčí doprava, a pak Anna zastavila. Věděl, že museli být na matčině příjezdové cestě.

“Co to tam děláte, vy dva?”

Greg s Lissiannou vzhlédli. Nakláněla se přes přední sedadlo a užasle na ně civěla.

“Ehm… překvápko pro mámu?” plácnul Greg. Uviděl, jak sestra zamrkala a pak se široce usmála.

“Skvělý nápad! Bude se jí to líbit. Zůstaňte schovaní, dojdu pro ni.”

Když jim zmizela z dohledu a uslyšel zabouchnout dveře, oddechl si. Pohledem přejel k Lissianně, která klečela na podlážce mezi předními a zadními sedadly, s hlavou na zadním sedadle. Přímo před jeho očima se rozchechtala.

Nejistě se usmál. “Co je tady k smíchu?”

Zvedla obočí. “Koukni se na nás. Dokázal by sis předtím, než v pátek celý tenhle cirkus začal, takovouhle situaci vůbec představit?”

Pousmál se. Ne, takovouto situaci by si určitě představit nedokázal. Jeho život býval neuvěřitelně předvídatelný a nudný. Naproti tomu teď neměl ponětí, která bije. Hleděl Lissianně do tváře, viděl, jak je unavená, a přesto mu pořád připadala strašně krásná. Opatrně se svezl na zem, měkce Lissiannu políbil, a když pootočila hlavu na sedadle, aby mu to usnadnila, zavzdychal jí do rtů.

“A jsme tady.”

Greg ta slova uslyšel, stejně jako dvojí zaklapnutí dveří, ale poslední dobou zjišťoval, že má obrovskou schopnost některé věci z mysli jednoduše vytěsnit. A přesně to nyní udělal. Vytěsnil pronikavý sestřin hlas a soustředil se na líbání.

“Mám pro tebe překvapení v— Jé… ehm… Možná ti ho raději ukážu, až dojedeme k restauraci,” slyšel nad jejich hlavami blábolit sestru a věděl, že na ně nakukuje přes přední sedadlo. Méně už by ho to zajímat snad ani nemohlo.

S líbáním však přestal dlouho předtím, než dorazili k restauraci. Dílem proto, že líbat Lissiannu, přitom ale nemoct dělat nic jiného, bylo příšerně frustrující a dílem pak proto, že v poloze skrčence začínal dostávat křeč. Což bylo také důvodem, proč se zvedl na sedadlo a řekl: “Ahoj, mami.”

Následovalo několik minut překvapeného pokřikování, během nichž vysvětloval svou přítomnost a představoval Lissiannu. Konečně dorazili do restaurace. Jak ostatně předpokládal, matka si Lissiannu zřejmě na první pohled oblíbila, protože s ní šťastně švitořila a vítala ji, jako by už patřila do rodiny. John přijel krátce po nich a Greg zopakoval představovací rituál. Objednali si a právě, když jim přinesli drinky, se Lissianna omluvila s tím, že jde na dámy.

Ke Gregově značné úlevě se za ní tentokrát Anna nerozběhla, a tak se začínal pozvolna uvolňovat a domnívat se, že se bude moct v klidu nakrmit, když vtom se k němu otočila matka, se znepokojeným výrazem ve tváři.

“Zdá se to být milá dívka, synu, ale je strašně bledinká. Bílá jako křída. Jsi si jistý, že není nemocná?”

“Jen co se nají, bude jí fajn,” ujistil ji upřímně a potom dodal: “Je malounko hypoglykemická.” Což byla nejspíš chyba.

Lissianna se protlačila houpacími dveřmi do koupelny a svižně popoběhla hlouběji do místnosti. Ocitla se tváří v tvář řadě prázdných kabinek a pultu plnému umyvadel, u kterých nikdo nestál. Zklamaně se zastavila, neboť koupelna zela prázdnotou.

“Já tomu nevěřím,” zanaříkala. Otočila se na podpatku a vyšla zase ven, jen aby se zastavila v malé chodbičce vedoucí ke koupelnám. Měla hlad. Žaludek se jí svíral hlady, až to bolelo. Jestli se z někoho aspoň trochu nenakrmí, tak tu šťastnou masku, co si nasadila Gregově rodině pro radost, už dlouho nezvládne. Zatraceně! Proč za mnou nepřišla Anna, pomyslela si podrážděně. Greg říkal, že ji můžu kousnout. Ne, že by to byl extra dobrý nápad, hned napoprvé kousnout sestru svého kluka, ale…

Sotva jí to prolétlo hlavou, zamrkala a vysíleně se opřela o zeď. Sestru svého kluka? Greg jejím klukem nebyl. Přála by si, aby byl, ale nebyl. Fakt zajímavé. Přála by si, aby to byl její kluk? No ano, bylo to tak. Přála si, aby to byl její kluk. Aby mu tak mohla říkat a dělat si na něj nárok. Opravdu ho měla ráda. A taky ho ráda líbala a navíc se přistihla při úvahách, jaké by to asi bylo, kdyby ji mnohem víc, než jen líbal.

“Ach jo, seš v maléru, holka,” pošeptala sama sobě a věděla, že je to pravda. Vězela v tom až po uši. Beznadějný případ. Zaláskovala se do pana doktora. Na druhou stranu to vypadalo, že on do ní taky. Dobře si všimla majetnického způsobu, jakým jí položil ruku na rameno, když se vybavovala s tím chlápkem s telefonem. Rozhodně dal najevo, že si na ni dělá nárok. Sama pro sebe se usmála. Možná bude všechno v pořádku. Možná je mým pravým životním druhem. Dokázala by si představit, že zbytek svých dní prožije s ním. Měli toho tolik společného, líbily se jim stejné věci a—

“Hej hola, ty tam, krásko.”

Lissianna se odlepila od zdi. Při tom svůdnicky proneseném pozdravu se jí myšlenky rozutekly. V donedávna prázdné chodbičce teď před ní najednou stál vysoký brunet v džínách a kožené bundě. Vypadal dobře a zjevně si toho byl i vědom. Prohlížel si ji od hlavy k patě jako nějakou lahůdku k snědku.

“Čekáš na někoho, sličná kolčavko? Protože jestli jo, jsem k mání.”

Nevěřícně na něj zírala a přemítala, jestli často balil holky u záchodků, a když ano, jestli tahle tiráda vážně zabírala. Byla na nejlepší cestě poslat ho k šípku, když vtom si vzpomněla, že má hlad a za zády příhodně prázdnou místnost pro dámy.

“Jdeš jako na zavolanou,” vydechla. Popadla ho za ruku a bez skrupulí odvedla proutníka do prázdné koupelny.

Když ho odvlekla přímo do nejvzdálenější kabinky a zavřela a zajistila za nimi dveře, zakřenil se jako idiot.

“No jo, jen co jsem tě uviděl, hned jsem věděl, že seš celá říčná,” naparoval se. Sotva zavřela dveře, zastrčila drobnou petlici a obrátila se tváří k němu, sáhnul po ní.

Lissianna se usmála. Vztáhla ruku k tmavé hlavě a chytila ho za vlasy, současně mu prozkoumala mysl a pak převzala kontrolu nad myšlenkami. Ten stupidní úsměv já-jsem-sexy-mužskej-a-rozhoupu-ti-svět rázem odumřel. Zbyl velmi dobře vypadající chlápek a ji bezděky napadlo, jaká je to smůla, že nemá osobnost stejně atraktivní jako tělesnou schránku. Nato mu zatnula zuby do krku. Začala pít, když vtom uslyšela, jak se otevřely dveře koupelny. Rychle se otočila, přehmátla, večeři mírně zvedla a sama se usadila na kraj toalety. Dárce si vzala na klín tak, aby měl nohy trochu nahoře. Pokud by se někdo podíval pod dveře, nebudou vidět pánské boty. Když zaslechla paní Hewittovou zavolat: “Lissianno?” byla ráda, že si dala tu práci.

Srdce jí vynechalo úder. Rychle vytáhla zuby a se zavřenýma očima pečlivě olízala ranky. Chtěla mít jistotu, že jí návrat k jídlu nepřekazí pohled na krev. Teprve pak se ozvala: “Ano?”

“Jste v pořádku, drahoušku? Byla jste hrozně bledá a dlouho jste nešla. A Greg povídal, že prý jste hypoglykemická. Začala jsem si dělat starosti a raději jsem vás přišla zkontrolovat.”

Lissianna protočila oči. Dneska mám prostě den blbec.

“Jsem v pořádku,” ujistila ji. “Když jsem přišla, bylo tu plno a musela jsem čekat.”

“Vážně?” zeptala se paní Hewittová. Vzhledem k tomu, že teď byla koupelna dočista prázdná, jí člověk rozhodně nemohl vyčítat, že měla hlas podbarvený pochybami.

“Ano, odešly všechny najednou,” lhala, jako když tiskne.

“Aha, chápu. No, hlavně když jste v pořádku.”

Lissianna čekala na zvuk otevírání a zavírání dveří na chodbu, ale místo toho uslyšela otevřít a zavřít dveře vedlejší kabiny. Skoro nahlas zaúpěla. Asi by se neměla krmit, když ji od Gregovy matky dělila jen tenká příčka kóje. Ale dárce byl tady, ležel jí v náruči jako na talíři. Uleví od bolesti, co jí sžírala útroby, a dodá energii. Kromě toho, ona přece při jídle nemlaská. Zatajila dech a zatnula zuby do dárce.

“Tohle je hezká restaurace, že ano?”

Zatáhla zuby. “Ano.” Její hlas zněl lehce napjatě.

Když následovalo ticho, vrátila se k sání a za chvilku už zavzdychala úlevou, protože se bolest, ke konci už hotové utrpení, začala vytrácet.

“Máte hlad?” optala se nečekaně paní Hewittová.

Ó, Bože, ano mám a jaký, pomyslela si Lissianna, ale jenom zamumlala: “Mmm hmm,” do dárcova krku.

“Já také. Doufám, že až se vrátíme, budeme už mít jídlo na stole.

Lissianna se odpovědí neobtěžovala a o chvíli později vtáhla zuby do dásní. Vypila právě tolik, kolik si troufala. Snadno by zvládla tři nebo čtyři další dárce, ale tento bude pro začátek stačit. Až uniknou Gregově rodině, může si najít dalšího nebo raději dva. Možná by mohli zajít někam do klubu nebo tak něco.

S lítostivým povzdechem však tuto možnost odložila na později a soustředila se na vymazání dárcovy paměti a vložení náhradní historky o tom, jak se ocitl v dámské koupelně. Chtěla vyjít z kabiny dřív než Gregova matka, proto vstala a obrátila se, aby svůdníka od záchodků postavila na záchodové prkýnko.

Spláchla, mentálně chlápkovi nařídila zůstat přikrčený, dokud neuslyší, že se dveře koupelny po jejich odchodu zavřely, a vyklouzla z budky. Na odchodu k němu ještě vyslala příkaz, aby za ní zajistil dveře zástrčkou.

Když se k ní o moment později přidala u umyvadla paní Hewittová, podotkla: “Víte, myslím, že máte trochu víc barvy na líčkách, má drahá.” Zatímco si umývaly a pod fukarem sušily ruce, přátelsky poklábosily. Místnost opustily společně a v chodbičce uhnuly stranou, aby udělaly místo nějaké postarší dámě, přicházejí proti nim.

Vědomá si toho, že její nebohý dárce nejspíš zrovna teď vycházel z kabiny, udělala Lissianna obličej, ale pokračovala v chůzi. Nemohla nic podniknout. No, vlastně mohla, ale nebyla ochotná plýtvat energií a vymýšlet si výmluvy potřebné k tomu, aby se bleskově vrátila a zabránila té paní nalézt muže na dámské toaletě. Ostatně si to za lovení koček před záchodky zasloužil. Menší trapas byla banalita – klidně taky mohla být sériový vrah.

Jídlo jim přinesli v téže chvíli, kdy došly ke stolu, ale Greg chyběl. Než se stačila zeptat, Anna vysvětlila, že po jejich vzoru odešel na pány. Sotva to dořekla, dorazil a vzal místo.

“Promiňte, že mi to tak dlouho trvalo,” omlouval se. “Když jsem vyšel z koupelny, strhl se tam trošku povyk. Nějaký chlapík omylem vešel na dámy a jakási ženská ho mydlila po hlavě kabelkou a ječela znásilnění. Dva číšníci se čtyřmi servírkami měli co dělat, aby ji zkrotili a osvobodili toho popletu z jejích spárů.”

“Fakt?” hlesla Lissianna. Jedla bez rozmýšlení, po dlouhé tekuté dietě měla požitek z lahodných chutí a kousání pevné potravy. Přesto však stále nedokázala sníst mnoho a množství jídla, které nechala na talíři, vyvolalo pozornost a komentáře ostatních, jakože není divu, že je tak bledá a kdesi cosi.

Zazvonění telefonu milosrdně ukončilo starostlivé reptání, a když vytáhl John z kapsy mobil a ozval se, všichni zmlkli. Chvíli poslouchal, načež začal mluvit a diskutovat o něčem jasně pracovního rázu. Věděla, že je to účetní, a že pro mnoho podniků, které měl pod palcem, nastalo daňobraní. Když se rozvřískalo dítě u vedlejšího stolu, zamračil se a řekl: “Vydrž moment, Jacku, neslyším tě. Beru si tě ven.”

Vstal, ještě se zastavil, aby cestou políbil ženu a pak vykročil k východu z restaurace.

Minutu zůstali všichni zticha, potom Anna najednou řekla: “Když jste byli všichni pryč, probrali jsme to s Johnem, a on navrhl, že až odtud odejdeme, prostě tě odvezeme domů. Tak si nebudeš muset půjčovat peníze, Gregu.”

Lissianna ucítila, jak Greg vedle ní strnul, a hned měla jasno. Do jeho bytu jet nemohli, určitě tam nasadili špeha. A nemohl ani sestře vysvětlit, proč k němu domů nemohou. Sáhla pod stůl a konejšivě ho pohladila po noze.

Bravurně zalhala: “Greg má vlastně auto u mě.” Na zdokonalování této dovednosti měla dvě sta roků, a přestože se ji snažila nepoužívat, pokud to nebylo absolutně nezbytné, kvůli tomu, čím byla, to bylo zapotřebí mnohem častěji, než aby na to měla chuť myslet. “Do centra jsme odjeli tramvají.”

“Aha, no a kdepak bydlíš, Lissi? Můžeme vás tam vysadit, aby si mohl auto vyzvednout.”

Bez mrknutí nadiktovala Debbiinu adresu. Když si nemohl Greg vypůjčit peníze, tak neměli kam jinam jít.

16. KAPITOLA

“Děkuji ti, Debbie, opravdu si toho moc vážím,” říkala Lissianna upřímně, zatímco ji následovala k předním dveřím.

“Žádný problém, Lissi. Také jsem kdysi byla mladá.”

Lissianna zamrkala. Pokaždé ji zarazilo, když lidé usoudili, že jsou starší než ona… a Deb, jak také jinak, došla ke stejnému názoru. Hádala jí pětadvacet oproti svojí padesátce. Neměla šanci uhodnout, že hovořila s osobou o půldruhé století letitější.

Debbie se krátce zasmála. “Rozumím tomu. Moje matka taky neschvalovala nikoho, s kým jsem randila. Od prvního do posledního, včetně mého manžela. Dej mu pánbůh věčnou slávu. A ten byl princem mezi muži, až do dne, kdy mi umřel.” Zastavila se u dveří a obrátila se zase čelem k Lissianně. Pohledem zabloudila ke vchodu do kuchyně, kde čekal Greg. Rty se jí roztáhly do širokého úsměvu. “A ten tvůj Greg také vypadá jako princ: hezký, zdvořilý a doktor. Toho se drž, holka!”

“Psycholog,” upřesnila s chabým úsměvem. Děkovala osudu – ne poprvé – že když je tady Gregova sestra vysadila, byla Debbie doma.

Když na svém prahu našla Lissiannu s Gregem v závěsu, pochopitelně ji to překvapilo. Lissianna ji sice mohla ovládnout a mentálně přesvědčit, aby jim dovolila zůstat, ale nechtěla. Raději to riskla a normálně ji poprosila o pomoc. Při vysvětlování nezabíhala do detailů. Pověděla Debbie jenom to, že bydlela v matčině domě, protože se u ní v bytě maluje. Bohužel se pohádaly a tak teď potřebují někde přečkat noc.

Debbie stačil jediný pohled na její napjatý výraz a na Gregův, pro změnu zachmuřený, aby si udělala vlastní obrázek o situaci. Očividně usoudila, že ta hádka měla co dělat s ním. A tak je soucitná a hodná romantička přivítala ve svém příbytku. Celá žhavá na milostnou zápletku.

“Tichá voda břehy mele, viď?” mrkla na ni Debbie. “Nikdy ses nezmínila, že ti v bytě malují, neřkuli, že jsi zamilovaná.”

“Nejsem zamilovaná,” ohradila se automaticky, překvapená jejími slovy, ale Debbie se jen tiše zasmála.

“Lissi, má drahá, nejsem slepá. Poznávám způsob, jakým se vy dva na sebe díváte. Tak jsme se na sebe dívávali s mým Jimem.” Posmutněla při vzpomínce na zesnulého manžela, pak však melancholii setřásla a usmála se. “Ničím mne nepřesvědčíš, že toho muže nemiluješ.”

Váhala, vyslovit slovo láska ještě nebyla připravená, ale přiznala: “Opravdu ho mám ráda, Deb.”

“Ale?” napověděla. “Slyším přicházet nějaké ale.”

“Ale, jak poznáš, že je mužský ten pravý?” zamračila se. “Tím chci říci, když si moje máma brala otce, také si myslela, že je to ten pravý. A nakonec byla strašně nešťastná něko— ehm… moc dlouhou dobu.”

Debbie se nad otázkou zamyslela. “Jednou jsi mi povídala, že když se rodiče brali, byla maminka velmi mladá.”

“Patnáctiletá,” přikývla Lissianna.

“Patnáctiletá?” vyvřískla Debbie. “To není mladá, to je zločin.”

“Babička musela dát zvláštní povolení,” zalhala a v duchu si připomněla, že musí být při hovoru se smrtelníky opatrnější. Příště ještě vybreptá, že je upírka.

Debbie dlouze vydechla a potřásla hlavou. “Poslyš, zlato, nemůžeš dovolit, aby tě věčně děsila matčina chyba. Když potkala a vzala si tvého otce, byla prakticky ještě dítě. Dobrý Bože, patnáctiletí jsou rejdištěm hormonů, nemohou dělat celoživotní rozhodnutí typu, za koho se provdám.” Znovu potřásla hlavou a pokračovala: “Ale ty jsi už trochu starší a na svůj věk velmi vyzrálá. Myslím, že by sis měla věřit. Sama poznáš, jestli je muž takový, jak se jeví a nebo není.”

“Ano,” přitakala Lissianna s vědomím, že v této oblasti měla jistou výhodu. Ostatní ženy musely potenciálního partnera posuzovat na základě toho, co řekl nebo udělal v době před svatbou. Přestože za normálních okolností Gregovi číst myšlenky nedokázala, když ho kousla, ocitla se v jeho hlavě, a tak poznala, co je zač. Věděla, že je to poctivý a hodný mužský.

“Prostě naslouchej rozumu a poslouchej, co ti radí, polož to vedle toho, co ti radí srdce, a obojí pečlivě zvaž. A jedno měj na paměti, nikdo není dokonalý, včetně tebe,” dodala a usmála se. “Však ty už na to přijdeš. A máte štěstí, až do zítřejšího rána budete mít mé hnízdečko jen pro sebe, protože jsem slíbila, že předtím, než dnes večer půjdu do práce, navštívím mámu. Potom se prostě vydám raději rovnou do útulku, než abych plýtvala časem a ještě se stavovala tady.”

Lissianna kývla. “Opravdu ti chci poděkovat, Deb. Nevím, kam bychom se vrtli, kdybys nebyla—”

“Ráda pomůžu,” zamrkala na ni a pak ještě podotkla: “V kuchyni je spousta jídla a myslím, že někde tu dokonce mám i láhev vína. Poslužte si, mi casa es su casa. Můj dům je tvůj dům. Teď udělám nejlépe, když vyrazím za máti, než ztratí trpělivost a začne volat.”

Debbie ještě narychlo Lissiannu objala a zmizela.

“Zdá se milá. Líbí se mi,” odtušil Greg. Když jim teď hostitelka vyklidila pole, přešel z kuchyně zpátky do předsíně.

“Ona je milá.” Lissianna zamkla dveře a pozorovala, jak Debbie nastupuje do auta. Starší žena nastartovala, pohlédla k domu a zamávala, protože si jí všimla. Lissianna zamávala na oplátku a usmívala se, když mu říkala: “A ty se jí taky líbíš.”

“To mi došlo,” zabručel, když se kolem něj protáhla do obývacího pokoje.

Zřítila se na gauč a pobaveně se optala: “Poslouchal jsi nás, viď?” Byla vyčerpaná. Osm hodin večer a jediná trocha spánku, kterou od včerejška urvala, byl ten krátký šlofík v kině.

“Vypadáš zničeně.” Greg se posadil na gauč vedle ní.

“Vždyť taky jo, ale měla bych zavolat Thomasovi a zjistit, co se děje u máti v domě.” Začala vstávat, ale chytil ji za ruku a přinutil znovu se složit na pohovku.

“To může počkat,” namítl. “Teď jsme v bezpečí.”

“Snad,” připustila. “Ale nemůžeme tady zůstat navěky. Co si počneme zítra?”

“Se zítřkem si budeme lámat hlavu až ráno,” prohlásil rozhodně. “Aspoň do té doby bychom měli být v bezpečí.”

“Nejsem si tím jistá,” hlesla nešťastně. “Co když se vydá máma do útulku na výzvědy?”

Chvíli zůstal zticha a pak si povzdechl. “Máš strach, že přečte Debbie myšlenky a dozví se, že jsme tady.”

Přikývla.

“Může být, ale, Lissianno, jsi totálně vyčerpaná. Ještě nikdy jsem neviděl nikoho tak strašně utahaného. Od pohledu jsi na pokraji sil. Musíš si odpočinout.”

“Ale—”

Zvedl ruku, aby ji umlčel. “V útulku, kde by mohli Debbie přečíst, ještě pár hodin nebude. Alespoň do té doby by ses mohla přestat strachovat a trochu si pospat.”

Lissianna se kousla do rtu.

“Ať řeknu, co řeknu, stejně si starosti dělat nepřestaneš, viď?”

“Ne,” přiznala omluvným tónem.

“Co naplat, tak si dej pohov na deset minut. Byl to stresující den, špacírem podzemním centrem počínaje a mou rodinou konče.”

“Tvou rodinu mám náhodou ráda,” usmála se.

Sice se zaksichtil, ale řekl: “Taky tě mají rádi. Zatímco jsi byla v koupelně, matka s Annou si notovaly, jak se jim zdáš milá, a že prý stojíš za ulovení.”

Lissiannin úsměv povadl. “Vědět, co jsem zač, neřekly by to, že ne.” Nebyla to otázka, ale Greg si to jako otázku vyložil. Jeho výraz nabyl na přemýšlivosti. Zvědavě čekala na odpověď.

“Myslím, že řekly,” odtušil posléze. “Kdyby uvěřily, že mě dokážeš udělat šťastným, tak by to určitě řekly. A já si myslím, že bys mě šťastným udělat mohla.”

Jak vážně to vyslovil… Lissianna zatajila dech. Ještě pořád se snažila jeho slova strávit a přijít na to, co asi tak mohla znamenat, když vtom se najednou zamračil. “Pořád jsi příšerně bledá. Jeden dárce ti nestačil, viď?”

“Na tom nezáleží,” pokrčila rameny, tohle téma se jí nelíbilo. “Stejně s tím momentálně nic moc nenadělám.”

Hranou ukazováčku jí podebral bradu a přiblížil si její obličej, aby se mu musela podívat do očí. “Ano, naděláš,” opravil ji vážně. “Jsem tu já.”

Polkla. Nabízel jí sám sebe a byla vážně v pokušení, ta nabídka ji lákala, ale…

“Ne, neměla bych— Nemůžu prostě…” Zmlkla a zmateně zavrtěla hlavou.

“Ano, můžeš,” skočil jí do koktání a poznamenal: “Nebude to poprvé.”

“Ano, ale to bylo jiné. Tehdy jsem tě neznala.”

Jedno obočí mu vyletělo na vrch hlavy a Greg se nevěřícně otázal: “Chceš mi snad říci, že potulovat se po okolí, líbat a okusovat cizí je v pohodě, ale přátelé jsou tabu?”

Lissianna se zamračila. “Obvykle se kvůli krmení nelíbám. Tys byl zvláštní případ. Nemohla jsem ti proniknout do myšlenek.”

“Fajn, zeptám se jinak. Proč ses ze mne mohla napít, dokud jsi mne neznala, ale teď máš pocit, že nemůžeš?”

Celá rozhozená pokrčila rameny a pokusila se utřídit si myšlenky, aby mu to dokázala vysvětlit. Ne, že by ho kousnout nechtěla – chtěla se do něj zakousnout, kdykoli mu byla nablízku, už od toho prvního kousnutí – jenže už to nebyl žádný obyčejný anonymní mužský s mašlí kolem krku. Byl to Greg. Muž, kterého měla ráda, líbilo se jí trávit s ním čas a přímo zoufale ho chtěla udržet v bezpečí před matkou a před strýcem.

“Pomohlo by, kdybych ti řekl, že jsem si to posledně náramně užil?”

Prudce vzhlédla, pak polkla a olízla si rty, a když Greg vztáhl ruku, aby konečkem prstu zlehka přejel po lesklé, vlhké stopě, kterou na nich zanechala jazykem, znehybněla.

“Tak co?” optal se náhle tak podivně hlubokým a stále zastřenějším hlasem. “Smím doufat, že nám oběma vyhovíš a napiješ se ze mě?”

Téměř se bála promluvit, odpověděla mu tedy pootevřením rtů a vtažením horního článku dotěrného ukazováčku do úst stejně, jako jí to tu první noc udělal on. Jazyk se hned vydal na výzvědy a ochutnal okrouhlého zajatce, zatímco ho jemně sála. Plamínky, které vyšlehly Gregovi z očí, jí prozradily, že to byla správná odpověď. Osvobodil si prst, a když položil rty na rty, pohotově jí dal výměnou vlastní jazyk.

Lissianna invazi přivítala, tělo jí hořelo touhou, jako by všechny ty hodiny mezi prvním a tímto polibkem, kouzlem zmizely. Ó ano, pomyslela si zmámeně, když ucítila, že ji objal. Mileráda nám oběma vyhovím. Jakmile si však začala uvědomovat dlaň klouzající jí přes břicho vzhůru k ňadru, ztratila schopnost myslet.

Když se líbali poprvé, Greg byl přivázaný k posteli, což mu znemožnilo se jí dotýkat. Teď nebyl a náležitě toho využil. Vzal do dlaně prs a Lissianna zalapala po dechu, a když jemně stisknul, zasténala a vyklenula se vstříc dotekům. Zatímco palcem a prostředníčkem přes blůzu dráždil náhle vztyčenou bradavku, Lissianna v duchu připouštěla, že té noci, kdy se konal večírek na oslavu jejích narozenin, bylo moc dobře, že měl tenhle mužský přivázané ruce. Jinak by se možná matka s Thomasem stali svědky něčeho mnohem onačejšího než pouhého líbání a kousání.

Při jeho laskání se strach a obavy o jejich bezpečí rychle vytrácely. A když uvolnil ňadro a přesunul prsty ke knoflíčkům na halence, dokonce i vyčerpání mizelo. Chtěla mu říct, ať prostě jen škubne, ale přes druhý jazyk v ústech se jí obtížně artikulovalo, a tak to nechala být. Raději do akce zapojila vlastní ruce a dala se do vyhrnování trika.

Dostala se však stěží do půli cesty vzhůru po zádech a už si dala pauzu, aby využila příležitost přejet dlaněmi po těle, které odhalila.

Záda měl hladká, široká a pevná, příjemná na omak, a prsty s dlaněmi se rozplývaly, jaký že je to materiál. Ale brzy jí hlazení přestalo stačit, a tak hrnula tričko pořád dál, až už to výš nešlo. Než mohla začít být otrávená, že jsou jejímu bohulibému úsilí kladeny překážky, Greg přerušil polibek a odklonil se. Ruce jí klesly do klína, a když se chopil trika a sám si ho přetahoval přes hlavu, začala ho hladit očima.

Aťsi byl tenhle mužský psycholog, který celý den vysedával ve své ordinaci, podle svalnaté hrudi, kterou mu dala příroda do vínku, byste to nepoznali. Když odhodil triko stranou, Lissianna zavzdychala potěšením a naklonila se dopředu, aby zálibně přejela dlaněmi po svalnatém hrudníku odshora až dolů, ale to bylo jediné osahávání, které jí dovolil. Odstrčil jí ruce z cesty, chopil se blůzky, a když sklopila oči, uviděla, že rozepínání zdárně dokončil zřejmě ještě předtím, než ji přestal líbat. Nyní halenku zručně svlékal a stahoval látku z paží. Než se Lissianna nadála, seděla před ním jen v černých kalhotách a bílé krajkové podprsence.

“Krásné,” zachraptěl Greg, jako v transu sáhnul po dvou bílých kopečcích a uchopil ňadra přes podprsenku.

Lissianna se zhluboka nadechla, a když se naklonil, aby ji znovu políbil, napřímila záda a tlačila prsa vpřed. Jakmile se k sobě přitiskli, vyjela rukama nahoru a objala ho kolem ramen. Greg ji políbil pouze jednou a poté popustil ústům otěže, a ta se vydala na špacír přes líčko, rovnou cestou k oušku.

Když ji zlehka kousnul do lalůčku, zasténala, ale to už si zuby a rty razil cestu po štíhlém hrdle dolů. Dokud pod zády neucítila gauč, ani si neuvědomila, že ji nenápadně zatlačil dolů. Greg se sklonil, aby ji opět políbil. Rozptýlil ji tím tak dokonale, že skoro ani nepostřehla jemné doteky prstů, stahujících z jednoho ramene ramínko podprsenky. Když chladný vzduch ofouknul rozpálenou vztyčenou bradavku, nepatrně se zachvěla, a poté přerušil Greg polibek a sehnul hlavu k natěšenému bělostnému kopečku.

Jen co pojal do úst bradavku, ze rtů jí splynul povzdech rozkoše a prsty mu zapletla do tmavých vlasů. Lissianna byla tak vzrušená a bradavky měla tak zduřelé a citlivé, že to dráždivé sání bylo téměř nesnesitelné. Zanaříkala, vzepjala se pod ním a nevědomky se mu při tom otřela rozkrokem o nohu, položenou mezi jejíma. Greg na to zareagoval taktickým posunutím, až se na ono místo dostal tvrdý důkaz jeho vzrušení, a pak zákeřně skousnul slastně rozbolavělou třešinku ňadra. Znovu zanaříkala a otřela se o něj. Tentokrát zasténal spolu s ní a vycházel otírání v ústrety. Lissianna roztáhla nohy, aby mu je obtočila kolem pasu a mohla si to lépe užít. Zaryla mu paty do boků a nutila ho, aby se o ni dále otíral. Vyslyšel němou prosbu. Několikrát na ni přitlačil, než zčistajasna přestal a odtrhl ústa od zmáčeného ňadra.

“Ach můj Bože, Lissi,” zaúpěl. “Musíme zpomalit.”

“Ne,” vydechla a snažila se ho přitáhnout zpátky na sebe. “Prosím. Potřebuji tě.”

“Ne dost,” opáčil a jakýkoli další protest umlčel polibkem.

Ucítila jeho ruku, jak sáhl dolů mezi ně na knoflík jejích kalhot. O chvíli později měl obojí, knoflík i zip, rozepnuté. Lissianna sice nevěděla, co vlastně čekala, že bude dál, ale rozhodně nečekala, že přeruší polibek a vstane. Chytil ji za ruku a vytáhl na nohy vedle sebe.

“Co—?” začala nejistě, ale když se provokativně usmál a začal jí stahovat kalhoty přes boky, zmlkla. Jakmile sjely pod kolena, klekl si, aby stáhl nohavice postupně z obou chodidel, která Lissianna poslušně zvedala ze země.

Předpokládala, že si nyní stoupne, ale opět se spletla. Greg si místo toho sedl na paty a vzhlížel na ni, pohledem mapoval slonovinové tělo. Tmavé žhnoucí oči zamířily k bělostným krajkovým kalhotkám a pak výš, k bílé krajkové podprsence, která už zakrývala pouze jedno ňadro. Měla pocit, že jí pohledem spaluje kůži.

“Sundej si podprsenku,” zachraptěl a Lissianna zaváhala, ale pak sáhla za sebe. Rozepnula sponku, vysoukala paže z ramínek a upustila podprsenku na kalhoty. Dál už tam jen stála, intenzivně si uvědomovala, že je skoro nahá, zatímco on má stále na sobě džíny.

Greg hltal nahá ňadra očima, pak mu sjel zrak ke kalhotkám. Očekávala, že jí teď nařídí, aby si je svlékla, ale místo toho bez varování vztáhl ruce, chytil ji za boky a naklonil se dopředu, aby vtiskl polibek na bílý kraječkový trojúhelník.

Když na něj foukl horký dech, jako by mínil zahřát samotný střed jí samé, Lissianna ostře vdechla, skousla si ret a zavřela oči. Ucítila pohyb jeho rukou a zamžourala dolů právě včas, aby ho přistihla, jak bere do prstů pružný pásek kalhotek. Mučivě pomalu je stahoval stále níž, až z nich mohla pohodlně vystoupit.

Sotva se krajkové nic připojilo k ostatnímu oblečení na podlaze, Greg se zaměřil na místečko, které odhalil a zvedl se na kolena. Tentokrát na ně mohl vdechnout polibek, aniž by mu cokoli stálo v cestě.

Poté, co Lissiannu něžným tlakem donutil dát nohy od sebe, uchopil jednu za kotník, zvedl a položil si ji na rameno, takže mu Lissianna téměř obsedla obličej. Aby vůbec udržela rovnováhu, sáhla po temeni jeho hlavy a zapletla mu prsty do vlasů.

Pevně sevřel Lissianno pozadí, aby si ji tím přidržel na místě. Když ústy našel sám její středobod a začal ji ovlažovat dlouhými, láskyplnými tahy jazyka, zalapala po dechu a bezděčně ho zatahala za vlasy překvapena, vlastně spíš otřesena okamžitou vlnou rozkoše, která se jí prohnala.

V této pozici nedokázala zůstat dlouho. Čím byla vzrušenější, tím těžší bylo udržet rovnováhu. Greg, vědom si jejích potíží, ji opatrně usadil na gauč. Pokusila se ho chytit za ramena a přitáhnout k sobě, ale vzepřel se a místo toho před ní poklekl, aby dokončil, co začal. Obšťastňoval ji, dokud nevyvrcholila, křičíc jeho jméno.

Omámená rozkoší, sledovala škvírkami očí, jak se Greg konečně zvedá. Viděla ho pohnout rukama a rozepnout si džíny. Mezitím se mírně vzpamatovala a podařilo se jí otevřít oči. Když na moment znehybněl, ucítila, že poslední střípky letargie odplouvají, vystřídané zvědavostí, copak ho asi donutilo zaváhat. V příštím okamžiku se bez varování sklonil, podebral ji a zvedl z gauče.

Vyjekla leknutím a chytila se Grega za ramena. Vynesl ji z obývacího pokoje a postranní chodbičkou do ložnice paní domu. Slunce zapadlo a místnost byla plná stínů, ale pouliční lampy před domem vrhaly dovnitř dost světla, aby viděl, kam jde. Odnesl Lissiannu k posteli, ale hned ji neuložil. Místo toho položil rty na rty a něžně ji políbil, teprve potom pustil její nohy, postavil ji na podlahu a znovu políbil.

Když polibek prohloubil, Lissianna došlápla na zem a pootočila se, až stanuli tváří v tvář. Rukama mu vyjela po ramenou do vlasů. Nejprve je trochu pocuchala, pak ho zlehka škrábala nehty na kůži na hlavě, nato pokračovala po krku a po hrudi na ploché břicho. U džínů se zastavila a zahákla prsty za opasek. V tomtéž okamžiku přerušila polibek a stáhla Gregovi kalhoty, sedajíc si na paty, aby je svlékla úplně.

Po jeho vzoru zůstala na kolenou, aby prozkoumala, copak to odhalila. Nebyla sice žádným expertem přes mužskou anatomii, přesto si byla jistá, že Greg asi bude jedním z nejpovedenějších exemplářů svého druhu, široko daleko. Rozhodně nepatřil k těm, co cítili potřebu strkat si okurku do kalhot, aby udělali dojem na ženy. Když vztáhla ruku a se zvědavostí sobě vlastní ho vzala do dlaně, strnul a syčivě se nadechl. Jen co začala prsty jemně přejíždět po celé jeho délce, zasténal. Ale sotva erekci obemkla rty, mírně se vzepjal, obtočil si její vlasy okolo ruky a zatáhl.

“Tentokrát ne,” zamručel a přinutil ji vstát.

Protentokrát mu tedy dovolila, aby ji zarazil. Dobře totiž věděla, že to tak bude rozumnější. Ve chvíli, kdy ho vzala do úst, si bolestně uvědomila krev pulzující těsně pod teplou kůžičkou, a její hlad vzkypěl. Jeho vinou se v ní náhle zrodilo nutkání kousnout. Mou něžnou péči o jeho rozkoš bude lepší nechat na později, až ji hlad nepromění v hodokvas, pomyslela si s povzdechem, když se postavila a Greg si ji za vlasy přitáhl k polibku. Teď však nebyl něžný. Zřejmě probudila šelmu.

Gregovy rty jí rejdily po puse, žhavé, hladové a žádostivé. Stejně žádostivé jako ruka, kterou jí zčistajasna vjel mezi nohy. Lissianna zalapala po dechu, ale nikde nebyl žádný vzduch, kterého by se mohla nadechnout, jenom Greg. Jeho jazyk v jejích ústech, jeho tělo na její hrudi. Jednou rukou si ji přidržoval za hlavu a druhou měla mezi nohama. Nejprve jezdil prstem sem a tam po kluzké, vzrušené tkáni, pak se probíral záhyby, nořil se stále hlouběji a vyháněl tím extázi k výšinám.

Jakmile se v ní všechna ta nasycená touha s křikem probrala k životu, z hloubi hrdla se jí vydralo zaúpění. Vsunula mezi ně ruku, vzala ho pevně do dlaně a jemně stiskla, čímž z Gregova hrdla vyloudila zasténání. Věděla, že si zahrává s ohněm, a přesto po něm jela sevřenou rukou nahoru, pak zase dolů, a když ji najednou přestal hladit, chytil ji v pase a mírně zvedl, triumfálně se mu zasmála do úst.

Pustila erekci a ovinula mu paže kolem ramen ve stejnou chvíli, kdy mu nohama ovinula pas, a pak ji na sebe začal opatrně spouštět… když ji naplnil, tiše zakňourala.

Greg zaváhal, potom udělal krok vpřed a většinu její váhy složil na prádelník vedle postele.

Když upravil pozici tak, aby mu umožnila vjet do ní tak hluboko, jak jen to bylo možné, Lissianna zasténala. Přitáhl jí zadeček ke kraji horní desky prádelníku a přiklonil se k ní trupem tak, že napůl ležela a držela se jeho ramen, tvář přitisknutou k jedné lopatce, zatímco do ní usilovně přirážel, znovu a znovu.

Nazrál čas na změnu. Chytil Lissiannu zezadu za nohy a mírně je pozvedl, až pod novým úhlem zaúpěla a otočila tvář do jeho krku. Zuby při tom škrábla o kůži. Ucítila, jak se Greg zachvěl a vydechl: “No tak… dělej.”

“Ne,” zanaříkala v marné snaze odolat, ale byla plná žádosti a potřeby. Hlad po krvi se proplétal a mísil s touhou po Gregovi, a tato nebezpečná kombinace ji pobízela, aby mu zatnula zuby do krku.

“Lissi, proboha tě prosím, prostě to udělej,” zasténal jí Greg do ucha, a tak se přestala rozmýšlet, pootočila hlavu a zatnula mu zuby do hrdla.

Když jejich mysli splynuly, rozkoš se smísila a odrážela se mezi nimi sem a tam. Greg s výkřikem hodil hlavou dozadu a vzepjal se proti ní. Slast sílila při každém průchodu, až se z toho Lissianně točila hlava. Surfovali na vzedmutých vlnách rozkoše a ona se dokázala jen pevně držet, ruce a nohy obtočené kolem Grega. Zdálo se, že ten orgasmus trvá snad věčnost, tepal v nich jako jakýsi hluboký monotónní nekonečný virbl. Pulzoval jim v těle od konečků prstů na nohou až po temeno hlavy.

Lissianna cítila, jak do ní zoufale zatínal prsty, a sama mu nehty drásala záda. Právě si začínala myslet, že ta téměř nesnesitelná rozkoš bude možná nekonečná… potom se Greg zapotácel slabostí a jí došlo, že má pořád zuby v jeho krku a stále pije.

Ihned ho uvolnila a uslyšela Gregův šeplavý protest. Když začalo prolnutí jejich myšlenek slábnout, vnímala jeho intenzivní zklamání, pak se rozdělily docela… a současně také konečně odezněl prodloužený orgasmus.

Zhroutili se jeden druhému do náručí, těžce dýchali, a pak Greg zašeptal: “Nikdy jsem si s nikým nebyl tak blízký jako právě teď, když splynuly naše myšlenky. Jako bychom stáli před sebou, srdce a duše obnažené. Měl jsem pocit, jako bych o tobě věděl všechno, co je vůbec k vědění. Pro tebe to bylo stejné, viď?”

“Ano,” přiznala Lissianna, ale hned se optala: “Jsi v pořádku? Kymácíš se.”

Přikyvuje ustoupil a ochablý úd jí vyklouzl z těla.

Sotva uviděla, jak je Greg bledý, svižně seskočila z prádelníku, rozestlala a bez řečí ho uložila. Když se začala narovnávat, stáhl ji vedle sebe. Zatím zjevně nebyl ochoten jen tak se vzdát její blízkosti. Lissianna se ještě natáhla po dece a oba dva přikryla. Potom už mu dovolila, aby si ji přitáhl na hruď a ovinul okolo ní paže. Stulila se mu v náručí a myslela na to, že ke štěstí by jí stačilo, kdyby ji takhle objímal navěky.

Hověli si tak několik minut, než na ni zčistajasna Greg zamžoural a položil otázku otázek: “Lissianno, co je to pravý životní druh?”

Poplašeně ztuhla. “Kdes o nich slyšel?”

“Thomas povídal, ať se tě na ně optám, ale tenkrát jsem zapomněl.”

Lissianna zůstala chvilku zticha a pak si odkašlala. “Moje máma odjakživa říká, že každý člověk má svého pravého životního druha. Má to být partner, který je ti předurčen.”

“Tvoje matka mluví jako romantická duše,” odtušil mírně pobaveně.

“Snad.”

Znovu zavládlo ticho, které přerušil prosbou: “Pověz mi o svém strýci.”

Zamrkala překvapením a opřela se o loket, aby mu viděla do tváře. “Proč?”

“Protože ty i jedna každá tvá sestřenka, bratrance nevyjímaje, z něj máte zřejmě strach, a já se chci dozvědět proč.”

Litujíc návratu do reality, vzdychla a zase si položila hlavu. Chvíli mlčky přemýšlela a nakonec řekla: “Je starý a studený, konec citátu. Thomas.”

“Starý a studený,” zopakoval suše Greg.

Lissianna přikývla. “Ne, že by byl krutý nebo tak něco, to jen, že—” Krátce hledala slova, než spustila: “Žije už strašně dlouhou dobu, Gregu. Několik tisíciletí. Byl bojovníkem v Římě, bojovníkem ve středověké Anglii…” pokrčila rameny. “Je to bojovník. Viděl bezpočet lidí se narodit a zemřít, a jak šel čas, pravděpodobně v bitvách také mnohé vlastnoručně zabil. Nyní je v Radě a dělá to, co se udělat musí, aby udržel své lidi v bezpečí.”

Greg zůstal okamžik zticha a pak hlesl: “Nechci být Renfield.”

Přejela mu dlaní konejšivě po hrudi a slíbila: “Nedovolím, aby k tomu došlo.”

“Vím, že se pokusíš zařídit, aby k tomu nedošlo. Ale jestli se mi dnes ráno v domě tvé matky pokusil tvůj strýc vymazat paměť a – jak se všichni obáváte – nedokázal to, bude mě chtít podrobit tři-na-jednoho, viď?”

Mlčela, jenomže odpovídat vůbec nemusela. Už mu toho vysvětlila dost na to, aby věděl, že právě tohle bylo ve hře. Ani ona sama nechtěla, aby k tomu došlo. Představa, jak sešrotují Gregovu mysl, byla příliš bolestná, než aby o tom třebas jen uvažovala. Mysl byla jednou z věcí, která se jí na něm líbila nejvíc. Ačkoli připouštěla, že tělesná schránka také nebyla k zahození.

“Jak velkou mám šanci z toho vyváznout, aniž mi rozmixují mozek na kaši?”

“Nemysli na to, Gregu. Nedovolím to.”

“Jak to můžeš říct? Ta Rada vašim lidem vládne, správně? Je to pro vás něco jako pro lidi policie.”

“Ano,” potvrdila.

“A vzhledem k tomu, jak se vyhýbáš odpovědi, tak si troufnu hádat, že moje šance proklouznout Radě mezi prsty, jsou parádně mizivé.” Skoro netrpělivě se pod ní zavrtěl. “Napadlo mě, že jestli dokážou každého ovládat, nejspíš mohou vejít do jakéhokoli úřadu nebo do banky a zjistit informace, co potřebují, aby mne vystopovali a polapili.”

“Ano,” vzdychla.

Chvíli byli oba zticha, a pak se zeptal: “Co udělají tobě za to, žes mě propašovala ven?”

Pokrčila rameny. “Nemůžou nic dělat. Máma mě může seřvat, ale Rada mě potrestat nemůže, protože jsem nemluvila se strýcem, takže oficiálně nevím, že—”

“To je formální detail. U člověčích soudů tohle možná funguje, ale mám podezření, že v případě vaší Rady to fungovat nebude. Zvlášť, když ti strejda může přečíst myšlenky a zjistit, žes ve své podstatě věděla, co chtějí udělat.”

Na to nemohla říct ani popel, proto mlčela.

“Takže, když se pokusíme utéct, patrně nás najdou, ze mě udělají Renfielda a jen Bůh sám ví, co pak provedou s tebou.”

“Snad,” zašeptala a zase si mu položila hlavu na prsa. Oba mlčky leželi, a pak Lissianna odtušila: “Ačkoli možná existuje způsob, jak tě ochránit.”

“Jaký? Změna pohlaví a přestěhování do Timbuktu?” optal se s hořkým humorem a přesunul ruku k její hlavě. Prsty začal zálibně pročesávat dlouhé, hebké kadeře.

“Obávám se, že to by nestačilo,” našpulila rty. “Našli by nás.”

“Tak, jak—?”

“Mohu tě proměnit,” vyhrkla.

Ruka v jejích vlasech znehybněla. Slyšela, jak mu bije srdce, pomalé nadechování a vydechování, tikání digitálních hodin vedle postele. Konečně se ruka dala zase do pohybu.

“Proměnit mě? Myslíš, udělat ze mě jednoho z vás?”

“Kdybys byl jedním z nás, nebáli by se, že o nás promluvíš nebo odhalíš naši přítomnost. Naše bezpečí by bylo i tvým bezpečím. Tři-na-jednoho by nebylo nutné.”

“Ty bys ze mě udělala svého životního druha, jen abys mě ochránila?”

Slova byla tichá, tázavá. Lissianna nedokázala poznat, jestli ho ta představa těšila nebo ne, ale nechtěla ho postavit do pozice, kde by musel volit mezi žitím s neporušenou myslí nebo rolí jejího životního druha, aby přežil. Olízla si rty. “I když tě proměním, nestaneš se automaticky mým životním druhem.”

Greg opět znehybněl. “Nestanu?”

“Ne. Samozřejmě, že ne. Je sice pravda, že většina z nás promění svého životního druha, ale není tomu tak pokaždé. Někteří našinci proměnili smrtelníky zase z jiných důvodů.”

“Ale co když časem najdeš pravého životního druha, už bys ho pak nemohla proměnit,” namítl.

Pokrčila rameny. Potom se zvedla a vyklouzla z postele.

“Lissi?” oslovil ji Greg nejistě, zatímco kráčela nahá ke dveřím.

Obrátila se a spatřila ho sedět zpříma na posteli, s tváří svraštělou starostmi. Něžně se na něj usmála. “Nechám tě o samotě, abys o tom mohl v klidu přemýšlet.”

“Já—”

Zvedla ruku, aby ho umlčela. “Gregu, až to budeš zvažovat, potřebuji, abys na mne zapomněl. Tohle není o mně, je to o tobě a o tvé volbě. Na tom, co udělám nebo neudělám já, nezáleží. Toto rozhodnutí je věc, ze které musíš mít radost sám za sebe.”

Zhluboka se nadechla. “Tohle není jako nechat si propíchnout uši nebo vstoupit do klubu. Tohle je navěky nebo tak blízko věčnosti, jak jen se člověk může dostat. Musíš si to promyslet se vší vážností. Dokážeš se vzdát možnosti strávit nekonečné hodiny na slunci a stát se povětšinou stvořením noci? Dokážeš konzumovat krev? Dojde-li na nejhorší, dokážeš se z někoho nakrmit, abys přežil? A dokážeš se vzdát své rodiny?”

Lekl se. “Rodiny?”

“Ano,” potvrdila smutně. “Nemůžeš jim říci, čím ses stal. Rada by to nedovolila.”

“Ne, jistěže ne, ale—”

“A když nebudeš stárnout, zatímco oni budou, jakpak jim to vysvětlíš?” Hned si na to sama odpověděla: “Nijak. A tak ti zbude pět, možná deset let, když budeš mít štěstí, a pak jim budeš muset zmizet ze života. Budeš muset předstírat smrt a už nikdy se s nimi nevidět.”

Tvář se mu propadla šokem a Lissianna sklíčeně pokývala hlavou. “O tom jsi nepřemýšlel, viď? Myslel jsi jen na věčně mladý a věčně tohle a věčně támhleto…” Vzdychla a potřásla hlavou. “Všechno má své stinné stránky, a ty si musíš být naprosto jistý, že dokážeš tyto stinné stránky přijmout – teď a tady – protože tento proces nelze zvrátit. Jakmile jsi jednou proměněný, je docela dobře možné, že to bude navěky.”

Zíral na ni, a srdce mu usedalo… tyto komplikace skutečně nevzal v úvahu.

“Budu spát na gauči,” oznámila a odvrátila se. “Promluvíme si znovu… později, až se na to oba vyspíme.”

Greg koukal, jak zavírala dveře, a pak s povzdechem padl zpátky na postel. Vzdát se své rodiny. Nikdy ho nenapadlo, že se bude muset něčeho vzdát, aby byl jako oni. Myslel si—

Prostě to bylo přesně tak, jak říkala Lissianna. Uvažoval pouze o světlých stránkách. Žít stovky, snad i tisíce let, nikdy nezestárnout, být silnější, rychlejší, možná dokonce chytřejší… Procházet staletími a na vlastní oči sledovat běh dějin…

Plus – jak si zpočátku myslel – mít při tom všem po boku Lissiannu, coby svou životní družku. Ale chyba lávky. Podle toho, co právě řekla, to zřejmě nebylo samo sebou.

Řekla to proto, že mě nechce za životního druha, nebo proto, že nechce, abych se cítil v pasti, jen pudem sebezáchovy vehnaný do role jejího životního druha? Vážně si tím nebyl jistý.

Dobře věděl, že nikdy nepotkal nikoho takového, jako byla ona. Nikoho, koho by mohl obdivovat a mít rád tolik, jako obdivoval a měl rád Lissiannu. Byla záštitou těm, které milovala. Laskavá, vlídná, inteligentní, krásná, přesto však v ní stále přežívala špetka dítěte. Byla stará dvě staletí a dva roky k tomu, a často působila usedlým, zralým dojmem, který by tomu věku odpovídal. Ale když se uvolnila, když zapomněla být hodnou dcerou nebo zodpovědnou starší sestřenicí dvojčat, na povrch vyplula dětská rozpustilost a oči se jí zatřpytily, jako by z nich vykoukli nezbední rarášci.

Nicméně – konkrétně ve chvíli, kdy ho kousla – si byl jistý, že je to dokonalá žena… přinejmenším v jeho očích. Ten zážitek byl víc než jen fyzický. Když byli spojení, mysl mu zaplavily její myšlenky, a bylo to skoro, jako koukat jí oknem do duše. Lissianna měla krásnou duši. Něžnou, ale silnou, velkorysou a neodsuzující. Když takto splynuli, cítil se silný a milovaný. Cítil se úplný.

Stručně a jasně. Dvacet nebo třicet let se svou rodinou, která ho milovala a celý život podporovala, by rozhodně vyměnil za věčnost s Lissiannou. Ale jak se zdálo, tohle mu nenabízela. Povídala, že i když ho promění, stejně to ještě neznamená, že se automaticky stane jejím životním druhem.

Jestli jí dovolím, aby mě proměnila, dokážu ji pak přesvědčit, aby si mě vzala? Copak tu nabídku, že mě zachrání, nevyvolalo nic víc než pouhý pocit viny?

Nemyslel si to, nahlédl jí do duše a nic takového se v ní nezrcadlilo.

Zavzdychal a v rozrušení si rukama prohrábl vlasy. Měl hodně o čem přemýšlet.

To ta zima ji probudila. Lissianna si šeptem ospale postěžovala na mráz ve vzduchu, přitáhla si deku až pod bradu a schoulila se do klubíčka, aby se zahřála, ale ten protiva chlad to pořád ne a ne vzdát. Zavzdychala, protože jí došlo, že bude muset vstát a zvýšit teplotu na termostatu topení, nebo aspoň najít další přikrývku, než dokáže zase blaženě usnout.

Otevřela oči, překulila se na záda… a když zahlédla tmavou postavu, která se nad ní rýsovala, strnula v šoku.

Na moment zkameněla, její tělo vyplavovalo adrenalin, aby se dokázala s nastalou situací vypořádat, ale pak si vzpomněla, že to přece musí být Greg – přišel si s ní popovídat – a uvolnila se.

Čekala, až promluví, a teprve ve chvíli, kdy se ruka, které si doteď nevšímala, zvedla a bez varování udeřila, si Lissianna uvědomila, že udělala chybu a ucítila, jak se jí do hrudi zabodl dřevěný kolík.

17. KAPITOLA

Odbila půlnoc, ale Greg byl pořád ještě vzhůru a trápil se volbou, která ho čeká a nemine. Ležel natažený na posteli, na zádech, kotníky překřížené a ruce založené pod hlavou, když vtom mučivé úvahy o budoucnosti přerušilo tříštění skla. Vytřeštil oči do tmy a otočil hlavu ke dveřím ložnice. Chvilku naslouchal, ale nic jiného se už neozvalo.

Napadlo ho, že Lissianna musela něco upustit, a málem už to pustil z hlavy a vrátil se k neveselému přemítání, ale pak si to rozmyslel. Měl bych se jít aspoň podívat, jestli se nepořezala nebo nepotřebuje pomoc, řekl si a posadil se na posteli. Odhodil přikrývku, přehoupnul nohy na zem a vstal.

Když vyšel z ložnice, uvítalo ho ticho a tma. Zastavil se, ale chloupky vzadu na krku mu zježilo něco jiného. Na chodbě vál slabý mrazivý větřík a teď laškoval s holou pokožkou. Něco bylo špatně.

Skoro už se otočil, aby si zašel natáhnout džíny, ale dostal strach o Lissiannu. Raději pokračoval chodbičkou dál. Šel po špičkách, uši nastražené a oči na stopkách, a snažil se v přítmí obývacího pokoje před sebou uvidět víc než jen temné siluety nábytku.

Udělal jen pár kroků, když vtom najednou uslyšel tiché šoupnutí zasouvacích dveří v jídelně a zarazil se. Vánek, který ho před malou chvilkou vylekal, se rázem utišil, a Gregovi se rozbušilo srdce, protože si uvědomil, že někdo zrovna opustil dům.

“Lissianno?” zavolal a rozběhl se. “Lissi?”

Odpovědi se však nedočkal a ledová ruka strachu mu sevřela hrdlo. Zastavil se na prahu obýváku a zašmátral po vypínači. Věděl, že tam někde být musí. Našel ho a stiskl, a místnost okamžitě zalila oslepující záře. Nezbylo mu, než zuřivě mrkat a snažit se přivyknout náhlé proměně tmy ve světlo.

“Lissianno?” Sice předpokládal, že už jsou pryč, přesto se rozhlédl po pokoji a očima hledal vetřelce. Když místo nich našel na gauči nehybné Lissiannino tělo, srdce mu škobrtlo a vynechalo úder, ale sotva spatřil kolík trčící jí z hrudi, zastavilo se nejspíš úplně.

“Ježíši Kriste,” vydechl a vyrazil vpřed. Když se dostal ke konferenčnímu stolku, chodidlem mu projela ostrá bolest. Nepříjemná připomínka, že ho sem vlastně přivolal třesk skla. Očividně to nebylo rozbíjení okna, kterým se dostal dovnitř nezvaný host. Na nezraněné noze odskákal dozadu a na podlaze vedle posunutého konferenčního stolku uviděl střepy sklenice. Pachatel do něho musel na odchodu vrazit a shodit ji na zem.

Vytáhl si z nohy střep, odhodil ho stranou a odkulhal ke gauči. Tam se zastavil. Nebyl si jistý, co má udělat. Lissianna ležela nehybně jako mrtvá a tvář vykukující z deky měla naprosto bezbarvou. Zdráhavě přesunul pohled z obličeje na hruď. Na podomácku vyrobené přikrývce se střídala světle zelená a modrá, ale teď na ní v místě, kde ji propíchnul kolík, vykvétala velká, sytě rudá skvrna. Skvrna, která vypadala, že se vteřinu od vteřiny zvětšuje.

“Pane Bože.” Moment váhal a pak – nevěděl, co jiného by měl udělat – popadl kolík a zkusil ho vytrhnout. Dřevo kladlo odpor. Zkřivil obličej a zabral… čvachtavě to mlasklo a kolík konečně vyjel z rány. Mrskl jím o zem. Chtěl si vybít bezmocný vztek, který v něm narůstal spolu se strachem a žalem. Bohužel, nijak zvlášť se mu neulevilo.

Lissianna ležela zlověstně klidně a byla tak hrozně bledá. Bál se, že je mrtvá, ale jeho srdce tuto možnost striktně odmítlo akceptovat. Nemohla umřít, vždyť ji zrovna teď našel. Třicet pět let čekal na ženu, jako byla ona. Žádnou jinou už by nikdy nenašel. Musel jí sehnat pomoc, musel— Musel ji zachránit… ale nejdřív si musím vzít něco na sebe.

Sehnul se a sebral ze země triko, jediný kousek šatstva, který tu ještě ležel. Džíny měl v ložnici a Lissianna se předtím, než se prve natáhla na gauč, zjevně zase oblékla. Hodil na sebe triko, zvedl si ji i s dekou do náručí a zamířil, odkud přišel.

Pospíchal chodbou. Nebyl ochotný nechat ji tam ležet samotnou a zranitelnou. V ložnici opatrně uložil Lissiannu na postel. Zatímco se vměstnával do džínů, téměř nespouštěl oči z křídově bílé tváře.

Vezmu ji k sobě domů a dám vydělat telefonní společnosti, rozhodl se. Znal spoustu lidí pracujících ve zdravotnictví, měl konexe v nemocnici. Nějak pro ni seženu kapačku a krev a nanoboti ji uzdraví a všechno bude v zase pořádku, ujišťoval sám sebe.

Lissianna sice trvala na tom, že se musejí zdaleka vyhýbat svým bytům, protože to bude první místo, kam její rodina zamíří, ale u Debbie zůstat nemohli. Rodina ji tu zřejmě našla. A jestli mu byt už jednou prověřili, bude to tam bezpečné. Pod svícnem bývá největší tma.

Úplně jistý si tím nebyl, ale momentálně neměl na vybranou. Navíc měl doma soukromý adresář s telefonními čísly známých, které teď bude potřebovat. Jestli ji má zachránit, musí risknout návrat do bytu a Lissiannu tady samotnou nenechá, takže půjde s ním.

Dooblékl se, vrátil se k posteli a zahleděl se na ni. Budou si muset vzít taxi, ale takhle tam Lissiannu donést nemůže. Při pohledu na ni každý taxikář zpanikaří a okamžitě zavolá policii a sanitku. Musí ji tedy omýt, pokusit se ránu obvázat, a pak může tvrdit, že je jenom opilá a usnula nebo kdesi cosi.

Nechal ji tedy na lůžku a sám zaběhl do koupelny přiléhající k ložnici pro několik Debbiiných sněhobílých ručníků. Hodil je na postel a ještě zašel do šatny, aby tam našel nějakou čistou halenku namísto té prosáklé krví. Chvíli váhal, jakou vybrat, a nakonec zvolil černou blůzu. Kdyby krvácela tolik, že krev promokvá skrz, pomůže to zamaskovat. Potom se zase vrátil k posteli a klekl si vedle ní.

Než se pustil do práce, pečlivě si prohlédl Lissianninu tvář a zoufale hledal jakékoli známky života, ale žádné nespatřil. Zhluboka se nadechl a odhrnul deku. Rychle rozepnul halenku a snažil se nedívat se na krev, která se vpíjela do křídově bílého hedvábí.

Stačil jeden pohled na zubatou díru v bledé hrudi a na hustou krev pomalu prosakující z rány, a zvedl se mu žaludek. Pokoušel se nepřipouštět si myšlenku, že tak vážné zranění by patrně nikdo nepřežil. Spolknul žluč v krku a rychle smyl tolik krve, kolik mohl.

Rána zela téměř uprostřed hrudi, těsně nad podprsenkou. Přitiskl na ni ručníček na ruce, polovinu zastrkal pod košíčky, aby držel na svém místě, a posadil Lissiannu zpříma. Jednou rukou ji podepíral, zatímco druhou svlékal zkrvavenou blůzu. Zničené hedvábí odhodil na zem, vzal černou halenku, kterou znárodnil v šatně, a horko těžko ji do ní nasoukal.

Když měl čistou blůzku oblečenou a pozapínanou, zase položil Lissiannu na matraci. Vstal a spěšně přešel k nočnímu stolku na druhé straně postele, na němž stál telefon.

Coby městský kluk, používal auto na dlouhé cesty a na ježdění do práce, kde měl stání, ale když potřeboval jet někam jinam, často mu přišlo pohodlnější vzít si taxi. Ušetřilo mu to spoustu času, který by jinak zabil sháněním místa k zaparkování. Proto také znal telefon oblíbené taxislužby nazpaměť a bez přemýšlení namačkal číslo.

Nadiktoval adresu a v duchu si při tom pogratuloval, že když sem odpoledne přijeli, dal si tu práci a zaregistroval název ulice a číslo domu. A když ho dispečer ujistil, že tam taxi bude co nevidět, pogratuloval si znovu. Mít čas přemýšlet o tom, co se stalo, a dělat si starosti s Lissianniným zdravotním stavem, bylo to poslední, co teď potřeboval.

Zavěsil, obešel postel, zvedl si Lissiannu do náručí a odnesl ji ke dveřím. V té chvíli zaváhal. Náhle dostal strach, že by se útočník mohl vrátit, aby práci dokončil. Copak nebyl druhým cílem on sám? A ještě pořád byl naživu.

Při tom pomyšlení se zamračil a nespokojeně přešlápl z nohy na nohu. Uvažoval o tom, že by Lissiannu položil a prohledal dům. Ale na to neměl dost času. Taxík přijede, co nevidět. Navíc nebyl ochotný nechat ji samotnou.

Se skřípěním zubů se nakonec rozhodl, že prostě musí jít rychle a doufat, že to dobře dopadne. Mírně se sklonil, aby rukou pod Lissianninýma nohama dosáhl na kliku, otočil knoflíkem a pootevřel. Pak se narovnal a dokořán otevřel špičkou nohy.

Chodba byla temná a tichá stejně, jako když do ní vstoupil minule. Tentokrát tu však nedováděl žádný větříček žalobníček. Pospíchal ke vchodu do obývacího pokoje a dával dobrý pozor na jakékoli známky přítomnosti někoho dalšího. Když dorazil ke křižovatce chodeb přímo před obývákem, tiše si oddechl. Chodba napravo vedla k jídelně a končila u kuchyně. On zamířil nalevo, k předním dveřím. Tam se zastavil, vyhlédl na prázdnou ulici a pak shlédl na Lissiannu. Když si všiml, že v místech, kde bílý ručník vykukoval z výstřihu, černá blůza nápadně trčí, zakabonil se. Vyboulenina kontrastující barvy se nedala přehlédnout.

Nechtěl, aby upozornila taxikáře na zranění, proto začal couvat, ale pak se zastavil, protože mu do oka padla skříň na kabáty. Usadil Lissiannu na malou lavičku v koutě vedle vchodových dveří, naaranžoval ji tak, aby pokud možno nesklouzla na zem, a otevřel skříň.

“Děkuji vám, Debbie,” zašeptal, když z ní vytáhl tlustý, prošívaný zimní kabát. “Zaplatím vám za něj. Máte to u mě.”

Podařilo se mu navléct Lissiannu do kabátu a vynést ji k silnici o chvilku dřív, než přijelo taxi. Když auto dorazilo, stál na chodníku a Lissianna vypadala, že stojí a opírá se o něj, ale pravdou bylo, že zpříma ji držel on. Byla bezvládná. V duchu vyslal k nebesům modlitbu, aby mu tam nahoře drželi palce. Sotva před ním zastavilo taxi, vykročil vpřed. Lissianna okamžitě začala padat.

Nepřirozeně se zasmál a zvedl si ji do náruče.

“Myslím, žes to s těmi drinky přehnala, zlato,” zahlaholil, když se mu podařilo otevřít dveře a vmanévrovat ji i sebe na zadní sedadlo.

“Je v pořádku?” optal se šofér, který se otočil na sedadle a podezřívavě si je prohlížel.

Greg si posunul Lissiannu na klíně, až mu její hlava padla na krk, a zalhal: “Jo. Jenom si na oslavě svých narozenin dala trochu moc drinků.”

“Jo?” Řidič pohlédl na dům a Greg udělal totéž. Když uviděl, že v obýváku a v ložnici zapomněl zhasnout, takže na první pohled nebylo poznat, že v domě nikdo není, notně se mu ulevilo.

“Původně jsme tady měli po party přespat, ale její sestra má v pokoji pro hosty příšerně nepohodlnou postel,” blekotal nervózně. “A já se musím vyspat, než půjdu zítra do práce. Chápeš to, že jo, zlato?” sklopil oči k temeni Lissianniny hlavy, která mu ležela na hrudi, než dodal: “Hmm, myslím, že je grogy.”

“Oslava narozenin, říkáte?” odtušil šofér a v jeho hlase rozhodně zaznělo podezření.

Pochopitelně, pomyslel si Greg, protože je pondělní noc a většina lidí se vyhýbá pořádání večírků během týdne a šetří si je na víkend.

“Jo. Je jí třicet,” lhal statečně dál. “Nenese to moc dobře. Stejně ale nevím, proč se nemohla party konat raději o víkendu, ale až dnes. Jenomže ona a její sestra si postavily hlavu, že se to musí oslavit o skutečných narozeninách. Ženské,” dodal lehce pejorativním tónem. Potom zmlkl a zatajil dech. Napjatě čekal, zda se mu povedlo rozptýlit podezření, a šofér je odveze k němu do bytu… nebo jestli ten dobrák popadne vysílačku a zavolá policii, aby je udal.

Řidič byl zticha, dlouho, pak otočil hlavu a zvedl na Grega obočí. “Tak co, řeknete mi, kam chcete jet, nebo mám hádat, vašnosto?”

Gregovi spadl kámen ze srdce. Z hloubi duše si oddechl, dokonce zvládl úsměv, udal adresu domu, kde bydlel, pak už se jen pohodlně usadil a kouknul na Lissiannu.

Měl pocit, že jedou snad celou věčnost, ale věděl, že se mu to jen zdálo kvůli starostem, které si o Lissiannu dělal. Ve skutečnosti to tak dlouho netrvalo. Dokud však taxikář nezpomalil, aby zastavil před budovou, vůbec si neuvědomil, že u sebe vlastně nemá peníze na zaplacení. Doma měl v šuplíku psacího stolu paklík bankovek, ale bude muset donutit vrátného, aby vzbudil domovníka. A toho pak přesvědčit, aby ho pustil dál, jinak se k nim nedostane.

Právě se to všechno chystal vysvětlit šoférovi, když vtom se dveře taxíku zčistajasna otevřely.

Polekaně se ohlédl a zjistil, že zírá na Lissiannina bratrance, na Thomase Argeneau.

“Co se stalo?” zeptal se bez pozdravu Thomas a upřel znepokojený pohled na Lissiannu.

“Až uvnitř,” zašeptal Greg, zatímco se snažil probojovat ze zadního sedadla. Thomas vztáhl ruku a chtěl si od něj Lissiannu vzít, aby mu to ulehčil, ale Greg zavrtěl hlavou. Nechtěl ji pustit. “Zaplať za mne řidiči, ano?”

Thomas otevřel přední dveře taxíku, aby se zeptal, kolik to dělá. Greg zatím došlápl na zem a narovnal se i se svým sladkým břemenem v náručí. Lissiannin bratranec zaplatil, zabouchl obojí dveře, a když Greg bez meškání vyrazil ke vchodu do budovy, hned ho chytil za loket.

“Dovnitř nemůžeš. Nahoře na chodbě čeká hlídka pro případ, že se tady ukážete,” šeptl. “Pojď se mnou.”

Bez váhání Thomase následoval. Bez sebemenšího stínu pochybnosti věděl, že tenhle chlapík má Lissiannu rád a pomůže jí.

“Co se stalo?” zopakoval Thomas, sotva usadil Grega s Lissiannou na klíně na přední sedadlo Jeepu.

“Našli nás,” oznámil ponuře Greg, a potom položil otázku, která ho strašila od okamžiku, kdy našel Lissiannu ležet na gauči.

“Všechny ty filmy a knihy se pokud jde o česnek a o kříže mýlí. A co kolíky?”

“Cože?” vykulil na něj Thomas zmatené oči.

Raději dotaz přeformuloval: “Může probodnutí kůlem vaše lidi zabít?”

Thomas nevěřícně vytřeštil oči, naklonil se a rozevřel Lissianně kabát.

Když jí rozepínal horní knoflíčky blůzy a pak rozhrnul látku do stran, Greg napjatě seděl a mlčel. Thomas povytáhl ručník, aby se mohl na ránu podívat. Greg byl skoro strachy bez sebe. Uvědomil si, že se tam podvědomě podíval taky.

“Vypadá trochu menší,” poznamenal s úlevou.

“Kriste,” vydechl Thomas, jako by nevěřil vlastním uším. “Tohle, že je menší? Čím ji probodli? Telefonním sloupem?”

“Kůlem,” hlesl Greg.

“Kdo ji probodl?” Thomas vrátil ručník na místo a přehrnul přes něj cípy halenky, ale zapínáním knoflíků se neobtěžoval.

“Jeden z vašich lidí, aspoň myslím,” odtušil Greg, zatímco Thomas balil Lissiannu do kabátu, aby ji udržel v teple.

Ten zamračeně zavrtěl hlavou. “To není možné.”

“Kdo jiný by po ní šel?” Viděl, že ho o své pravdě nepřesvědčí, a neměl čas o tom diskutovat. “S tím kdo si můžeme lámat hlavu později. Zrovna teď potřebuje Lissianna krev.” Zaváhal a pak dodal: “Oceňuji tvou pomoc, ale pouze když mi slíbíš, že jim nezavoláš. A ani nás nesmíš vzít nikam poblíž vašeho strýce ani Marguerite. Jestli mi to slíbit nemůžeš, beru ji odsud hned teď a—”

“Domluveno. Čestné slovo,” vyhrkl Thomas, když sáhl Greg po klice u dveří.

Ten zaváhal.

“Máš moje slovo,” zopakoval, vytáhl z kapsy klíčky a nastartoval Jeep, přesto zůstal stát.

“Co se děje?” nechápal Greg.

“Snažím se rozhodnout, kam bude nejlepší ji vzít.”

“K její matce, ale ne,” zvýšil hlas. Nedám jim šanci, aby dokončili, co začali.

“Ne. Tam bych tě stejně vzít nemohl. Kdyby se ti něco stalo, Lissianna by mi to nikdy neodpustila.” Zařadil rychlost a rozjel se. Bylo časné jitro a na torontských ulicích dosud vládl požehnaný klid.

“Kam tedy jedeme?”

“K Mirabeau. Když nám přestali Lucian s Marguerite číst levity za to, že jsme tam prý stáli jako tvrdá Y a nechali vás dva pláchnout, Mira naznala, že ryba a host třetí den smrdí. Dneska večer jsem ji odvezl domů. Pomůže.”

Greg kývnul a unaveně se na sedadle rozvalil. Všechno bude v pořádku. Mirabeau jim určitě pomůže. A co je mnohem důležitější, bude mít krev.

“Nemám krev.”

“Cože?” vykřikli Thomas s Gregem sborem. Zrovna uložili Lissiannu, a když to uslyšeli, zděšeně se napřímili. Stáli na opačných stranách postele, kterou jim přidělila Mirabeau, a zírali na ni se směsicí nevíry a čiré hrůzy.

Z jejího domova se vyklubal obrovský střešní byt, penthouse, sotva pár bloků od Gregova bytu. Dostat se tam trvalo jen pár minut, ale když si Greg uvědomil, že zde mají vrátného, stejně jako u něj doma, začalo mu dělat starosti, jakpak se asi dostanou dovnitř, aniž by ten zalarmoval policii. Zatímco černá blůza, kterou vychytrale oblékl Lissianně, krev, co prosákla ručníkem na ráně, zakamuflovala, jeho bílé triko bylo bez šance. Teď na něm měl obrovskou červenou skvrnu v místě, kde si při vystupování z Jeepu přitiskl Lissiannu na prsa. Byl si absolutně jistý, že se vrátný podívá na zkrvavené tričko, omrkne Lissiannin mrtvolně bledý obličej, a rovnou sáhne po sluchátku, aby brnkl na policii. Jenomže lehce pozapomněl, s kým se to dal do holportu.

Thomas ho uvedl do dveří, vrhl jediný pohled na blížícího se vrátného, a ten se zase otočil a beze slova se vrátil na své místo. Lissiannin bratranec ho evidentně uhranul. Potom už se na ně vrátný ani nepodíval. Greg tušil, že si ten chlapík nebude vzpomínat dokonce ani na to, že tudy procházeli.

“Termín dodávky mám v sobotu ráno,” vysvětlila Mirabeau. “Ale to jsem tady nebyla.”

Ne, celý víkend strávila u Marguerite, uvědomil si Greg a s obavami shlédl na Lissiannu, protože zasténala. Začala naříkat krátce předtím, než dorazili k Mirabeau. Thomas na to zareagoval ustaraným mumláním. Bručel si cosi o nanobotech.

Když se ho optal, o co jde, Thomas mu vysvětlil, že pokud nenajdou nanoboti dost krve v žilách, začnou napadat vnitřní orgány, aby získali, co potřebují. Lissianna bude mít příšerné bolesti, dokud do ní nevpraví krev. Takové bolesti, že donutí sténat i polomrtvou.

“Vůbec žádnou?” ujišťoval se Thomas.

Mirabeau zavrtěla hlavou, a pak provinile přiznala: “Když jsem se dostala domů, zbyly mi dva sáčky, ale…” Bezmocně pokrčila rameny. “Měla jsem hlad.”

“Zatraceně.” Thomas si prohrábl rukou vlasy. “Potřebuje krev.”

“Tak pro ni zajeď do krevní banky Argeneau,” navrhla Mirabeau.

“Ne, to není dobrý nápad,” namítl Greg zostra.

“Proč ne? Má klíče.”

“Greg si myslí, že je za tím strýc Lucian,” vysvětlil Thomas.

Mirabeau nevěřícně vykulila oči a rázně zavrtěla hlavou. “Ne. Tomu nevěřím. Viděl jsi, kdo to udělal?”

“Ne,” zakroutil hlavou Greg. “Odešli chvíli předtím, než jsem se dostal do obývacího pokoje.”

“Nikdo z našich lidí to být nemohl,” prohlásila Mirabeau s absolutní jistotou. “Prostě nemohl. Tím myslím… Proč by to dělali? A i kdyby, proč by práci nedokončili? Kdyby to byl někdo z našinců, věděli by, že se po probodnutí může zbráborat. A proč by se tebe ani nedotkli?” položila otázku otázek. “To ty jsi přece teď považovaný za hrozbu.”

“Nevím,” připustil utrápeně. “Ale ani nevím o nikom jiném, kdo by jí chtěl ublížit.”

Znovu rozhodně zavrtěla hlavou. “Jedno je jisté. Marguerite Argeneau by v žádném případě nikdy nikomu nedovolila, aby ublížil její dceři. Ona—”

“Na tom teď nesejde, Mirabeau,” skočil jí Thomas unaveně do řeči. “Slíbil jsem Gregovi, že nepojedu nikam poblíž nich, a tak nepojedu. Budeme muset splašit krev někde jinde.”

“Ztrácíme tady čas.” Gregovi už docházela trpělivost. “Lissianna potřebuje krev. Nemáš nějakou u sebe doma, Thomasi?”

“Ano, mám,” hlesl, očividně ho překvapilo, že jeho samotného to ještě nenapadlo. “Ne tolik, kolik potřebujeme, ale pár sáčků mám. Mohlo by to stačit na to, aby přišla k vědomí. Pak jí najdeme nějaké dárce.”

“Dárce?” zvedl Greg obočí.

“Vrátného, možná pár sousedů,” pokrčil rameny.

“Co kapačka?” optal se Greg. “Chápu, že až přijde k sobě, dokáže se z dárců krmit sama, ale na krevní konzervy budeš potřebovat kapačku. Můžeš nějakou sehnat?”

“Ne, ale to není žádný problém. Její zoubky budou sát, ať už bude vzhůru nebo ne,” poučil ho Thomas cestou ke dveřím. “Jen je snazší krmit ji dárci teprve, až bude při vědomí, protože pak jim může kontrolovat mysl. Vrátím se, co nejdřív.”

“Thomasi?” Mirabeau vyšla z místnosti za ním. “Máš—”

Zavřené dveře Gregovi znemožnily vyslechnout zbytek otázky. Ne, že by ho to zajímalo. Hleděl na kňourající Lissiannu. Tohle nebyl normální zvuk. Ležela nehybně, vypadala skoro jako mrtvá, ale vycházelo z ní vrčivé úpění. Bylo stěží slyšet a dralo se jí z hloubi hrdla. Míra bolestí, které musela mít, aby vydávala takové zvuky, mu rvala srdce. A navíc měl pocit, že teď přicházely častěji po sobě. Dokázal myslet jen na jedinou věc: bolesti se minutu od minuty stupňovaly.

Rozhalil jí blůzu a nadzvedl ručník, aby se podíval na ránu. Byla téměř zavřená. Zatímco jedné části jeho já se při pohledu na zdárně postupující hojení ulevilo, druhá část myslela na to, co to znamenalo. Tělo spotřebovávalo krev, a Lissianna si jí potřebovala uchovat tolik, kolik mohla, dokud se nevrátí Thomas. Čím víc jí ztratí, tím větší bude mít bolesti.

Když se ozval další sten, zvedl oči k její tváři. Okamžik váhal, a pak se rozhodl, že musí něco udělat. Naklonil se blíž, vzal Lissiannin obličej do dlaní a palci jí otevřel ústa.

“Co to děláš?” optala se Mirabeau, která se zrovna vrátila do pokoje.

“Otevírám Lissianně pusu.”

“Proč?”

“Jak ty zuby donutím, aby se prodloužily?” zeptal se místo odpovědi.

“Proč chceš, aby se prodloužily?” Mirabeau zůstala stát na protější straně postele a s ustaraným výrazem těkala pohledem mezi ním a Lissiannou.

“Protože mohu darovat trochu krve, pak přivedeme třeba vrátného a ještě někoho dalšího, prostě na koho natrefíme. Až se vrátí Thomas, jako dezert si dá sáčkovanou krev. Pořád lepší, než aby celou dobu trpěla bolestí a sytit se začala teprve, až se sem dostane Tom.”

“Nechceš to udělat, Gregu,” konstatovala Mirabeau vážně.

“Má bolesti,” zasyčel.

“Ano, má, ale není při vědomí.”

“Ale stejně to cítí. Jenom se nemůže svíjet a křičet, protože je tak slabá, ale bolí ji to. Viď, že jo? Proto naříká. Správně?” zaútočil na ni vztekle.

“Ano.” Povzdechla si a usadila se na kraj postele, pak zaváhala. “Bude to bolet.”

“Když mě kousla posledně, nebolelo to.”

“Ano, ale posledně tě líbala, a tak ses postupně uvolnil a přestal se kontrolovat. Když tě pak kousla, mohla ti posílat požitek, který při tom zakoušela. Ale tentokrát Lissi nic z toho dělat nemůže, Gregu, a bude to bolet. Hodně. Věř mi.”

“Tak to asi bude bolet,” odpověděl prostě.

Mirabeau se na něj upřeně zahleděla, a vzápětí už ucítil povědomé čeření v mysli. Neomylně poznal, že se mu pokoušela zavrtat do myšlenek. Dělal, co bylo v jeho silách, aby jí otevřel svou mysl. Potřeboval její pomoc, aby pomohl Lissianně, a jestli byla tohle cena, buď si.

Konečně přikývla: “Výtečně,” a ukázala mu, aby uhnul z cesty.

Greg s úzkostí sledoval, jak se Mirabeau naklonila, zvedla krví nasáklý ručníček a přidržela ho Lissianně těsně u tváře. Jakmile prve pustil její obličej, pusa se zavřela, ale když jí teď dala ručník k nosu, Lissianna sebou trhla a přerývaně se nadechla. Když se špičáky vysunuly do kousací polohy, ústa se sama od sebe otevřela.

Okamžitě k nim přistrčil zápěstí.

“Musíš si být jistý, že zuby trefí žílu,” poučila ho Mirabeau a nabídla se: “Mám pomoct?”

“Prosím.”

Natáhla se, vzala ho za ruku, aby poupravila pozici zápěstí pod Lissianninými zuby, ale ještě se zarazila a vzhlédla. “Jsi si tím jistý?”

Kývnul bez zaváhání a ve chvíli, kdy to udělal, trhla mu Mirabeau rukou nahoru a narazila zápěstí na Lissianniny vysunuté špičáky. Rukou mu prostřelila tak ostrá bolest, až v šoku hlasitě zalapal po dechu. Tohle tedy rozhodně nebylo nic na způsob těch minulých dvou kousnutí do krku. Ani to nebylo jako darování krve. Tesáky byly mnohem větší než jehly, co při odběru používají zdravotníci.

Když odezněl první nápor bolesti, Greg si uvědomil další, hlubší bolest, protože zuby začaly nasávat krev rychleji, než ji byly žíly zvyklé dodávat. Pocit vysávání doprovázela silná bolest. Zaskřípal zuby, ale zůstal zticha.

“Varovala jsem tě,” odtušila Mirabeau. “Chceš přestat?”

Rezolutně zavrtěl hlavou.

Mirabeau poposedla a pak zčistajasna vyhrkla: “Pověz mi, co se vlastně stalo.”

Poznal, že šlo o průhledný pokus odvést jeho pozornost od bolesti, a byl jí za něj vděčný. Rychle vylíčil, co se událo od okamžiku, kdy v noci zaslechl třesk skla.

“Myslím, že jsem tam nechal krapet svinčík,” přiznal na závěr. “Až přijde ta Lissiannina přítelkyně domů a najde krev a rozbité sklo, vyletí z kůže. Pravděpodobně zavolá policii.”

“Nedělej si starosti, postaráme se o to,” uklidnila ho.

Potom už zůstali zticha. Gregovi připadalo, že to trvá strašně dlouhou dobu, ale možná to bylo jen tím, že měl bolesti. Začínal se cítit přiopile, když vtom Mirabeau řekla: “Asi přichází k sobě— Gregu!”

Stáhla mu zápěstí z Lissianniných zubů a oběhla postel. Na poslední chvíli, těsně předtím, než se skulil na zem, ho zachytila.

“Lissianna už tě dneska jednou kousla, že jo?” obořila se na něj.

Přikývl a… kéž by to neudělal. Hlava se mu teď motala ještě víc.

“Do háje, proč jsi mi to neřekl?” vyštěkla. “Nikdy bys neměl— Pojď, lehni si.” Uložila ho na postel vedle Lissianny. “Prostě jenom lež. Najdu nějaký džus nebo tak něco. Jako bych nějaký měla,” odfrkla si. “Budu muset zajít k sousedce, jestli ho nemá. A když už tam budu, rovnou bych ji mohla přivést s sebou pro Lissiannu, ať je to při jedné cestě. Probírá se, musí mít příšerné bolesti a bude zoufale žíznit po krvi.”

Sotva odešla, pohlédl na Lissiannu, a když uviděl, že má otevřené oči, spadl mu kámen ze srdce.

“Gregu?” Jeho jméno tichounce splynulo z okoralých rtů, jakoby jí na mluvení scházel dech. Zvedl se na lokti a kouknul na ni zblízka.

“Tady jsem, Lissianno. Jak ti je?” Stupidní otázka, pomyslel si, sám přece vidíš, že má úděsné bolesti. “Mirabeau ti někoho přivede a nakrmíš se, lásko. Už to dlouho nepotrvá.”

“Mirabeau?” zamračila se zmateně.

“Ano. Jsme u ní doma. Thomas nás sem přivezl.”

“Aha.” Zavřela oči a Greg si všiml, jak zatnula zuby. Muselo to hrozně bolet. “Kdo to byl?”

Nechápal o čem to… dokud si neuvědomil, že se ptala, kdo ji probodl. “Neviděla’s ho?”

Trhavě zavrtěla hlavou. “Byla tma. Nějaký muž. Myslela jsem si, že sis přišel promluvit, a pak jsem uviděla kůl.”

“Vypadal jako tvůj strýc?”

Zatvářila se zmateně. “Strýc? Ne. On—” Zmlkla, ze rtů jí uniklo zaúpění a překulila se na bok, stočená do klubíčka.

“Mirabeau by měla být brzy zpátky,” pokoušel se jí dodat odvahu, ale pak se raději kousl do jazyku. Když pozoroval, jak bojovala s bolestí, cítil se bezmocný. Oční víčka křečovitě stisknutá, pěsti a zuby zaťaté, dech rychlý a mělký, skoro supěla. A pokud věděl, bylo to kvůli němu. Kdyby ho neodvezla a nesnažila se ho zachránit před tím, co se bála, že mu udělají…

Nedomnívala se, že by v tomhle měl prsty její strýc, a Mirabeau také ne, to už mu bylo jasné. Ale Lucian Argeneau byl přece hlavou Rady. Té samé Rady, která nejprve přibila na sluneční světlo a poté upálila jednoho z jejich druhu za trest, že proměnil víc než jednu osobu. Než se staly potraty legálními, Rada také zabíjela děti. Bez větší námahy si tedy dovedl představit, jak tvrdě by takový chlap potrestal neteř za to, že si troufla postavit se mu na odpor. A ona ho pustila a utekla s ním. Vzhledem k tomu, že ji probodnutí nezabije, mohl ten útok klidně být jistou formou trestu.

Neměl tušení, proč ho tedy i s Lissiannou prostě nedopravili do domu její matky a nevydali je strýci napospas. Tudíž chápal, proč mohli ostatní pochybovat, že za tím stojí Lucian, jenomže ho nenapadal nikdo jiný, kdo by měl důvod ji probodnout. Z toho, co se o ní zatím doslechl, se mu nezdálo, že by se nějak moc kamarádila se smrtelníky. Jedině snad při práci v útulku.

“Gregu?”

Naklonil se blíž. “Ano?”

“Jak ses rozhodl?”

Nezeptal se, co tím mínila. Lissianna se ho ptala, jestli chce, aby ho proměnila nebo ne. Vztáhl ruku a něžně ji pohladil po paži.

Jak se rozhodl? Rozhodl se, že je krásná, inteligentní a kurážná. Žena, která riskovala vše, aby ho dostala z jámy lvové a ochránila ho. Mimo jiné před svou rodinou, jak dobře věděl. Nic si nenalhával. Pokud ještě nebyli na Lucianově straně, pak tušil, že dojde-li na lámání chleba, přidají se k Radě. Budou muset, byla to otázka života a smrti. Stejně tak si byl jistý, že – aby je ochránila – Lissianna dohlédne, aby to tak udělali.

Za odvahu a za námahu zatím zaplatila krví a bolestí… a pokud by proměnu odmítnul, věděl, že by ochotně zaplatila ještě víc.

Rozhodl se, že je to ženská, pro kterou stojí za to vzdát se rodiny a strávit s ní věčnost.

Jenom ji ještě budu muset přesvědčit, že by tu věčnost měla strávit se mnou.

Nicméně doufal, že až bude proměněný… snad by se mu to mohlo podařit.

Když opět promluvila, pohlédl Lissianně do tváře.

“Jestli jsou odhodlaní vykonat tři-na-jednoho, za stávajícího stavu věcí tě nedokážu ochránit. Dnes v noci se ukázalo, že nedokážu ochránit ani sama sebe. Dokonce jsem se ani pořádně neprobudila, dokud do mě nevrazil kůl,” řekla tónem, který napovídal, jak tím samu sebe zklamala.

“Lissianno,” okřikl ji káravě.

“No, co? Vždyť je to pravda, přesto však existuje jeden způsob, kterým tě mohu ochránit.” Zvedla zápěstí k ústům, prokousla si žílu, zavřela oči a vytáhla zuby. Zatímco krev bublala k povrchu, poslepu k němu vztáhla ruku.

“Volba je na tobě.”

18. KAPITOLA

“No páni, já se fakt picnu. Čeho je moc, toho je příliš. Nemám tady dost krve pro jednoho, neřkuli pro oba dva.”

Greg zvedl hlavu od Lissiannina zápěstí a pohlédl ke dveřím, aby zjistil, že už se Thomas s Mirabeau vrátili. Jakmile mu oko padlo na tři sáčky krve, které držel Thomas v rukou, začal varovat Lissiannu, aby neotevírala oči… ale pozdě.

Vydechla: “Doprčic,” a zhroutila se na matraci, jako když loutce přestřihnou vodicí nitě.

Mirabeau přešlápla z nohy na nohu a podrážděně zamlaskala. “Proč jste něco neřekli? Vědět, že máte v plánu tohle, nesháněla bych džus a zbůhdarma kvůli tomu nebudila troje sousedy.”

Greg sklouznul pohledem k pěkné mladé blondýnce, stojící po boku Mirabeau. Neobstarala jenom oranžádu. Odhadoval, že to byla jedna ze sousedek, které slíbila přivést Lissianně k nakrmení.

Mirabeau sledovala jeho pohled a unaveně si povzdechla. “Posaď se, Mary,” vybídla dívku, sklenici s pomerančovým džusem postavila na prádelník a vydala se za ním, zatímco sousedka se s prázdnou tváří poslušně usadila na židli u dveří.

“Kolik sis dal?

Zakroutil hlavou a otevřel pusu, aby přiznal, že si není jistý, ale pohyb hlavy stačil, aby se s ním místnost opět roztočila. Sklapl a klesl na postel vedle Lissianny, na odpověď se řekněme necítil.

Thomas to vzal za něj: “Zjevně dost,” odtušil. Připojil se k Mirabeau u pelesti postele a zahleděl se na zemdlelý pár. Za malou chvíli se podíval Mirabeau do očí a položil otázku všech otázek: “Už jsi někdy dohlížela na proměnu?”

“Ne.” Zvedla obočí. “A ty?”

Zavrtěl hlavou.

“Z tohohle se nám vyvíjí parádní blamáž,” poznamenala.

“Hmm,” přikývnul. “Odhaduji, že nemáš dost sousedů, aby nám vystačili na tuhle… situaci.”

Odfrkla si, a pak se ti dva se na sebe podívali.

“Teta Marguerite?” navrhl.

Vážně přikývla. “Teď už neexistuje žádný důvod, proč by ne. Lissianna se o to postarala.” Ohlédla se na blondýnu, kterou nechala sedět vedle dveří. “Tak co? Použijeme Mary?”

“Proč ji trápit?” ušklíbnul se Thomas. “Náš Romeo s Julčou beztak potřebují víc, než kolik může nabídnout. Akorát by nás to zdrželo.”

“Taky pravda. Tak já ji odvedu zpátky domů,” kývla a odebrala se za dívčinou.

“Zatím brnknu tetě Marguerite a vyhlásím poplach. Aspoň bude mít čas nechat si dodat pár galonů krve.”

Když odešli z pokoje, Greg zůstal tiše ležet. V hrudi mu hlasitě bušilo srdce. V břiše narůstala bolest, kterou se snažil silou vůle ignorovat. Lissianna mu pověděla, že tomu, kdo proměnu provádí, přezdívají otec, protože je to nadmíru bolestivý přerod. Měl nepříjemné tušení, že mírné nepohodlí, které momentálně zažíval, nebylo nic ve srovnání s tím, co ho teprve čekalo.

“Jak ti je?”

Greg se na otázku zašklebil. Za posledních dvacet minut, zatímco ujížděli k Margueritině domu, se ho na to zeptal Thomas přinejmenším podvacáté. Přál si, aby toho nechal. Pokaždé, když tu otázku položil, jakoby tím soustředil veškerou pozornost na bolest. Pomalu, ale jistě bytněla a šířila se mu útrobami. Začalo to v břiše. Měl pocit, že mu tam nějaká kyselina rozežírá vnitřní tkáně. Už ta byla na hranici snesitelnosti, ale každým okamžikem se horšila. Bolest se pozvolna rozlézala. Šířilo se to jako virus nebo jako rakovina a ohryzávalo ho to ostrými zoubky.

Od chvíle, kdy se napil Lissianniny krve, během pouhé půlhodiny, se to zhoršilo natolik, že mu nad obočím perlil pot. Přistihl se, že v boji s bolestí zatíná zuby a svírá ruce v pěst. Když se s nimi před chvilkou setkala v garáži Marguerite, odpovídal jí na otázky v nejlepším případě jednoslabičně. Zjistil, že když člověka stravuje mučivá bolest, je příšerně obtížné myslet.

“Vezmi doktora Hewitta do růžového pokoje, Thomasi,” nařídila Marguerite a otevřela Lucianovi Argeneau dveře Lissianniny ložnice, aby mohl zanést neteř dovnitř. “Přijdu za moment, jenom chci zavést Lissianně intravenózní výživu, potom se přijdu postarat o Grega.”

“Mohu jí zavést kapačku místo tebe, teto Marguerite,” nabídla se Jeanne Louise.

Marguerite zaváhala. Pohledem ohledala bledou tvář Grega, kterého Thomas zrovna napůl nesl kolem ní, a přikývla. “Děkuji ti, Jeanne Louise. Bezprostředně poté, co mi zavolal Thomas, požádala jsem Marii, aby odnesla nahoru kapačku a chladničku balené krve. Jestli bys ji tedy mohla aplikovat místo mne, přijdu se na Lissiannu podívat, jakmile budu moci.”

“Ano, teto Marguerite.”

Těsně předtím, než ho odvlekl Thomas do pokoje za vedlejšími dveřmi, Greg ještě zahlédl, jak Jeanne Louise následovala strýce do Lissianniny ložnice.

“Ulož ho do postele, Thomasi,” nařídila Marguerite v patách za nimi.

Sotva spatřil Greg provazy připevněné ke sloupkům postele, polekaně se ohlédl po Marguerite. Ta zrovna zavřela Mirabeau, Elspeth a dvojčatům dveře před nosem dřív, než stačily napochodovat dovnitř. Marguerite neušlo, jak se zatvářil, a cestou k posteli ho okamžitě začala posunky uklidňovat.

“Jsou tady pouze na to, aby vás ochránily. Až bude proměna v plném proudu, mohl byste si sám nechtě ublížit, doktore Hewitte. Nejste vězeň. Přísahám.”

Nutno říci, že se Gregovi notně ulevilo, a nechal se od Thomase uložit na postel. Sotva ležel na zádech, Marguerite se usadila na kraj matrace a naklonila se, aby mu prozkoumala oči, ačkoli neměl ponětí, co hledala.

“Jak je to dlouho, co vám věnovala Lissi svou krev?” optala se, usazujíc se opět zpříma.

“Asi půl hodiny,” odpověděl Thomas, protože Greg na ni jen nechápavě zíral. Najednou byla ta odpověď nad jeho síly, i když mu bylo jasné, že by to vědět měl.

Marguerite kývla a maličko vydechla, možná úlevou. “Pak to ještě nezačalo. Stále se jedná jen o počáteční fázi.”

Greg ucítil, jak mu spadlo srdce do kalhot. Ještě to nezačalo? Muka, která zakouší, je teprve počáteční fáze? Božíčku na nebíčku…

“Thomasi, požádala jsem Bastiena, aby zavolal do laboratoří a poslal sem nějaké drogy, které by to mohly Gregovi poněkud usnadnit,” říkala právě Marguerite, když se dveře otevřely a vešli Lucian s Martinou. “Byl bys tak hodný, šel dolů a počkal tam na ně, prosím?”

“Drogy,” odfrkl s despektem Lucian, jakmile za Thomasem zaklaply dveře. “Za mých časů jsme neužívali drogy, abychom si proměnu usnadnili. Byl to rituál zasvěcení a procházeli jsme jím jako muži… Ale mám za to, že dnešní muži jsou měkčí, nebyli by sto snášet bolest.”

“Nepotřebuji drogy,” procedil Greg skrze zuby. Promluvila z něj pýcha, a tak návnadu prohnaného muže pradávného rodu spolknul i s navijákem. Lucian Argeneau k němu podle všeho pojal okamžitou antipatii už během jejich pohovoru to ráno, kdy se ukázal u Marguerite, ačkoli neměl ponětí proč. Napadla ho jediná věc. Strejda mu pročesal mozek a objevil tam některé z pramálo platonických záměrů, které měl s Lissiannou. Připouštěl, že by ho nemělo překvapit, jestli měl šéf Rady výhrady ke smyslné touze, se kterou si pouhý smrtelník troufl pošilhávat po jeho neteři.

“Luciane, nechej toho a hned,” vyštěkla Marguerite a obrátila se na Grega. “A ano, potřebujete drogy.”

“Ne, nepotřebuji,” trval tvrdohlavě na svém, provokován nadřazeným výrazem ve tváři Luciana Argeneau.

“Ano, potřebujete,” kontrovala Lissiannina matka. “Vezmete si je… a rád.”

“Já myslel, že jste říkala, že nejsem vězeň?” namítl svéhlavě Greg.

“Nejste,” ubezpečil ho Lucian Argeneau. “Marguerite, je to dospělý mužský. Jestli drogy nechce, neměla bys mu je nutit.”

Oslovená proklála Lissiannina strýčka vzteklým pohledem, pak si vzdychla a otočila se na Grega.

“Jste si jistý?” zeptala se ještě jednou, naposledy. “Bez nich je to nesmírně bolestný a nepříjemný zážitek.”

Greg si nebyl jistý ani omylem. Už teď měl dost velké bolesti, takže mu drogy zněly jako rajská hudba, ale při pohledu na Luciana, který se na něho zlomyslně uculoval od paty postele, by si spíš ukousnul jazyk, než aby to přiznal. Kýval hlavou jako umělí psíci za zadním oknem aut a potichu zalhal: “Zvládnu to.”

Lissiannina máti otevřela ústa, aby ještě něco řekla, ale popošla k ní Martina Argeneau a chlácholivě jí položila ruku na rameno. “Nechej to prozatím plavat, Marguerite. Drogy tady budou pro případ, že by si to rozmyslel.”

“Ano,” přisolil si hned Lucian. “Bude zajímavé sledovat, jak dlouho mu potrvá, než začne plakat jako dítě a žebronit o drogy.”

“To se načekáte,” slíbil mu Greg a tiše doufal, že to bude pravda.

“Tak co? Pořád nic?”

Zatímco Lissianna pozvolna vyplouvala k hladině vědomí, rozpoznala Mirabeauin hlas, kterému Thomasův hlas odpověděl: “Ne. Tentokrát se ani neobtěžovali otevřít dveře. Ale poslouchal jsem chvíli na chodbě.”

“A?” Tohle hlesnutí musela být Jeanne Louise.

“Povětšinou mluví z cesty, sténá a občas—” zmlkl, když se odněkud z nitra domu ozval příšerný řev. Hlasitý, ač přitlumený zdmi, a pak suše dokončil: “Křičí.”

“Chudák,” uslyšela nešťastně zašeptat Juli.

“To jsi teď ráda, že ses narodila jako jedna z nás a nemusela projít proměnou, viď že jo?”

Lissianna namáhavě rozlepila oči a mžourala na sestřenku Elspeth, autorku posledního komentáře. Stála u paty postele a celá nesvá pohlížela ke dveřím, ale nyní se obrátila zase čelem k posteli, a když uviděla, že má otevřené oči, zarazila se.

“Ty jsi vzhůru.”

Sestřenky s Mirabeau se okamžitě shlukly okolo lůžka a Lissianna zmateně koukala z jedné ustarané tváře na druhou. “Co se děje? Kdo to křičí?”

Následovala krátká pauza, skupinka vyhlížela podivně zaraženě a vyměňovala si nejisté pohledy, potom Jeanne Louise otázku jednoduše ignorovala a zeptala se: “Jak se cítíš?”

Zamyslela se nad tím a uvažovala, pročpak se na to asi ptala tak starostlivým tónem. A pak se jí vrátila paměť. V tu ránu si zcela jasně vybavila, jak ji probodli. Tuto rozkošnou vzpomínku doprovázela změť vzpomínek plných bolesti. Matně si pamatovala, že se po tom všem už jednou probudila. Tehdy byla v agónii a měla dojem, že Greg říkal něco o tom, že jsou u Mirabeau. Byla si jistá, že se tam stalo něco důležitého, ale ani za boha si nedokázala vybavit co. Všechno to měla jakési rozmazané.

Nechala to tedy na chvíli plavat a zkusmo se na posteli pohnula. Když neucítila žádnou bolest ani nevolnost, ulevilo se jí. Jak to tak vypadá, hruď měla kompletně zahojenou. Dokonce ani hlad jí neužíral útroby. Příjemná to změna.

“Jsem v pořádku,” informovala své věrné mušketýry, ale pak si uvědomila, že by tady nikdo z nich neměl být. Rychle se rozhlédla a došlo jí, že je ve svém starém pokoji u matky, a že by tady neměla být hlavně ona sama.

Zčistajasna si vybavila, čeho se týkala ta konverzace s Gregem… a upamatovala se na to, jak mu nabídla krev… a že ji přijal.

Poslední zbytky ospalosti rázem vzaly za své. Lissianna vyletěla a posadila se. “Greg! Je v pořádku?”

“Je v pohodě,” ujistila ji Jeanne Louise, snad až příliš rychle. A když odhodila Lissianna pokrývku, ustoupila jí z cesty.

“Aspoň si to myslíme,” dodal Thomas, ale to už se svižně zvedala na nohy.

Další výkřik však Lissiannu zastavil. S hrůzou se zadívala do napjatých tváří okolo sebe.

“Je to on?” hlesla.

Šest hlav zdráhavě přitakalo. Lissianna dosedla na kraj postele a rozechvěle se nadechla. “Jak dlouho jsem byla mimo? Jak dlouho je už na tom takhle?”

“Přijeli jsme sem asi před třemi hodinami,” odpověděl jí Thomas. “A takhle je na tom asi… no, křičí zhruba dvě hodiny.”

Bloudila pohledem po místnosti, zastavila se na prázdných pytlících na nočním stolku a podezřívavě se otočila na Thomase. “Za tři hodiny jsem přece nemohla vstřebat tolik sáčků.”

“Napichovali jsme ti je na zuby a současně používali kapačku,” vysvětlila Mirabeau a pokrčila rameny. “Beztoho jsi byla v bezvědomí, takže jsme se nemuseli bát, že nám padneš do mdlob.”

“A tvoje zoubky ji nasávaly mnohem rychleji, než by do tebe nakapala skrz jehlu v žíle,” podotkla Jeanne Louise tiše.

“Měla jsi velké bolesti, potřebovala jsi krev, a tak jsme se ji do tebe snažili dostat co nejrychleji,” dodala Elspeth.

Lissianna přikývla a dokonce se jí podařil úsměv. Vážila si toho, jak o ni pečovali. “Kdo dohlíží na Gregovu proměnu?”

“Moje máma, tvoje máma a strýc Lucian,” odpověděla Elspeth.

Znovu přikývla. “A to probodnutí? Víme už, co se vlastně stalo? Kdo to byl?”

Thomas pátravě naklonil hlavu na stranu. “Takže nevěříš, že to byl někdo, koho poslal strýc Lucian?”

“Cože?” Lissianna na něho překvapeně vykulila oči. “Ne, samozřejmě, že ne. Ten přece ví, že mě kůl nezabije. Krom toho, tohle by byl poněkud drsný trest za to, že jsem propašovala Grega na svobodu.”

“Greg si myslí, že to byli strýcovi lidé,” informovala ji Mirabeau a Lissianna se zamračila.

“Slyšel hodně o tom, co dělá Rada, evidentně si o strýci Lucianovi a o celé té instituci udělal dost otřesný obrázek.”

Thomas přikývl. “Když se ode mě teta Marguerite, teta Martina a strýc Lucian v telefonu doslechli, žes koupila kolík, byli dočista paf. Jsem si jistý, že se na to podívají. Strýc Lucian už pravděpodobně něco podniká.”

Lissianna kývla a vstala. Při chůzi se ošívala. Blůzu měla ztuhlou, jako by pradleně ujela ruka se škrobem. Pach jí však prozradil, že škrob byl z obliga. To vinou zaschlé krve byla látka tvrdá jako papundekl. Na tmavém materiálu naštěstí nebyla krev vidět. Jinak by šla okamžitě k zemi a skončila zase v posteli.

“Možná by ses měla osprchovat,” navrhla Elspeth.

Lissianna zavrtěla hlavou. “Nejdřív chci vidět Grega.”

“Lissi, oni tě dovnitř nepustí,” varoval ji tiše Thomas. “Všichni jsme se tam postupně snažili dostat a zkontrolovat ho, ale oni už dokonce ani neotevřou dveře. Jenom zakřičí, že je v pohodě, a ať prý si jdeme po svých.”

Při jeho slovech na moment zaváhala, ale pak se narovnala a odhodlaně vykročila ke dveřím. “Musím ho vidět. Kde je?”

“Pokoj hned vedle,” odvětila šeptem Elspeth.

Kývla a vyšla na chodbu. Věděla, že ostatní jdou v průvodu za ní, a přítomnost věrných mušketýrů jí dodala odvahu, takže ve chvíli, kdy došla k pokoji pro hosty, nezaváhala a neobtěžovala se ani zaklepat. Jednoduše otevřela dveře a vstoupila dovnitř.

Naskytla se jí scéna jako vystřižená z hororu. Hrůzou vytřeštila oči. Greg se zmítal na posteli, ruce a kotníky měl přivázané. Zřejmě ze strachu, že provazy nejsou dost silné, aby ho udržely, stála teta Martina se strýcem Lucianem na protějších stranách lůžka a tlačili Grega na matraci, zatímco máma dělala, co mohla, aby mu zavedla do paže kapačku.

“Je všechno v pořádku?” vyhrkla Lissianna vyděšeně.

Jako by mu byla její slova narážkou, Greg najednou zakřičel a mlel sebou jednou tolik. K jejímu nemalému údivu se z Martinina a Lucianova ocelového sevření skoro vysvobodil.

“Zavři dveře!” zařval strýc Lucian.

Automaticky se otočila, aby poslechla, jen ještě škvírou zavíraných dveří omluvně koukla na své věrné mušketýry. Pak se obrátila zpátky k posteli a zjistila, že teď už bylo potřeba bojovat ze všech sil, jinak by Grega na matraci vůbec neudrželi.

“To už mu dodali nanoboti tolik síly?” optala se užasle, když došla k lůžku.

“Ne. Sílu mu dodává bolest a strach,” vydechla Marguerite. Vzdala snahu napojit ho na kapačku a raději mu přitlačila paži a rameno, protože sebou strašně mlátil.

“Strach?” Lissianna obešla strýce k hlavám postele a natáhla ruku. Něžně pohladila Grega po čele, šeptajíc jeho jméno.

Zdálo se, že ho její hlas uklidňuje. Přinejmenším už sebou tolik neházel. Když otevřel oči a spatřil ji, měl je tak plné zoufalství a mučivé bolesti, že Lissianna ucítila, jak ji při tom pohledu pálí v očích slzy.

Mnohokrát slyšela o tom, že je proměna bolestivá. Nanoboti se chovali jako nájezdníci, jako invaze vetřelců. Bleskově se množili a šířili se tělem, obsazovali každý orgán a každou buňku, a při tom neuvěřitelným tempem spotřebovávali krev. Slýchala, že je to pocit, jako by se vám krev měnila v kyselinu, a ta vás píď po pídi rozežírala. Navíc prý ta bolest nebyla na tom všem to nejhorší. Proměnu provázely noční můry a halucinace, příšerné, úděsné vize smrti, mučení a obvykle také upalování zaživa.

Častokrát si říkávala, že ty zkazky určitě přeháněly, ale když teď na vlastní oči viděla, v jakém stavu je Greg, uvěřila jedné každé z nich. Pohledem vyhledala mámu. “Neexistuje něco, co bys mu mohla dát na tu bolest?”

“Chtěl tím projít bez drog,” povzdechla si Marguerite.

“Ale jenom proto, že ho k tomu vyštengroval tady náš Lucian. Hučel do něj ty svoje průpovídky typu: skuteční upíři tím projdou jako muži.” Martina probodla bratra znechuceným pohledem. “Možná neměli silná analgetika v Římě nebo ve středověku, ale nepřesvědčíš mě, že společnost dost vyspělá na to, aby vyvinula tyhle věcičky, neměla znalosti na to, aby vynalezla i preparáty na utlumení bolesti, které usnadňovaly zavedení nanobotů do těla. Kromě toho, bratříčku,” dodala významně, “ty ses takto už narodil, stejně jako já.”

Lissianna uviděla, jak strýci zvlnil rty zlomyslný úsměšek. Vztekle zavrčela, obrátila se na matku a vyštěkla: “Dej mu něco!”

“Říkal, že si to chce protrpět,” odtušil Lucian mírně. “Nemůžeš—”

“Tohle není tvoje věc!” obořila se na něho Lissianna. “Teď už nás neohrožuje. Smím jednoho proměnit, udělala jsem to, a tak už mu ani ty, ani Rada nesmíte ubližovat.” Odmlčela se, těžce dýchala, a pak, už mnohem klidněji, pronesla: “Je můj. Proměnila jsem ho a přikazuji, nadopuj ho.”

Na moment zavládlo hrobové ticho. Když si Lucian chladně měřil Lissiannu, dokonce i Greg se téměř přestal zmítat, jako by navzdory bolestem vycítil náhlé napětí ve vzduchu. S Lucianem Argeneau takto nikdo nemluvil. Alespoň o tom ještě neslyšela.

Napjaté mlčení nakonec přerušil strýc: “Božínku,” zapředl, “Marguerite, to naše koťátko konečně vytáhlo drápky.”

“Luciane,” ozvala se matka nejistě.

“Udělej, co říká,” přerušil ji klidně. “Je její.”

Lissianna pohlédla na mámu a pak sklopila zrak ke Gregově paži, do níž se pokoušela zavést kapačku. Sotva spatřila krev, která mu potřísnila ruku stejně jako okolní lůžkoviny, uvědomila si, že se mu nesnažila jehlu zavést, ale znovuzavést.

“Do háje,” zamumlala, když se s ní začal otáčet svět.

“Do háje,” uslyšela ještě zopakovat strýce Luciana, který sundal jednu ruku z Grega a natáhl se, aby ji zachytil těsně předtím, než omdlela.

Lissianna otevřela oči a zjistila, že už zase leží ve své staré posteli. Nejdříve si myslela, že je sama, ale pak jí do zorného úhlu vstoupil strýc, upřeně se na ni zahleděl a pohlédl jí zpříma do očí.

Ostražitě ho pozorovala. S pochmurným výrazem opětoval její pohled a pak se zeptal: “Jak ti je?”

“Fajn,” hlesla, potom otevřela pusu, aby se zeptala, jak je Gregovi, ale předešel ji.

“Tvému Gregovi je dobře. Marguerite ho nadopovala. Je tak omámený, že žádné utrpení nevnímá.”

“Předpokládám, že tě to zklamalo,” odtušila hořce a Lucian pokrčil rameny.

“Vlastně ani ne. Z toho jeho vřískání mě rozbolela hlava, a držet ho na matraci začínalo být únavné,” přiznal s líným úsměvem. “Brzy už jsem litoval, že jsem ho vydráždil, aby ukázal, co v něm je.”

“Dobře ti tak,” vydechla unaveně a posadila se na posteli. Přeorganizovala si nohy, usedla do pozice lotosového květu a zády se opřela o zeď.

“Ano, jsem si jistý, že mi to patří,” připustil ironicky, hned však dodal: “Ačkoli jsem rád, že jsem to udělal. Ten tvůj mladík mne překvapil. Jakmile dorazí nanoboti k varlatům, mnozí se křikem dožadují drog. Doktůrek začal křičet sopránem, ale ani jednou o drogu nepožádal. Je hoden mé neteře.”

Lissianna se pokoušela rozluštit, jak si to má vyložit, když vtom Lucian mírně naklonil hlavu a řekl: “Navzdory tomu, co si myslíš, nenechal jsem tě probodnout. Vždy jsem dělal, co bylo v mých silách, abych svou rodinu ochránil. A to včetně mého bratra, jeho ženy a každého z jeho dětí. Nepřikázal jsem tě probodnout jako trest za to, že ses mi vzepřela.”

“Nemyslela jsem si to. Jenom Greg,” přiznala, pak naklonila hlavu jako prve on a optala se: “Proč to děláš?”

“Dělám co?” nechápal.

“Právě jsi řekl: Vždy jsem dělal, co bylo v mých silách, abych ochránil svou rodinu. A to včetně mého bratra, jeho ženy a každého z jeho dětí, když jsi mohl říct mého bratra, Marguerite a každého z vás dětí.”

“Záleží na tom?” opáčil stroze.

“Myslím, že ano. Jako bys neuznával, že s tebou máme něco společného, kromě spříznění přes něho. Jako by sis držel citový odstup tím, že o nás mluvíš v předmětovém pádu. Jako bys byl izolovaný.”

Vypadal, že ho svými slovy vyvedla z míry, ale ještě s ním nebyla hotová. Rozčilením se jí rozechvěly rty. “Proč ses nikdy znovu neoženil? Teta Luna a děti zahynuli při zkáze Atlantidy. Určitě jsi od té doby potkal někoho, koho bys mohl milovat. Nebo jsi prostě příliš zbabělý, aby sis dovolil znovu se zamilovat?”

“Ty si myslíš, že se bojím milovat?” zeptal se překvapeně.

Přikývla.

“Inu… snad,” připustil, ale vzápětí dodal: “a snad je pravdou, že zloděj volá, chyťte zloděje.”

Zamračila se. “Co tím chceš říct?”

Potřásl hlavou na znamení, že na tom nesejde, zvědavě se na ni zadíval a zeptal se: “Ty se mne vůbec nebojíš, viď?”

S povzdechem sklopila zrak a nešťastně pokrčila rameny. “Kdysi jsem se tě bála.”

“Co se změnilo?”

“Jsem už tím strachem unavená. Tak se nedá žít.”

“Tvůj otec,” odtušil lítostivě.

“Vypadáš jako on,” špitla. Bylo hloupé to říkat. Samozřejmě, že vypadal jako otec. Byli dvojčata, ale nyní si pomyslela, že to pravděpodobně bylo částečně důvodem, proč se odjakživa v jeho přítomnosti krčila. Připomínal jí otce. Jean Clauda Argeneau se vždycky bála, a tak se instinktivně bála i strýce Luciana.

Přisedl si na postel a napůl otočený k ní tiše řekl: “Možná vypadám jako on, Lissianno, ale já nejsem on.” Povzdechl si. “Věděl jsem, že žít s ním je těžké, a že tobě i tvé matce ztěžuje život, ale nikdy jsem si neuvědomil, jak moc vám ho ztrpčoval. Mrzí mě to.”

“Nemohl jsi nic udělat,” pokrčila mírně rameny.

“Ano,” kontroval Lucian, “mohl. Obávám se, že jsem ho chránil, i když jsem to neměl dělat. Kdybych se do toho nevložil, už před staletími by tvého otce za jeho poklesky přikolíkovali a upekli.”

Vykulila na to přiznání oči, ale pak si povzdechla: “Byl to tvůj bratr, krev není voda a láska nás často navádí, abychom dělali věci, které bychom asi dělat neměli. Věci, kterých posléze litujeme,” pokrčila rameny. “Jenom se podívej, co Thomas s holkami udělali pro mě.”

“A co jsi ty udělala pro Grega.”

“To bylo jiné,” vyhrkla. “Nemiluji—” Zarazila se a pod tíhou Lucianova významného pohledu zrudla.

“Aspoň se už nedokážeš přimět k tomu, abys o citech k němu lhala. Nyní zbývá jen najít odvahu, aby ses mu z nich vyznala,” opáčil vlídně, jemně pobaveným tónem. Když dala najevo rozpaky a zmatek, pokračoval: “Tvá matka mi povídala, že v okamžiku, kdy vás prvně uviděla pospolu, poznala, že je to muž pro tebe. Ostatní nabyli téhož dojmu, a když Martina s tvou matkou zjistily, že Greg ví, co jsme zač – nebo ví aspoň tolik, kolik toho mohl vědět, při všech těch směšných filmech a báchorkách o nás – a přesto ho to neodradilo, rozhodly se, že mu tě prostě nemohou vymazat z paměti. Přivedly ho sem, aby vám dvěma umožnily přijít na to, co ony už věděly.”

“Jenomže proč potom zavolaly tebe?”

Strýc se krátce zasmál. “Nikdo mne nezavolal. Prostě jsem se stavil na návštěvu. Už je to doba, co jsem s Martinou a s děvčaty strávil trochu času,” odtušil trpce. “Když si však Thomas při pohledu na mě skoro spolknul jazyk, ženským nezbylo, než vyjít s pravdou ven. Potom mě vzaly za Gregem, abych se s ním seznámil.”

“A?” zvedla zvědavě obočí.

“A nebyl jsem si jistý,” přiznal Lucian a pokračoval, “dokud jsi to ráno nepřišla domů zrovna ve chvíli, kdy jsme byli u Grega. Když sis uvědomila, že tam jsem, tvá panika byla hlasitá a silná, a každá částečka tvé energie se soustředila na něj,” pokrčil rameny.

“Tak proč jsi ho teda přivázal a rozhodl se zaplést do celé věci Radu?” nechápala.

“Přivázala ho tvá matka, ne já. A Radě jsem zavolal, abych je informoval, že se Greg brzy připojí k našincům. Rada dohlíží na každého, však víš. Teprve potom, cos ho propašovala ven, kápla Marguerite božskou. Prý doufala, že si všechno špatně vyložíš. Budeš se bát, že by mohl být podroben tři-na-jednoho, a poznáš, co k němu cítíš. Jenomže tys ho místo toho sbalila a zdrhla.”

Lissianna na strýce zírala v němém úžasu. Takže to všechno byla bouda? Máma s ní manipulovala, aby je dala dohromady? Hrála si na dohazovačku?

“Takže nás v tom obchodním domě Valerian nehonil? Ani jsi nikoho neposlal, aby nás sledoval?” zeptala s nevírou nejen v hlase.

Lucian se zašklebil. “Inu, poslal jsem po vaší stopě pár mládenců, aby vás pohlídali a postarali se, že neuprchnete ze země. Ale ne, nepoštval jsem na vás psy nebo něco na ten způsob.”

“Kromě Julia,” odsekla.

Lucian si odfrkl. “Julius by ti nikdy neublížil. Pokud jde o tebe a o tvou matku, to psisko je učiněný beránek. Možná by šel po Gregovi, skoro určitě, ale čekali jsme, že najdeš způsob, jak mu ho udržet od těla. A sama vidíš, žes to zvládla.”

Jen co tohle všechno vstřebala, Lissianna si dlouze oddechla. Bylo dobré vědět, že ji strýc nedal probodnout. Na druhou stranu to ovšem znamenalo, že ji chtěl probodnout někdo jiný.

“Takže,” ozval se Lucian, průběžně mapující její myšlenkové pochody. “Tahle Debbie, co jste u ní složili hlavu a málem i kosti, to je kolegyně z práce?”

Lissianna přikývla. “A přítelkyně.”

“Tudíž si nemyslíš, že by za tím probodnutím mohla být ona?”

“Ne,” rozhodně zavrtěla hlavou. “Je to kamarádka a minulou noc, když se to stalo, měla být v práci, v útulku. Kromě toho nemá ponětí o tom, že jsem upírka. Což ostatně nikdo v útulku. Vsadila bych na to svůj život.”

“Ty na to sázíš život,” upřesnil Lucian tiše. “Probodnout upíra kůlem je tradice u smrtelníků, Lissi. Našinec není včerejší. Ten by ti usekl hlavu.”

“Ano, ale…” zamračila se. “Strýčku Luciane, pominu-li náš druh, nevím o nikom, kdo by mohl vědět, co jsem. Byla jsem opatrná.”

Chvíli přemýšlel a pak zamumlal: “Dobře, prošetřím to a uvidíme, co zjistím. Zůstanu tu, dokud se to nevyřeší.” Zvedl jedno obočí. “Předpokládám, že ho teď budeš chtít vidět?”

Lissianna nepotřebovala, aby jí strýc vysvětloval, koho myslel tím ho. S úsměvem přikývla. “Ano. Prosím.”

Přikývl a vstal. “Tak pojď se mnou.”

Vyhrabala se z postele a postavila se vedle něj. Sotva byla na nohou, uchopil ji za loket a gestem džentlmena ze staré školy ji doprovodil ke dveřím.

“Mimochodem… sestřenky i naše ježatá kamarádka tě slyšely, jak na mě vedle v pokoji ječíš, o bratranci nemluvě. Stala ses jejich hrdinkou. Jednak proto, že ses mi vzepřela a unesla odtud Grega, jednak proto, že sis troufla na mě křičet.” Když jí dával tento poznatek v plen, nevypadal tím nikterak potěšen, nicméně navázal: “Nelze vyloučit, že jsem je ne-neúmyslně svedl na scestí víry, že jsem tě sem za to přišel seřvat a připomenout ti, kde je tvoje místo.”

Lissianna ve vší vážnosti přikývla, ale když slibovala: “Tvá reputace je u mne v bezpečí. Nikdy nikomu neřeknu jediné slovo o tom, co se zde právě odehrálo,” koutky úst jí poškubávaly smíchem.

Lucian Argeneau se zakřenil a podrbal ji pod bradičkou. “Hodná holka.”

19. KAPITOLA

Grega ve spaní týraly noční můry. Plul mořem krve a míjel napůl ponořená těla. Jedno mělo tvář otočenou k němu. Byl to tak úděsný pohled, až se celý otřásl. Černá krev zatopila prázdné oční důlky, v nichž měly být oči, i rozzívnutá ústa. Navěky tak umlčela křik utrpení a hrůzy.

Na pobřeží spatřil nekonečnou řadu křížů. Stály tam jeden vedle druhého, ověšené ukřižovanými postavami. Všechny otočily hlavu a pozorovaly, jak proplouvá kolem. Odporně se usmívaly a jako by si ani nevšímaly tmavých bytostí, které jim proužek po proužku stahovaly zkrvavenou kůži.

Ozval se krutý smích. Greg otočil hlavu a zjistil, že s ním drží krok malá bárka. Na přídi stál Lucian Argeneau a v pozvednuté pravici třímal hořící pochodeň. Upír se výsměšně zachechtal a přímo před jeho očima louč odhodil. S nechutným šplouchnutím dopadla na zlověstně klidnou hladinu rudé, vazké kapaliny. Lucian vybuchl ďábelským smíchem a v tomtéž okamžiku moře krve vzplanulo.

Oheň se hladově hnal rovnou k němu a Greg se rozkřičel, poněvadž věděl, že ho stráví a nezbude z něj nic než hromádka popela.

“Pššš, pššš, klid. Jsi v bezpečí.”

Tichý Lissiannin hlas mu pomohl se vyprostit ze zajetí zlého snu a Greg otevřel oči… všude byla naprostá tma. Na jeden ochromující okamžik dostal strach, že oslepl a zachvátila ho panika, ale posléze začal rozeznávat obrysy a stíny, a došlo mu, že je jenom zhasnuto.

“Spi,” zašeptala mu do ucha Lissianna, a když si k němu zalezla, ucítil, jak se pod ní prohnula matrace. Teplo hebkého těla mu sálalo vstříc a mísilo se s jeho. V dlani nahmatal její prsty a sevřel je, vděčný za kontakt.

“Spi,” zopakovala. “Nejhorší máš za sebou, ale teď potřebuješ odpočívat a zotavit se. Až se probudíš příště, budeš se cítit lépe. Zůstanu tady s tebou.”

Chtěl odolávat a zůstat vzhůru, neboť na ni měl tisíce otázek, nedokázal však vzdorovat potřebám svého těla. Brzy znovu podlehl spánku. Tentokrát ho ale nesužovaly noční můry. Místo toho snil o Lissianně.

Honil ji lesem času, celý rozesmátý za ní běhal pod nízkými větvemi a okolo obrovských kmenů, pak ji konečně chytil kolem pasu a strhl do závějí listí.

Řehonila se, až nemohla popadnout dech, a když se kutáleli po měkkém listnatém koberci, házela na něj plné hrsti lístečků. Nakonec jí polapil ruce a něžnou palbu zastavil. Leželi na zemi, hlasitě oddechovali a smích se vytrácel. Když se jim podařilo konečně popadnout dech, vleže si vážně hleděli do očí, a tehdy něžně pronesl: “Miluji tě.”

“A já miluji tebe, Gregu,” odpověděla Lissianna. “Dala jsem ti svou krev a s ní i svou budoucnost. Napili jsme se ze sebe navzájem, a nyní jsme spoutáni navěky. Ocitneš-li se v úzkých, budu to vědět. Když mě budeš potřebovat, budu tam. Jsme spojeni.”

Její slova mu naplnila srdce. Pustil ruce, aby vzal místo nich do dlaní tvář. Něžně ji podržel, položil rty na rty a líbal ji s veškerou láskou a vášní, kterou cítil.

Lissianna mu tiše zasténala do úst a ten zvuk v něm probudil hlad po něčem onačejším. Vzepjal se proti ní, a když zvlhlá měkkost obemkla tvrdou erekci, oddal se libým pocitům.

“Mmm.”

Slastné mumlání ho vyrušilo ze sna a Greg ospale zamžoural. Otevřel oči a zase byl v šeré ložnici. Odkudsi zezadu se linulo měkké světlo. Pootočil hlavu a uviděl, že v koupelně zůstalo rozsvíceno a dveře jsou pootevřené. Škvírou se dovnitř vkrádala žlutá záře a ředila tmu. Vedle postele rozeznal stojan s prázdným sáčkem, ale jeho hadička už mu nevedla do ruky. Jak to tak vypadá, proměna byla završena.

Ospalé žvatlání ho upozornilo, že má v náručí ženu. Lissiannu. Leželi ve lžičkové pozici, zadečkem ho tlačila do slabin a oblé rameno měl jen kousek před pusou. V matném světle uviděl na rameni trika vlhkou skvrnu a uvědomil si, že tam předtím, než se probudil, musel tisknut pusu.

Povzdechla si ze spaní a posunula se. Jen trošičku, ale dost na to, aby vzal na vědomí, že má zdravou erekci, kterou uhnízdil na její pozadí. Měl podezření, že když si ve snu představoval, jak se proti ní vzpíná, musel to dělat i ve skutečnosti, ačkoli spal.

Rozhodl se poskytnout erekci čas na odchod ze scény a chvíli jen klidně ležel. Při čekání vdechoval vůni své milé. Užíval si pocitů, jež v něm vzbouzelo teplé, měkké tělo, schoulené hned tady před ním.

Viděl, že měla oblečené triko, ale brzy mu začalo vrtat hlavou, copak má asi na sobě dole. Po kratičkém zaváhání poslal ruku, prozatím ovinutou okolo útlého pasu, na výzvědnou výpravu na jih, přes ploché bříško na bok.

Když opustila krajinu bavlny a narazila na kůži, Lissianna zakňourala a ve spánku se k němu přitiskla. Zamrkal překvapením a jel dlaní zase nahoru. Bloudil pod trikem nadměrné velikosti a pár vteřin si byl jistý, že na sobě nemá nic než to tričko, ale potom nahmatal tenounké hedvábí kalhotek. Letmo ho pohladil a zamířil k hebké pokožce břicha. Roztáhl prsty, pokračoval vzhůru po bocích a obchvatem k žaludku.

Když bříšky zvědavých prstů nahmatal prs, zjistil, že bradavka je už vztyčená. Dychtivě se mu vtiskla do dlaně a Lissianna zase zasténala. Když se prohnula tentokrát, zadinkou přistála přímo na jeho nejlepším příteli, zatímco ňadro se mu žádostivě mačkalo do ruky.

“Gregu?” vydechla. Poznal, že ještě napůl spí, přesto instinktivně obrátila hlavu a hledala ho.

Kousek se posunul, až dosáhl ústy na rty. Políbil ji a při tom nepřestával laskat a hladit okrouhlé ňadro. Čím blíže byla probuzení, tím vášnivěji reagovala. Ve chvíli, kdy se pokusila otočit čelem k němu, poznal, že je konečně úplně vzhůru, ale otočení nepovolil. Přidržel ji tělem a ústy, zatímco rukou opět sklouznul po bříšku, ale tentokrát se nikde necoural a šel rovnou dolů, pod pružný pásek kalhotek.

Jakmile šikovnými prsty nalezl a obsadil Venušin pahorek, Lissianna mu vzdychla do úst, a pak se prudce otřásla, jelikož vjel mezi hebké záhyby a začal ji hladit. Cítil, jak ho chytila za zápěstí, ale ani nenaléhala, ani ho neodstrkovala, jenom se držela, jako by se ho potřebovala dotýkat, ale ruka byla to jediné, na co ze své pozice dosáhla.

Optimalizoval polohu ruky tak, aby mohl pokračovat a dál ji laskat palcem, ale současně také vsunout jeden prst dovnitř. Když mu začala náruživě sát jazyk, dospěl k názoru, že se jí to nejspíš líbí. Vzápětí však zalapala po dechu, přerušila polibek a obrátila tvář do polštáře. Zaslechl trhání látky a bylo mu jasné, že do ní kouše, aby nevykřikla.

Když se k němu přitiskla a zavrtěla pánví, zasténal a zatlačil v ústrety. Přesunul pusu k rameni a zlehka ji kousnul, což měl být signál, že má své potřeby. Chtěl být v ní a cítit, jak se kolem něj semkne hřejivý vlhký žár vstřícného lůna.

“Gregu.”

Jeho jméno, výkřik přidušený polštářem, bylo prosbou, kterou milerád vyslyšel. Vyprostil ruku z úžlabiny štíhlých stehen, sevřel tenkou látku kalhotek a jediným rychlým škubnutím je bez okolků roztrhl. Potom už jen poupravil pozici a vstoupil do ní zezadu. Zaslechl, jak Lissianna vykřikla, a zarazil se. Dostal strach, že to vzal moc zhurta, ale natáhla ruku nahoru. Chytila se sloupku postele a zapřela se o něj, když v němé pobídce zatlačila dozadu, a tak to rozpohyboval. Přirážel znovu a znovu, poté sáhl dokola, aby zkušenou rukou pokračoval v hlazení a uslyšel zaúpění, které se vydralo Lissianně z hloubi hrdla.

Zase ho popadla za ruku, ale tentokrát se držela horečně, přímo zoufale. Nehty mu zatínala do kůže, a Greg poznal, že je blízko sladkého bodu zlomu. Lissiannino vzrušení se přenášelo na něj a přilévalo olej do ohně. Natočil tvář do jejího krku a tisknul tam polibky. Když opět vykřikla a zachvěla se mu v náručí, nečekaně zvrátila hlavu dozadu a vydala mu tak krk napospas. Bez rozmýšlení nasál její vůni, ucítil, jak se mu v ústech cosi přesouvá, a vyslyšel instinkt. Zatnul jí zuby hluboko do bělostného hrdla.

Zaslechl, jak si Lissianna cosi povzdechla, ale pořádně tomu neporozuměl, a když je rozkoš srazila na kolena, zasténali unisono. Mysl mu najednou zaplavily její myšleny a pocity, explodovala v něm její rozkoš… až se rty na hebké kůži vrčel v extázi.

Zažil to už jednou, když spolu byli u Deb, ale tentokrát to bylo jaksi jiné. Zatímco zpočátku tím byl téměř omráčený, po chvíli se rozmazaná změť pocitů začala diferencovat a zaostřovat. Pozvolna dokázal vnímat Lissianninu rozkoš vyvolávanou tím, co dělal, a separovat ji. Doteď byla totiž promísená s jeho slastí. Přistihl se, že experimentuje, mění rytmus a pozměňuje doteky, až objevil nejúčinnější hlazení a pro oba nejpříjemnější rytmus.

Lissianna zasténala a natáhla ruku, prohnula se, aby dosáhla Gregovi do vlasů. Zajela do nich prsty, sevřela je a zatáhla za ně právě v okamžiku, kdy vyvrcholili. Když do ní naposledy přirazil, vyprostil se z jejího krku a vykřikl, tělo se mu otřásalo orgasmem. Kupodivu vnímal i to, jak prožívala vyvrcholení Lissianna. Celou ji rozechvívalo, vnitřní svaly se okolo něj svíraly a křečovitě stahovaly, a pak… se otevřely dveře.

“Lissianno, teta Marguerite má namířeno do hajan a chce vědět— Jejda… ehm… No nazdar… ehm.”

Sotva zaslechli otevírání dveří, Greg s Lissiannou strnuli. Když došel Thomas k posteli, zakopl o vlastní nohu a zůstal nad nimi zkoprněle stát, ještě pořád připomínali hanbaté sousoší. Teprve potom Greg zaregistroval, že mu pokrývka sjela z boků, takže byli skoro odkrytí… a díky tomu Thomasovi pochopitelně neuniklo, k čemu se to nechtě nachomýtl.

Greg si s povzdechem uvolnil ruku zanořenou mezi Lissianinými stehny a zašmátral po dece, aby učinil mravnosti zadost. Uslyšel, jak Lissianna hluboko v hrdle zanaříkala. Tušil, že si také až doteď neuvědomila, že jim pokrývka jaksi sklouzla. Objal ji pod dekou a přitulil k sobě. Bylo mu jasné, že se musela cítit trapně a chtěl jí to usnadnit.

“Ehm, jo, poněkud trapas, což?”

Pohledem se vrátil k Thomasovi a uviděl, že se otočil a vrací se ke dveřím.

“Myslím, že minimálně na jednu otázku odpověď mám,” podotknul Lissiannin bratranec lehce ironickým tónem. “Greg se nám vrátil z věčných lovišť.”

Lissianna zvedla hlavu, aby udržela Thomase v zorném úhlu. Greg za ní ji kopíroval.

“A tetě Marguerite vyřídím, že ho před spaním nemusí chodit zkontrolovat. Člověku je na první pohled jasné, že už se cítí mnohem lépe.”

Lissianna zasténala a Greg i bez dívání poznal, že se červenala.

“A také dám vědět Mirabeau a ostatním dámám, že by vás předtím, než půjdou na kutě, neměly obtěžovat přáním dobré noci. Vysvětlím, že se… ehm… zdárně zotavujete.” Když vycházel ze dveří a zavíral za sebou, tiše se pochechtával.

Lissianna před ním táhle zaúpěla a padla zpátky na postel. Greg se znovu uložil za ni a při tom si uvědomil, že jsou stále jedno tělo, jedna duše. Začínal se uvolňovat, konejšivě ji pohladil po rameni a vdechl na ně polibek dřív, než oddálil hlavu, aby se podíval na krk. Když uviděl, že vpichy jsou malé a minutu od minuty se zmenšují, ulevilo se mu. Přesto se zeptal: “Jsi v pohodě?”

“Ano,” odpověděla tiše a povzdechla si. “Správně bych se na to měla zeptat já tebe, už když jsem se prve probudila, ale já nic.”

Provokativně se pousmál. “Cosi tě rozptylovalo.”

“Ano,” hlesla a sáhla jednou rukou za sebe. Zlehka mu přejela dlaní po bocích a zeptala se: “Jsi v pohodě? Tím myslím, cítíš se dobře?”

Tiše se rozesmál, až jí narážel hrudníkem do zad, a potom zašeptal: “Jsem v pohodě.”

“Žádná bolest, ne—?”

“Jsem v pohodě,” zopakoval důrazným hlasem a při řeči si ji přitahoval blíž k tělu. “Je mi báječně, popravdě řečeno. Teď.”

Odmlčeli se, ale za chvilku zase zašeptala: “Bylo to hodně zlé, viď?”

Zašklebil se jí do vlasů. Hodně zlé se popisu proměny ani neblížilo. Bolest byla nesnesitelná. Nastalo několik kritických momentů, kdy byl přesvědčený, že ho zabije. Ale i když bolesti polevily, noční můry byly svým způsobem stejně hrozné.

“Bylo to zlé,” přiznal, “ale stálo to za to.”

“Nelituješ?”

“Ne.” Zlehka jí klouzal dlaní nahoru a dolů po paži. “Jsme živí. V bezpečí. Nemusím se strachovat, že po mně půjdou, aby mě umlčeli, a ty se nemusíš bát trestu za to, že ses mě snažila ochránit.”

Ztratili se v myšlenkách, a pak Lissianna špitla: “Gregu?”

“Ano?”

“Minulou noc u Debbie jsem tě nechala v ložnici přemýšlet, jestli se doopravdy chceš proměnit nebo ne.”

Když se zarazila, povzbudil ji: “Ano?”

“Jak ses tehdy rozhodl?”

“Nerozhodl. Ještě pořád jsem se rozmýšlel,” přiznal upřímně, “ale přikláněl jsem se k: ano, chci.”

“Vážně?” vydechla a něco v tónu hlasu mu prozradilo, že to pro ni bylo důležité.

“Vážně.” Znovu se rozhostilo ticho, a pak si Greg vzpomněl na svůj sen a rozpovídal se: “Těsně předtím, než jsem se probudil, jsem měl sen.”

“Sen? O čem se ti zdálo?”

“O tobě.”

“O mně?” Zaslechl, jak jí hlas zacinkal smíchem. “To mi zní jako noční můra.”

Odfrkl si a za trest ji začal lechtat.

“Dobře, dobře, vzdávám se,” vykřikla a chytala ho za ruce, aby musel přestat. “Co se ti o mně zdálo?”

S velkodušností sobě vlastní se nechal Greg zajmout a odpískal lechtání, ale počkal si, dokud se na něm zase neuhnízdila, než se pustil do vyprávění.

“Hráli jsme si na honěnou v lese času.”

“V lese času,” zamumlala.

“Ano. Vypadalo to jako les, ale já věděl, že je to les času.”

“Aha.” S povzdechem se na něm zavrtěla.

“Chytil jsem tě, kutáleli jsme se závějemi listí, a tys je na mě samozřejmě musela házet.”

“To si piš, že jo. Kdo by taky odolal,” zakvokala smíchy.

Zasmál se a vlepil jí pusu na temeno hlavy, pak však zaváhal.

“Co se stalo potom?” vyzvídala.

Zahleděl se jí na zátylek a konečně kápl božskou: “Pověděl jsem ti, že tě miluji.”

Lissianna mu v náruči znehybněla. Přísahal by, že dokonce přestala dýchat. Ticho houstlo.

“A tys na to řekla, že mě také miluješ.”

Nezdá se mi to, zakřenil se v duchu. Rozhodně tají dech, uvědomil si pobaveně.

“A žes mi se svou krví dala svou budoucnost. Prý jsme spojení, protože jsme se ze sebe navzájem napili. Že když se ocitnu v úzkých, tak to poznáš, a budu-li tě potřebovat, budeš tam.”

Sotva domluvil, nakrabatil čelo… kéž bych si jen dokázal vybavit přesná slova. Měl dojem, že si povzpomínal na podstatu věci, ale když to pronášela Lissianna ve snu, znělo to tak nějak slavnostněji, téměř jako nějaká přísaha… nebo slib.

Uvědomil si, že je velmi tichá a pohladil ji po ruce. “Poznáš, když se ocitnu v úzkých?”

Lissianna si odkašlala. “Říká se, že mezi nanoboty existuje jistá forma komunikace.”

“To dává smysl,” připustil. “Spolupracují, dá se předpokládat, že spolu budou potřebovat nějak komunikovat.”

“Hmm.” Mírně kývla. “Říká se, že právě proto mají matky ke svým dětem zvláštní pouto, protože jim předaly vlastní nanoboty. Také se říká, že když otcové darují svou krev životním druhům, stane se totéž.”

“Říká se?” zdůraznil. “A je to pravda?”

Tentokrát byla s váháním na řadě Lissianna, nakonec však připustila: “Když mám já nebo bratři těžkosti, nebo když jsme rozčilení, máma to vždycky nějak vycítí.”

“Když tě včera probodli, poznala, že jsi v maléru?” zajímal se Greg.

Lissianna přikývla. “Když jsem od mamky převzala dozor nad tebou, aby si s ostatními mohli trochu odpočinout, chvíli mi dělal společnost Thomas. Říkal, že když se sem dovolal, aby je varoval, že se mají zásobit krví, protože jsme na cestě, byla rozrušená. Povídal—” Odmlčela se a odkašlala si. “Povídal, že když zvedla telefon, první její slova byla, že se něco stalo, a že prý potřebuji pomoc… ještě dřív, než se vůbec zmínil, že jsem s ním a zraněná.”

“Takže to věděla.”

Přikývla.

“Takže když se v budoucnu dostanu do maléru, možná to poznáš,” odtušil pomalu.

Pokrčila rameny, ale trochu jí to komplikovala poloha. “Možná. Nebo je to celé jenom další legenda, která se plete, a matka pozná, že potřebujeme pomoc, prostě proto, že je to naše matka.”

“Poznáš, když je máma v průšvihu?”

“No…” klesla hlasem, chvilku o tom přemýšlela, a nakonec si povzdechla. “Já ti nevím. Mamka nikdy v průšvihu nebyla. Rozhodně nikdy od té doby, co jsem se narodila.”

Vzal to na vědomí a rozhodl se obrátit list. “Lissianno, včera v noci jsi říkala, že i když mě proměníš, nestanu se automaticky tvým životním—”

“Gregu,” skočila mu do řeči.

Zmlkl, čekal a uslyšel, jak se zhluboka nadechla. “Prosím, pro dnešek už nechejme vážných řečí. Zítra si můžeme…” vzdychla. “Jenom dneska v noci to nechej prostě plavat. Na starosti s věčností máme všechen čas světa.”

Okamžik váhal, ale pak se pousmál a přitulil se k ní. No ano, na starosti s věčností máme všechen čas světa. A při čekání můžu trochu toho času strávit tím, že jí předvedu, jak příjemný by ten čas mohl být, rozhodl se a bez varování se odkulil z postele.

Lissianna se lekla. Posadila se a zmateně na něho vykulila oči. “Co to děláš?”

“Ne, co já dělám,” opravil ji cestou ke koupelně, “ale co my děláme.”

Když zmizel uvnitř, nervózně se zasmála, počkala, dokud se nevrátil, a poslušně přeformulovala: “Co to děláme?”

Hodil jí froté župan z koupelny. “Uvidíš,” prohlásil záhadně a sáhl po kalhotách.

Po lehkém zaváhání si natáhla župan a sotva vylezla z postele, zavázala si ho.

Ve stejnou chvíli si Greg dopnul zip džínů. Počkal, až si udělá na pásku mašli, a pak – aniž se obtěžoval hledat košili – ji chytil za ruku a hnal ke dveřím.

“Co to děláme?” zeptala se šeptem, když otevřel dveře.

“Uvidíš,” odpověděl. “Proč šeptáš? Všichni vědí, že tu jsme.”

“Ano, ale je ráno, a Thomas říkal, že jdou všichni do postele,” připomněla mu. “Nechci je vzbudit.”

“Aha,” pochopil a zakřenil se. “Absolutně perfektní.”

“Proč?” Tentokrát se však odpovědi nedočkala. Jen ji dál mlčky vedl chodbou ke schodům. Když se najednou zarazil a pohlédl na ni, byli už v půli schodiště.

“Co hospodyně?”

“Co je s ní?” zašeptala Lissianna.

“Nebude už tady?” zamračil se Greg a dumal, kolik může být asi hodin. Pravděpodobně bylo něco málo po rozbřesku a na hospodyni bylo určitě moc brzy. Od kuropění snad probůh nepracuje.

Zavrtěla hlavou. “Na včerejšek a na dnešek jí máma dala volno. Nechtěla, aby Mariu vystrašilo… no… dost jsi křičel a nebyla si jistá, jak dlouho to potrvá.”

Když mu to tak otevřeně přiznávala, vypadala nesvá, ale Grega tím zjevně potěšila, protože se zazubil: “Perfektní.”

“Perfektní na co?” Zvědavost se hlásila o slovo a docházela jí trpělivost.

“Dočkej času, jako husa klasu.”

“Tak, teď otevřít.”

Lissianna poslušně otevřela pusu. Seděla zabalená do nadýchaného bělostného froté županu na kuchyňské lince a houpala nohama. Oči měla zavázané páskem od županu, takže neviděla, jak jí strkal Greg do úst plnou lžíci. Zavřela pusu, lžička zmizela, načež se jala zkoumat neznámou hmotu jazykem. Šlehačka, višně, nějaký piškot…

“Mmm,” zamumlala, divže nezasténala rozkoší. Spolkla chladnou krémovitou směs a spokojeně si povzdechla: “Copak to bylo?”

“Sherry trifle.” Gregova odpověď přišla zepředu, jen kousek stranou. Vzápětí uslyšela lupnutí, jak vrátil víčko na nádobku s trifle – višně naložené v sherry, puding a lahodný vanilkový krém, to vše na piškotovém těstě, štědře pokryté šlehačkou a posypané strouhanými mandlemi a pistáciemi – a uklidil ji.

“Že by?” podivila se a zavrtěla hlavou. “Kdepak. Na sherry trifle si pamatuji, a takhle dobré to nikdy nebylo.”

Jenom se ďábelsky zachechtal. Slyšela ho štrachat v ledničce, následovalo krátké ticho předcházející příkazu: “Bezva, ham.”

Nedočkavě otevřela pusinku, a hned nato se děsně lekla, protože jí na špičáky nabodnul pytlík s krví.

“Pořád vypadáš trochu přepadle,” zasmál se a Lissianna na něj udělala dlouhý nos. Tohle byl už třetí sáček, kterým ji nakrmil za použití téhož podfuku.

Sotva dorazili do kuchyně, prohlásil, že má vlčí hlad a přivedl ji sem na hostinu. Lissianna ho však poučila, že spíš potřebuje krev, protože ji kousnul.

Nejprve jí to nevěřil, a tak Lissianně nezbylo, než uspořádat vzdělávací chvilku. Objasnila Gregovi, že když ji kousnul, nasál její nanoboty. Přestože nakonec odumřou, a tělo se opět dostane do rovnováhy, v mezičase budou tihle přivandrovalí nanoboti zrychleným tempem konzumovat krev. Když se k tomu připočte, že už teď jeho tělo spotřebovávalo – a ještě nějakou dobu v tom bude pokračovat – krev vyšší než normální rychlostí, není divu, že se bude muset nakrmit.

Když se zeptal, jestli by se čirou náhodou neměla taky nakrmit, protože jí odebral krev, neochotně připustila, že ano. Obávala se, že bude trvat na kapačce, ale strachovala se zbytečně. Nechtěl ji mít mimo provoz o nic víc než ona. Vysadil ji na linku, oči zavázal páskem a odvážně se pustil do krmení. Napíchl jí na zuby pytlík, a hned potom druhý. Při prvním pokusu nadělal trochu svinčík, ale uklidil po sobě a druhý pytlík už zvládnul daleko lépe. Zatímco ji krmil, zkonzumoval tři sáčky, přesto pořád naříkal, že má děsný hlad. Prohlásil, že chce něco, do čeho se dá nejen zakousnout, ale může to i pokousat.

Pokusila se sundat si pásku z očí a seskočit z linky, ale naléhal na ni, aby zůstala sedět, že prý ji naučí hrát na krmenou. Pravidla byla prostá, krmil sebe i ji. Dával jí po troškách ochutnat skoro od všeho, co v kuchyni našel. A ona žasla, jak si pevnou stravu užívala. Už když uvařil chilli, bez řečí se k němu při jídle připojila a pochutnala si, jenomže si tenkrát myslela, že to byla jen výjimka potvrzující pravidlo, poněvadž tento konkrétní pokrm nikdy dřív nejedla. Dneska ráno však měla požitek skoro ze všeho, co okusila. Spoustu z toho přitom znala z doby, kdy byla zvyklá jíst, ale nepamatovala si, že by to někdy chutnalo takhle skvěle.

“Hotovo.” Greg jí stáhl sáček ze zubů, a pak uslyšela hrkání odpadkového koše. “Hned vypadáš mnohem líp. Jak ti je?”

“Dobře… jenže mně bylo dobře už před tím pytlíkem,” zasmála se, ale když jí vjel rukama pod župan a objal ji kolem pasu, úsměv jí zmrzl na rtech.

“Ano, jsi moc dobrá,” mumlal, zatímco pusinkoval bradu. A rukám zjevně dal volnou ruku. Intenzivně vnímala, jak jí pod županem zvědavě šmejdily sem a tam po nahých zádech.

Teplý dech jí ovanul rty, a než se nadála, měla rty na rtech. Bez pobízení se mu otevřela, a když v ní jazykem zkušeně rozdmýchával pozvolnou, lenivou vášeň, hrdelně vzdychala.

Když polibek skončil, Greg zašeptal: “Víš ty co?”

“Co?” vzdychla Lissianna. Zatímco si polibky lehkými jako peříčko dláždil cestičku po líčku k oušku, zvedla ruce, aby ho objala okolo ramen.

“Cítím se absolutně fantasticky.”

Omámeně se pousmála. “Jo?”

“Ó, ano.” Strategickým posunem se jí vnutil mezi nohy a za použití něžného násilí ji přitáhl blíž, až se mu ňadry otírala o chloupky na hrudi. S páskou přes oči byl ten zážitek bůhvíproč mnohem erotičtější. Hmat jako by se zdokonalil, aby kompenzoval absenci zraku. I kůži teď měla jaksi citlivější.

“Myslím, že už mám něco z té extra porce síly a výdrže, co máte vy našinci,” pochlubil se a přitisknul ji k sobě ještě trochu pevněji.

“Uvidíme,” zašeptala a zvedla ruku, aby se zbavila pásky přes oči. Měla smůlu, neprohlédla, místo toho si vykoledovala okamžité polapení.

“Ne, ne, ne,” zaprotestoval. “Máme dohodu. Napojil jsem tě sáčkovanou krví skrz ty roztomilé tesáčky, takže nemusíme ztrácet čas s kapačkou, ale na oplátku si musíš nechat zavázané oči, dokud neřeknu stačí.”

Nejprve zaváhala, potom však složila ruce do klína, zato na rtech jí hrál prohnaný úsměšek. “Tak teda jo,” zamumlala. “Nejspíš budu muset najít cestu po hmatu, viď?”

“Cestu kam?” zpozorněl.

Jen se mlčky usmívala… zlomyslnosti, tvé jméno zní Lissianna.

Když sklouzla z linky, přinutila ho o krok ustoupit. Vztáhla ruce, nahmatala mužnou, obnaženou hruď, položila dlaně na hřejivou tkáň a s roztaženými prsty dráždivě pomalu sjížděla k jihu, až narazila na opasek džínů.

“Ou,” vydechl Greg, když je rozepnula.

Lissianna sklonila hlavu, aby skryla úsměv a stáhla mu kalhoty přes boky, až je měl na půl žerdi. A stejně, jako to udělala už v ložnici u Debbie, poklekla, aby ho svlékla docela. Sotva sundala a odhodila stranou džíny, ucítila, jak ji bere Greg za ruce. Pokusil se ji vytáhnout na nohy, ale tentokrát se mu vzepřela a setřásla ho.

“Kšá, kšá,” okřikla ho a sahala před sebe, dokud jednou rukou nenahmátla lýtko. “Jestli si mám já nechat pásku na očích, ty si musíš nechat ruce za zády,” prohlásila a pak mu putovala po končetině vzhůru, až jí do dlaně vklouzla natěšená erekce.

“Ou, to není fé—” Nedořekl. Když se naklonila a vzala ho do úst, hlas se mu zlomil.

20. KAPITOLA

“Takže ty mi to nepovíš… Co se stalo?”

Když jí Deb napochodovala do kanceláře a svalila se na židli před psacím stolem, Lissianna nepřítomně vzhlédla: “Co se stalo s čím?”

“Co se stalo s čím?” šaškovala Debbie. “Když jsem v pondělí odpoledne odcházela z domu, chystali jste se přenocovat. Když jsem se v úterý ráno vrátila, měla jsem doma perfektně vygruntováno a na kuchyňském stole obrovskou kytici růží s kartičkou: Děkujeme! a vy nikde. Mohla jsi mi aspoň nechat lístek, co se stalo, abys věděla.”

“Omlouvám se,” zamumlala Lissianna. Thomas jí řekl, že se mu Mirabeau zmínila o nepořádku, který prý udělal Greg u Debbie. Zřejmě to pověděla Lucianovi a ten okamžitě zorganizoval sjednání nápravy. Ať už tam poslal kohokoli, ten někdo podle všeho odvedl precizní práci. Ne, že by ji to udivilo. Strýc byl perfekcionista. Zato ty kytky ji překvapily, o těch jí nikdo neřekl.

“Omlouvám se,” zopakovala. “Mělo mě napadnout napsat ti pár řádek.”

“Ano, mělo,” přitakala se smíchem Debbie. “Zvlášť, když ses včera v noci neráčila ukázat v práci, a tvá matka sem zavolala, že jsi nemocná. Už dva dny umírám zvědavostí,” zafuněla rozčileně. “Tak co? Mluv. Povídej, přeháněj! Chápu to správně, že jste se s máti udobřily? Znamená to snad, že vzala Grega na milost?”

“Ano, vzala,” přisvědčila Lissianna a pousmála se. Všichni vzali Grega na milost. Poté, co strávili den ve dvou – střídavě se milovali a dávali si šlofíka – se probudili pozdě odpoledne a zjistili, že mají postel obklíčenou sestřenkami, Mirabeau a bratrancem navrch. Pomalu se z toho stávala tradice.

“Pořád v posteli?” kroutil Thomas pobaveně hlavou, když na ně Lissianna ospale zamžourala. “Jsem po čertech rád, že jste si dneska aspoň trochu odpočali. Zatímco my ostatní jsme se marně pokoušeli spát, vážně jsem se obával, že utaháš Grega k smrti.”

“Pokoušeli spát?” nechápal Greg a potlačil zívnutí. S hekáním se narovnával ze lžičkové polohy, ve které spali, a převaloval se pod dekou na záda.

“To si piš. Nebyla to žádná sranda,” informoval je Thomas. “Ustavičně jsem odtud slyšel výkřiky a nářek.”

Zmlkl, aby se sadisticky pokochal pohledem na Lissiannu, která zrudla po vzoru vlčích máků, načež pokračoval: “Usoudil jsem, že to musí být vina těch ohavných nočních můr, které prý proměnu provázejí.”

“Ano, Greg měl noční můry.” Lissianna se toho nápadu chopila jako tonoucí onoho příslovečného stébla.

“Hmm, to jsem si myslel,” zamumlal zadumaně Thomas. “Pak jsem si ale uvědomil, že ty křičíš taky, Lissi.” Vyklenul jedno obočí a širokánský úsměv mu rozštípnul obličej vedví, načež zvolal hlasem velikým: “V posteli jste pěkně hluční, vy dva. Mrouskající se kočky jsem při tom slyšel dělat menší kravál.”

Všichni zařvali smíchy a Lissianna zasténala. Zabořila obličej do polštáře, zatímco Greg se pokusil očistec ukončit. S vážnou tváří informoval přítomné, že hodlá vstát, a pokud ho nechtějí spatřit v celé kráse, udělají nejlépe, když se ztratí. Jeanne Louise, Mirabeau, Elspeth ani dvojčata nevypadaly, že by jim představa píp show zdarma nějak zvlášť vadila, vtom se však na scéně objevila Marguerite. Zběžně prohlédla Grega, prohlásila, že je zdravý jako řípa, a několika kšá neúprosně vyhnala zpovykané příbuzné, takže mohli s Gregem v klidu vylézt z postele.

Zbytek večera proběhl v obvyklé chaotické rodinné atmosféře. Všichni byli šťastní a hovorní. Barvitě Gregovi líčili vše, o čem byli přesvědčení, že by měl znát, když je teď jedním z nich.

Když si Lissianna uvědomila, že má nejvyšší čas chystat se do práce, bylo jí to dost líto. Trochu záviděla Thomasovi a Jeanne Louise, že tam tento týden nemuseli. Oba byli zaměstnaní v Argeneau Enterprises u jejího bratra, nicméně ten naprosto dobrovolně usoudil, že by měli dostat týden volna, aby mohli během návštěvy pomáhat zabavit Elspeth a dvojčata. Předchozí hovor s Marguerite v tom dozajista nesehrál pražádnou roli. Lissianna však neměla práci, kde by si mohla vzít na týden volno, aniž by si toho někdo všiml. Lidé v útulku na ní záviseli.

Tím, že musela do práce, vypadal Greg stejně zklamán jako ona, a tak ji doprovodil do jejího pokoje, aby pomohl se sprchováním a převlékáním. Jeho bohulibá snaha přinesla ovoce. Kdyby nezaklepal Thomas, aby jim připomenul, kolik je hodin, a nenabídl odvoz, určitě by přišla pozdě.

S mokrými vlasy se vyštrachala z postele, hodila na sebe, co jí padlo pod ruku, a s Gregem v patách uháněla dolů. Svezl se s nimi do města, dal jí pusu na rozloučenou předtím, než vyskočila z Jeepu, a pak pánové odjeli. Měli namířeno do Gregova bytu, aby mu tam sbalili oblečení, které si vezme do domu její matky. Bylo dohodnuto, že tam pobude, dokud se nepřizpůsobí všem změnám, kterými teď bude procházet. Lissianna tušila, že momentálně měl sestřenek až po kolena a absolvoval rekvalifikační kurz: upírem snadno a rychle.

“Země volá Lissi. Země volá Lissi,” opakovala Debbie, ale teprve až když jí zamávala rukou před očima, Lissianna zamrkala.

“Promiň,” zamumlala a probírala se ze zasnění. “Jen jsem se zamyslela.”

“Zamyslela?” zvedla Debbie obočí. “Zlato, poděl se o ty myšlenky se mnou, ať už jsou o čemkoli. Taky bych chtěla cítit to, co ty, když ses při tom takhle usmívala.”

Lissianna zrůžověla a nakrčila nosík: “Vážně je mi moc líto, že jsem ti nenechala vzkaz, Deb. Bylo to od tebe hezké, žes nám tolik pomohla.”

“To nestojí za řeč,” mávla rukou jejich dobrá víla šedovláska. “A klidně ti odpustím, jenom mi pověz, co se stalo?”

Moment váhala a pak řekla: “Greg se spojil s mým bratrancem Thomasem, no a ten, ještě s kamarádkou Mirabeau, všechno uklidili.” Lissianna usoudila, že tímto se dostala asi nejblíže k pravdě, jak jen mohla. “Máma je šťastná, já jsem šťastná…” pokrčila rameny. “Všechno dobře dopadlo.”

Debbie jí hleděla do obličeje, podrobně zkoumala, jak se tvářila, a pak řekla: “Neříkáš to, jako by sis byla úplně jistá.”

Lissianna sklopila oči, ale nevěděla, co na to říci. Nebyla si úplně jistá. Byla skoro šťastná, ale…”

“Máš strach?” zeptala se Debbie. “Studené nohy? Teď, když už neexistují žádné překážky ze strany tvé mámy, máš šanci na vlastní pochybnosti?”

Začala to popírat, potom si však uvědomila, že by lhala. Bála se.

Debbie ji nenutila, aby to řekla nahlas. Místo toho se sama rozvyprávěla: “Vůbec by mě to nepřekvapilo. Předtím, než jsme se s Jimem vzali, cítila jsem to samé. Měla jsem strach, pouhopouhý strach. Bála jsem se, že prostě a jednoduše nemůže být tak báječný, jak se zdálo. Že se něco stane a bude po všem. Že mi zlomí srdce…” Ztěžka si povzdechla. “A měla jsem pravdu.”

Lissianna překvapeně zvedla hlavu.

Debbie se hořce usmála jejímu šokovanému výrazu a navázala: “Ten den, kdy zemřel, mi jednou provždy zlomil srdce.” Nechala svá slova plně vyznít, než pokračovala: “Život není pořád snadný, Lissianno. Je plný těžkých rozhodnutí a zármutku, a všechno nám pokaždé nevyjde tak, jak jsme doufali. Život prostě nedostaneš s doživotní zárukou. A i když je pravda, že občas, když se lidem vyhneme a neriskneme to s nimi, vyhneme se i zármutku, můžeme tím současně přijít o nejlepší dobu svého života. Neboj se milovat.”

Když Debbie odešla z kanceláře, zůstala Lissianna nečinně sedět za stolem. V hlavě jí zněla slova moudré ženy. Neboj se milovat. Připomnělo jí to rozhovor se strýcem Lucianem.

Ty si myslíš, že se bojím milovat? podivil se, a když přikývla, odtušil: Inu, snad… A snad je pravdou, že zloděj volá, chyťte zloděje.

Dlouze vydechla a uznala, že má opravdu strach. Strach jí zabránil probírat s Gregem věčnost. Chtěl si o tom promluvit hned po proměně, jen co se probudil. A pak na to přivedl řeč ještě dvakrát. Bála se, že jí ublíží. Ne odmítnutím, už věděla, že byl ochotný stát se jejím životním druhem, a také věděla, že ne z vděčnosti, že ho proměnila. Miloval ji. Vnímala to pokaždé, když jejich mysli splynuly. Čeho se tedy bála? Budoucnosti… a co s tou jejich láskou provede.

Život prostě nedostaneš s doživotní zárukou, řekla prve Debbie, ale to ani lásku. Nikdo neví, co mu budoucnost přinese, ale jedno věděla určitě. Těch pár dní, které uběhly od chvíle, kdy potkala Grega, byly neúžasnější dny celých dvou set dvou let, které uplynuly ode dne, kdy se narodila. Navíc věděla, že jestli strachu dovolí, aby jí zabránil risknout budoucnost s Gregem, draze za to zaplatí. Zahodí šanci prožít další nejlepší dny života. Bát se milovat se v podstatě nevyplatí, napadlo ji a rozhodla se, že si dnes v noci promluví o věčnosti. Byla připravená riskovat.

“Lissianno?”

Polekaná zvukem svého jména vzhlédla a ve dveřích spatřila otce Josepha. “Copak, otče?”

“Je zde nějaký džentlmen a chce tě navštívit,” ohlásil kněz, nato se otočil a na kohosi zamával.

Ještě nikdy za ní do útulku nikdo nepřišel, a když jí do zorného pole vstoupil Greg, právě se začínala zmateně mračit.

“Gregu!” odstrčila se i s židlí od stolu a vstala, ale pak se zarazila a přehodnotila nutkání oběhnout stůl a vrhnout se mu kolem krku, jak jí radil první instinkt. Kvůli otci Josephovi se vynasnažila zachovat profesionální dekorum a dotaz: “Co tady děláš?” pronesla seriózně klidným tónem.

“Přijel jsem tě odvézt domů,” oznámil. “Jsi hotová?”

“Aha,” koukla na hodinky, a když si uvědomila, že už jí skutečně skončila pracovní doba, zamračila se. Jako obvykle ztratila pojem o čase. Očima přejela psací stůl a zašklebila se. “Musím poklidit složky a nechat vzkaz děvčeti, které dělá tuhle práci přes den, aby vědělo kam zavolat a—”

“Dej se do díla,” přerušil ji Greg. “Klidně počkám.”

Lissianna se na něj vděčně usmála a pohlédla na otce Josepha.

“Děkuji vám, otče,” odtušila cestou ke dveřím. “Děkuji, že jste mu ukázal cestu.”

“Takže je to v pořádku?”

“Jistěže. Je to přítel,” ubezpečila ho.

“Aha,” přikývl otec Joseph. “Dobře.” Ještě moment otálel, a když se Greg protáhl do kanceláře, vycouval ze dveří. “Já prostě…” Kněz nazdařbůh mávnul rukou, pak se otočil a odcházel chodbou pryč.

Dívala se za ním a mračila se. Otec Joseph stále nespal, pomalu už jí to dělalo starosti. Pod očima měl pytle, že by v nich mohl odnést brambory, a pleť začala nabírat nezdravě šedý nádech. Když zmizel z dohledu, povzdechla si, zavřela dveře a obrátila se na Grega. Taktak stihla zalapat po dechu, protože dřív, než se nadála, vtáhnul si ji do náruče s jasným záměrem, trénovat umělé dýchání z úst do úst. Možná i masáž hrudníku.

“Mmm,” zamumlal poté, co ukončil polibek. “Ahoj.”

“Ahoj,” zašeptala ochraptěle. “Čekal jsi dlouho?”

“Třicet pět let a nějaký ten měsíc, o dnech nemluvě, ale tys mi za to čekání stála.”

Tiše se zasmála a dala mu pusu na špičku nosu. “Myslela jsem dneska večer.”

“Myslíš dneska ráno,” opravil ji. “Taky mám pocit, že je pořád noc, protože ještě nevyšlo slunce.”

“Mít rozvrh hodin naopak než všichni ostatní, je trochu matoucí,” připustila.

“Ano, to je,” přisvědčil. “A k odpovědi na tvou otázku, už bez legrace. Čekal jsem asi půl hodiny. Sem jsem dorazil jen o pět minut dřív, ale do města jsem přijel s půlhodinovým předstihem. Tak jsem to vzal přes kavárnu a dal si koblihy, abych nevypadal pateticky jako zamilovaný studentík, že dřepím na parkovišti.”

“Zamilovaný studentík?” Hověla si mu v náručí a hrála si s knoflíčky u košile. “Asi je dobře, že sis dal koblihy. Kdybych tě tady nechala tvrdnout hodinu, dost pochybuji, že bys pak měl takhle dobrou náladu.”

Mírně pokrčil rameny. “Nevěděla’s že jsem tady.”

Nepřítomně přikývla, oči přilepené na knoflíčku, se kterým si hrála, až už to Greg nevydržel. Trochu ji stiskl a řekl: “Tenhle kukuč už poznám, to je tvůj pohled bojím bojím. Copak se děje?”

“Jenom jsem tak uvažovala—”

“Strachovala se,” upřesnil suše.

“Jestli jsi už myslel na to, co bude tahle změna znamenat pro tvou praxi,” pokračovala a tvářila se, že korekci přeslechla.

“Aha,” kývnul vážně hlavou. “Chceš říci, že máš strach, že to negativně ovlivní mou praxi, a já dostanu vztek, že to negativně ovlivňuje mou praxi, a časem ti začnu mít za zlé, žes mě proměnila.”

Lissianna se hořce usmála, jak snadno byla čitelná. “Ňákej chytrej, nemyslíš?”

“Dost chytrej, abych poznal skvělou ženskou, když ji vidím,” odpověděl lehkým tónem a dal jí pusu na čelo. “Vlastně jsem o tom přemýšlel, a není se čeho bát. Většina mých klientů je zaměstnaná a dává přednost večerním návštěvám, které jim nekolidují s pracovní dobou. Až do nynějška jsem valnou část dne trávil prací na své knize a doplňováním poznámek o pacientech, a teprve pozdní odpoledne a večer sezeními s pacienty.” Pokrčil rameny. “Začátek ordinační doby si stanovím na pátou hodinu odpoledne, když budeš v práci, budu pracovat na knize a vyspím se přes den.”

Lissianna se zamračila. “Takže budeš pracovat, když mám volno, a psát, když jsem v práci?”

Greg zamrkal. “To je pravda,” konstatoval pomalu, jak mu to celé docházelo. “Pracuješ od jedenácti, a já s největší pravděpodobností budu mít do desíti pacienty. Vůbec se neuvidíme.” Teď už se mračil i on. “Možná bych mohl—”

“Ne, počkej,” vyhrkla, mozek jí teď jel na plné obrátky. “V sobotu a v neděli klienty mít nebudeš, tak si přehodím volné noci na pondělí a na úterý. Tím pádem se moc neuvidíme jenom ve středu, ve čtvrtek a v pátek.”

“Suma sumárum, půlku týdne tě neuvidím? To si nemyslím,” ucedil podrážděně, pak zamrkal a na rtech se mu objevil malý úsměv.

“Co?” nechápala.

“Jen je pěkné vědět, že mě chceš dál vídat,” řekl tiše. “Nebyl jsem si jistý, jak na tom jsem. Nezdálo se, že bys měla chuť bavit se o budoucnosti.”

Lissianna si povzdechla a opřela se mu čelem o bradu. “Omlouvám se. Já byla jen trochu…”

“Vyděšená?” napověděl, když zaváhala.

“Ano, možná. A myslím, že také trochu vykulená. Všechno se to semlelo příšerně rychle.” Zvedla hlavu a slíbila: “Až se dostaneme domů, o všem si promluvíme. O nás, o našem rozvrhu hodin, prostě o všem. Však my už vymyslíme, jak nějak zařídit, aby nám to hezky klapalo.”

“Domluveno.” Na moment ji objal, ale hned pak Lissiannu odstrčil a plácl po zadečku. “Pohyb, pusť se do psaní těch svých poznámek, ať odtud můžeme konečně vypadnout. Brzy vyjde slunce a já už mám zase hlad. Neměl bych ho mít, před odchodem z domu jsem si dal pytlík krve.”

“Ještě nějakou dobu budeš hodně hladový,” politovala ho a vyklouzla mu z náruče.

“Já vím. Tvá rodina mě upozornila na všechny radovánky, které prý teď můžu očekávat,” zamumlal. Při řeči pozoroval, jak si sedla zpátky za stůl a přitáhla před sebe blok. “A Thomas slíbil, že mi některou noc, až budeš v práci, ukáže, jak se loví. Aspoň nebudu úplně bezradný, kdyby nedejbože došlo na nejhorší a musel jsem se nakrmit z paznehtu.”

Ztuhla a zvedla k němu oči: “Slíbil ti to, jo?”

“Copak, Lissianno, má lásko. Není to nádech zelené, co vidím ve tvých kukadlech? A já si doteď myslel, že jsou stříbromodré.”

Zamračila se, škádlení pověstnou zelenookou příšerou jí nevonělo. “Já bych řekla, že moc dobře víš, jak se nakrmit z paznehtu. Dost jsi to na mně cvičil.”

“Jakpak ti jde to psaní?” odpověděl otázkou a přidal široký úsměv.

Našpulila pusu a sklopila pohled k bloku.

“Uzavřu s tebou dohodu,” ozval se Greg, když chvíli soustředěně pozoroval, jak sázela písmenka na papír.

“A jakou?” optala se nepřítomně.

“Ty mi slíbíš, že odteď budeš kousat jenom ženy, a já ti slíbím, že až mě vezme Thomas do terénu na praktická cvičení, budu kousat jenom muže.”

Vzhlédla na něj, svým návrhem ji zaskočil, a zjistila, že se mračí a sám se sebou licituje.

“Nebo jinak. Slíbím, že na ženách budu trénovat jenom kontrolu mysli, ale nebudu je doopravdy kousat,” rozhodl se. “Jak jsi sama říkala, kousání jako takové můžu cvičit na tobě a popravdě řečeno, pustit si chlapa takhle k tělu bych si raději odpustil.”

Pobaveně se zakřenila. Mezitím stihla dokončit zprávu a vstala ze židle. “A že si já pustím k tělu ženskou, to ti nevadí?”

“Hmm.” Krátce o tom dumal, tvářil se nerozhodně a nakonec vzdychl: “Tak jo, pozměňovací návrh číslo dvě. Vyléčím ti tu hloupou fobii, takže nebudeš muset kousat vůbec nikoho, a já—”

“Gregu,” přerušila ho mírně. Zmlkl a tázavě se na ni podíval. Zašla si pro kabelku a pro kabát a podotkla: “Tohle můžeme probrat až doma, ale teď musíme pohnout kostrou. Brzy vyjde slunce.”

“Jo.” Rty mu zkřivil úsměv na půl úst, vzal ji za ruku a doprovodil ke dveřím.

Když vyšli z kanceláře, na konci chodby stál otec Joseph. Jakmile ho Lissianna uviděla, rozpačitě vysmekla ruku z Gregovy dlaně. Jen co to udělala, kněz se zadíval jejich směrem.

“Hotovo?” zeptal se, když se k němu přiblížili.

“Ano.” Pomalu došli k východu z budovy, Lissianna se usmála a poznamenala: “Jsem překvapená, že tady ještě není Kelly. Nevolala, že je nemocná?” Zatímco Claudia pracovala na témže místě jako ona, když měla v noci volno, Kelly to dělala ve dne. Obvykle byla v práci dřív, než Lissianna odešla.

“Ne,” zavrtěl hlavou otec Joseph. “Pověděl jsem jí, že v kanceláři někoho máš, tak si šla do kuchyně pro hrnek kávy. Každou chvíli by se měla objevit.”

“Aha, jasně,” usmála se. “Takže asi na viděnou dneska večer.”

“Ano. Příjemný den,” popřál otec Joseph, potom pohlédl na Grega a zdvořile dodal: “Rád jsem vás poznal.”

“Také jsem vás rád poznal, otče,” odpověděl Greg a otevřel Lissianně dveře.

“Kde stojí Jeep?” zeptala se, když už kráčeli přes parkoviště.

“Myslíš Thomasův Jeep?” podivil se Greg.

“Ano. Copak sis nepůjčil jeho Jeep, abys pro mě přijel?”

“Ne. Vzal jsem si vlastní auto,” řekl a hned vysvětlil: “Thomas mě zavezl do mého bytu, abych si sbalil kufr. Zpátky odfrčel Jeepem a já jel za ním ve svém voze. Cítím se tak méně jako—”

“Vězeň?” napověděla tiše, když se odmlčel.

Zašklebil se, ale přikývnul. Odvedl ji k tmavému BMW. Odemknul a podržel jí přední dveře spolujezdce, aby mohla nastoupit. Zavřel a obešel vozidlo na stranu řidiče. Lissianna se mezitím natáhla, aby mu odemkla dveře, a zatímco nastupoval, narovnala se a sáhla po bezpečnostním pásu. Strčil klíč do zapalování, otočil, a když se nic nestalo, oba zvedli obočí. Greg se zamračil a zkusil to znovu, ale motor ani neškytl.

“Co do—?” Párkrát sešlápnul plynový pedál a zkusil to ještě jednou, a když motor ani teď nenaskočil, frustrovaně zaklel.

Zkusil to do třetice a Lissianna se kousla do rtu. “Možná bychom si měli zavolat taxi.”

“Cestou sem šlapalo jako hodinky,” brblal Greg a dál trápil sebe i motor. Potom je zaťukání na okno tak vylekalo, že nadskočili a uviděli otce Josepha. Kněz stál na chodníku, vedle dveří šoféra.

Když mu ukázal, aby stáhnul okénko, Greg poslechl, a pak se zeptal: “Problém?”

“Nestartuje to,” zavrčel Greg a zkusil to znovu.

Otec Joseph pozoroval, jak otočil klíčkem, a když se opět nic nestalo, zamračil se. “To musí být startér. Ani neškytne.”

“Ne, neškytne,” souhlasil Greg a s povzdechem se zhroutil na sedadlo.

Stařec moment váhal a pak navrhl: “Zrovna jedu pro zásoby. Mohl bych vás svézt. Kam jedete?”

“Jé, to by bylo skvělé, otče, ale asi je to pro vás dost z ruky,” usmála se Lissianna a prozradila matčino bydliště.

“Páni!” vykřikl otec Joseph vesele. “Není to ani moc daleko od místa, kam mám namířeno. To musí být dílo Boží prozřetelnosti. Pojďte, hodím vás domů, co by dup.” Na odpověď nepočkal. Otočil se na patě a vyrazil k dodávce s logem útulku na boku.

Greg se na ni tázavě zadíval. “Připozdívá se,” odtušil. “A mohl bych zavolat do garáže a požádat, aby si tam auto odvezli a podívali se na ně, než se vyspíme.”

Lissianna s povzdechem kývla a rozepnula si bezpečnostní pás.

“Doufám, že vám to nevadí, ale je to při cestě. Napadlo mě, že bych se pro ty zásoby stavil cestou z města.”

Při slovech otce Josepha vyhlédla Lissianna z předního okna, právě odbočoval z dálnice. Podle jejího odhadu nebyli ani pět minut od matčina domu.

“Připouštím, že na zpáteční cestě by to bylo stejně rychlé, ale při nakládání zásob by se mi vážně hodila pomocná ruka, a protože se mnou zpátky nepojedete…” Vyslal omluvný pohled ke Gregovi. “Nebude vám to vadit, viďte? Mohu to otočit, jestli—”

“Ne, samozřejmě, že ne,” ujistil ho Greg. “Jsme rádi, že jste nás svezl. Bude jenom fér, když vám za to pomůžeme se zásobami.”

Lissianna se zdvořilým slovům pousmála. Znala už Grega dost dobře na to, aby poznala, že i když byl kvůli zdržení otrávený, odmítnout pomoc by považoval za hrubost. Koneckonců jim kněz ušetřil peníze za taxíka k matce.

“A jsme tady.”

Lissianna vyhlédla z okna. Když se rozjel po dlouhé příjezdové cestě vedoucí k velkému bílému domu, zamračila se. Nespatřila žádnou ceduli, která by hlásala, že je to oficiální obchod nebo firma. A podle toho, co viděla, když se rozhlédla po okolí, byli uprostřed ničeho. Nikde na dohled nebyly ani žádné sousední domy. Najednou znervózněla a zmocnil se jí podivně nepříjemný pocit.

“Jde o dámu, která vyšívá naše logo na všechny ručníky, prostěradla a povlaky, Lissianno,” podotknul otec Joseph, když zaparkoval před domem. “Je to jedna z mých oveček, velmi milá stará dáma.”

“Aha,” zamumlala a trochu se jí ulevilo.

“Trvá jí to pravda trochu déle, než by to zvládli někde na stroji,” pokračoval kněz vesele, mezitím vypnul motor a rozepnul si bezpečnostní pás. “Ale je to vdova a ty peníze moc potřebuje, tak vždycky, když dostaneme novou várku, přivážím sem všechny povlaky a polštáře.”

“To je od vás laskavé,” zamumlal Greg a také si rozepnul bezpečnostní pás.

“Vlastně jsem moc rád, že vás dva tady mám,” brebentil otec Joseph. “Často se mě snaží zdržet na šálek čaje, a když jste se mnou, použiji to jako výmluvu, že nemohu zůstat.”

Lissianna vydala jakýsi zdvořilý zvuk, a když otec Joseph otevřel dveře a vystoupil, rozepnula si pás.

“Vypadá na příjemného starého pána, ale je pěkně upovídaný, že ano?” zašeptal Greg, sotva se dveře zavřely a oni osaměli.

“Minulý týden trpěl nespavostí,” vysvětlila omluvně, ale vlastně si nebyla jistá, jestli nebyl upovídaný bez ohledu na to, zda spal či nespal. Pracoval ve dne, ona v noci. Vážně ho stěží znala.

“Do práce, čím dřív ty lůžkoviny pobereme, tím dřív budeme doma,” ukončil Greg debatu a sáhl po páčce na dveřích, ale ještě se zarazil a položil otázku otázek: “Kolik slunečního světla snesu v tomhle stádiu?”

Lissianna se zadívala k obzoru. Na oblohu se vkrádaly první prsty úsvitu. Potřásla hlavou. “Nejsem si jistá. Ale tohle by nemělo trvat dlouho a jsme jen pět, šest minut od domu. Měl bys být v pohodě.”

Přikyvuje, otevřel Greg dveře a vystoupil. Podržel je dokořán a podal Lissianně ruku. Seděla vzadu na sedadlové lavici a ven se musela vyštrachat přes sedadlo spolujezdce.

Bylo zřejmé, že ta milá stará dáma, která prádlo vyšívala, na ně už čekala. Dveře byly otevřené, a když zabouchnul Greg dveře dodávky, otec Joseph zrovna vcházel do domu. Pospíšili si, aby ho dohnali a cestou slyšeli, jak s někým hovořil, pak se odmlčel. Jakmile však začali stoupat po schůdkách na verandu, vrátil se za nimi.

“Říkala, že má všechno hotové a právě to balí,” oznámil, sotva došli ke dveřím. “Šla dozadu, dává do krabic poslední kousky. Tudy.”

Lissianna zavřela dveře, aby neuteklo všechno teplo, a následovala otce Josepha halou. Na jejím konci se zastavil, otevřel jedny dveře a gestem pozval oba dál. Zamumlala: “Děkuji,” a vkročila za Gregem do malé temné místnosti, osvětlené pouze mrňavou lampou na stole u dveří. Když se Greg zničehonic zastavil, skoro mu přišlápla paty.

“Jděte dál,” přikázal otec Joseph.

Ohlédla se a při pohledu na zbraň, kterou držel v ruce, strnula. Chvíli na něj nechápavě zírala, v hlavě totální zmatek, potom se obrátila a postavila se vedle Grega, aby viděla, co viděl on.

Nečekala na ně stařičká dáma živící se vyšíváním lůžkovin, což ji ani dost málo nepřekvapilo. Zato ji nesmírně překvapil pohled na muže, který stál před nimi a mířil Gregovi na hruď druhou pistolí.

21. KAPITOLA

“Bobe,” vykulila užaslé oči.

“Dwayne,” vyprskl podrážděně a Lissianna si vybavila, že mu chtěla říkat Bobe i tehdy v noci na parkovišti, a že ji také opravil.

“Ty snad tohohle chlápka znáš?” zeptal se Greg. Nenápadně se sunul stranou a ji táhl s sebou, až se ocitli k oběma mužům čelem, což bylo přece jen o fous lepší, než mít zbraň před sebou i za zády.

“Ano,” přisvědčila nepřítomně. Soustředila se na pokus proniknout Dwaynovi do myšlenek, a současně sledovala, jak se šinul blíž k otci Josephovi, až bok po boku zablokovali dveře. Bohužel se jí však nepodařilo proniknout barikádou strachu a ostražitosti, a tak to nakonec s povzdechem vzdala. Teprve pak jí došlo, na co se to Greg ptal, a co mu odpověděla, a zašklebila se. “Vlastně ne, ve skutečnosti ne.”

“Co z toho?” optal se suše. “Ano nebo vlastně ne, ve skutečnosti ne?”

Bezradně pokrčila rameny. “Trochu?”

Protočil oči, a když Dwayne hlesl: “Minulý pátek jsem byl k večeři,” probodl ho pohledem.

Potom vyklenul jedno obočí a obrátil se na ni: “Myslel jsem, že minulý pátek jsem byl k večeři já?” zašeptal.

Naštvaná, že to řešil dokonce i v takovéto chvíli, šeptem vysvětlila: “Minulý pátek jsem měla k večeři Číňana. Tys byl nečekaně dobrý aperitiv a Bob byl prostě chudokrevný.”

“Dwayne,” opravil ji Greg, tlumit hlas už se neobtěžoval.

Lhostejně pokrčila rameny. “Mně připadá jako Bob.”

“Jo? Legrační, já bych řekl, že vypadá spíš jako Pinďa.”

Pěkná hra slov, jen co je pravda, zakřenila se, navzdory situaci. Dwayne urážku pochopil, shledal ji však poněkud méně zábavnou.

“Hele!” vyštěkl. “Já jsem ten, kdo tady drží zbraň.”

“Klid, Dwayne.” Otec Joseph ho chlácholivě poplácal po rameni, a pak Gregovi vysvětlil. “S Dwaynem jsme se seznámili minulý pátek, u jednoho baru v centru. Jeden z našich klientů mi řekl, že se na ulici ocitl nový chlapec a prý jídá zbytky z kontejnerů, právě za tím barem. Šel jsem toho hocha hledat, abych zjistil, zda mu nemohu pomoci, ale když jsem se ke kontejnerům přiblížil, vyšla zpoza nich Lissianna. Byl jsem překvapený, že ji tam vidím, jak by také ne, a zavolal jsem na ni. Dali jsme se do řeči a ona mi tvrdila, že je tam s bratrancem. Prý oslavuje narozeniny. Když jsem jí vysvětlil, proč tam jsem já, nabídla mi pomoc, ale poslal jsem ji dovnitř, protože byla zima. Sám jsem pak dál brouzdal kolem kontejnerů, jestli toho chlapce přece jen nenajdu, a místo něj jsem objevil tady Dwayna.”

Greg se otočil na Lissiannu, jedno obočí zase na vrch hlavy, jako by chtěl říci: Tys ho klofla v baru?

“Jo, já vím,” povzdechla si, a hned defenzivně požalovala: “Vymyslela to Mirabeau.”

Poté se pohledem vrátila k Dwaynovi a k otci Josephovi, a při tom si v duchu nadávala za to, jak je pitomá. Ne proto, že sbalila cizího mužského v baru, ačkoli připouštěla, že to samo o sobě znělo uboze a lacině, ale tu noc to zřejmě totálně pohnojila. Když uháněla zpátky do tepla, aby se vyhnula vlezlým dotazům otce Josepha, jako na smrt zapomněla, že je za kontejnerem Dwayne. Předpokládala, že se tím vysvětlovalo, jak se mohl anemický kluk vzpamatovat a zmizet z parkoviště dřív, než o malou chvíli později opustili s ostatními bar. Tehdy jí to vrtalo hlavou, ale přítomnost otce Josepha a zjevné zotavení pána s okurkou si dohromady nedala.

Teď nad sebou v duchu vrtěla hlavou a trpce uznávala, že je vážně s podivem, že se dožila dvoustovky, když i po těch letech dělala takové školácké chyby. Snad by se do budoucna měla spokojit s intravenózní výživou, přinejmenším než jí Greg vyléčí tu mizernou fobii.

“Dwayne na tom byl špatně,” prohlásil otec Joseph, čímž si opět získal její pozornost. “Byl zesláblý ztrátou krve a dezorientovaný. V domnění, že je opilý a potřebuje pomoc, jsem ho strčil do dodávky. Hodlal jsem ho vzít do útulku na trochu kávy, ale vevnitř v dodávce bylo světlo. Jakmile jsem spatřil vpichy, co měl na krku, odvezl jsem ho raději na faru.”

Kněz si Lissiannu rozzlobeně změřil. “Už dříve jsem takové stopy vídal… na hrdlech některých z těch ubohých duší v útulku. Když jsem se jich na ně vyptával, vždy mi dávali ty nejabsurdnější odpovědi. Nešťastnou náhodou se bodli vidlicí na rožnění, nebo spadli na tužku… dvakrát.”

Greg na ni obrátil nevěřící pohled, ale zvedla oči v sloup. “Zkus sám vymyslet něco lepšího, když seš tak chytrej,” zasyčela tlumeným hlasem, protože nechtěla, aby ji ti dva zaslechli.

“Dwaynovo vysvětlení,” pokračoval otec Joseph upjatým tónem, “znělo, že vytahoval nabíječku zvětšovače penisu ze zdi za šňůru, a ta vyletěla do vzduchu a zástrčka ho sekla do krku.”

Gregovi klesla čelist a Lissianna se ošila.

“No a co, měl v kalhotách okurku a falešné opálení,” ohradila se podrážděně, na tlumení hlasu však tentokrát lehce pozapomněla.

“Neměl!” vykřikl Dwayne, zrudlý do rajčatové červeni, ale vzápětí si to zapírání pokazil dodatkem: “Jak vůbec víš o té okurce? My jsme za těmi popelnicemi nakonec přece jen něco dělali?”

“Ne,” odsekla víc kvůli Gregovi než kvůli té parodii na chlapa. Naklonila se ke Gregovi a zašeptala: “Zjistila jsem to stejně, jako jsem zjistila, že je chudokrevný.”

“Kousnutím?” optal se nevěřícně Greg, kterému už docházely jisté možné implikace. “Kam přesně jsi ho kousla?”

“Přečtením myšlenek,” zasyčela potichu.

“Aha, jasně, moje chyba,” přikývl. Evidentně si vzpomněl, že zatímco jeho mysl přečíst nedovedla, mysl všech ostatních ano. A že neschopnost někoho přečíst je u našinců anomálie.

“Zatímco Dwayne chroupal sušenky a pil džus, co jsem mu přinesl, začal jsem si to postupně dávat dohromady,” sdělil otec Joseph Lissianně. “Stopy po kousnutí na lidech v útulku, jeho kousanec a tvá přítomnost v útulku stejně jako tu noc na parkovišti. Jedna a jedna jsou dvě. Dal jsem si to dohromady.”

Lissianna si unaveně povzdechla a dumala, jak si mohla nevšimnout, že je otec Joseph tak příšerně užvaněný. Nakonec jí došlo, že to evidentně bude tím, že ho normálně moc nevídala. Za poslední týden se s knězem viděla víc než za celou dobu, co v útulku pracovala dohromady… a to hlavně proto – jak si teprve v této chvíli uvědomila – že se ji pokoušel nachytat a usvědčit. Měl ji za upírku.

“Dal jsem si to dohromady,” zopakoval kněz, asi pro zvýšení efektu. “A jediná věc, která dávala smysl, byla, že jsi…” udělal dramatickou pauzu, načež vyplivl: “… upírka.”

Lissianně se podařilo nezvednout oči v sloup nad tou teatrálností. Tenhle chlap se fakt minul povoláním. Nebo vlastně ani ne.

“Tehdy jsem pochopil, že tě za mnou poslal Bůh. Že jsem jediný, kdo dokáže ochránit mé stádečko před bezduchým démonem, před tebou,” zíral na ni s kamenným výrazem. “Ale… dobře jsem tě neznal. Pracuješ na noc a já tě zřídkakdy vůbec uviděl, ale na první pohled vypadáš tak… hodná.” Vyřkl to slovo s jakousi hrůzou. Očividně si zoufal, že neodpovídala představě, kterou si udělal o zlých, krev sajících upírech. “A pak také sama myšlenka, že upíři opravdu existují, byla neuvěřitelná. Nemyslitelná. Nemožná. Ale jaké jiné vysvětlení existovalo? Všechno to do sebe zapadalo. Přesto jsem se musel nejprve přesvědčit. Musel jsem vědět naprosto jistě, že jsi to, co si myslím, že jsi dříve, než podniknu něco drastického.”

Už jí to docházelo. “Tak jste mi přinesl k večeři česnekové pyré, požehnal jste automatům na vodu, aby byly plné svěcené vody, a vystlal mi kancelář kříži.”

“Tohle všechno udělal?” zeptal se překvapeně Greg. “Nikdy ses o ničem z toho nezmínila.”

Lissianna pokrčila rameny a v duchu si přála, aby se mu víc svěřovala. Možná by se dovtípil, že ji otec Joseph podezřívá, že je upírka. Když se teď ohlížela zpátky, připouštěla, že si měla sama uvědomit, že tady něco nehraje, ale popravdě řečeno, vždycky měl po ruce nesmírně věrohodné vysvětlení. Kromě toho – jak sám zdůraznil – až do minulého týdne znala toho člověka stěží víc než jako někoho, koho cestou do práce pozdravíte. Ačkoli toho o něm hodně slyšela. Hlavně zkazky o tom, jak je přímo fanaticky oddán Bohu.

Jednou z věcí, které se během staletí dobře naučila, bylo, že neexistuje nic nebezpečnějšího než fanatici. Nepochybovala, že pro otce Josepha byla ona, upírka, ekvivalentem samotného ďábla. Přesvědčit ho, že je hodná upírka, bylo vyloučené, ale mohla bych ho přesvědčit, že upírka vůbec nejsem. Koneckonců, jeho testy selhaly.

Jako by jí četl myšlenky, přitakal: “Ano, tohle všechno jsem udělal. Představte si můj úžas, když nic z toho nefungovalo.”

“Nefungovalo to, protože nejsem to, co si myslíte, že jsem,” odtušila tiše Lissianna.

“Kousla jsi ho do krku,” zarputile kontroval otec Joseph. “Dwayne skoro omdlel ztrátou krve. Má štěstí, že je vůbec naživu. Kdybych se tam v té chvíli neobjevil, možná bys ho vysála dosucha. Musela’s uslyšet, že se blížím.”

“Ne, nic jsem neuslyšela, otče,” ohradila se rozhořčeně. “Omdlel proto, že je chudokrevný.”

Kněz se podíval na Dwayna, kterému zjevně nebylo do smíchu, ale stejně přikývl. “Jo, to jsem.”

Otec Joseph se zamračil, ale pak se obrátil zpátky k Lissianně. “Krmila ses z lidí v útulku. Z ubohých politováníhodných duší, které si už tak sáhly na dno svého přídělu štěstí.”

Provinile přešlápla z nohy na nohu. Takhle řečeno to vyznělo hrozně zle. Sice doufala, že bude schopná pomoci těm lidem zrovna tak, jako oni nevědomky pomáhali jí, ale tvrdou realitu ani dobrý úmysl moc nevylepšil.

“Podívejte se, otče.” Greg vyrazil vpřed, ale když služebník boží významně pozvedl pistoli, na místě se zastavil.

“Jsem si vědom toho, že střelné zbraně nenapáchají velkou škodu,” pronesl. “Ale nějakou přece, a tyto jsou navíc nabité stříbrnými kulkami, jestli na tom záleží.”

Lissianna protočila oči. “Rozhodně záleží, pokud tedy jste vlkodlak.”

“Kde jste sehnal stříbrné kulky?” užasl Greg.

“Našel jsem je na internetu,” pochlubil se Dwayne. “Přes internet seženete fakt senzační věcičky.”

“Ať už ty stříbrné kulky zaberou nebo ne, minimálně tě zpomalí, takže tě budeme moct probodnout,” pokračoval otec Joseph, čímž vrátil konverzaci zpátky k tématu, které mu leželo na srdci. “A kůly – jak jsme se onehdy v noci přesvědčili – jsou velice účinné… Ačkoli zřejmě nejsou smrtící.”

“To jste byl vy?” vydechla Lissianna, zničehonic ji zamrazilo. “Tvrdil jste, že mě musíte otestovat, než podniknete něco drastického. Já těmi testy prošla, a přesto jste mě probodl?”

Otec Joseph se ošil, tohle se mu moc příjemně neposlouchalo. “Zaslechl jsem…” Zmlkl a zamračil se, pak se optal: “Jak se jmenuje to děvče, se kterým se střídáte na nočních směnách?”

“Claudia?” napověděla mu.

“Ano, Claudia. Zaslechl jsem, jak říkala Debbie, že s tebou potřebuje mluvit, aby zjistila, jestli by sis s ní tento týden neprohodila jednu směnu, ale že tě nemůže zastihnout doma. Debbie jí na to odpověděla, žes byla celý víkend u matky, ale dneska v noci, že přespáváš u ní v domě. A že až se vrátí domů, prý ti vyřídí, abys jí ráno zavolala.”

Lissianna si hlasitě oddechla. Od maléru s kolíkem se stalo hodně věcí a většinou to bylo dost náročné, přesto jí ten útok nešel z hlavy. Usadil se v koutku mysli a soužil ji. Byla si jistá, že Debbie za útokem být nemohla, ale vadilo jí, že v tom neměla jasno. Ani ve snu ji nenapadlo, že by se Deb mohla někomu zmínit, že u ní zůstala na noc.

“Zavolal jsem Dwaynovi,” pokračoval otec Joseph. “Měl tam vyrazit na výzvědy a pokusit se něco zjistit. Měl tě pouze sledovat.”

Pod rozzlobeným pohledem, který na něj kněz upíral, se kroutil Dwayne jako žížala na háčku, a pak převzal štafetu vysvětlování: “Původně jsem nic jiného v úmyslu neměl. Ten kolík jsem si vzal s sebou jenom pro případ, že by se na mě usmálo štěstí.”

I pod Lissianniným pochybovačným pohledem trval na svém: “Vážně. Upíři obvykle bývají stvůry noci. Bylo mi jasné, že budu muset počkat, dokud za úsvitu neulehneš k odpočinku. Opravdu jsem si myslel, že tam půjdu jenom na průzkum. Chtěl jsem se zorientovat v Debbiině domě, zjistit, kde co je, který pokoj je tvůj, a ve kterém bude ona, až půjdete obě do postele.” Potom se najednou zazubil. “Ale když jsem tam dorazil, v obývacím pokoji byly roztažené závěsy. Uviděl jsem, jak na to vy dva jdete na gauči, a když jste, lidičky, přemístili estrádu do ložnice, přesunul jsem se o pár oken vedle.”

Lissianna ucítila, jak rudne od konečků prstů na nohou, až po temeno hlavy. Ruměnci šel v patách bezmocný vztek při představě, že okurka Dwayne mlsně koukal skrz okno a pozoroval jejich poprvé. Na tyhle starosti však bleskově zapomněla, poněvadž hned pokračoval.

“Viděl jsem, jak’s ho kousla, a to byl jediný důkaz, který jsme potřebovali.” Usmál se jako kočka, která ve spíži objevila misku smetany, a mluvil dál: “Čekal jsem, že se budu muset celou dlouhou mrazivou noc potloukat okolo a leda tak zírat do oken, dokud nepřijde domů Debbie a nepůjdete všichni na kutě. Když‘s ho nechala v ložnici samotného a šla spát na gauč, nemohl jsem uvěřit, jaké mám štěstí. A nebylo to zdaleka všechno. Když jsem vyzkoušel zasouvací skleněné dveře v jídelně, ukázalo se, že nejsou zamčené… To bylo příliš dobré, než aby to byla pravda.” Mrkl na kněze a zazubil se. “Skoro jako by Bůh žehnal našemu počínání.”

“Ale nevyšlo to,” upozornila Lissianna a zaměřila se na kněze. “Kdyby to skutečně bylo Božím přáním, abyste mě zabili—”

“To byla má chyba, že to nevyšlo,” skočil jí do řeči otec Joseph. “Neměl jsem posílat chlapce, měl jsem jít sám. Od prvopočátku jsem měl víc bádat a studovat. Kdybych věnoval čas studiu, byli bychom připravení a řádně využili výhody překvapení, kterou nám daroval Bůh. Namísto toho jsme stále ulpívali na báchorkách, co proklamovaly filmy a pokleslá literatura. Ještě jsem se nepoučil.”

Kněz byl bledý a přepadlý z nedostatku spánku. Zjevně si za poslední týden moc neodpočal. Nebylo divu, když pracoval za dva. Ve dne v útulku a v noci před ní chránil své stádečko. Věděla, že spánková deprivace může mimo jiné vést k extrémní úzkosti a halucinacím. Psychologem byl Greg, ale i selský rozum napovídal, že u otce Josepha nedostatek spánku způsobil odtržení od reality. Jestli si skutečně myslel, že mu ji Bůh strčil do cesty, aby sprovodil ze světa upírku, musela to být pověstná poslední kapka.

“Takže, jak už jsem říkal,” navázal Dwayne, čímž zase upoutal pozornost, “vplížil jsem se do domu, došel do obývacího pokoje a rovnou k tobě, a ty ses ani nezavrtěla, ale ležela’s na boku. Zrovna jsem se snažil vymyslet, jak tě převalit na záda a nevzbudit, když vtom jsi to zničehonic udělala sama od sebe. Prostě ses překulila.”

“Další Boží požehnání,” zablekotal otec Joseph.

“Byla mi zima,” odsekla Lissianna otráveně. “Nechal otevřené zasouvací dveře a dovnitř táhlo. Probudilo mě to. Překulila jsem se, abych vstala a našla si další deku. Chtěla jsem se zahřát.”

“Byl to zázrak,” nedal si to vymluvit otec Joseph. “Seslal mu příležitost, aby tě mohl probodnout.”

“Co Bůh činí, dobře činí,” pronesl Dwayne pateticky.

“Ano,” zamračil se otec Joseph. “Nejdřív jsem se tady na Dwayna hrozně zlobil, že tě bodl, ale jenom dokud mě neseznámil se situací. Na vlastní oči prý viděl, jak jsi kousla svého přítele.” Zabloudil pohledem ke Gregovi a potřásl hlavou. “Jakmile mi o tom řekl, pomyslel jsem si, že to prostě byla Boží vůle a celá věc se tím uzavřela. Když příští noc zatelefonovala do útulku tvá matka a omlouvala tě, že nepřijdeš, protože jsi marod, nemohl jsem tomu uvěřit.” Ve tváři se mu odrazilo něco z rozčarování, které tehdy musel cítit. “Nemohl jsem uvěřit vlastním uším. Měla jsi být mrtvá! Jednu chvíli jsem si dokonce myslel, že je to lež… že musíš být mrtvá, ale…” Zvedl hlavu a upřeně se na ni zadíval. “A právě tehdy jsem konečně provedl výzkum, kterým jsem měl začít.”

“Já jsem provedl výzkum,” vyprskl Dwayne. “Vždyť jste ani nevěděl, jak se dostat na internet.”

“Využil jsem prostředky, jež mi ve své dobrotě seslal Bůh, a zavolal jsem tady svého přítele od počítačů, aby provedl výzkum,” přeformuloval nasupeně a sdělil jim: “S počítači to umí moc dobře. Je programátor.”

Lissianna sardonicky vyklenula jedno obočí Dwaynovým směrem. Jak to tak vypadá, opálení, vycpávky a okurka nebylo to jediné, co na něm bylo tu noc kašírované. Jí totiž vykládal, že absolvuje poslední rok stáží v nemocnici a jakmile z něj bude plně kvalifikovaný doktor, má v plánu otevřít si vlastní soukromou lékařskou praxi. Snažil se na ni udělat dojem. Idiot. Co by asi tak dělal, kdyby si padli do oka a chtěl s ní dál chodit? Jak by vysvětlil, že vůbec není lékař?

“Dwayne našel na internetu nejrůznější informace,” pochlubil se otec Joseph.

“Samozřejmě tam byly obvyklé žvásty o křížích, svěcené vodě a česneku, což jsou, jak už víme, nesmysly. Ale byly tam také pokyny, jak přemoci jedince vašeho druhu. Některé stránky tvrdily, že na to stačí kolík do srdce, ale na jiných se psalo, že jakmile bude kůl odstraněn, upír může být vzkříšen… jako ty. Tyhle stránky radily, že upírovi musíte uříznout hlavu, teprve pak s ním bude jednou pro vždy konec.”

“Bože,” zašeptal Greg. “Taky ten internet prostě miluješ?”

Lissianna si s ním vyměnila spiklenecký úšklebek, ale obrátila se zpátky na otce Josepha, protože ten už zase kázal.

“Věděl jsem, že sám to nezvládnu. Tak jsem znovu využil Dwaynovu pomoc. Připravili jsme tento dům a vymysleli plán, jak tě sem dnes ráno přilákat. Tenkrát jsem samozřejmě předpokládal, že přijedeš do práce sama jako normálně. Když tě včera do zaměstnání přivezli, dostal jsem strach, že to budeme muset odložit na jindy, ale dneska se ukázal tady tvůj přítel. Prozřetelnost opět přiložila ruku k dílu,” rozplýval se. “Zatímco byl s tebou v kanceláři, zavolal jsem Dwaynovi. Poradil mi, jak zařídit, aby auto nenastartovalo. Potom zamířil sem, aby počkal na náš příjezd… a jsme tady.”

“A jsme tady,” odtušil suše Greg, čímž otce Josepha upozornil na svou přítomnost.

“Když jsme ten plán vymýšleli, samozřejmě jsme se domnívali, že se budeme muset vypořádat pouze s Lissiannou,” podotknul kněz. “Takže se obávám, že jsem přinesl pouze jeden kůl.”

“Taková smůla,” opáčil Greg mile. “Asi to budeme muset nechat na jindy, jste pro?”

“To nebude zapotřebí,” pokojně ho ujistil otec Joseph. “Vzadu v dodávce mám nějaké dřevo. Vyřezat další kolík mi moc času nezabere… Nebo bychom vás mohli vzít jednoho po druhém. Lissiannu první, myslím,” rozhodl se. “Můžeme ji probodnout a setnout jí hlavu, a potom použít tentýž kůl na vás.”

“Aha, dámy mají přednost. Jací jste džentlmeni.” Lissianna se neobtěžovala potlačit sarkasmus.

“Udělám to tak rychle a bezbolestně, jak jen dovedu,” sliboval otec Joseph s naprosto vážnou tváří. “Nejjednodušší by bylo, kdybyste nebojovali a prostě mi dovolili, abych to s vámi skoncoval.”

To se vsadím, že bylo, pomyslela si vztekle.

“A konečně naleznete mír,” sváděl ji. Odpověděla grimasou, tak jim vylíčil plán B. “Bylo by to jednodušší, než když do vás budeme muset střelit půltucet stříbrných kulek a potom, až zeslábnete, vás probodnout.”

“Otče, vážně čekáte, že budu stát jako ovce a dovolím vám, abyste mě probodnul?” opáčila Lissianna trpělivě.

“Toho jsem se obával. Když to nejde po dobrém, půjde to po zlém,” povzdechl si otec Joseph. “Neboj se. Počítali jste s tím a jsme připravení. Dwayne, je čas. Tohle sestrojil dneska,” oznámil jim pyšně, když mladík vytáhl z kapsy dálkové ovládání. “Je vážně chytrý.”

Lissianna ztuhla. Byla ve střehu, připravená na všechno. Dwayne stiskl čudlík na ovládání a shora se ozvalo jakési cvakání. Zvedla oči a uviděla, že se strop nad nimi postupně stahuje. Užasle zírala, jak sjížděl po šikmé střeše dolů ke zdem.

Ne strop, uvědomila si, černá plachta pověšená tak, aby zakrývala strop a zdi, na dálkové ovládání. Když zmáčknul Dwayne tlačítko, odhrnula se. Těžká látka mizela a postupně se ukázalo, že tmavá místnost, ve které stáli, byl ve skutečnosti skleník. Zatímco si tady vykládali, venku vyšlo slunce. Jasná sluneční záře je zalévala za všech stran, vyjma zdi, před kterou stáli otec Joseph s Dwaynem.

Když zatemnění sjelo až dolů a dopadlo na zem venku před okny, Dwayne nervózně vykoktal: “Nic to s nima nedělá.”

Otec Joseph roztrpčeně zamlaskal a zrovna v tom okamžiku mu zazvonil mobil. Zachmuřil se a začal hrabat v kapse. Koukal na prosklené stěny, mračil se a pak na Dwayna vyštěkl: “Hlídej je.” Odešel blíž ke dveřím, obrátil se zády a přijal hovor.

Dwayne si nervózně olíznul rty a namířil na ně pistoli. Lissianna si všimla, že ústí hlavně se chvěje. Upřímně doufala, že někoho z nich nešťastnou náhodou nezastřelí jen proto, že má nervy na pochodu.

“Lissianno, teď je vhodná chvíle,” zašeptal Greg.

Zmateně se na něho podívala. “Na co je vhodná chvíle?”

“Však víš.” Udělal obličej a významně ukázal bradou na Dwayna. “Na to vaše… převzít kontrolu. Já to zkoušel, ale tohle kouzlo jsi mě ještě nenaučila.”

“Aha,” povzdechla si. “Myslíš, že já to nezkoušela?”

“Cože?” zamračil se.

“Nejde to,” pokazila mu náladu. “Vědí, co jsme.”

“No a? Tvá matka mě dovedla kontrolovat, i když jsem se už dovtípil, co jste zač.”

“Ne. To byla teta Martina. Je starší a mocnější než máma, a dokonce i ona musela být přímo ve tvé hlavě, aby to svedla. Obvykle dokážeme ovládat chování sugescí, ale tihle dva moc dobře vědí, co jsme. Jsou ve střehu a to jim dává odolnost. Abych je ovládla, musela bych být přímo v jejich mysli. A v žádném případě nedokážu kontrolovat oba dva naráz.”

“Tak—”

“Gregu,” přerušila ho tiše. “Jestli jednoho ovládnu a ten druhý někoho z nás postřelí, dojde na krev.”

Dlouze vydechl, protože si uvědomil, co tím myslela. Kvůli své fobii – té, co ještě nevyléčil – omdlí, pak už nebude pod kontrolou žádný z únosců, a bude s nimi amen. Nebo možná ne.

“Jsem silnější a rychlejší než ti dva, viď?”

“Zatím ne o moc,” opět mu musela zkazit radost. “Koncem měsíce budeš desetkrát silnější a rychlejší, a časem tvá síla a rychlost ještě dál porostou, ale právě teď jsi pořád ještě zelenáč, kterému teče krev po bradě. Schopnosti a sílu teprve získáváš,” řekla omluvným tónem. “A ještě něco, Gregu, já jim nechci ublížit… aspoň otci Josephovi ne.”

“Ten muž má v plánu nás zabít, Lissianno,” zdůraznil Greg.

“Ano, ale ne proto, že by byl zlý nebo krutý. Prostě si myslí, že koná dílo Boží a chce nám dát mír,” kontrovala a dodala: “Víra otce Josepha je velmi silná.”

“Tak co teda budeme dělat?”

“Nejsem si jistá,” povzdechla si. “Doufám, že se nám ho podaří přemluvit, aby nás nezabíjel. Přesvědčit ho, že se spletl, a my nejsme upíři.”

Nevypadal dvakrát nadšeně. Po chvilce si vzdychl: “Dobrá, ale raději mluv rychle, protože mám takový dojem, že slunce už na mě působí.”

Hrklo v ní a koukla na Grega. Hned si všimla, jak zbledl. V duchu si nakopala, že jí nedošlo, jak rychle na něj slunce zapůsobí. Ona sama zatím následky nepociťovala, ale Gregovi nanoboti měli momentálně dvojnásobné šichty. Stále prováděli drobné, ale nezbytné změny těla, a teď navíc museli napravovat škody, které na něm páchaly sluneční paprsky. Dokonce i bez slunce se příštích pár měsíců bude muset krmit častěji než ona, ale takhle…

Čas na konverzaci vypršel, jelikož otec Joseph zavěsil a s brbláním se vrátil ke Dwaynovi.

“V útulku vypukla nějaká krize,” oznámil. “Musím se vrátit, tak to raději rychle skoncujeme.” Zaváhal, zdálo se, že byl na pochybách, čím začít, pak si povzdechl a pozvedl zbraň.”

“Počkat!” vyhrkl Greg, když otec Joseph namířil na Lissiannu. “Otče, co když se mýlíte?”

“V čem?” zamračil se duchovní obezřele. “Ona je upírka.”

“Je?” zvedl obočí Greg. “Jste si jistý?”

Přikývnul, s nezlomnou jistotou fanatika.

“A co česnek, kříže, svěcená voda a slunce? Těmi jste si byl taky úplně jistý, viďte? Ale nepůsobí na ni. Neříká vám to něco?”

Otec Joseph se zamračil, a když Lissianna zahlédla, jak mu přes tvář přeletěl stín nejistoty, na chvilku si byla jistá, že je Greg zachránil, pak ale potřásl kněz hlavou. “Ano, říká mi to, že filmy a knihy se mýlí v metodách, jak se vypořádat s upíry.”

“Co když se nemýlí? Co když jste to vy, kdo se mýlí?” naléhal Greg.

Kněz nekompromisně zavrtěl hlavou. “Dwayne ji proklál kůlem a ona přesto žije. Musí to být upír.”

“Ano, Dwayne se ji pokusil probodnout,” opáčil Greg trpělivým tónem, jako by mluvil s malým dítětem. “Jenomže, otče Josephe, na to, abyste se dostal skrz svaly a kosti hrudi, je zapotřebí mnoho síly, a on – díky Bohu – neudeřil dost silně, aby napáchal velkou škodu. Kolík narazil na klíční kost a ta ho zastavila.”

“Na klíční kost?” vykřikl nevěřícně Dwayne.

Lissianně se povedlo zachovat si kamennou tvář a nedat najevo překvapení. Kolík nešel nikam poblíž klíční kosti. Dwayne mířil dobře, taktak minul srdce.

“Byla tma,” zdůraznil Greg mladíkovi chlácholivě. “A ta vám, naštěstí, znesnadňovala míření. Jak říkám, propíchl jste kůži a trefil klíční kost. Spousta krve, ale ve skutečnosti jen velmi malé poranění.”

“Mohla by to být pravda?” Kněz užasle zíral na Dwayna, ale když ten pořád jen stál a vypadal, že neumí to pěti napočítat, obrátil se s dotazem na Lissiannu. “Je to pravda?”

“Je to pravda.” Lissianna se pohotově chopila Gregovy lži a trochu ji přikrášlila. “Většinu noci jsem strávila na pohotovosti, ale nakonec mi dali pár Tylenolů, dva stehy a poslali mě domů. Včera večer jsem musela do práce, ale když jsem se to ráno probudila, musela jsem ještě na policejní stanici vyplnit oznámení, a to trvalo stejně dlouho jako návštěva pohotovosti.”

“Ale já… jsem si jistý, že jsem trefil – cítil jsem, jak kolík zajel dovnitř,” hájil se Dwayne.

“Měla jsem na sobě dvě přikrývky,” ozvala se Lissianna. Věděla, že byla tma, a tak s největší pravděpodobností nemohl vědět, že byla přikrytá jen jednou, po doma uštrikovanou dekou. “Ztlumily ránu. Kolík prošel skrz ně, ale mě jenom trochu škrábl.”

Dwayne kroutil hlavou, ve tváři se mu zrcadlil parádní zmatek.

“Není to upírka, otče,” odhodlaně rozehrál Greg. “A já také ne. Jsem psycholog.”

“Vy jste její psycholog?” zeptal se ohromený kněz.

Lissianna uviděla, jak se Greg usmál, a bylo jí jasné, že právě vymyslel plán. Doufala, že zabere. Vážně začínal vypadat dost mizerně.

“Ano. Jsem Lissiannin psycholog. Jestli chcete, můžete si prověřit moje doklady.” Vytáhl z kapsy peněženku a hodil ji na zem před oba únosce.

Dwayne se sehnul pro peněženku, ale po celou dobu na ně nepřestával mířit zbraní. Když se pak snažil portmonku prohledat, nešikovně s pistolí žongloval. Lissianna tajila dech a čekala. Byla přesvědčená, že ten blbec nešťastnou náhodou někoho postřelí dřív, než se mu to vůbec povede. Upřímně doufala, že kulku koupí ona. Kdyby ji schytal Greg, při pohledu na krev by stejně padla do mdlob. Nakonec však došla k názoru, že na tom vlastně nesejde. Pořád je měl na mušce otec Joseph.

“Doktor Gregory Hewitt,” předčítal nahlas Dwayne a zamračil se. “To jméno mi zní povědomě.”

“Byl o vás článek v časopise, je to pár týdnů,” osvítil otce Josepha duch svatý.

“Ano,” přitakal Greg vážně.

“No jo, četl jsem ho,” kývnul Dwayne. “Jste specialista na fobie.”

“Fobie jsou mým hlavním oborem,” přisvědčil Greg. “Ale zabývám se také jinými poruchami. Kontaktovala mě Lissiannina matka. Obává se, že Lissianna trpí…” odmlčel se a za chvilku se otázal: “Slyšeli jste už o lykantropii?”

“Jasnačka,” zajódloval Dwayne, zatímco otec Joseph jen nechápavě civěl. “To je když si lidi myslí, že jsou vlkodlaci, správně?”

“Správně,” pochválil ho Greg. “No a Lissianna trpí obdobným stihomamem, jenomže si myslí, že je upírka.”

Oba muži se obrátili a zahleděli se na Lissiannu. Ta tam stála a úpěnlivě se modlila. Upřímně doufala, že na ní nebylo poznat, že nevycházela z údivu. Zkazku, se kterou se vytasil Greg, sice nečekala, ale mohla by zafungovat. Pokud tomu ovšem tihle dva samozvaní lovci upírů uvěří.

“Ale ona je upír,” zaprotestoval otec Joseph. “Kousla Dwayna a kousla i ostatní v útulku.”

“Otevři pusu, Lissianno,” nařídil Greg.

“Cože?” Zírala na něj, jako by spadl z višně, totálně zmatená nečekaným příkazem.

“Předveď jim své zuby,” řekl významně a postavil se k ní z boku. Uchopil její obličej a při tom vysvětloval: “Vzdoruje, protože si nenasadila falešné zuby.”

Konečně jí došlo, o co mu šlo. Uvolnila se a dovolila, aby jí otevřel pusu.

“Vidíte? Žádné tesáky.” Jedním prstem jí nadzvedl horní ret na jedné straně a pak na druhé. Rychle, právě na tak dlouho, aby viděli, že špičáky nepřesahují ostatní zuby, ale ne na dost dlouho, aby si všimli, že jsou zašpičatělé.

Otec Joseph s Dwaynem udělali krok vpřed a pak se zastavili. Oba se kabonili.

Pustil Lissiannu a obrátil se čelem k nim, zatímco pokračoval: “Má keramické zuby. Když chodí ven, třeba do baru, najít si někoho ke kousnutí, přilepuje si je přes své pravé špičáky. Pracuje samozřejmě na noc, upíři přece za denního světla nemohou být venku. Dodržuje upíří zákony, vyhýbá se česneku a náboženským symbolům.”

“Jedla česnekové pyré, které jsem jí dal v útulku,” upozornil otec Joseph. “A vůbec nezareagovala na kříže ve své kanceláři. Jestli věří, že je upírka, neměla by na ně alespoň nějak zareagovat?”

Lissianna pohlédla na Grega, nesmírně ji zajímalo, jakpak asi vysvětlí tohle.

Moment váhal, načež prohlásil: “To neměla upíří osobnost.”

“Upíří osobnost?” zopakoval Dwayne. “Chcete říci, že má rozdvojenou osobnost nebo tak něco?”

Greg zase okamžik váhal, pak ji počastoval omluvným kukučem a přisvědčil: “Ano. Rozdělila se ve dvě různé osobnosti. Jedna je prostě—” Pokrčil rameny. “Lissianna. Druhá je dvousetletá upírka, která kráčí nocí.”

“Ale—” Otci Josephovi opět zazvonil telefon. Slovně si ulevil, vylovil ho z kapsy a zabručel: “Haló?”

Lissianna využila přerušení debaty a zahleděla se na Grega. Byl podstatně bledší než prve. Navíc se mu teď na čele leskly zrádné krůpěje potu pot. Měl bolesti. Obrátila pohled k rádoby vrahům a soustředila se na Dwayna. Měla dojem, že povídačka, kterou vymyslel Greg, poněkud nahlodala jeho víru, že jsou upíři. Otec Joseph stále odolával. Kdyby totiž byla pravda, že nejsou upíři, byl by nucen strávit, že se snažil probodnout nevinnou ženu. Raději věřil, že je nástrojem Boží vůle.

Když však otec Joseph vyštěkl: “Na tom nezáleží, kde teď jsem. Hned se vydám na cestu. Budu tam do dvaceti minut,” slibný pokus vkrást se do Dwaynovy momentálně znejistělé mysli vzal rychlý konec.

Kněz znechuceně zaklapl přístroj. “Nezbude nám, než to tady dokončit. Musím se hned teď vrátit. Není čas na diskuze.”

“Tak byste nás měli nechat jít.” Při řeči udělal Greg krok vpřed, a když místností zahřměl výstřel, strnul.

“Ježíši Kriste,” vydechl Dwayne. “Já to nechtěl zmáčknout. Proč se pohnul? Já nechtěl…”

Lissianna od něj odvrátila zrak a podívala se na Grega, nic nechápala.

“Co—?” začala, ale když se k ní Greg pomalu otočil a uviděla krev, která se mu na hrudi vpíjela do košile, zmlkla.

Uvědomila si, že jí hlasitě hučí v uších. Zaostřila na jasně červenou skvrnu a všimla si, že čím déle na ni zírala, tím byla tmavší a větší. Brzy už neviděla nic než ten rudý ostrov. Ucítila, že padá, a došlo jí, že upadá do mdlob.

22. KAPITOLA

“Neotevírej oči, mohla bys zase omdlít.”

To byla první slova, která uslyšela. Sotva nabyla vědomí, víčka se jí zachvěla, a chystala se otevřít oči. Teď je zase pevně stiskla a zvolna se nadechla. “Gregu?”

“Ano.”

“Mám tě po pravé ruce?” optala se Lissianna, ačkoli jí bylo jasné, že byl tam, odkud přicházel hlas. Otázku mu položila pouze proto, aby ho přiměla zase něco povědět. Když promluvil poprvé, nebyla ještě úplně probuzená, a slovo ano nebylo dost průkazné, aby se to podle něho dalo posoudit, ale měla dojem, že Gregův hlas zněl trošku zvláštně.

“Ano. Myslím, že mě to pasuje na tvou pravou ruku.” Za slovy následoval nucený smích. Klidně by se vsadila, že byl cezený skrz zuby stejně jako řeč. Greg zatínal zuby, což jí napovídalo, že měl ukrutné bolesti.

Otočila hlavu doleva, otevřela oči a zjistila, že zírá ven, na prosluněný dvorek. Po otci Josephovi a po Dwaynovi nikde ani památky. Aha, takže jsme sami, na prosklené verandě.

Když otočila hlavu jen o kapánek víc, uviděla, že sedí opřená o jedinou neprosklenou zeď skleníku. Ruce měla vytažené nad hlavu. Do zdi byly zapuštěné řetězy zakončené pouty, které měla na zápěstích. Byla připoutaná ke zdi.

“Odvrácená tvář středověké Anglie,” podotkla. “Taky jsi připoutaný ke zdi?”

“Ano.”

Přikývla. “Co se stalo? Proč nás nezabili?”

“Tvoje mdloby při pohledu na krev je poněkud zmátly. Nezapadalo to do jejich představy velkého zlého upíra,” poznamenal výsměšně. “Teď nevědí, co si myslet. Otec Joseph byl na mrtvici. Nevěděl, co dělat, ale musel odejít. V té chvíli tomu nemohl věnovat tolik času, kolik si to, jak sám věděl, zasloužilo. Tak se rozhodli, že nás připoutají, dokud se nevypořádá s krizovou situací v útulku.”

“Chceš mi říct, že už nevěřili, že jsme upíři, a přesto se prostě sebrali a nechali tě tu zraněného, abys vesele vykrvácel?” užasla.

“No, víš, v tom to právě vězí,” odtušil Greg. Teď už si byla docela jistá, že mluvil skrz zaťaté zuby. “Jakmile jsi omdlela, přispěchal mi na pomoc tvůj otec Joe. Rozhalil košili a začal utírat krev, pak se pustil do hádky s Dwaynem, jestli zavolat sanitku nebo ne. Otec Joseph trval na tom, že by měli. Myslím, že mi tu báchorku nakonec zbaštil. Dwaynovi se nechtělo – měl strach, že půjde do vězení za to, že mě zastřelil. Otec Joseph ho ale přesvědčil, aby ji zavolal, a pak se dal zase do ošetřování. A povšiml si, že se rána zmenšila. Přikázal Dwaynovi, ať zavěsí.

“Dobrý Bože,” zašeptala.

“Jo,” povzdechl si unaveně. “Byl naštvaný, že mě stříbrná kulka nezabila… a když už na to přišla řeč, tak kulka vyšla ven, zatímco se dohadovali. Jak je to—?”

“Nanoboti kulku vyhodnotili jako cizí těleso a vypudili ji z těla.”

“Neuvěřitelné,” vydechl.

“Vlastně ani ne, naprosto přirozeně dělá tělo totéž s třískami a tak.” Znovu vzhlédla k řetězům. “Čili až se otec Joseph vrátí, mají v plánu se o nás jednou provždy postarat?”

“Ano,” zasmál se bezdechým smíchem. “Dobrá zpráva je, že otec Joseph přinesl to dřevo, o kterém se prve zmiňoval, a Dwayne z něho právě teď, když tady spolu mluvíme, vyřezává kolík, takže to bude bez čekání. Jestli se to nakonec rozhodnou udělat, můžeme vyfasovat kolík do srdíčka pěkně pospolu.”

“Zatraceně,” ulevila si.

“Přesně moje slova,” souhlasil Greg. Ztichl a Lissianna měla pocit, že zaslechla náběh na zaúpění, než ho silou vůle potlačil. Zahryzl se do ní strach. Zavřela oči, otočila hlavu doprava, zaklonila ji a zase oči otevřela. Když zjistila, že zírá na zeď a na skleněný strop nad nimi, trochu si povzdechla. Zhluboka se nadechla, pomalu spouštěla pohled níž, až se jí před očima objevilo temeno hlavy… pak čelo, oči, nos a ústa. Sotva viděla na celý obličej, znehybněla. Věděla, že když zahlédne třebas i jen kapku krve, zase omdlí.

A když ho uviděla, skoro zalitovala, že se podívala. K čerstvé proměně přibylo vážné zranění a navrch slunce. A výsledek? Bída s nouzí. Opíral se o zeď jako ona, ale hlavu měl zvrácenou dozadu, jako by mu byla příliš těžká, než aby ji udržel zpříma. Oči zavřené a tvář tak bledou, že byla skoro šedá. Navíc byla stažená bolestí. Greg zoufale potřeboval krev a příšerně trpěl.

Nevěděl, že se na něho Lissianna dívala. Pomalu a zhluboka se nadechl a vydařil se mu pevný hlas, když říkal: “Možná ne. Možná probodnou jenom mě a tebe ne. Když odcházel, otec Joseph nevěděl, co si má myslet. Věří, že jsem upír, ale nejsou si jistí, co si myslet o tobě. Spekulují, že jsi možná nový upír, a že právě proto při pohledu na krev omdléváš. Otec Joseph se zmínil, že jestli je to tak, možná se vrátíš do normálního stavu, budu-li já přemožen.”

“Bože.” Když přestal mluvit a kousnul se do rtu, aby překonal bolest, Lissianna ucítila, jak se jí svírá srdce. Ten hloupej mužskej se snažil být statečný a neprozradit jí, jak trpí. Být na jeho místě ona, řvala by do ochraptění a fňukala a kňourala… Rozhodně nebyla vysazená na bolest.

Rozhodla se, že ho odtud musí dostat, a hotovo. Koukla nahoru a zkusmo zatahala za řetězy, kterými měla ruce připoutané ke zdi, a při tom se nahlas podivila: “Jsem překvapená, že tady Dwayne nezůstal a nedrží stráž.”

“Držel, chvilku,” odtušil Greg. “Seděl tady, přihlouple se culil a pižlal ten proklatý kolík. Bavilo ho to zhruba půl hodiny, ale pak se jaksi vyděsil a vzal nohy na ramena. Myslím, že si dál vyřezává venku a čeká na otce Josepha.”

“Jaksi se vyděsil?”

Greg se krátce, krutě zasmál. “Možná to mělo co dělat s příslibem, že mu vyrvu srdce z prsou a sním ho.”

“Cože?” skoro vyprskla smíchy, tomuhle se jí nějak nechtělo věřit.

“No co, měl jsem bolesti a blbou náladu. A neměl jsem radost z toho, že si všimli, jak se rána scvrkává, protože mi nechtěl zavolat sanitku,” hájil se Greg. “Navíc mi ten imbecil kladl ty nejhloupější z hloupých otázek.”

“Jako například?” zeptala se Lissianna v naději, že ho tím zabaví a aspoň trochu tak odvede pozornost od bolesti.

“Jako například, jaké je dělat to s těma kočkama upírkama? A vydrží to chlap dýl, když je upír?” Znechuceně zakroutil hlavou. “Ten kluk je nechutný ubohý malý břídil. Nemůžu uvěřit, žes ho kousla.”

Dřív, než stihla Lissianna odpovědět, zeptal se: “Nebylo to jako když jsme— Tím myslím, nelíbilo se ti—” Sám sebe utnul, přesedl si, a hned sebou trhl bolestí.

“Nebylo to takové, jaké to bývá, když koušu tebe,” odpověděla něžně, protože poznala, že žárlí. Skutečně mu to nemohla vyčítat. Všechna jejich kousnutí doprovázelo alespoň líbání a častěji i mnohem víc, proto ji nepřekvapilo, že uvažoval, jestli pro ni bylo krmení takovéto vždycky.

“Nikdy jsem Dwayna nelíbala. Obyčejně u mě nebývá líbání předehrou ke krmení, abys věděl, Gregu. Tys byl speciální případ,” zdůraznila a pak si vzpomněla, jak se ji ten pitomeček pokusil políbit. Jednoduše nezareagovala. Pokrčením ramen to odsunula do propadliště paměti jako nezajímavé. “A ještě k tomu, že je to otravný břídil, aspoň se proto necítím tolik provinile, že jsem ho kousla.”

Greg se znovu dýchavičně zasmál. Vysloužil si tím bolest, že sebou cukl, strnul a musel chvíli zůstat zticha, než dokázal říci: “To jsem mohl vědět. Kousnout ho já, necítil bych se provinile, ani co by se za nehet vešlo.”

“Možná budeš mít příležitost,” zamumlala Lissianna a zaměřila pozornost na řetězy. Napadlo ji, že kdyby je dokázala osvobodit, z Dwayna bude oběd pro Grega. Chudokrevný, nechudokrevný, doufala, že minimálně zmírní Gregovy bolesti a dodá mu trochu energie, aby mohli utéct. Potom se bude muset nějak dostat domů a poslat sem matku s ostatními. Vymažou Dwaynovi paměť, počkají na návrat otce Josepha a postarají se také o něj. Sama to nesvedla, protože ji ti dva sledovali hůř než ostříži, ale matku, tetu ani strýce neznali, a senioři rodu Argeneau by měli být schopní zvládnout to, na čem ona pohořela.

“Mám neblahé tušení, že jsem definitivně bez práce. Budu muset dát v útulku výpověď,” meditovala nahlas, aby přiměla Grega dál mluvit. “Myslím, že se tím řeší problémy s naším denním rozvrhem.”

“Ano. To je pravda.” Greg se chraplavě zasmál a dostal záchvat kašle.

“Jsi v pořádku?” starala se, když záchvat pominul.

“Ano. Jenom mě zalechtalo v krku. Potřebuji se napít. Cítím se tak vyprahlý,” postěžoval si nešťastně.

Sevřela rty. Nanoboti. Tohle byla jejich práce. Budou teď neuvěřitelným tempem vysávat krev a tělo si bude brát tekutiny, ber kde ber, jen aby vytvořilo víc krve a uspokojilo jejich potřeby. Gregovi o tom neřekla. Raději se soustředila na systém uchycení řetězů ke zdi.

Vlastně tam byl jen jeden, dost dlouhý řetěz. Vedl od jednoho zápěstí ke druhému a byl provlečený kruhem, zasazeným do zdi. Pečlivě ho prostudovala a zjistila, že ve skutečnosti to byl kus kovu stočený dokulata, ale konce neměl přivařené k sobě. Když pořádně zabere, mohlo by se jí povést rozšířit spáru mezi nimi dost na to, aby se řetěz vysmekl ven. Zápěstí sice zůstanou připoutaná k sobě, ale bude moct vstát a snad je dostat odtud pryč.

V té chvíli se ozval Greg: “Takže,” opatrně k němu sklopila zrak, “skončíme stejně, jak tomu bývá ve všech špatných horrorech. Párek upírů prošpikovaný kolíky, upražený na sluníčku… v našem případě na prosklené verandě.”

Zasmála se, nemohla si pomoci, jeho tón byl tak sardonický. “Ve všech nejhorších horrorech,” zdůraznila. “Hollywood nám upírům prostě vůbec nerozumí.”

“Myslím, že žárlí,” prohlásil Greg. “Všechny ty peníze, sláva a úspěch, a přesto stárnou a umírají.”

“Ano,” přikývla, ale už jí to nepřipadalo směšné. Prožila jsem dvě sta dva let, Greg jenom třicet pět. Dokonce ani nikdy nikoho nekousnul – no, mě kousnul, ale to se nepočítá – a možná tady teď umře jenom proto, že je jedním z mého druhu… a nikdy jsem mu neřekla, že ho miluji. Proč mu to nepověděla? Ze strachu – měla strach, že dělá chybu. Měla strach, že to bude bolet.

Před několika hodinami se rozhodla, že už se nebude bát, takže byl nejvyšší čas, aby mu to řekla. Mohlo by to být teď nebo nikdy.

“Gregu,” hlesla.

“Ano?” Mluvil vyčerpaně, hlasem podbarveným bolestí.

“Pamatuješ, jak ses mě zeptal na pravé životní druhy?”

“Jo. Říkala’s, že tvá matka tvrdí, že pro každého z vás existuje jeden pravý životní druh.”

“Jenomže jsem ti tehdy neřekla, podle čeho je máme poznat, viď že ne,” pokračovala vážným tónem. Nečekala, až odpoví, zhluboka se nadechla a pronesla: “Své pravé životní druhy máme poznat podle dvou věcí: nedokážeme jim přečíst myšlenky a nedokážeme je ovládat. Stejně, jako já neumím přečíst ani ovládnout tebe.”

“Já vím,” přiznal tiše. Ohromeným pohledem sjela k jeho tváři. “Thomas mi to prozradil.”

“Kdy?” vydechla překvapeně.

“Včera v noci,” zašeptal. “Hned mi bylo líp.”

“Líp? Proč?”

“Protože jsem si díky tomu uvědomil, že to, co cítím, bylo pravděpodobně předurčené.”

Unaveně si povzdechla. “Tohle bylo taky předurčené?”

“Lissianno.” Pomalu otočil hlavu a podíval se na ni. Když uviděl, že se na něho kouká, obočí mu vyjelo na vrch hlavy, ale řekl: “Ničeho nelituji. I když dneska umřu, ani za celý svět bych si nenechal ujít nic z toho, co se stalo tyhle poslední dny.”

Když na něj jen zírala, tvář prázdnou, zasmál se a zavřel oči. “Všimla sis, že když jsi šťastná, čas zrovna letí, zato když je ti mizerně, příšerně se vleče?”

“Ano.”

Otevřel oči. “Život s tebou bude jen oka mžik, ať už potrvá milénium nebo měsíc. Tak jsem šťastný, když jsem s tebou.”

Chtěl jí tím říct, že ji miluje. Zhluboka se nadechla, ale pak zatajila dech, dlouze vydechla a konečně řekla: “Já jsem s tebou také šťastná. Miluji tě, Gregu, a přestože se jenom proto, že jsem tě proměnila, nestáváš automaticky mým životním druhem, byla bych ráda, kdybys jím byl.”

Tvář mu zkameněla, potom se pomalounku uvolnil a úsměv mu prozářil oči. “Miluji tě a rád bych byl tvým životním druhem,” vyznal se jí smrtelně vážným tónem. “Třicet pět let jsem čekal, až půjdeš okolo, a já se do tebe za pár dní zamiluji.” Odmlčel se a smutně dodal: “Moc bych si přál, abych mohl být tvůj životní druh. Navěky by nebylo dost dlouho, ale na tom nezáleží, protože, jak to tak vypadá, nemáme víc než pár hodin.” Potřásl hlavou. “Nemůžu uvěřit, že tě ztratím, když jsem tě právě našel.”

“Neztratíš mě,” prohlásila zarputile.

Nedůvěřivě zvedl obočí. “Ne?”

“Ne,” potvrdila rezolutně. “Dostaneme se odsud.”

“A jakpak se nám to povede?”

Ptal vyčerpaně a sklesle a začínal vypadat sinale jako mrtvola. Věděla, že nezůstane dlouho při vědomí. Cítila, jak se v ní rodí zlost, roste a mohutní, a záměrně ji pustila z otěží. Mentálně ji přikrmila nespravedlností celé situace. Naschvál ji vydráždila, aby přerostla v zuřivost, která by jí vlila sílu do žil.

Čekal třicet pět let, letělo jí hlavou. Ona čekala dvě staletí a dva roky navrch, a ať se propadne, jestli jí ho někdo vezme. Obzvlášť ne pomatený kněz a ten trouba, co se s ním spřáhl.

Podívala se nahoru, sevřela řetězy nad zápěstími, zapřela se o zeď a odpověděla: “Takhle.” Prudce se vrhla vpřed a vší silou zatáhla za řetězy.

“Jsme silnější než oni, Gregu,” připomenula, když se narovnala a přezkoumala kruh, kterým procházel řetěz. Když uviděla, že se mezi konci kovového kola objevila mezírka, pousmála se. Ještě nebyla dost velká, aby propustila řetěz na svobodu… Zatím.

“Myslím, že bychom mohli být i chytřejší. Přinejmenším vím, že jsme chytřejší než Dwayne.” Znovu zabrala a škubla ze všech sil, pak se napřímila a uviděla, že se škvíra zase o trochu rozšířila.

“A nehodlám připustit, aby některého z nás sejmul idiot, co běhá po světě s falešným opálením a okurkou v gatích.” Vzteky bez sebe zabrala a mezera se opět rozšířila. Tentokrát už to stačilo, aby se řetěz protáhl ven… a trefil ji do hlavy. Aťsi, hlavně že je volná.

“Jsi v pořádku?” vyhrkl Greg. Všimla si, že teď to znělo daleko čileji. Naděje ho trochu vyburcovala. Přikývla a narovnala se. Začala se k němu obracet, pak si ale vzpomněla si, že se na něj nesmí podívat, a zastavila se. Toto bude oříšek.

“Tohle by mohlo být zlé,” poznamenal Greg. Věděla, že ji pozoroval, jak se ztuhle zvedala na nohy a odvracela se od něj, dokud nestála čelem ke zdi.

“Co by mohlo být zlé?” Sunula se bokem, až drcla lýtkem Gregovi do paže a uviděla na řetěz, kterým měl ruce připoutané ke zdi. Tento byl delší, takže mohl spustit ruce podél těla. Vzala kruh, kterým byl řetěz provlečený, a zkoumala ho.

“Tohle,” odtušil Greg. “Zachrání mě holka. Mohlo by to být zlé pro mé ego. Mužského nemá zachraňovat holka.”

Když v jeho hlase zaslechla lehkovážný tón, pousmála se úlevou. Humor byl mnohem zdravější než to poraženectví, co si ho osedlalo prve. “Tvoje ego to přežije,” ubezpečila ho. “A příště nás můžeš zachránit zase ty, jestli se proto budeš cítit líp.”

“Prokristapána, chceš tím snad říct, že se tohle stává často?” lamentoval. Pustila kruh a oběma rukama sevřela řetěz.

Zachechtala se a ubezpečila ho: “Skoro nikdy.” Jednou nohou se zapřela o zeď a vší silou zatáhla.

“Co přesně znamená skoro nikdy?” vyzvídal poměrně ustaraným tónem, když přestala tahat, aby obhlédla své dílo. “Mám si na maléry tohoto rázu dávat majzla každých… řekněme… padesát let?”

“Každých sto let, plus mínus,” odpověděla a znovu zabrala za řetěz. Spára se rozšířila.

“Kromě toho,” pokračovala, při řeči si obtočila řetězy kolem rukou, aby neprokluzovaly, a přichystala se na další škubnutí. “Tys mě už jednou zachránil, když jsem měla kolík v hrudi. Tentokrát je řada na mně.”

Ještě jednou trhla, a když se řetěz bez varování vyvlékl z oka, klopýtla o krok vzad a málem ztratila rovnováhu. Naštěstí to vyrovnala. Pustila řetězy a na chvilku se opřela rukou o zeď. Roztáhnutí dvou kovových kruhů si vyžádalo spoustu energie, a přestože asi nebyla v bezvědomí dlouho, podle jejího odhadu byli vystaveni slunečním paprskům minimálně hodinu. Co naplat, začínala pociťovat následky.

“Jsi v pořádku?”

“Ano,” vydechla, zatímco se pokoušela vymyslet, jak odtud Grega dostat bez toho, aby mu na hrudi zahlédla krev a padla do mdlob. Zaslechla chřestění řetězů a pochopila, že se snažil dostat na nohy. Jenomže věděla, že to sám nezvládne, neměl na to dost síly. Odstrčila se od zdi, klekla si vedle něj a poslepu sahala do boku, dokud nenahmátla ruku. Potom ho vzala pod paží a pomohla mu se zvednout.

Když se jim podařilo vstát, řekla: “Budeš muset být mýma očima.” Se zavřenýma očima se pak obrátila. Teď si mohla přehodit jeho ruku přes ramena a pomáhat mu udržet se na nohou.

Greg si povzdechl. “S tou tvou fobií fakt budeme muset něco udělat.”

“Zítra,” slíbila mu a zaslechla, jak vyprskl tichým, bezdechým smíchem. “Co je?”

“Nic.” Ale stejně mu po hlase poznala, že se směje. “Jen si začínám myslet, že i pro nás by nakonec mohlo být nějaké zítra.”

“To si piš, že jo. Ještě mockrát,” slíbila a začala ho postrkovat kupředu. “Dveře jsou tímto směrem, správně?”

“Správně.”

Jen co vyšli ze slunce, okamžitě to poznala, ještě dřív, než Greg ohlásil: “Jsme v domě. Je tady tma. Nejspíš už můžeš otevřít oči.”

Zvedla hlavu, aby zírala přímo před sebe a nikam poblíž Grega, a otevřela oči. Stáli v chodbě, která vedla od skleníku k předním dveřím. Na chvíli zaváhala. Asi by tam měla Grega nechat a jít se postarat o Dwayna, ale nechat ho tam samotného se jí příčilo. Neměla ponětí, kde by mohl Dwayne být, a nechtěla, aby pan okurka Grega našel, zatímco ho bude honit někde po domě. Ale tahat s sebou Grega nemohla.

Povzdechla si, došla k nejbližším dveřím a Grega vlekla s sebou. Dveře vedly do kuchyně. Nesvítilo se tam a rolety na oknech byly stažené, ale něco slunce se po krajích přece jen vkrádalo dovnitř. Projasňovalo místnost natolik, že tam bylo vidět. Pomohla Gregovi dovnitř a opatrně ho usadila na židli u stolu. Pohledem zabloudila na hromádku pošty. Horní dopis byl adresován Dwaynu Chisholmovi, ale na tom pod ním bylo napsáno: pan a paní Jack Chisholm.

“Tohle musí být dům jeho rodičů,” zamumlal Greg, který si prohlížel poštu spolu s ní. “Asi ještě pořád bydlí s mámou a s tátou.”

“Ano,” přitakala.

“Soudě podle té hromady neotevřené pošty, musí být momentálně někde na dovolené,” podotknul s povzdechem.

“Ano,” zopakovala, a když zaslechla zvuk vozu přijíždějícího po cestě, pohlédla ke dveřím do kuchyně.

“Otec Joseph je zpátky,” odtušil Greg pochmurně.

“Zůstaň tady.” Lissianna se otočila, vrátila se ke dveřím a protáhla se na chodbu. Sotva udělala pár kroků, uslyšela cosi, co by s trochou fantazie mohlo být prásknutí dveřmi auta, pak ještě jednou a potom charakteristický zvuk, který při otevírání vydávají boční dveře dodávky. Přivezl si snad otec Joseph společnost, zauvažovala s úzkostí.

Připlížila se k oknu vedle vstupních dveří a vykoukla škvírou v žaluziích. Jestli se přiblíží k domu, byla připravená okamžitě se dát na ústup a zapadnout do nejbližší místnosti, ale měla pocit, že má trochu času, protože neslyšela, že by se boční dveře dodávky zavíraly. Podle všeho něco vykládali.

“S největší pravděpodobností meč, aby nám jím setnuli hlavu potom, co nás probodnou kůlem,” zašeptala znechuceně, a když poznala, kdo to stojí na dvorku v kroužku kolem Dwayna, strnula.

“Gregůůů, je to v cajkůůů,” zaječela chodbou dozadu ke kuchyni, rozrazila dveře dokořán a vyšla na verandu.

“Lissianno!” Juli ji zpozorovala první a lehkým krokem vyběhla po schodkách nahoru. Vicki, Elspeth a Marguerite jí byly v patách. Jen Martina zůstala pozadu a Lissianně bylo jasné, že teta musela být pohroužená v Dwaynových myšlenkách – chuderka – ovládala ho a vymazávala je dočista do čista.

Zatímco s Thomasem, s Jeanne Louise a s Mirabeau ji viděl v baru, se zbytkem její rodiny dosud neměl Dwayne tu čest. Při jejich příjezdu tedy nebyl vůbec obezřetný, a tak zůstal vnímavý k jejich mentální kontrole. Přesto vrtalo Lissianně hlavou, co si asi musel myslet, když dorazila dodávka a vyrojilo se z ní hejno žen a dívek.

“Můžeme už vystoupit?” uslyšela z dodávky zakřičet Thomase.

“Ano,” zavolala Marguerite. “Martina ho má pod kontrolou.”

Mirabeau, Jeanne Louise a Thomas se okamžitě začali štrachat ven.

“Přineste krev, jestli nějakou máte! Greg je na tom prachmizerně,” stihla ještě zařvat Lissianna. Pak už se na ni vrhla dvojčata a obě se ji snažila obejmout zároveň, takže měla co dělat, aby se vůbec udržela na nohou.

“Jsi v pořádku?” zkoumavě se optala Marguerite, když vystoupala na verandu.

Poté co ji sestřenky pustily a nechaly nadechnout, Lissianna přikývla a usmála se na mámu. “Jak jste nás vlastně našli?”

“Když jste nepřijeli domů, dostali jsme strach. O tom probodnutí se toho pořád moc nevypátralo, a i když jsem věděla, že si nemyslíš, že v tom měla prsty tvá kolegyně Debbie, stejně jsem měla podezření. Takže když ses neukázala, zavolala jsem do útulku. Tvůj telefon vzala dívka jménem Kelly. Prý jste, ty a vážně roztomilý mužský, odjeli s otcem Josephem.”

Lissianna pomalu přikývla. Kancelář, o kterou se dělila s Kelly, měla výhled na parkoviště. Holčina tam zřejmě dorazila těsně po jejich odchodu, a když s Gregem přestupovali z BMW do dodávky útulku, musela se dívat z okna.

“Nevěděla jsem, co si počít, tak jsme se všichni naskládali do dodávky a zamířili do útulku,” pokračovala její matka. “Tvá přítelkyně Debbie právě odcházela.”

Lissianna udělala obličej. Co se přesčasů týče, Debbie byla ještě beznadějnější případ než ona. Od smrti manžela se zjevně samotě svého domova na hony vyhýbala.

“Vzhledem k tomu, že tam byla, a my případ probodnutí stále ještě nevyřešili, přečetla jsem jí myšlenky. Zjistila jsem, že o tvém přespání u ní doma tehdy v noci pověděla pouze své matce a někomu jménem Claudia, ale když s onou dívkou hovořila, byl u toho otec Joseph.”

“Tím pádem jsme pojali důvodné podezření, že otec Joseph je náš člověk,” přišel se svou troškou do mlýna Thomas, který zrovna vyšel na verandu s přenosnou chladničkou v ruce. Krev pro Grega, napadlo hned Lissiannu.

“Když už jsme odcházeli, teta Marguerite nám nakázala, abychom ji přinesli z domu… Jen pro každý případ,” vysvětlil Thomas, když uviděl, jak na chladničku zírala. “Kde je Greg?”

“Na konci chodby, poslední dveře vlevo,” odpověděla Lissianna. Moc si přála, aby mohla jít s ním, ale bylo by to mrhání časem. Ve chvíli, kdy by uviděla jeho zkrvavenou náprsenku, odebrala by se do bezvědomí. Ta myšlenka ji přivedla na otázku: “Nějakou košili nebo triko, co by si mohl Greg půjčit, s sebou asi nemáš, viď?”

“Něco už vykoumám,” zamrkal na ni Thomas a nakráčel do domu.

Lissianna se obrátila na mámu. “Ta krize v útulku, to jste byli vy?”

Jeanne Louise se zakřenila. “Že váháš. Věděli jsme, že musíme najít otce Josepha. Tak jsme tomu děvčeti, Kelly, vnukli, aby mu zavolala, ale nechtěl prozradit, kde je. Tak jsme si museli vymyslet pohromu, přilákat ho zpátky do útulku, abychom mu mohli přečíst myšlenky a zjistit, kde jste.”

“A celou tu dobu jsme se báli, že to bude příliš pozdě,” zašeptala Elspeth.

“Ale nebylo.” Lissianna vztáhla ruku a vděčně stiskla sestřence rameno. “Co jste udělali s otcem Josephem?”

“Toho si vzal na paškál Lucian,” informovala ji maminka. “Vymaže mu paměť a sejde se s námi až doma.”

“A Martina opečovává Dwayna,” odtušila Lissianna, pohlížejíc na dvorek, ale ti dva už tam nebyli.

“Martina ho odvedla zadem dovnitř,” řekla Marguerite tiše. “Potřebuje na práci klid. Když vědí, kdo jsme, je to mnohem obtížnější.”

Lissianna přikývla.

“Pojď.” Marguerite ji starostlivě postrčila ke schodkům z verandy. “Vypadáš bledě. Potřebuješ krev. V dodávce máme ještě jednu chladničku.”

“Nemáme tady kapačku,” upozornila ji Jeanne Louise. “Ale Thomas povídal, že když tě necháme zavřít oči, můžeme ti pytlík napíchnout na zuby a ty udělají své.”

“Ano,” přisvědčila Marguerite a potřásla hlavou. “Kéž by mne to napadlo už před lety. Je to mnohem rychlejší než kapačka. A přitom je to tak jednoduché.”

“Co Greg?” Lissianna se ohlédla do temné chodby za ní.

“Thomas se o něj postará,” ujistila ji Marguerite. “Zakrátko se k nám připojí.”

Přikývla a nechala se odvést z verandy.

“Tak co?” zeptala se jí matka, když se přiblížily k dodávce. “Ty a Greg… máte už všechno vyřešené?”

“Ano,” zašeptala Lissianna a na rtech jí zahrál malý úsměv. “Konečně jsme si promluvili a shodli jsme se, že si budeme životními druhy.”

Marguerite si pohrdavě odfrkla. “Nikdy nebylo pochyb o tom, že si jste životními druhy, má drahá. Jenom jste si to museli uvědomit… a trvalo vám dost dlouho, než jste na to přišli.”

EPILOG

“Už jdou.”

Lissianna vyhlédla z okénka dodávky. Juli ji upozornila včas. Thomas s Gregem právě scházeli po schodech z verandy. Bratranec si zjevně vypůjčil jedno z Dwaynových trik. Gregova zakrvácená košile byla ta tam a její místo zabrala Metallica.

“Vypadá bledě,” hlesla ustaraně Vicki.

Lissianna neřekla nic. Všechny už věděly, že Grega postřelili. Jakmile se usadily v dodávce, máma jí nakázala zavřít oči a postupně jí dala vysát několik sáčků krve. Při čekání, až se k nim připojí také Martina a oba pánové, jim pak vylíčila, co se událo od chvíle, kdy odjeli s Gregem z útulku.

“A tamhle jde máma,” oznámila Elspeth, když se za rohem domu vynořila Martina.

“Dobře, můžeme tedy jet,” prohodila Marguerite a zadívala se do zadního prostoru dodávky. “Mirabeau, nezbyla v chladničce ještě nějaká krev? Jak se tak na něj dívám, Gregovi neuškodí pár doušků navíc.”

“Dva sáčky,” odvětila oslovená. “Mám je podat?”

“Ano, buď tak hodná,” kývla Marguerite a zavelela: “Lissianno, zavři oči.”

S povzdechem zavřela oči a zaposlouchala se do okolního hemžení, nato se otevřely dveře dodávky.

“Budeme tady trochu namačkaní, Gregu,” uslyšela říkat svou matku. “Ale k domu to není daleko.”

“Lissianna mi může sedět na klíně.” Greg teď sice zněl lépe než prve, ale neušlo jí, že měl hlas stále unavený. Dělalo jí to starosti.

“Lissianno, už můžeš otevřít oči,” sdělila jí máma. “Schovala jsem krev.”

S úlevou otevřela oči a první věc, kterou spatřila, byla Gregova tvář, protože se koukal dozadu, ze sedadla spolujezdce. Hřejivě se na ni usmál a podal jí ruku.

Stiskla mu prsty a přikrčená prošla dopředu, aby se mu uhnízdila na klíně. Své sedadlo mezi matkou a Jeanne Louise tak přenechala tetě Martině. Mirabeau, Elspeth a dvojčata byly všechny nacpané vzadu, na sedadlové lavici.

“Máme tady pro tebe další krev, Gregu,” oznámila paní matka a zase nařídila: “Zavři oči, Lissianno.”

Co jí zbývalo? S povzdechem poslechla. Zase. Opřela se zády o dvířka, aby nepřekážela při krmení. Když uložil Thomas nyní už prázdnou chladničku dozadu, uslyšela zaklapnutí zadních dveří a o moment později zaslechla přední dveře naproti ní. Otevřely se, a když Thomas dosedl na sedadlo šoféra, dodávka se nepatrně zhoupla.

Greg si vzal pytlík s krví, který mu dopředu podala Marguerite, a nabodnul si ho na zuby jako starý profík. V domě zkonzumoval šest sáčků a cítil se výrazně lépe, ale věděl, že pár dalších mu patrně půjde k duhu. Pohledem zabloudil k Thomasovi, který zrovna zabouchnul dveře a zapínal si bezpečnostní pás. Lissiannin bratranec na ně koukal, jak se k sobě tulili na předním sedadle, a křenil se. Zakroutil hlavou.

“Vy dva jste fakt děs běs. Člověk vás nemůže nechat minutu samotné, abyste se hned nedostali do maléru,” utahoval si z nich, a pak – už mnohem vážněji – dodal: “Uvědomuješ si, Lissianno, že budeš muset dát výpověď z práce?”

“Ano, já vím,” pípla, ale pomyslela si, že to možná bude pro dobro věci. Poznámky otce Josepha o tom, jak zneužívá ty, co jsou už beztak na dně, trefily do černého. Už nikdy by nedokázala uvažovat o kousnutí dalšího nocležníka z útulku, aby ji ta slova nepronásledovala. Narovnala ramena a prohlásila: “Myslím, že se budu muset poohlédnout po jiné práci. Po něčem, co by nebylo v rozporu s Gregovou pracovní dobou.”

Ten jí stiskl rameno volnou rukou, ve které nedržel sáček krve.

“No a kdy bude svatba?” položila odvěkou otázku otázek – zcela bez varování – Marguerite.

Grega tím mírně překvapila, ale Lissiannu vyplašila natolik, že vykulila oči. Ano, správně. Přistály přímo na pytlíku krve, který si držel Greg u zubů. Uviděl, jak se stříbromodrá kukadla rozšiřují a rozostřují, pak Lissianna zasténala: “Do háje,” a sesula se na něj.

Povzdechl si a přehmátnul, aby mu životní láska nesjela z klína.

“Synu,” spustila Marguerite ze zadního sedadla, pak se ale zarazila a optala se: “Mohu ti říkat synu?”

“Jo, ano, madam,” vykoktal.

“Děkuji ti… synu.”

Greg se ohlédl a uviděl, že se usmívala a pak řekla: “Vážně se musíš zaměřit na Lissiannino léčení a zbavit ji té protivné fobie.”

“Ano, máti,” souhlasil ve vší vážnosti. Mluvila mu z duše. “Je to v čele mého seznamu priorit. Hned zítra ráno… ehm… večer. Až se vyspíme,” formuloval to nakonec, načež dodal: “A co se týče svatby, ta se bude konat okamžitě, jak ji stihnu sjednat.”

“Hodný chlapec.” Marguerite se naklonila a mateřsky ho poplácala po tváři. Potom zašeptala hlasem natolik tichým, že to mohl uslyšet pouze on a Thomas: “Přece jsem ti povídala, že tě má dcerka bude milovat. Skutečně jsi můj vůbec nejlepší dárek k narozeninám.”

Když si vybavil, jak byl poprvé unesen, Gregovi klesla čelist.

Poté, co ho tenkrát přivázala Marguerite k posteli, poplácala ho po tváři a pronesla: Má dcerka vás bude milovat. Jste můj vůbec nejlepší dárek k narozeninám!

Přece teď neříká, že tohle celé naplánovala? Že—

Sklopil zrak k Lissianně, uhnízděné v jeho náručí, a pak vyšplhal pohledem o kousek výš, k zubícím se obličejům lidí v dodávce.

Od této chvíle moje rodina, uvědomil si. A když se obracel k Thomasovi, cítil se trochu jako omráčený, protože ten zrovna říkal:

“Vítej do rodiny, Gregu.” A upír se pobaveně zakřenil.