Lynsay Sands

Argeneau 03. Svobodný bílý upír

PROLOG

30. ledna

Vážený pane Argeneau,

doufám, že se tento list bez nehody dostal až k Vám, a dny sváteční se vydařily k Vaší plné spokojenosti. Je to můj druhý pokus navázat s Vámi kontakt. Poprvé jsem Vám psala těsně před Vánocemi. Není pochyb o tom, že se dopis ztratil v záplavě dárků a přání. Spojila bych se Vámi telefonicky; bohužel, kontaktní informace, které máme k dispozici, neobsahují číslo Vašeho telefonu, a zjevně není uvedeno ani v telefonním seznamu.

A proč vlastně píšu. Je mi velkým potěšením Vás informovat, že upíří sága, kterou publikujete pod pseudonymem Luke Amirault, je u čtenářů nesmírně oblíbená – získala si mnohem větší popularitu, než jsme očekávali. Dokonce jsme zaznamenali vskutku nebývalý zájem o uspořádání série autogramiád. V této věci nás kontaktovala taková spousta prodejců, že mi nezbývá než zjistit zda, a kdy, budete mít zájem podniknout tuto bezesporu namáhavou akci.

Buďte tak laskav a na níže uvedenou adresu kanceláře oznamte své telefonní číslo a vyjádření k mému návrhu.

Těším se na Vaši odpověď.

S upřímným pozdravem

Kate C. Leeverová, editorka

Roundhouse Publishing Co., Inc.

New York, NY

1. dubna

Vážená slečno Leeverová,

ne.

S upřímným pozdravem

Lucern Argeneau

Toronto, Ontario

11. dubna

Vážený pane Argeneau,

Váš dopis jsem obdržela dnes ráno a, i když jsem pochopila, že o autogramiády nestojíte, cítím se povinována Vás důrazně upozornit na opravdu nevídaný zájem široké veřejnosti o Vaše knihy. Vaše popularita prudce stoupá. Několik vydavatelů nejrůznějších periodik zaslalo žádost o interview. Určitě Vám nemusím vysvětlovat, jak by taková propagace v budoucnu napomohla prodeji.

A ještě k výše zmíněnému turné autogramiád. Nevolají nám pouze jednotliví knihkupci, ale i navýsost úspěšný knižní řetězec, s prodejnami v Kanadě i ve Státech, prohlašuje, že je Vám ochoten uhradit náklady, jen abyste byl tak laskav a navštívil jejich největší knihkupectví. Zajistili a zaplatili by Vám letenky, ubytování v hotelu na každé zastávce, a postarali se o vůz s šoférem, který by Vás vyzvedl na letišti, dopravil do hotelu, pak na autogramiádu a zpět. Toto skutečně není nijak bezvýznamná nabídka a já Vás naléhavě žádám, abyste ji pečlivě zvážil.

Vzhledem k tomu, že se pošta odtud do Toronta zdá být neskonale pomalá – ačkoli Váš dopis přicestoval za obvyklých deset dní – posílám ten svůj nočním expresem. Velice bych ocenila Vaši pokud možno okamžitou odpověď – a, pěkně prosím, tentokrát už opravdu nezapomeňte připojit své telefonní číslo.

S upřímným pozdravem

Kate C. Leeverová, editorka

Roundhouse Publishing Co., Inc.

New York, NY

15. června

Vážená slečno Leeverová,

ne.

S upřímným pozdravem

Lucern Argeneau

Toronto, Ontario

26. června

Vážený pane Argeneau,

opět jste opomněl uvést své telefonní číslo. Proto bych Vás nejprve poprosila, abyste hned zavolal do naší kanceláře a chtěl mluvit buď se mnou, nebo pokud byste mne nezastihl, s mou asistentkou Ashley. Můžete dokonce volat na účet volaného. Skutečně bych si s Vámi ráda pohovořila osobně, protože si jsem naprosto jistá, že jste zatím zcela nepochopil, jak populárním jste se stal, ani jak důležitý a nezbytný může být kontakt s Vašimi čtenáři.

Nevím, jestli to vůbec víte, ale stránky Vašich fanoušků, či spíše fanynek, rostou na internetu doslova jako houby po dešti a my každodenně dostáváme tuny dopisů pro Vás. Všechny Vám je pěkně zabalíme a pošleme, ne spolu s tímto dopisem. V tom minulém jsem se zmiňovala o žádostech o uspořádání autogramiádového turné, nicméně Vám musím s radostí oznámit, že z žádostí jsou prosby a nabývají nezvladatelných rozměrů. Snad každičké knihkupectví na celém světě touží po Vaší návštěvě a je přesvědčeno, že autogramiáda by byla učiněný trhák. Samozřejmě nejste sto navštívit jeden každý obchůdek. Myslíme si však, že jeden obchod, ve všech důležitých městech, se zvládnout dá.

Také bych Vás ráda přemluvila, abyste zvážil poskytnutí jednoho či dvou interview, přikládám dopisy, které jsme v této záležitosti obdrželi z různých vydavatelství. Jak si můžete povšimnout, tyto žádosti nám nechodí pouze a jenom od vydavatelů romantické literatury. Vaše popularita přerostla hranice růžové knihovny. Získal jste si čtenáře tradiční literatury, čehož dokladem je rozličnost novin a literárních občasníků, které nyní o interview téměř žebrají. Zaregistrovali jsme také zájem několika ranních show. Znáte to, nevzbudí Vás písničkou, ale více či méně libým hlasem nějaké celebrity. Zatímco tam byste se musel dostavit osobně, do novin a časopisů stačí zavolat nebo se s nimi dokonce spojit po internetu, máte-li ho zavedený. Jste na síti? Pokud ano, ráda bych měla Vaši e-mail adresu a rozhodně neváhejte s Windows Messenger nebo něčím podobným. Aspoň bychom si spolu mohli “pohovořit” touto cestou. Několik “mých” autorů už Messenger má a společně jsme dospěli k názoru, že je užitečný, uživatelsky přítulný a mnohem rychlejší, než normální mail.

Je tolik věcí, které bych s Vámi ráda probrala… Prosím, nezapomeňte nám zavolat do kanceláře co nejdříve, klidně i na účet volaného.

Znovu zdůrazňuji, že tento dopis posílám nočním expresem.

S upřímným pozdravem

Kate C. Leeverová, editorka

Roundhouse Publishing Co., Inc.

New York, NY

1. srpna

Vážená slečno Leeverová,

ne.

S upřímným pozdravem

Lucern Argeneau

Toronto, Ontario

1. KAPITOLA

Čtvrtek, 11. září

“Rachel se zapřísáhla, že rakev už nechce vidět, co živa bude.”

Lucern při matčině poznámce jen cosi zabručel, zrovna totiž s mladším bratrem Bastienem tu rakev stěhoval k sobě do sklepa. O nové averzi budoucí švagrové věděl všechno. Etienne celou historii podrobně vylíčil. A právě proto sem teď ukládali tu věc. Etienne byl sice ochoten vystěhovat ji ze svého sídla, aby potěšil snoubenku, nicméně se s ní ze sentimentálních důvodů nedokázal rozloučit natrvalo. Zcela vážně přísahal, že své nejlepší nápady dostal právě, když ležel uvnitř ní, v tichu a tmě. Je malinko excentrický. A rozhodně je jediný, kdo si, aspoň co Lucern ví, na generálku vlastní svatby přivezl rakev. Farář byl na mrtvici, když trojici bratrů načapal, jak ji přemisťují z Etiennova pickupu do Bastienovy dodávky.

“Děkuji, žes ji sem dovezl, Bastiene,” zafuněl Lucern, když se narovnal.

Bastien pokrčil rameny. “Do BMW by se ti těžko vešla. Kromě toho,” dodal, to už kráčeli po schodech nahoru, “raději ji odvezu, než schovám u sebe doma. Hospodyně by dostala záchvat.”

Lucern se jen usmál. On sám si už s hospodyní starosti dělat nemusel, a úklidová služba, kterou najal na každotýdenní úklid, se činila pouze na hlavním podlaží. Že by mohli zahlédnout rakev, mu vrásky nedělalo.

“Je na svatbu všechno připraveno?” optal se, když vešel za máti a bratrem do kuchyně. Zhasnul ve sklepě a zavřel za sebou dveře, ale rozsvěcet se neobtěžoval. Slabé světélko na sporáku stačilo, aby trefili k východu.

“Ano. Konečně.” Marguerite Argeneau to řekla s nepřehlédnutelnou úlevou. “A navzdory obavám paní Garrettové, že je celá ta svatba příliš uspěchaná a že sem příbuzní Rachel nestačí přijet, přijedou všichni.”

“Jak velkou má rodinu?” Lucern ze srdce doufal, že Garrettovi nebudou stejně početní, jako byli Hewittovi, na svatbě Lissiann. Sestřiny vdavky za Gregoryho Hewitta byly skutečnou noční můrou. Ten člověk má vážně velkou rodinu, z větší části tvořenou ženami – co hůř, svobodnými ženami, které se na Lucerna, Etienna a Bastiena dívaly, jako by byli hlavním chodem na hostině o jednom chodu. Lucern agresivní ženy nesnášel. Narodil se a byl vychován v dobách, kdy se iniciativy ujímali výhradně muži, a ženy se líbezně usmívaly a culily a znaly své místo. S moderními časy se mírně řečeno nesžil a rozhodně se netěšil na další debakl podobný oddavkám Lissiann, na kterých se povětšinou jen vyhýbal hostům ženského pohlaví.

Naštěstí něco z těch obav Marguerite vzápětí rozptýlila. “Dost malou – v porovnání s Gregem – a většinou samé muže, jak jsem vyrozuměla ze seznamu hostí.”

“Díky Bohu,” zamumlal Bastien a vyměnil si s bratrem srozuměný pohled.

Lucern přikývnul na souhlas. “Je Etienne nervózní?”

“Kupodivu… ne.” Bastien se usmál jedním koutkem úst, spíš se ušklíbnul. “Ohromně se bavil, když pomáhal tohle všechno uspořádat. Přísahá, že se nemůže dočkat svatebního dne. Jak to tak vypadá, Rachel ho umí obšťastnit.” Jeho výraz se najednou změnil, jaksi zrozpačitěl.

Lucern bratrův zmatek nepokrytě sdílel. Nedokázal si představit, že by se vzdal svobody kvůli nějaké ženské. Kterékoli. U předních dveří se zastavil, otočil a přistihl matku, jak se mu probírá poštou ležící na stolku v hale.

“Lucu, ty zde máš neotevřené dopisy, doručené už před týdny! Ty je nečteš?”

“Proč tě to tak překvapuje, mami? Vždyť ani nebere telefon. Hrome, máme kliku, když se vůbec obtěžuje otevřít dveře.”

Bastien ta slova sice říkal s úsměvem, ale Lucernovi výměna pohledů mezi matkou a bratrem neunikla. Dělali si o něho starosti. Odjakživa byl samotář, ale poslední dobou to dováděl do extrému a zdálo se, že ho obtěžuje všechno. Věděli, že začíná být nebezpečně znuděn životem.

“Tahle krabice je co?”

“Nevím,” přiznal Lucern, když máti zvedla ze stolu velikou škatuli a zatřepala s ní, jako by byla lehká jako pírko. Což nebyla.

“Well, nemyslíš, že by bylo nanejvýš záhodno to zjistit?” optala se podrážděně.

Lucern obrátil oči v sloup. Jak je starý nezáleží, matka mu bude imrvére zasahovat do života a vrtat a šťourat a tak vůbec. Nad čímž rezignoval již před drahnou dobou. “Nakonec se k tomu dostanu,” zabrblal. “Většinou jde o poštu obecně otravnou nebo od otravů, kteří ode mne něco chtějí.”

“No a co tento dopis od tvého vydavatele? Ten pravděpodobně důležitý je. Neposílali by ho expres, kdyby nebyl.”

Lucern se zamračil ještě víc, když matka zvedla obálku s logem FedEx a zvědavě ji obracela v rukách. “Ten není důležitý. Jak říkám. Editor prostě otravuje. Společnost chce, abych jel na autogramiádové turné.”

“Edwin chce, abys podnikl putovní autogramiádu?” zakabonila se Marguerite. “Já myslela, žes mu hned na počátku dal jasně najevo, že nemáš zájem o publicitu.”

“Edwin ne. Ne.” Lucerna vůbec nepřekvapilo, že si matka jméno toho starého editora pamatuje. Měla fenomenální paměť a on se jí za těch deset let, co píše pro Roundhouse Publishing, o Edwinovi zmínil mnohokrát. Jeho první práce byly vydávány jako historické texty, používané většinou na univerzitách a vysokých školách. Ještě stále se četly a odborná veřejnost nešetřila chválou, protože prý byly napsány, jako by autor v dobách, o kterých píše, skutečně žil. Což, samozřejmě, žil. Nicméně tyto knihy šlo jen těžko nazvat populárními či obecně známými.

Avšak poslední tři Lucernovy knihy už byly z jiného těsta. V podstatě se jednalo o autobiografie. Či spíše biografie. První vyprávěla o tom, jak se máti s otcem poznali a dali dohromady, druhá prozrazovala, jak se sestřička Lissianna setkala s – a zaláskovala do – psychologa, a posléze i manžela, Gregoryho. A ta poslední, vydaná jen před několika týdny, líčila – do všech detailů – příběh bratra Etienna a Rachel Garrettové. Nechtěl je napsat. Prostě ho políbila múza a zčistajasna se mu ta slůvka zhmotnila na papíře. No, a když už je napsal, usoudil, že by možná neškodilo je vydat, pro blaho budoucích generací. Mohl by se stát rodinným kronikářem. A sotva získal svolení rodiny, odeslal je Edwinovi, který je považoval za vskutku brilantní fikci a jako takové je vydal. Nejen jako fikci. S přídomkem paranormální romance. Z Lucerna se přes noc stal spisovatel romantické literatury. Celá situace ho náležitě vyváděla z míry, takže se ze všech sil snažil na to nemyslet.

“Edwin už není mým editorem,” vysvětlil. “Loni, někdy koncem roku, dostal infarkt a umřel. Jeho místo a práci dali asistentce, která mi od té doby nedá kouska pokoje.” Zase se zamračil. “Ta ženská se mne pokouší zneužít, aby udělala kariéru. Zřejmě je přesvědčená, že bych se měl dát naverbovat na jakési reklamní akce, kvůli propagaci knih.”

Bastien vypadal, že k tomu hodlá něco podotknout, ale zarazil se a místo toho nastražil uši. Nějaké auto zrovna vjíždělo na příjezdovou cestu. Lucern otevřel dveře a oba s různou mírou překvapení sledovali, jak vedle Bastienovy dodávky zastavuje taxi.

“Nesprávná adresa?” vznesl čistě řečnickou otázku Bastien. Věděl, že bratr si na společnost nepotrpí.

“Určitě,” hlesl Lucern. Zúžil oči, když vystoupil šofér a otevřel zadní dveře jakési mladé ženě.

“Kdo je to?” optal se Bastien. Říkal to dokonce překvapeněji, než jak se Lucern cítil.

“Nemám ponětí.” Řidič taxíku vyndal z kufru auta malý kufr a příruční brašnu.

“Jsem přesvědčená, že tvá editorka,” prohlásila Marguerite.

Oba dva se jako na obrtlíku otočili k matce. Přistihli ji číst – nyní již otevřený – dopis s logem FedEx.

“Moje editorka? O čem to do pekla mluvíš?” Lucern k ní vyrazil rázným krokem válečníka a vyškubl jí psaní z ruky.

Synáčkovo nerudné chování ignorovala, popošla k Bastienovi a zvědavě vykoukla ven. “Vzhledem k donebevolající liknavosti pošt, a jelikož zájem o tvé knihy se šíří jako morová rána, slečna Kate C. Leeverová dospěla k rozhodnutí, promluvit si s tebou osobně. Což,” dodala Marguerite zlomyslně, “bys věděl, kdyby ses obtěžoval číst svou poštu.”

Lucern zmačkal dopis v dlani. V zásadě říkal to, co máti právě verbalizovala. To… plus jeden drobný detail. Kate C. Leeverová přiletí v osm večer z New Yorku. Je půl deváté. Letadlo očividně přiletělo na čas.

“Je docela pěkná, což?” Tato poznámka, spolu s podivně hloubavým tónem matčina hlasu, kterým ji pronesla, stačily, aby Lucern zavětřil nebezpečí. Marguerite promluvila jako matka zvažující ujmout se role dohazovačky – už v tom měla praxi. Nadšeně se této role chopila v okamžení, kdy poprvé spatřila Etienna a Rachel pospolu. A hleďme, co z toho vzešlo. Etienne vězí až po uši v maratónu předsvatebních příprav, a ono ho to, dobré nebe, baví!

“Už začíná uvažovat jako Dolly Levi, Bastiene. Ještě chvilku a Armstrong začne zpívat Hello, Dolly! Odvez ji domů. Hned!” nařídil Lucern. Bratr vybuchl smíchy. Odměnou mu byl krvelačný dodatek: “Jakmile bude hotová se mnou, bratře, zaměří se na hledání vhodné ženy pro tebe.”

Bastien se v tu ránu smát přestal. Chopil se matčiny paže. “Jdeme, máti. Tohle není naše věc.”

“Samozřejmě, že to je moje věc.” Marguerite ho rázně setřásla z lokte. “Jste mí synové. Vaše štěstí a budoucnost je má věc, to si pište.”

Bastien se pokusil vyjednávat. “Já vážně nechápu, v čem je problém. Oba jsme už dávno oslavili čtyřstovku. Proč sis, po tak dlouhé době, najednou vzala do hlavy, že nás musíš oženit?”

Marguerite o tom chvilku uvažovala. “Inu, odkdy váš otec zemřel, přemýšlím…”

“Dobrý Bože,” skočil jí do řeči Lucern. Tragicky vrtěl hlavou.

“Co jsi říkal?” zamračila se na něho.

“Právě proto Lissianna skončila v útulku a zapletla se s Gregem. Táta umřel a ona začala přemýšlet.”

Bastien vážně přikyvoval. “Ženy by neměly přemýšlet.”

“Bastiene!” zařvala Marguerite Argeneau.

“Hou, hou. Přece víš, že si tě jen dobírám, mamulenko,” chlácholil ji a znovu vzal pod paží. Tentokrát se mu ji podařilo vymanévrovat ze dveří.

“Jenomže já ne,” zahulákal Lucern, který se kabonil na zápraží a koukal, jak scházejí po schůdcích na chodník. Mamulenka Bastienovi celou dobu peprně spílala a Lucern se při pohledu na bratrův usoužený výraz zakřenil. Bastien cestou domů zažije pravé peklo, to bylo Lucernovi jasné, a skoro mu ho bylo líto. Skoro.

Škodolibý smích mu však vzápětí zhynul na rtech, to když pohledem zabloudil k blondýnce, která zjevně byla jeho editorkou. Matka totiž promptně utnula svou zlolajnou rétoriku, aby onu ženštinu přívětivě pozdravila. Lucern málem našpicoval uši, aby slyšel, co říká, ale pak se rozhodl tím neunavovat. Tak jak tak pochyboval, že by to chtěl slyšet.

Pozoroval tu osobu přikyvovat a usmívat se na máti, pak vzala do ruky zavazadlo a vydala se po chodníku vzhůru. Lucern podezíravě přimhouřil oči. Pro Krista Pána, nemíní tady zůstat, že ne? V tom dopise nebyla ani zmínka o tom, že by se zde mínila usadit. Určitě hodlá bydlet v hotelu. Těžko by ji napadlo, že si ji jenom tak mirnix dirnix pustí do domu. Pravděpodobně zatím jenom neměla čas stavit se v hotelu, utěšoval se v duchu, při tom zrakem putoval po tělesné schránce toho hadího plémě.

Kate C. Leeverová měřila zhruba stejně jako jeho matka, čili byla celkem vysoká, aspoň na ženu, asi pět stop deset palců. Štíhlá a pěkně rostlá, s dlouhými blond vlasy. Vypadala vážně pěkně, aspoň takhle na dálku. Ve strohém světlomodrém kostýmku připomínala orosenou sklenku ledové vody. Ta představa byla, za nezvykle horkého zářijového večera, až neskutečně osvěžující.

Iluze se roztříštila, když sklenička dovlekla batožinu po schodech k němu na zápraží, zastavila se a počastovala ho zářivě veselým úsměvem. Rtíky se jí půvabně zvlnily do půlměsíčků a oči jiskřily, pak vyhrkla: “Ahoj. Jsem Kate Leeverová. Doufám, že jste dostal můj dopis. Pošta je tak pomalá a vy jste pořád zapomínal poslat mi své telefonní číslo, tak mne napadlo, že vás navštívím a řeknu vám o všech těch skvělých možnostech propagace, které se nám otevírají. Já vím, já vím, vy se žádné z akcí zúčastnit nechcete, ale jsem si jistá, že jakmile vám vylíčím všechny výhody, rozmyslíte si to.”

Lucern chvíli civěl na její půvabně plné usmívající se rty, dočista jako ve snách. Pak zatřepal hlavou. Rozmyslet si to? Tohle tedy chce? Jak snadné. Už si to rozmyslel. Rychlý je jeho druhé jméno. “Ne.” Zavřel dveře.

Kate zírala na masivní dřevo, kde by správně měl být obličej Lucerna Argeneau, a dělala, co mohla, aby vzteky neječela. Tenhle mužský je nejtvrdohlavější, nejotravnější… hrubián a protiva – zabušila na dveře – paličák, ignorant…

Dveře se rozletěly a Kate si pohotově přikouzlila bezostyšně falešný, leč široký – měla by dostat aspoň body za snahu – úsměv na rty. Úsměv se málem odporoučel, když se na Lucerna poprvé pořádně podívala. Příležitost, která se jí k tomu prve naskytla, totiž nevyužila. Před momentem ještě byla příliš zaměstnaná snahou vybavit si řeč, kterou složila a učila se nazpaměť během letu sem. Teď neměla žádnou připravenou řeč – vlastně neměla ponětí, co říci – a tak se přistihla, že doslova civí na Lucerna Argeneau. Byl mnohem mladší, než čekala. Věděla, že pro Edwina psal dobrých deset let, než spolupráci s ním převzala ona, přesto nevypadal na víc, než na třicet dva nebo tři. Z čehož plyne, že profesionálně píše od plus mínus dvaceti let.

Navíc byl hrozivě krásný. Vlasy temné jako noc, oči stříbromodré, téměř se zdálo, že odráží světlo lucerniček visících nade dveřmi, rysy ostře řezané a výrazné. Byl vysoký a překvapivě svalnatý, na muže s takovým sedavým zaměstnáním. Ramena dávala tušit spíš dělníka, než intelektuála. Nemohla si pomoci, byla ohromená. Mračil se jako kakabus a dokonce ani to mu neubíralo na pohlednosti.

Aniž se musela přemáhat, strojený úsměv na její tváři transformoval v úsměv bezprostřední a vřelý, a zaštěbetala: “To jsem zase já. Ještě jsem nejedla a tak mne napadlo, jestli byste se ke mně nepřidal. Při jídle bychom mohli prodiskutovat-”

“Ne. Prosím, zmizte z mého prahu.” Pak Lucern Argeneau znovu zavřel dveře.

“Mňo, to bylo víc, než pouhé ne,” zamumlala Kate. “Vlastně dokonce celá věta.” Věrna krédu, že s optimismem nejdál dojdeš, se rozhodla, že je to pokrok.

Zvedla ruku a znovu zabušila na dveře. Lesk úsměvu poněkud oprýskal, ale pořád byl na místě, když se dveře otevřely do třetice. Mezi nimi se znovu objevil monsieur Argeneau a vypadal ještě méně potěšeně, než prve, když zjistil, že je pořád tam. Tentokrát nepromluvil, jen tázavě vyklenul obočí.

Kate se zmocnilo nepříjemné tušení, že bylo-li vyřčení celé věty pokrokem, obrat k naprostému mlčení musí být pravým opakem – ale rozhodla se o tom nepřemýšlet. Toho bohdá nebude, aby Kate C. Leeverová z boje utíkala. Pokusila se vykřesat úsměv o fous zářivější, odkašlala si a řekla: “Jestli nerad jíte venku, třeba bych mohla něco objednat sem a-”

“Ne.” Začal zavírat dveře, do třetice všeho špatného, jenže to by Kate nesměla skoro pět let žít v New Yorku. Za tu dobu stihla pochytit pár fíglů. Pohotově vystrčila nohu dopředu, podařilo se jí neucuknout, když ji dveře přiskříply … voil?, zůstaly otevřené.

Dříve, než monsieur Argeneau stihl okomentovat její partyzánskou taktiku, pokračovala: “Pokud nemáte rád jídlo, co donesou, můžu prostě uvařit něco, co rád máte, z toho, co dům dá.” Pro jistotu ještě dodala: “Tak budeme moci probrat vaše strachy a možná se mi je povede zaplašit.”

Celý ztuhnul. Překvapila ho. Snad tím ta Káča nechce říct, že… “Já se nebojím.”

“Chápu.” Kate bez mrknutí oka dovolila zdravé dávce pochyb vplížit se jí do hlasu, více než ochotná uchýlit se k manipulaci, bude-li to nutné. Pak už jen čekala, nohu stále mezi dveřmi, a doufala, že není vidět, jak je zoufalá. Jenomže dobře věděla, že lesklá maska klidu se začíná povážlivě loupat.

Přemýšlivě špulil rty a dával si načas. Jeho výraz v Kate bůhvíproč vzbudil podezření, že jí právě bere míru na rakev, jako kdyby zvažoval zakroutit jí krkem a uložit pod kytičky na zahradě, jen aby ji neměl na prahu. Snažila se nemyslet na tuto eventualitu příliš intenzivně. Ačkoli s ním spolupracovala celá léta, jako Edwinova asistentka, a nyní skoro rok na postu editorky, moc dobře ho neznala. Občas, když byla v ne zrovna vlídném rozpoložení, uvažovala, co to může být za chlapa. Většina jejích autorů romantické literatury byly autorky. Popravdě řečeno, všichni autoři, o které pečovala, byly ženy. Lucern Argeneau, píšící pod pseudonymem Luke Amirault, byl jediný muž. Co za mužského může psát růžovou knihovnu? A navíc milostné romány o upírech? Dospěla k názoru, že pravděpodobně nějaký gay… nebo podivín. Jeho výraz ji momentálně nutil přiklonit se ke druhé alternativě. Podivín. Podivín ve smyslu sériový vrah.

“Nemáte v úmyslu odporoučet se z mého prahu, že ne?” víceméně konstatoval nakonec.

Kate o otázce popřemýšlela. Rozhodné ne by ji pravděpodobně dostalo dovnitř. Ale chce tam vlastně? Zavraždí ji? Bude zítra jen tučným titulkem v novinách, pokud se teď dostane do dveří?

Rázně utnula takové neproduktivní a dokonce děsivé představy, narovnala ramena a pronesla pevným hlasem: “Pane Argeneau, přiletěla jsem až z New Yorku. Tohle je pro mne důležité. Jsem odhodlaná si s vámi promluvit. Jsem vaše editorka.” Poslední slovo pronesla s náležitým důrazem pro případ, že mu důležitost toho faktu unikla. Obvykle mělo na autory jistý vliv, ačkoli Argeneau až dosud nejevil žádné známky, že by na něj čímkoli zapůsobila.

Pak už nevěděla, co říci, tak prostě stála a čekala na odpověď, která nepřišla. Hluboce si povzdechl, jenom se obrátil a vykročil do temné haly.

Kate nejistě zírala na vzdalující se záda monsieur Argeneau. Tentokrát jí nepřirazil dveře před nosem. To je dobré znamení, není-liž pravda? Má to být pozvání vstoupit? Rozhodla se vyložit si to, jako zdvořilé pojďte dál. Kate vzala kufr a příruční brašnu a vstoupila dovnitř. Byl večer, pozdní léto, sice už bylo chladněji než přes den, přesto pořád horko. Naproti tomu vejít do domu bylo jako vejít do ledničky. Kate za sebou automaticky zavřela dveře, aby chladný vzduch neutekl, pak se zastavila, čekala, až si oči zvyknou.

Interiér domu byl temný. Lucern Argeneau se neobtěžoval rozsvítit. Kate neviděla o moc víc, než čtverec mdlého světla, který se jevil jako otevřené dveře na konci dlouhé haly, ve které stála. Nebyla si jistá, odkud světlo přichází. Bylo příliš šedé a matné, aby šlo z lustru. Kate si dokonce ani nebyla jistá, že ji to světlo zavede k Lucernovi Argeneau, ale bylo jediné, které viděla, a byla si celkem jistá, že odešel právě tímto směrem.

Zavazadla postavila vedle dveří a opatrně se vydala kupředu, ne za duhou, ale za čtvercem světla, který se najednou zdál tak strašně daleko. Neměla ponětí, jestli něco stojí v cestě nebo ne – pořádně se nerozhlédla, než zavřela dveře – ale doufala, že nemá o co zakopnout. Pokud ano, určitě to najde.

Lucern se zastavil uprostřed kuchyně a rozhlédl se ve světle nočního osvětlení. Nebyl si úplně jistý, co dělat. Nikdy hosty neměl nebo, lépe řečeno, neměl je stovky let. Co přesně si s nimi, vlastně s ní, má počít? Poté, co to téma v duchu probral sám se sebou, se odebral ke sporáku, vzal konvici, která stála na jednom z hořáků, a šel ke dřezu, aby do ní napustil vodu. Pak ji zase postavil na sporák a nastavil nejvyšší teplotu, našel porcelánovou čajovou konvičku, pytlíky s čajem a kupodivu plnou cukřenku. Všechno jen tak od oka rozestavil po podnose.

Nabídne té Kate C. Leeverové šálek čaje. Jakmile dopije, pojede jako namydlený blesk.

Hlad ho přilákal k ledničce. Vylilo se z ní světlo, když otevřel dveře, a tak musel mrkat. Příliš mnoho světla po příliš velké tmě. Jakmile oči přivykly, sehnul se, aby si vzal jeden ze dvou osamělých sáčků krve, ležících uprostřed police. Kromě nich uvnitř nebylo zhola nic. Prostorný bílý box byl prázdný. Lucern na vaření moc nebyl. Lednici měl skoro prázdnou, odkdy mu umřela poslední hospodyně.

Sklenicí se neobtěžoval. Místo toho, stále vnořený do lednice, zvedl pytlík krve k ústům a zatnul do něj zuby. Chladný elixír života mu okamžitě začal vtékat do organismu, ohlazujíc ostří jeho nerudnosti. Nikdy nebyl nerudnější, než když měl nízkou hladinu krve v krvi.

“Pane Argeneau?”

Při tom nesmělém dotazu ode dveří sebou překvapeně trhl. Sáček, který si přidržoval pod zuby, se při tom protrhl a vystříkla na něho karmínová tekutina. Studená sprška mu šplíchla do tváře a do vlasů, a jak se instinktivně narovnával, ještě se hlavou praštil o vestavěnou mrazničku. Sakrující Lucern odhodil zničený pytlík na polici lednice a jednou rukou se chytil za hlavu, druhou přirazil dvířka.

Kate C. Leeverová se už k němu hnala. “Jé, svatá dobroto! Jé! To je mi líto! Jé!” ječela při pohledu na krev, co měl na obličeji a ve vlasech. “Jé, božínku! Rozrazil jste si hlavu. A hrozně moc!”

Lucern neviděl na ničí tváři výraz takové hrůzy od starých dobrých časů, kdy oběd znamenalo kousnout do pěkně teplého krku a ne do nepěkně studeného pytlíku.

Zdálo se, že Kate Leeverová má zase všech pět pohromadě, protože ho popadla za ruku a nutila jít ke stolu. “Tak, raději si sedněte. Hrozně krvácíte.”

“Jsem v pohodě,” brblal Lucern, když ho usazovala na židli. Její starostlivost ho štvala. Byla na něho příliš hodná, ještě by se mohl cítit povinován být na oplátku hodný na ni.

“Kde máte telefon?” Zvrtla se na patě, propátrávala kuchyň, hledala zmíněný aparát.

“Na co chcete telefon?” optal se s nadějí v hlase.

Možná ho teď konečně nechá být a dá mu pokoj, zadoufal krátce, leč odpověď takovou možnost nemilosrdně negovala.

“Abych zavolala sanitku. Zranil jste se.”

Zatvářila se ještě zoufaleji, když na něho znovu pohlédla, a tak se na sebe podvědomě kouknul také. Do košile se mu vsákla řádná spousta krve a navíc cítil, že mu stéká po tváři. Ba co hůř, cítil ji – výrazná a sytá vůně, voněla maličko kovově. Bezmyšlenkovitě vystrčil jazyk, aby si olíznul rty. Pak mu konečně došlo, co řekla, a rychle se narovnal. Sice se hodí, že si o té krvi myslí, že pochází z rány, ale v žádném případě nepůjde do nemocnice.

“Jsem v pohodě. Doktora nepotřebuji,” prohlásil rozhodně.

“Cože?” Pohlédla na něj, jako by nevěřila vlastním uším. “Všude máte krev! Vážně jste se zranil!”

“Rány na hlavě hodně krvácí.” Přezíravě mávnul rukou, pak vstal a přešel ke dřezu, aby se opláchnul. Jestli se rychle neumyje, pěkně tu ženu šokuje, protože si krev z rukou olíže až po lokty a ani místečko nevynechá. Ta trocha, kterou se mu podařilo zkonzumovat, než ho překvapila, tak tak zmírnila nejhorší hlad.

“Rány na hlavě hodně krvácí, ale tohle je…”

Lucern se lekl, protože Kate k němu zčistajasna přistoupila a popadla ho za hlavu. Byl tím tak překvapený, že se poslušně sklonil… dokud neřekla: “Nemůžu najít-”

Narovnal se ve chvíli, kdy si uvědomil, co dělá. Pak se bleskově naklonil nad dřez a strčil hlavu po kohoutek, takže mu už na ni nedosáhla a nemohla zjistit, že tam žádnou ránu nemá.

“Jsem v pohodě. Mám vysokou srážlivost,” odtušil, když mu studená voda stříkala na hlavu a tekla po obličeji.

Kate Leeverová na to nic neodpověděla, ale Lucern ji cítil stát za zády a pozorovat ho. Popošla vedle něj a on ucítil, jak se k němu přitiskla hřejivým tělem, nakláněla se, aby mu zase prohlédla hlavu.

Lucern moment zůstal jako v transu. Až děsivě si uvědomoval blízkost jejího těla, tepla, jež se z ní line, sladké vůně. Na chvilku to obelstilo jeho hlad. Nebyl to pach krve protékající jí žilami, co mu plnilo chřípí, ale závan vůně koření a květin a jí samotné. Naplnila mu hlavu, omámila mysl. Začal si uvědomovat její ruce pohybující se mu ve vlasech pod vodovodem, hledala zranění, které nalézt nemohla, a trhl hlavou vzhůru, ve snaze dostat se od ní dál. Dobrý pokus, ale dopadl nevalně, úspěšně ho zmařil kohoutek, který praštil Lucerna do zátylku. Projela jím pekelná bolest a všude stříkala voda. Kate s jekotem uskočila.

Klel jako pohan, vynořil hlavu zpod zrádného kohoutku a chňapnul první věc, co mu padla pod ruku. Utěrku. Omotal si ji kolem mokré hlavy, narovnal se, pak ukázal ke dveřím. “Ven z mé kuchyně! Ven!”

Kate C. Leeverová překvapeně zamrkala, jak rychle se mu vrátila nerudná nálada, pak jako by o palec povyrostla a dala průchod vlastní nerudnosti. Hlasem ostrým jako břitva prohlásila: “Potřebujete doktora.”

“Ne.”

Oči se jí zúžily. “To je jediné slovo, co umíte?””

“Ne.”

Vyhodila ruce do vzduchu a nechala klesnout – stejně rychle, jak se napružila, se zřejmě i zklidnila. A Lucern se přistihl, že zostražitěl.

Kate C. Leeverová se usmála a vydala se dokončit přípravu čaje, kterou prve začal. “Takže je rozhodnuto.”

“Co je rozhodnuto?” nechápal Lucern, podezíravě pozoroval, jak hází dva sáčky čaje do porcelánové konvičky a zalévá je horkou vodou.

Kate mírně pokrčila rameny a odstavila konvici na vodu. “Měla jsem v úmyslu si s vámi promluvit a pak se ubytovat v hotelu. Jenomže teď, když jste se zranil a odmítáte jít do nemocnice…” Odvrátila se od kouřícího čaje a zvedla jedno obočí. “Nerozmyslel jste si to?”

“Ne.”

Kývla a otočila se, aby přiklapla na konvičku víčko. Cinknutí, které se ozvalo, znělo podivně spokojeně, když vysvětlovala: “Nemohu vás nechat samotného, po takovém zranění. Rány na hlavě jsou ošemetné. Myslím, že budu muset zůstat tady.”

Lucern otevřel pusu, aby jí dal na srozuměnou, že tady tedy určitě nezůstane, když vtom vykročila k lednici se slovy: “Pijete čaj s mlékem?”

Vzpomněl si na puklý pytlík krve v lednici, fofrem vyrazil kolem Kate a předběhl ji. “Ne!”

Zírala na něj, pusu jako kapr, a jemu docvaklo, že stojí před dvířky lednice s rozpraženýma rukama, v póze prozrazující panickou hrůzu. Okamžitě se o ně rádoby ležérně opřel, ruce a kotníky zkřížené, v pozici, která, jak doufal, vypadala poněkud přirozeněji. Pak si ji dlouze měřil zlým pohledem. Kýžený efekt se dostavil. Zavřela pusu. Pak nejistě hlesla: “Aha. No, já ano. Jestli nějaké máte.”

“Ne.”

Pomalu kývla, ale tvářila se ustaraně a nakonec zvedla ruku a položila mu dlaň, měkkou a teplou, na čelo, jako by zjišťovala, jestli nemá teplotu. Lucern vdechl její vůni a ostře vnímal, jak se drobet uvolňuje.

“Jste si jistý, že nepojedete do nemocnice?” optala se Kate. “Chováte se trochu podivně a se zraněním hlavy si není radno zahrávat.”

“Ne.”

Lucerna vylekalo, když uslyšel, jak slabý má hlas. A začal mít dokonce ještě větší obavy, že když se Kate Leeverová usmála a škádlivě podotkla: “Jejda, proč jen mne ta odpověď nepřekvapuje?”

Ke své velké hrůze jí úsměv skoro oplatil. Zarazil se právě včas, místo úsměvu se zamračil ještě víc a v duchu si spílal za momentální slabost. Kate C. Leeverová, editorka, je k němu možná právě teď milá, ale jenom proto, že od něj něco chce. A on by si to měl dobře pamatovat.

“Well, tak tedy pojďme.”

Lucern se vrátil do reality a uviděl, že jeho editorka vzala tác s čajem a vydala se ke kuchyňským dveřím.

“Přesuneme se raději do obývacího pokoje, tam si aspoň můžete na chvilku sednout. Dostal jste slušnou pecku,” dodala, když se bokem protáhla houpacími dveřmi.

Lucern udělal krok za ní, pak se zarazil a ohlédl na lednici. Myšlenkami byl u druhého, ještě plného, sáčku krve uvnitř. Posledního, až do další dodávky, kterou čekal zítra večer. Měl hrozný hlad, hlady skoro omdléval.

Což byl bezpochyby důvod jeho slabosti, tváří v tvář agresivnímu nájezdu Kate C. Leeverové. Snad ho doušek zocelí pro konverzaci, kterou má před sebou. Sáhl po dveřích.

“Lucerne?”

Ztuhl při tom zavolání. Kdy mu přestala říkat pane Argeneau? A proč jeho jméno na jejích rtech zní tak sexy? Vážně se musí najíst. Otevřel dveře lednice a natáhl se po pytlíku.

“Lucerne?” Tentokrát měla v hlase starost a zněla víc zblízka. Musí se vracet. Určitě si myslí, že vinou zranění omdlel.

Frustrovaně zabručel a přivřel dvířka ledničky. Poslední, co potřebuje, je další debakl ve stylu celý politý krví. Už mu způsobil nekonečné problémy, ta žena teď plánuje zůstat s ním. Měl v úmyslu okamžitě ten nápad udusit v zárodku, ale rozptýlila ho slečna Leeverová, když se vydala k lednici. Zatraceně!

Nuže, však on ji proklatě rychle srovná. Ať se propadne, jestli jí dovolí tady zůstat a mlet pantem o všech těch propagačních nesmyslech. A basta fidli. Bude pevný. Krutý, bude-li to nutné. Neusadí se mu tu.

Lucern se jí pokusil zbavit, ale Kate C. Leeverová byla jako buldok, když si něco vzala do hlavy. Ne, buldok je špatné přirovnání. Spíš teriér. Ano, to se mu zamlouvalo lépe. Rozkošná blonďatá fenka visící mu z ruky, zoubky odhodlaně zatnuté do manžety košile a tvrdohlavě odmítající ho pustit. Pokud pomine praštit s ní párkrát o zeď, vážně neměl představu, jak se dostat z jejích čelistí.

Prekérní situace. Ač žil již několik set let, Lucern nedokázal vymyslet zhola nic. Podle jeho zkušeností jsou lidé koule na noze a v jednom nikdy neselžou. Ruku v ruce s nimi vždy přichází chaos. Ženy obzvlášť. Odjakživa se lepil na slečny v tísni. Nedokázal by spočítat, kolikrát zakopl o ženu s problémy a zčistajasna zjistil, že se mu život obrátil ve zmatek, zatímco kvůli ní bojoval v bitvě, souboji nebo válce. Samozřejmě pokaždé zvítězil a zachránil den. Přesto, kdožvíproč, nikdy tu ženu nezískal. Nakonec, po vší té námaze a s rozvráceným životem, mohl jen bezmocně přihlížet, jak odchází s někým jiným.

Tady však nastala veskrze jiná situace. Kate C. Leeverová, editorka, nebyla slečna v tísni. Ve skutečnosti naopak ona v něm viděla jedince v tísni. Zůstává zde pro jeho dobro. Zachraňuje ho, aspoň si to myslela. A hodlá ho budit každou celou hodinu, až usne, aby ho ochránila před důsledky jeho vlastní pošetilosti, odmítnutí navštívit lékaře. Toto prohlášení učinila ve chvíli, kdy se usadili v obývacím pokoji, pak začala klidně vytahovat čajové pytlíky z konvice a nalévat čaj do šálků, zatímco on na ni zíral, s vytřeštěnýma očima.

Lucern její pomoc nepotřeboval. Opravdu se neuhodil tak tvrdě a dokonce, i kdyby ano, jeho tělo by se samo rychle opravilo. Jenže tohle té ženě povědět nemohl. Nakonec jednoduše řekl, se vší strohostí a rozhodností, na jaké se zmohl: “Nestojím o vaši pomoc, slečno Leeverová. Dokážu se o sebe postarat.”

Klidně přikývla, usrkla čaje, pak se mile usmála a řekla: “Brala bych to prohlášení mnohem vážněji, pokud byste neměl hezkou, leč zakrvavenou, květovanou utěrku na hlavě… coby turban.”

Lucern s leknutím sáhnul nahoru a nahmatal utěrku, na kterou dávno zapomněl, omotanou kolem hlavy. Když ji začal odmotávat, Kate dodala: “Kvůli mně si ji nesundávejte. Ohromně vám sluší a taky díky ní naháníte mnohem menší strach.”

Lucern zavrčel. Strhl utěrku s kytičkami.

“Co to bylo?” optala se jeho editorka, oči vykulené. “Vy jste zavrčel.”

“Nezavrčel.”

“Ale jo.” Široce se usmívala a vypadala nadmíru potěšeně. “Jé, vy muži jste tak roztomilí.”

Lucern poznal, že tato bitva je ztracená. Neexistuje žádný argument, kterým by ji přinutil odejít.

Snad jen kontrola mysli…

Což byla schopnost, jejímuž používání se zpravidla snažil vyhýbat a už nějakou dobu ji necvičil. Obvykle nebyla zapotřebí, odkdy rodina přesedlala na požívání dodávek z krevní banky namísto lovení. Nicméně tato situace po tom jasně volala.

Jak tak pozoroval Kate upíjet čaj, pokusil se jí vetřít do myšlenek, aby je mohl ovládnout. Byl více než šokován, když našel pouze prázdnou zeď. Mysl Kate C. Leeverové pro něj byla nepřístupná, jako zavřené a na dvanáct západů zamknuté dveře. Přesto se o to ještě nějakou chvíli nepřestával pokoušet, neúspěch ho vylekal víc, než by čekal.

Nevzdal se, dokud neprolomila mlčení prozrazením důvodu, proč tu vlastně je. “Třeba bychom si teď mohli pohovořit o tom turné knižních autogramiád.”

Lucern zareagoval, jako by ho poškádlila rozžhaveným pohrabáčem. Kontrolu mysli nechal plavat, ponoukání k odchodu jakbysmet, a vyskočil na nohy. “Jsou tady tři pokoje pro hosty. Nahoře, všechny tři vlevo. Můj pokoj a pracovna jsou napravo. Od těch se držte dál. Ubytujte se v kterémkoli z pokojů pro hosty, dle libosti.”

Pak kvapem ustoupil z bojového pole, uprchl do kuchyně.

Jednu noc s ní pod jednou střechou nocovat může, říkal si. Jakmile noc skončí a ona se ujistí, že je živ a zdráv, odejde. Na to dohlédne.

Snažil se nevzpomínat, že stejně neochvějně byl rozhodnut vykvindovat ji z baráku, sotva dopije čaj. Lucern popadl sklenici a poslední sáček krve z ledničky. Pak přešel ke dřezu, že si nalije večeři. Pravděpodobně stihne rychlovku, zatímco si slečna Kate C. Leeverová bude vybírat pokoj.

Chyba lávky. Právě začal nalévat krev z pytlíku do sklenice, když se dveře za ním otevřely.

“Máte tady ve městě nějaký obchod s potravinami, který má přes noc otevřeno?”

Upustil sklenici i sáček. Obrátil se k ní a trhl sebou, když sklenka dopadla do dřezu.

“Omlouvám se, nechtěla jsem vás polekat, já…” Zastavila se, když zvedl ruku na znamení, že dál už chodit nemá.

“Jenom…” začal, pak unaveně dokončil: “Na co jste se ptala?”

Odpověď vlastně neslyšel. Sladký, kovový pach krve provoněl vzduch, ačkoli Lucern pochyboval, že to Kate přes celou místnost může cítit. Odváděl pozornost a ještě mnohem víc ho rozptyloval zvuk, jak obsah sáčku vytéká rovnou do výlevky. Jeho večeře. Jeho poslední pytlík.

V duchu řval NE! Jeho tělo na protest chytaly křeče. A proto slova Kate C. Leeverové zněla jako: Bla bla bla, když došla k prázdné lednici a koukla dovnitř. Tentokrát se neobtěžoval ji zastavit. Kromě krve z předchozího pokusu se nakrmit byla úplně prázdná. Přesto se pokusil soustředit na to, co říká. Doufal, že čím dřív se vypořádá s její otázkou, tím dříve si bude moci zachránit večeři. Ať se snažil, jak se snažil, zachytil jen sem tam slůvko.

“Bla bla bla… od snídaně jsem nejedla. Bla bla bla… vy tady vážně nic nemáte. Bla bla bla… nakupovat?”

Poslední série bla bla bla skončila vysokým tónem, což Lucerna upozornilo na fakt, že šlo o otázku. Neměl ponětí o jakou, ale vycítil, že ne by pravděpodobně vyvolalo hádku.

“Ano,” vyhrkl, doufal, že tak se té paličaté ženské zbaví. K jeho velké úlevě ji odpověď potěšila a vypudila ke dveřím do haly.

“Bla bla bla… vyberu si pokoj.”

Skoro cítil krev na jazyku, tak silně čpěla ve vzduchu.

“Bla bla bla… převléknu se do něčeho pohodlnějšího.”

Měl hlad jako vlk.

“Bla bla bla… hned jsem zpátky a můžeme vyrazit.”

Dveře za ní zapadly a Lucern se obrátil ke dřezu. Zaúpěl. Pytlík skoro úplně vytekl. Byl plochý. Skoro. Cítil, jak se ho zmocňuje zoufalství, zvedl si ho nad pusu a mačkal, snažil se z něj vydojit posledních pár kapek. Vykáply přesně tři, než to vzdal a znechuceně hodil sáček do odpadků. Bylo-li to dosud sporné, nyní již nikoli. Kate C. Leeverová mu beze všech pochyb bude dělat z života peklo, dokud neodjede. Prostě to věděl.

A s čím to hrome, vlastně prve souhlasil?

2. KAPITOLA

“Nákupy!”

Kate se zasmála Lucernovu znechucenému frflání, když vešli do potravin, které měly otevřeno 24 hodin denně. Opakoval to každých pár minut, odkdy odjeli z domu. Poprvé to slovo vyslovil, jako by nemohl uvěřit, že souhlasil jet. Potom, při jízdě sem v jeho BMW, se zděšení přetavilo ve znechucení. Mysleli byste si, že tenhle mužský nikdy nebyl nakupovat jídlo, až doteď! Samozřejmě, soudě podle prázdné spíže, Kate předpokládala, že nebyl. A když měla cestou z domu komentáře na téma absence jídla v jeho domácnosti, mumlal cosi o tom, že ještě nenajal novou hospodyni. Kate došla k názoru, že tím pádem zatím povětšinou jí venku.

Nenamáhala se zeptat, co se stalo s minulou hospodyní. Jeho osobnost hovořila sama za sebe. Ta ubožačka určitě dala výpověď. Kate, být na jejím místě, by ji dala, to věděla najisto.

Vedla ho k řadě prázdných nákupních vozíků. Když začala jeden vytahovat, Lucern zavrčel něco jako: Dovol, ale klidně to mohlo být: Uhni, do pekla. Pak převzal madlo.

Kate měla zkušenost, že muži vždycky raději řídí sami – ať už auto nebo vozík golfový či nákupní. Podezírala je, že to má co dělat s touhou mít kontrolu nad situací, ale stejně to bylo šikovné. Aspoň měla volné ruce k nakládání.

Začala si v hlavě dělat seznam co koupit, to už mířila do oddělení mléčných výrobků. Hlavně spoustu ovoce a zeleniny pro Lucerna. Je velký a svalnatý, ale strašně bledý. Bylo jí jasné, že zoufale potřebuje zelenou listovou zeleninu.

Možná mu zelenina také vylepší náladu.

Lucern zoufale potřeboval krev. Což byla jediná myšlenka, která mu kolotala mozkovými závity, zatímco následoval Kate C. Leeverovou oddělením mléčných výrobků, mražených výrobků a nyní uličkou s kávou. Vozík se rychle plnil. Kate už do něj naskládala nejrůznější jogurty, sýry, vejce a taky tunu zmrazených labužnických večeří. Nyní se zastavila v kávové uličce a zvažovala různá balení, než se na něj obrátila s dotazem: “Jakou značku máte nejradši?”

Zíral na ni jako zjara. “Značku?”

“Kávy. Jakou normálně pijete?”

Lucern pokrčil rameny. “Nepiji kávu.”

“Aha. Takže čaj?”

“Nepiji čaj.”

“Ale přece…” zúžila oči. “Horkou čokoládu? Espreso? Cappuccino?” Když nad jejími návrhy jen záporně vrtěl hlavou, podrážděně se optala: “Tak co tedy pijete? Kool-Aid?”

Pobavené zachichotání přitáhlo Lucernovu pozornost ke kypré mladé ženě tlačící vozík uličkou směrem k nim. První zákazník, na kterého narazili, odkdy vkročili do obchodu. Debakly s krevními sáčky, čajový dýchánek v obýváku, který sotva vydýchal, a ta trocha času, který spotřebovala Kate na zabydlení a převléknutí… ejhle, byla skoro půlnoc. O tomto čase nebývá v samoobsluze zrovna narváno.

Teď, když si hihňáním získala jeho pozornost, zákaznice na Lucerna významně zamrkala a on se přistihl, že se na ni usmívá, ale nedívá se na mihotající se řasy, pohledem fixoval pulzující žílu na krku. Živě si představoval, jak do ní zatíná zuby a saje teplou, sladkou krev. Baculaté růžolící ženušky vždycky mívaly nejlepší, nejsytější krev. Hustou a opojnou a…

“Pane Argeneau? Země volá Lucerna!”

Lucovy slastné představy se roztříštily. Neochotně se obrátil zpátky ke své editorce. “Ano?”

“Co rád pijete?” zopakovala.

Pohlédl na tu uculenou zákaznici. “Ehm… káva je v pohodě.”

“Tvrdil jste, že nepijete ká-Nevadí. Jakou značku?”

Lucern si prohlédl nabídku. Jeho oči s úlevou spočinuly na temně rudé plechovce se jménem Tim Hortons. Vždycky si myslel, že to je krám s koblihami, či co. To je jedno, bylo to jediné jméno, které poznal, tak na ně ukázal.

“Nejdražší, jak jinak,” utrousila Kate. Vzala plechovku jemně mleté.

Lucern si ceny nevšímal. “Přestaňte si stěžovat. Nákup zaplatím.”

“Ne, řekla jsem, že zaplatím já a to taky ano.”

Řekla, že to zaplatí, když se o nakupování prve zmiňovala? uvažoval. Nemohl si vzpomenout. V té chvíli nedával moc pozor. Myšlenkami dlel u jiných věcí, jako třeba u krve neúprosně kapající do dřezu a ne jemu do vyprahlých úst.

Pohledem sklouznul zase k té buclaté zákaznici, se svůdně tepající žílou, která procházela kolem něj. Tušil, že musí vypadat jako hladový, který pozoruje, jak kolem něj vezou celou hostinu. Měl co dělat, aby se na lahůdku nevrhl. Teplá, čerstvá krev… mnohem chutnější, než ta studená balená tekutina, kterou byl, stejně jako celá rodina, nucen polykat. Neuvědomil si, jak moc mu chybí staromódní způsob krmení.

“Lucerne?” V hlase Kate Leeverové zazněla špetka podráždění, zamračil se a obrátil zpátky k ní. Nebyla, kde stála naposled, popošla uličkou dál a čekala na něho. Tvářila se naštvaně, což naštvalo jeho. Co má co být podrážděná? Ona hladem netrpí.

Pak si matně vybavil, jak říká, že od snídaně nejedla, a připustil, že má hlad jako on a proto i stejné právo být nevrlá. A připouštěl to zdráhavě a nerad.

“Já zaplatím,” prohlásil pevně, tlačíc vozík kupředu. “Jste hostem v mém domě. Dám vám najíst.” A odepřu si pojíst z vás, dodal už v duchu, což chtěl ze všeho nejvíce. Inu, nejvíce vlastně ne. Raději by se napil z té kulaťoučké malé brunetky za sebou. Odjakživa shledával krev vychrtlých blond stvoření, jako je Kate C. Leeverová, řídkou, chuti nijaké. Boubelky krev a mléko chutnaly daleko lépe, šťavnatěji, hutněji.

Jasně, napít se nemohl z žádné. V dnešní době to bylo příliš nebezpečné, a dokonce, i kdyby to byl ochoten riskovat on osobně, nedal by v sázku bezpečí své rodiny jen pro pár prchavých momentů kulinářských požitků.

Což ovšem neznamená, že by o tom nemohl snít, takže příští chvíle Lucern trávil couráním za Kate kolem konzerv a uličkami s cereáliemi, rýží, těstovinami a bůhvíčím ještě, nepřítomně souhlasil se vším, co říkala, zatímco v duchu hýčkal vzpomínky na jídla, která si vychutnával za starých dobrých časů.

“Máte rád mexickou kuchyni?”

“Ó, ano,” vydechl, otázka v něm okamžitě vzkřísila obraz drobné drzé Mexičanky, na které hodoval v Tampico. Chutná malá potvůrka. Teplá a sladce vonící u něj v náruči, trocha rozkošného sténání linoucí se jí z hrdélka, když do ní nořil současně tělo i zuby… Ach, ano. Jídlo může být smyslným, plnokrevným zážitkem.

“A co italskou?”

“Italská je také lahodná,” odtušil souhlasně, vzpomínky se svižně přeorientovaly na líbeznou malou venkovanku na pobřeží Amalfi. Poprvé se krmil samostatně. Muž si vždy zapamatuje své poprvé. A jen pomyšlení na rozkošnou maličkou Mariu ho celého rozehřálo. Hluboké temné oči a dlouhé vlnité vlasy barvy půlnoci. Vzpomínal, jak se probíral tou nádhernou hřívou a na hrdelní zaúpění rozkoší, vzdychla mu do ucha, když jí věnoval své panictví a vzal si její krev v témže okamžiku. Na mou věru, sladký zážitek hodný zapamatování.

“Máte rád steaky?”

Zase byl vytržen z toulek pamětí, tentokrát balíčkem syrového masa, který mu najednou strčila až pod nos, čímž narušila něhyplné vzpomínání. Steak radost pohledět, pěkně krvavý, a ačkoli za normálních okolností dával přednost lidské krvi – dokonce i studené v igelitu balené – před hovězím, krví prosáklý steak momentálně voněl setsakra dobře. Přistihl se, že zhluboka vdechuje a zvolna vydechuje, spíš vzdychá.

Balíček zmizel. “Nebo dáváte přednost bílému masu?”

“Ne, ne. Ne! Červené maso je lepší.” Popošel blíž k masnému pultu, kam ho dovedla, a rozhlédnul se, poprvé se skutečným zájmem, od chvíle kdy vešli do obchodu. Odjakživa byl maso-a-brambory typ mužského. Syrové maso, zpravidla.

“Masožravec, chápu,” poznamenala suše Kate, když sáhla pro obzvláště krvavý balíček steaku. Krev kapala a on si skoro olizoval rty. Pak dostal strach, že by mohl provést něco pobuřujícího, ve stavu v jakém se momentálně nacházel, jako třeba balíček olízat, a tak ustoupil a maso položil. Sevřel madlo vozíku a vyrazil, doufal, že se dostane do nějakého méně lákavého oddělení, pryč od pokušení.

“Počkejte,” zavolala Kate, ale Lucern šel dál, skoro zasténal, když ho dohnala s několika balenými steaky v rukou, a hned je vložila do vozíku.

Paráda! Teď si pokušení poveze s sebou. Vážně se musí nakrmit. Musí sehnat Bastiena nebo Etienna a zjistit, zda by mu nějakou krev nepůjčili. Snad by se u Bastiena mohl stavit cestou domů. Nechá neoblomnou Kate Leeverovou v autě s poživatinami, vrazí dovnitř, vyzunkne přehršel potravy a…

Dobrý Bože! Mluví jako feťák!

“Teď asi ovoce a zeleninu,” ozvala se Kate vedle něj. “Na první pohled je jasné, že moc potřebujete vitamíny. Neuvažoval jste zajít někdy do solária?”

“Nemůžu. Mám jisté… dermatologické problémy. A taky jsem alergický na slunce.”

“To vám musí být hrozně ztěžovat život. Otrava, co?” politovala ho. Pohlédla na něj rozšířenýma očima a vyhrkla: “Proto tedy děláte s autogramiádou a ostatními propagačními akcemi takové ciráty?”

Pokrčil rameny. Když začala vybírat nejrůznější zelené věci, zašklebil se. V sebeobraně zvedl dvacetilibrový pytel brambor, aby zaplnil košík, ale brzy zmizel pod zelení: malé kulaté zelené věci, velké kulaté zelené věci, dlouhé zelené stonky. Dobrý Bože, ta ženská má snad zelený fetiš!

Lucern rozjel vozík podél regálu trochu rychleji, čímž Kate donutil pohnout a začít s dalšími barvami. Oranžová, červená a žlutá zelenina létala do vozíku a hned za ní oranžové, červené a fialové ovoce, než se Lucernovi konečně podařilo odvléci ji málem násilím ke kase.

Jakmile zastavil vozík, Kate začala vyskládávat nákup na pás. Nepřítomně ji pozoroval, když vtom ta baculatá zákaznice zase tlačila vozík okolo. Usmála se a zatřepetala řasami, zase, pak mu navíc zamávala. Lucern se usmál na oplátku, zrak přilepený na tepajícím místečku na jejím krku. Prakticky slyšel buchity-buch srdce, zvuk krve pádící žilami…

“Lucerne? Pane Argeneau. Kam jdete?”

Zarazil se, zamrkal, Lucern si až při Katině otázce uvědomil, že vyrazil za macatou brunetkou jako osel za mrkví. Jeho rádoby večeře se ohlédla a znovu usmála, než zmizela v uličce mražených výrobků. Lucern nemeškal. “Zapomněli jsme na zmrzlinu.”

“Zmrzlinu?” Uslyšel zmatek v hlase Kate, ale nemohl se zastavit, aby odpověděl, jak by si přál. Spěchal do oddělení mražených potravin, kde však našel ještě další nakupující, nevítaný to přídavek k jeho neodolatelné boubelce. Celou dobu nepotkali jinou, než tu kyprou, jenže tam teď byla jedna navíc a zabránila mu užít si rychlé kousnutí! V duchu zanaříkal, došel k boxu se zmrzlinami a roztržitě zkoumal nabídku. Čokoládová, višňová, Rocky Road.

Pohlédl na svou krásnou boubelku. Pozorovala ho a koketně se usmívala. Vypadala jako velký usměvavý steak na nožičkách. Zatracená ženská! Není hezké ho pokoušet, pomyslel si nešťastně a pootevřel mrazák víc, nespouštěl z ní oči.

Přiblížila se, široce se usmívala, když vytahoval zmrzlinu z chladicího boxu. Neřekla ani slovo, jen se rozpustile usmála a jak ho míjela, zavadila o něj paží.

Lucern se zhluboka nadechl, z její vůně se mu skoro zatočila hlava. Oh, ano, má krev sladkou jako med. Nebo je to ta zmrzlina, co drží? Popadl další karton a s povzdechem sledoval, jak mu mizí za rohem. Chtěl jít za ní. Mohl by použít lsti řízení mozkové činnosti, vlákat ji někam dozadu a trochu si cucnout. Ale kdyby ho chytili…

Zavzdychal, vzdal ten nápad a popadl zmrzlinu Rocky Road. Ještě chvíli vydrží. Jen malou chvilku a bude moci utéct za Bastienem nebo Etiennem. Kate C. Leeverová je určitě utahaná jako kotě po pracovním dni a letu a nebude chtít ponocovat až do rána.

“Panenko skákavá, vy máte zmrzlinu opravdu rád,” konstatovala Kate, když se vrátil.

Lucern shlédl na čtyři kartony, které nesl a s pokrčením ramen je hodil na pás. Neměl ponětí, jakou příchuť některé z nich mají, a jak byl duchem nepřítomen, ani netušil, že jich vzal tolik, ale na tom nezáleželo. Nakonec se sní.

Kate sice proti tomu, aby platil on, protestovala, ale Lucern na tom trval. Je to mužská záležitost. Hrdost by mu nedovolila nechat ženu zaplatit věci, které jsou určeny k němu domů. Kate si otevřela pytlík rýžových koláčků a pojídala je na zpáteční cestě. Nabídla mu, ale jen se ušklíbnul. Rýžové koláčky. Dobrý Bože.

Lucernovi se podařilo nezastavit u domu ani jednoho z bratří. Byl na své sebeovládání docela hrdý. Spolu s Kate dopravil potraviny do domu, pak naléhal, aby začala vařit, zatímco on je uklidí. Díky tomu vypadal přičinlivě a užitečně, i když vlastně jenom chtěl, aby to zatracené jídlo ukuchtila, snědla a šla do postele, takže on si bude moci jít po svých. Ne, že by si nemohl krmi náležitě vychutnat. Trocha bašty nezaškodí, ale normální stravou hlavní hlad nezažene. Našinci mohou žít bez jídla, ale bez krve ne.

Naštěstí byla Kate C. Leeverová zjevně hladová, protože jídlo připravila rychle. Ogrilovala pár steaků a pak naházela do mísy hromadu zeleniska, a polila nějakou omáčkou. Lucerna saláty nikdy nelákaly. Králíci jedí lupení. Lidé jedí maso a Lucern jí maso a krev. Není králík. Nicméně si svůj názor nechal pro sebe a s vybalováním byl hotov skoro ve stejnou chvíli, kdy byla Kate hotová s vařením. Usedli, aby pojedli.

Lucern bodl do steaku vidličkou, králičí mísu ignoroval. Požádal, aby maso bylo krvavé a předpokládal, že tohle by za krvavý steak považovala většina lidí – ale pro něj krvavé znamená krvavé. Nicméně bylo křehké a šťavnaté a on je rychle snědl.

Pozoroval Kate dojídat, ale zavrtěl hlavou, když mu posunkem nabídla salát. “Vážně byste měl sníst aspoň trochu,” zamračila se na něho. “Je plný vitamínů a živin, a vy jste pořád strašně bledý.”

Předpokládal, že má strach, že tu bledost má na svědomí domnělé zranění hlavy. Jenže ji měl na svědomí nedostatek krve v krvi, což mu připomnělo, že musí zjistit, jestli je doma Bastien. Omluvil se a odešel z kuchyně do pracovny.

K jeho velkému zklamání, když bratrovi zavolal, nikdo to nevzal. Bastien má buďto schůzku nebo šel do Argeneau Industries. Stejně jako on sám, Bastien raději pracoval v noci, když všichni ostatní spali. Několikasetleté zvyky se těžko mění.

Lucern se vrátil do kuchyně, kde zjistil, že Kate dojedla a už také opláchla většinu nádobí a naskládala je do myčky.

“Já to dodělám,” nabídl se okamžitě. “Musíte být vyčerpaná a zralá na kutě.”

Kate na Lucerna pohlédla s nelíčeným překvapením. Bylo těžké uvěřit, že tohle je stejný muž, jako ten, který psal ta kratičká “ne” místo odpovědí na její dopisy a byl tak hrubý, když zkraje večera přijela. Pomoc s vybalováním nákupu a nynější zřejmá ohleduplnost v ní vzbudily podezření. Ani výraz plný naděje, který měl vepsán do tváře, moc nepomohl. Jenomže ona je unavená. Byl to dlouhý den, takže váhavě přiznala: “Jsem unavená, to ano.”

Hned v příští chvíli její paže zajaly silné ruce a byla rázně popoháněna ven z kuchyně.

“Do postele s vámi!” Argeneau to říkal podivně vesele a hnal ji halou a pak po schodech nahoru. “Spěte, jak dlouho se vám zlíbí. Pravděpodobně budu celou noc pracovat jako obvykle a většinu dne prospím. Pokud se probudíte dřív, než já, snězte, co budete chtít, vypijte, co si zamanete, ale nestrkejte nos, kam nemáte.” Poslední slova byla vyřčena tvrdým tónem, který už zase zněl spíš jako hlas toho hrubiána, kterého čekala.

“Těžko se budu unavovat strkáním nosu, kam nemám,” odsekla dožraně. “Přivezla jsem si rukopis, který musím zeditovat. Prostě budu pracovat, dokud se neprobudíte.”

“Dobře, dobře. Dobrou noc.” Strčil ji do žlutého pokoje, který si prve vybrala, a dveře rázně zaklapl.

Kate se k nim pomalu otočila, skoro čekala, že uslyší cvaknout zámek. Ulevilo se jí, když nezacvaknul. Kroutila hlavou nad svou podezřívavou myslí a šla ke kufru, našla noční košili, pak zamířila do koupelny, aby se osprchovala. Právě lezla do postele, když si vzpomněla na záminku, kterou použila, aby tady mohla zůstat. Zastavila se a rozhlédla okolo.

Na nočním stolku uviděla malé digitální hodiny. Vzala je a nastavila budíka, aby zazvonil za hodinu. Byla odhodlaná vstávat a kontrolovat Lucerna, aby si byla jistá, že neusne – a pokud ano, že se ještě probudí.

Položila hodiny zpátky na stolek a vlezla si pod deku, myslela na ty děsivé chvíle v kuchyni. Zhluboka se nadechla nosem při vzpomínce, jak před ní stál Lucern Argeneau a z hlavy mu po obličeji tekla krev. Dobrý Bože, nikdy dřív žádné zranění hlavy neviděla. Slyšela, že mohou dost krvácet, samozřejmě, a že často vypadají horší, než ve skutečnosti jsou, ale tolik krve.

Otřásla se a polkla knedlík úzkosti. Stěží toho muže znala a odkdy přijela, nechoval se než hrubě, ale přestože by si to za své chování zasloužil, opravdu nechtěla, aby byl mrtvý. Jak by tím asi tak zapůsobila na svou šéfovou? Už to viděla v živých barvách.

Ne, Allison, nedokázala jsem ho přesvědčit, aby poskytl novinám interview. Ne, ani do televizní show nepůjde. Ehm… ne, autogramiády se také nezúčastní. Vlastně, možná bych ho nakonec přesvědčila, jenomže jsem ho místo toho zabila. Byla to nehoda, Allison. Já vím, že je to naše nejnovější dojná kráva a skutečně jsem ho nechtěla zabít, přestože je nerudný, paličatý… Ne, opravdu, byla to nehoda! Ano, uvědomuji si, že mám padáka. Ne, nemám vám za zlé, že mi nedáte doporučení. Ano, jestli mne teď omluvíte, půjdu požádat o práci u McDonalda, když je teď má kariéra v oboru vydávání knih v troskách.

Zavzdychala, zavrtěla hlavou na polštáři a zavřela oči. Díky bohu se Argeneau zdá živý a zdravý – akorát bledý. Posadila se na posteli, zase ji užíraly obavy. Opravdu byl strašně bledý.

‘A proč by nebyl?’ ptala se sama sebe. Vypadalo to, jako by ztratil kvart krve. Nebo přinejmenším pintu. Možná by ho měla jít zkontrolovat hned teď. Kate to krátce zvažovala. Částečně ho zkontrolovat jít chtěla, částečně se jí nechtělo ho provokovat, aby pak na ni štěkal, že ho ruší při čemkoli, co dělá. Však se na ni ještě naštěká, bude-li ho kontrolovat každou hodinu, celou noc. Ale byl tak příšerně bledý, když se udeřil do hlavy.

Na druhou stranu, jeho bledosti si všimla už na prahu, ještě než se praštil do hlavy. Nebo to bylo tím světlem? Už byl večer a světlo na zápraží je takové to neonové blikátko. Možná právě ono mohlo za to, že se zdál bledý.

Krátce to přemílala v hlavě, začala klouzat nohama z postele, aby ho zkontrolovala, než půjde spát, ale zarazila se, když uslyšela zavírání dveří. Ztuhla, naslouchala tichým krokům v hale, pak se přinutila uvolnit a zase si lehnout. Kroky byly tiché, ale jinak normální. Nezněly, jako by se Lucern potácel nebo šel přehnaně pomalu. Je v pohodě. Bude se držet svého plánu zkontrolovat ho za hodinu.

Uvolnila se, ulehla a zavřela oči. Dnes v noci toho mnoho nenaspí, s tím počítala. Popravdě řečeno, opravdu by raději byla někde v hotelu a spala jako dudek. Což by také byla – zranění hlavy sem, zranění hlavy tam – kdyby se tak nebála, že jakmile ji jednou dostane z domu, Lucern Argeneau už ji podruhé dovnitř nejspíš nepustí. Tohle riskovat nemohla. Musí ho přesvědčit, aby se zúčastnil aspoň jediné propagační akce. Kterékoli. Značně se obávala, že to, zda si udrží zánovní post editorky, závisí právě na tom.

“Děláš si srandu? Vážně si myslela, že všechna ta krev je z malé boule na hlavě?” Etienne se nevěřícně rozesmál.

“Inu, těžko ji mohlo napadnout, že pochází z pytlíku krve v lednici,” upozornil Bastien, ale chechtal se také.

Lucern pobavení svých bratří ignoroval a zatnul zuby do druhého sáčku krve, který mu přinesla Rachel. První už měl v sobě. Nedal jinak, než že se nejdřív napije a až potom vysvětlí, proč se zjevil na prahu Etiennova domova a žebrá o jídlo. První pytlík mu umožnil překonat překvapení, že je tady Bastien. Také poskytl mladším bratrům čas vysvětlit, že Bastien přišel, aby pomohl vyřešit nějaké problémy se svatbou, které se vyskytly na poslední chvíli. Což objasnilo, proč ho Lucern nemohl zastihnout.

“Čemu ale nerozumím,” řekl Bastien, když Lucern vysál druhý sáček a zatáhl zuby, “proč ses jí prostě nedostal do hlavy a nevnuknul jí myšlenku na odchod.”

“Zkusil jsem to,” přiznal Lucern unaveně. Oba prázdné sáčky podal Rachel, která po nich natahovala ruku, pak pozoroval, jak odchází z místnosti, aby je vyhodila do smetí. “Ale nedokázal jsem se jí dostat do mysli.”

Ticho, které následovalo, mělo stejný efekt jako lapání po dechu a pokřikování, kdyby šlo o někoho jiného. Etienne a Bastien na něho zírali, dočista perplex.

“Děláš si srandu,” zachraptěl nakonec Bastien.

Když Lucern zavrtěl hlavou, Etienne se zřítil do křesla proti němu a dal mu radu: “No, neříkej to máti, jestli nechceš, aby vás dva dávala dohromady. Sotva uslyšela, že nemůžu přečíst mysl Rachel, usmyslela si, že z nás bude dobrý pár.” Zmlkl a zamyslel se. “Samozřejmě měla pravdu.”

Lucern znechuceně zavrčel. “Tak to prrr, slečna Kate C. Leeverová pro mne není žádná výhra. Ta ženská je otravná jako moucha, co ti létá kolem hlavy. Paličatá jako mezek a vlezlá jak šváb. Ta zatracená osoba mi ani na moment nedala pokoj, odkdy překročila můj práh a vedrala se dovnitř.”

“To není pravda,” namítl pobaveně Bastien. “Podařilo se ti uniknout na dost dlouho, abys mohl přijít sem.”

“Jenom proto, že byla unavená a šla do postele. Ona…” Zničehonic se zarazil a posadil zpříma. Vzpomněl si na její slib, že ho bude každou hodinu kontrolovat, aby bylo jisté, že zranění na hlavě nezpůsobilo větší škodu, než si on myslí. Opravdu to bude dělat? Ostře pohlédl na bratry. “Jak dlouho jsem tady?”

Bastien zvědavě zvedl obočí a oči sklopil k ciferníku hodinek. “Nejsem si jistý, ale takových bratru čtyřicet, pětačtyřicet minut, bratře.”

“Krucinálfagot.” To už byl Lucern na nohách a uháněl ke dveřím. “Musím jít. Mé vřelé díky za pití, Rachel,” hlasitě zavolal do vedlejší místnosti.

“Počkej. Co se…?”

Bastien a Etienne se zvedli a šli za ním, ze rtů se jim sypaly otázky, ale Lucern ani nezpomalil, aby odpověděl. Zamknul dveře pracovny předtím, než opustil dům, a Kate by mohla dojít k názoru, že to znamená, že je uvnitř, ale jestli ho opravdu míní po hodině zkontrolovat a nikdo se jí neozve, když zaklepe na dveře, ta prokletá ženská by z toho mohla vydedukovat, že zaklepal bačkorama či tak něco a zavolat policii nebo záchranku. Dokonce by mohla dveře pracovny vyrazit. Prostě se nedá odhadnout, co může provést.

Vymyslel ještě pár dalších katastrofických scénářů, to už spěchal domů.

Zaplaťpánbůh žádný z nich do jeho návratu neuvedla do praxe. Ačkoli vzhůru byla a snažila se ho zburcovat – což mu bylo jasné, sotva otevřel přední dveře. Slyšel výkřiky a bušení do dveří pracovny, přicházející shora. Zvedl oči v sloup nad kraválem, který tropila a panikou v jejím hlase, když ho volala jménem. Lucern strčil klíče do kapsy a vyběhl nahoru. Na vrcholku schodů se náhle zastavil.

Bože milený, ta ženština nejenže králičí potravu jí, navíc nosí králičí trepky.

Lucern zíral na ouška plácající se na chlupatých růžových pantoflích ve tvaru králíčků, co měla obuté, pak jel pohledem nahoru přes neforemný, také růžový, huňatý župan. Kdyby už nevěděl, že má pěknou postavu, nyní by to nezjistil. Pak zahlédl její vlasy a trhl sebou. Šla do postele s mokrou hlavou a očividně sebou ve spánku hodně házela. Vlasy měla jako vrabčí hnízdo, trčely jí na všechny strany.

Dobrou zprávou ale je, že se zjevně nehodlá uchýlit ke svádění za účelem dokopat ho do některé z těch propagačních patálií, pro které je tak zapálená a ráda by ho do nich uvrtala. Kupodivu pocítil bodnutí lítosti, když si to uvědomil. Nechápal proč. Dokonce ji ani nemá rád. Přesto by troškou svádění nepohrdl.

“Dobrý večer,” řekl, když přestala ječet, aby se nadechla. Zjistil, že zase civí s otevřenou pusou, sotva se Kate C. Leeverová otočila tváří k němu.

“Vy! Já myslela…” Obrátila se k zamčeným dveřím pracovny, pak zpátky na něj. “Ty dveře jsou zamknuté. Myslela jsem, že jste tam, a když jste neodpovídal, já…” Hlas ji zradil, když zaregistrovala jeho výraz. Najednou zrozpačitěla, přitahovala si starý otřepaný župan přes sebe, jako by se snažil lépe vidět na flanelovou noční košili vykukující z výstřihu. “Je něco špatně?”

Lucern si nemohl pomoci. Věděl, že je to neomalenost, ale nedokázal těm slovům zabránit vyrazit mu z pusy. “Pro Boha Svatého! Co za svinstvo to máte na tváři?”

Kate okamžitě nechala župan županem a přitiskla si dlaně na obličej. Ústa zformovala do vylekaného “Jé”, když si vybavila, a marně snažila zakrýt, zaschlou zelenou masku.

Zřejmě nějaký výdobytek kosmetického průmyslu, usoudil Lucern, ale Kate se nezdržela, aby mu vysvětlila, o co přesně se jedná. Otočila se na patě, vletěla do pokoje pro hosty a zabouchla dveře. Za tep srdce zavolala napjatým hlasem: “Jsem ráda, že jste v pořádku. Skoro. Měla jsem obavy, když jste nereagoval na mé klepání. Zkontroluji vás zase za hodinu.”

Pak chodbu naplnilo ticho.

Lucern moment čekal, ale když neuslyšel zvuk kroků vzdalujících se ode dveří, došel k názoru, že čeká na nějakou odpověď. “Ne” byla první, která mu vytanula na mysli. Nechtěl, aby ho kontrolovala. Nechtěl ji tady mít vůbec. Ale zjistil, že jí to nedokáže říci. Bylo jí zjevně hrozně trapné, že ji přistihl, když vypadá takhle, a opravdu jí to nemohl mít za zlé. Vypadala příšerně… roztomilým, králičím způsobem.

Usmál se sám pro sebe při vzpomínce, jak tam stála, na jeho chodbě, a vypadala pekelně. Kate vyhlížela děsně – ale přitom i jaksi rozkošně, měl chuť ji obejmout… dokud neuviděl tu odprýskávající zelenou masku na jejím ksichtíku.

Lucern se rozhodl, že už ji nebude dál trápit žádným strohým “ne”, které bezpochyby čekala, a místo toho zavolal “Dobrou noc”, nepříjemně drsným hlasem. Jak přecházel ke dveřím pracovny a odemykal, uslyšel slabé povzdechnutí z druhé strany dveří, pak velmi tichounké popřání “Dobrou noc” na oplátku. Králíčci měkce odcupitali. Šla do pelíšku, pomyslel si.

Ozvalo se lupnutí a škvírou pod dveřmi pokoje pro hosty se protáhly útlé prstíky světla. Lucern se zarazil. Proč rozsvítila? Nastavuje budík, aby zase za hodinu zapípal? Ten hlupáček ho vážně míní kontrolovat každou hodinu!

Kroutil hlavou, vešel do pracovny a rožnul. Dá jí patnáct minut na usnutí a pak půjde budík zamáčknout. Poslední, co potřebuje, aby ho celou noc otravovala. Ačkoli, napadlo ho, pokud toho v noci moc nenaspí, pravděpodobně si přispí ráno, aby to dohnala, tudíž bude mít méně času čmuchat a strkat nos, kam nemá, zatímco on bude spát.

Ne, rozhodl se. Tvrdila, že čmuchat nebude a on jí věří.

Skoro.

3. KAPITOLA

Kate čmuchala.

Neměla to v úmyslu. Opravdu měla na tento den plány, které rozhodně nezahrnovaly strkávání nosu, kam nemá – ale, inu, však to znáte. Cesta do pekla bývá dlážděna dobrými úmysly. No a nejlepší plány vždycky nakonec selžou.

Probudila se v deset dopoledne. První myšlenka – Kde to jsem? Druhá myšlenka – když si vybavila kde a proč je – Ach, kruciš, budík nezazvonil. Zvedla se na posteli a sáhla po hodinách, aby je prozkoumala. Budík byl zacvaknutý. Tak se na tu protivnou věc zamračila, byla si jistá, že ho po první kontrole Lucerna nastavila. Jasně si vzpomínala, jak nastavovala čas buzení a zapnula budík. Ale byl vypnutý. Zamračila se a postavila ho zpátky na noční stolek. Probudila se podruhé a jenom se překulila, zamáčkla ho a spala dál? Tak to bude, uvědomila si a zašklebila se sama pro sebe.

“Jen tak dál, Leeverová. Jediná záminka, kterou jsi měla, abys tady mohla zůstat, jediná příležitost udělat si u toho chlapa dobré oko, a ty to takhle zvrtáš.” Myslela si, že ji jistojistě nebude moct vyhnat, když jednu každou hodinu podstoupí takovou štrapác, jen aby bylo na beton, že je v pořádku. Ale teď, když selhala, ji odsud nejspíš do oběda vyrazí – pokud ovšem celou noc nepsal, jak tvrdil, že bude. Jestli celou noc psal, nemusel by se vzbudit do dvou, s trochou štěstí do tří hodin. Což znamená, že jí vyleje perka ve tři nebo ve čtyři odpoledne.

“Ty ses teda předvedla, Káčo.” Odhodila přikrývky a vylezla z postele. Teď musí vykoumat jinou dobrou záminku zůstat, dokud nepřesvědčí Lucerna Argeneau ke spolupráci.

Kate o problému uvažovala, když se sprchovala, utírala, oblékala, čistila si zuby, česala se a lehce si pudrovala obličej. Nakonec to vzdala coby ztracený případ, minimálně než se nají. Odjakživa jí to lépe myslelo s plným žaludkem.

Opustila pokoj pro hosty, zastavila se na chodbě a zírala na protější dveře. Možná by měla svého hostitele zkontrolovat aspoň teď. Za celou noc to neudělala ani jednou. Možná leží v komatu, v pracovně na zemi.

Přemýšlivě našpulila rty, pak zavrtěla hlavou. Ne. Není to dobrý nápad, rozhodla se. Zanedbala povinnost kontrolovat ho během noci. Poslední, co chtěla, bylo vzbudit ho dřív, než najde způsob, jak to napravit.

Otočila se na patě a, co možná nejtišeji, šla ke schodům a pak po nich dolů. Nejdřív se stavila v kuchyni. Zapnula kávovar a dala se do prohlídky obsahu lednice. Ačkoli věděla o každičké věci v ní, byla zábava všechny ty dobroty prohlížet a předstírat, že by si mohla dát něco tučné a nezdravé, třeba slaninu s vejci. Samozřejmě si to nedala. Rozhodla se pro méně uspokojivý, zato zdravější, grapefruit a cereálie. Pak si nalila hrnek kávy a srkala ji, při tom vyhlížela z okna na Lucernův dvorek. Poněkud zavádějící termín. Byl jím rozlehlý, pěstěný anglický trávník obklopený stromy, očividně profesionálně udržovaný. Právě jako celý dům.

Lucernův domov prozrazoval bohatství a úroveň, zevnitř i zvenčí. Prostorný a plný starožitností, ale zvenku byl vážně úžasný. Dům byl postaven na velkém pozemku, obklopený stromy a trávou, vše skvěle udržované a dovedně zastírající nepopiratelný fakt, že se nachází na okraji obrovské metropole. Nádhera a poklid, Kate si to bez okolků užívala, spolu s doušky kávy.

Nalila si další hrneček, vyšla z kuchyně a bloumala halou, její v duchu pátrala po nějakém důvodu zůstat v domě, aspoň ještě jednu noc. Skutečně musí Lucerna přesvědčit přinejmenším poskytnout interview. Měla vážné podezření, že s autogramiádou nikdy souhlasit nebude a už ten nápad vzdala, ale jistě by se nechat přemluvit na pár interview. Třeba po telefonu nebo přes internet? Pár jejích autorů to dělá emailem. Redaktor, který rozhovor organizuje, pošle otázky mailem, autor touž cestou odpoví. Nebo také existují různé kurýrní služby. Slyšela o autorech, kteří poskytují rozhovory také tímto způsobem. Ježíši, určitě to nemůže být takový problém. Lucern dokonce ani nebude muset vyjít z domu.

Zrovna se chystala i s kávou zamířit do obývacího pokoje, když na stolku v hale spatřila krabici. Poznala ji okamžitě. Balila tu zatracenou věc plnou dopisů od fanoušků vlastníma rukama a osobně odeslala. Změnila směr, pokračovala halou ke stolku a zlým okem shlížela na krabici. Posílala ji před třemi měsíci! Tři měsíce! A on se tu prokletou bednu ani neobtěžoval otevřít, natož aby odpověděl na dopisy v ní.

“Zpropadený chlap,” zavyla. “Nevděčný, hloupý… báječný.” Když říkala to poslední slovo, na rtech se jí rodil úsměv, protože poznala, že jí právě padla do rukou hledaná záminka zůstat další noc. “Jé,” vydechla. “Bůh žehnej tvému pitomému skrývání a nerudným manýrům.”

Salsa. První věc, co Lucern uslyšel při probouzení. Poznal melodii, momentálně to byl hit. Hlavou mu probleskla představa útlého, pohledného latinoameričana, tančícího na podiu v tmavém kostýmu.

Hudba mu hledání Kate nesmírně usnadnila. Stačilo jít po zvuku do obývacího pokoje… na prahu strnul, třeštil oči na chlívek, ve který se místnost změnila, zatímco on nic zlého netuše spal. Pokoj, tak úpravný a pečlivě uklizený, když odcházel do postele, byl nyní vystlán papíry. Na každém příhodném místě se kupily otevřené dopisy a obálky. Kate C. Leeverová tancovala okolo škatule postavené uprostřed toho čurbesu, vytahovala dopisy, otevírala je a kroužila s nimi k té či oné hromádce, aby na ni dopis položila, než odhopsala pro další.

“Čmuchala jste!” zahřměl.

Kate, která se zrovna ohnivě vrtěla – dost sexy vrtěla, upřímně řečeno – u poloprázdné krabice, polekaně vypískla, škatuli převrhla a rozsypala po zemi.

“Hele, koukejte, co jste způsobil!” vykřikla, rudá rozpaky. Sehnula se, aby posbírala, co rozsypala.

“Čmuchala jste!” zopakoval Lucern. Popošel vpřed, tyčil se nad ní, zatímco shledávala uniklé obálky.

“Já…” Provinile k němu vzhlížela, jenže pak se zatvářila roztrpčeně. Vstala a křísla o něj naštvaným pohledem. “Čmuchat nebylo potřeba. Krabice stála rovnou támhle, na stolku v hale. Všimla jsem si jí náhodou.”

“Nejsem si tím zcela jist, ale mám dojem, že je nezákonné otevírat cizí poštu. Není to čirou náhodou federální zločin?”

“Jsem si docela jistá, že to neplatí, když jste tu poštu sám poslal – a já tuhle škatuli odeslala. Před třemi měsíci!” dodala zavile.

“Ale dopisy v ní jste nepsala.”

Kate se zakabonila, pak se vrátila k házení neotevřených obálek zpátky do krabice. Pustila se do vysvětlování: “Viděla jsem, že jste to dokonce ještě ani neotevřel a napadlo mne, že bych snad mohla pomoci. Bylo jasné, že vás počet dopisů ohromil.”

“Ha! Neměl jsem ponětí, kolik jich je. Neotevřel jsem to.”

“Ne, neotevřel,” připustila po chvilce. Pak se zeptala: “Co je to s vámi a poštou? Nikdy jsem se nesetkala s nikým, kdo by ji nechával celé měsíce ležet bez povšimnutí. Není divu, že vám odpovědět na mé dopisy trvalo tak dlouho.”

Než stihl odpovědět, obrátila se a dodala: “A jak jste mohl tyto dopisy ignorovat?” Mávla rukou ke komínkům, které v místnosti vyrostly. “Tohle jsou vaši čtenáři, vaši fanoušci! Bez nich nejste nic. Platí za vaše knihy pěkné peníze a další peníze platí, aby vám řekli, jak se jim líbily. Vaše knihy se bez čtenářů, kteří by je četli, nebudou vydávat. Jak je můžete prostě ignorovat? Stálo je čas a námahu vám napsat. Říkají úžasné věci o vás, o vašich knihách, o vašem psaní! Nikdy jste něčí práci neobdivoval, nebo se vám prostě nelíbila, tolik, abyste tomu někomu chtěl vyjádřit své uznání? Měl byste jim být vděčný, že se namáhají to udělat!”

Lucern na ni překvapeně hleděl. Jak je rozohněná, tváře jí hořely, hruď se dmula. A jak pěkná je to hruď, poznamenal v duchu. Celkově měla figuru radost pohledět, dokonce i v pohodlných džínách a triku, které si oblékla dnes.

Inu ano, všechno to bylo hodné povšimnutí, ale momentálně nikterak k užitku. Pokáral se a moment mu trvalo si odkašlat, než se pokusí promluvit. Problémem bylo, že si nemohl vzpomenout, co říkala ani co by měl odpovědět.

“Ha!” Zatvářila se triumfálně. “Nemáte na to odpověď, viďte? Protože je to pravda. Byl jste v této záležitosti strašně laxní a já se rozhodla – čistě z dobroty svého srdce – vám pomoci. Děkovat mi nemusíte,” dodala, poněkud licoměrným tónem. Pak popadla a otevřela další dopis.

Lucern zjistil, že se mu na rty dere široký úsměv, když ji u toho pozoroval. Nepotřeboval umět číst jí myšlenky, aby věděl, že to nedělá z dobroty srdce, ale že se jedná o fikaný pokus zůstat u něj doma dost dlouho, aby ho přesvědčila podstoupit nějakou tu její propagační šaškárnu. Rozhodl se – čistě z dobroty svého srdce – dovolit jí zůstat dost dlouho, aby mu pomohla s dopisy. Nehodlal na ně odpovídat. Nikoho z těch lidí neznal a byl by to herkulovský úkol, ale… Well, její tiráda přece jen nakonec padla na úrodnou půdu. Do jisté míry.

“No tak dobře. Můžete mi pomáhat s dopisy,” utrousil milostivě.

Kate vrtěla hlavou nad velkodušností Lucerna Argeneau. “Páni! Jak velkorysé od vás, dovolit mi…” odmlčela se. Zbytečná námaha. Jízlivá slova se minula účinkem. Lucern opustil místnost. Hrom aby do toho chlapa! Nikdo nikdy ji víc nefrustroval a nedráždil… A jak to celou dobu mluví? Používal zastaralé výrazy a měl slabý přízvuk, který nemohla zařadit. Obojí jí začínalo lézt na nervy.

Právě se obracela ke krabici, aby pokračovala v třídění dopisů podle kategorií, když se domem rozlehla kaskáda hlasitého vyzvánění. Poznala domovní zvonek, zaváhala, pak nechala dopisy dopisy a šla otevřít. Za dveřmi našla muže ve firemním stejnokroji, s přenosnou chladničkou s logem A.B.B. v ruce.

“Ahoj.” Přestal žvýkat a zakřenil se na ni, předvedl výstavní sadu bílých zubů. “Ty musíš být ta Lucova editorka.”

Kate zvedla obočí. “Ehm, ano. Kate. Kate C. Leeverová.”

Přijal ruku, kterou mu podala a vřele ji stisknul. “Teta Maggie měla recht. Seš k sežrání.”

“Teta Maggie?” optala se vykuleně Kate.

“Lucova máma je má tetinka Marguerite,” dodal, když pořád vypadala popleteně, ale Kate to stejně moc nepomohlo. Jediní lidé, se kterými se od příjezdu setkala, byl pár, který zrovna odcházel, když vystupovala z taxíku, a ta žena rozhodně nebyla dost stará, aby byla Lucovou – ehm, Lucernovou – matkou. Pokrčila rameny a nechala to plavat, když vtom jí došel další význam toho, co řekl. “Ty jsi Lucernův bratranec?”

“Ano, ma’am. Naši tátové jsou bratři.” Zazubil se, ztížil jí tím vidění podobností. Tenhle chlapík byl vytáhlý a měl tmavé vlasy jako Lucern, ale Luc se neusmíval a tento mladík se usmívat nepřestal, odkdy otevřela dveře. Těžko věřit, že jsou příbuzní. “Ačkoli já jsem o dost mladší.”

“Mladší?” ujišťovala se pochybovačně. Sama by oběma hádala víceméně stejný věk.

“No, jo,” culil se. “Jsem o staletí mladší, než starouš Lucern.”

“Thomasi.”

Kate se ohlédla přes rameno. Lucern přicházel halou, na tváři chmury, přejel pohledem z ní k bratranci. V duchu si povzdechla nad jeho očividnou nelibostí. Podle všeho se mu nezamlouvalo, že otevřela dveře. Ježíši, fakt je jak osina v zadku. Proč nemůže upíří romány psát Thomas? S ním by bylo snazší pořízení, tím si byla jistá.

“Tu tě máme, bratránku.” Thomas se Lucernovým výrazem nezdál být ani překvapen ani znepokojen. Podal mu chladničku. “Bastien nařídil dodat to sem meteleskum bleskum. Žes prý zůstal na suchu a máš nouzi nejvyšší,” dodal s úšklebkem a spikleneckým mrknutím.

“Děkuji ti.”

Lucern se na bratrance dokonce usmál, povšimla si překvapeně Kate. A obličej mu nepopraskal ani neupadl.

“Rovnou to vrátím,” dodal Lucern. Když se obracel ke schodům, ještě ho varoval: “Pokus se mého hosta nekousnout. Dokáže být… provokativní.”

Kate se zamračila na vzdalující se záda svého hostitele, pak se váhavě usmála, při Thomasově zachechtání. Obrátila se k němu s ironickým úsměvem a optala se: “Je vždycky takhle nabroušený nebo za to můžu jenom já?”

“Jenom ty.” Její schlíplý výraz ho rozesmál. Pak se mu jí zželelo a kápnul božskou. “Kecám. Nemůžeš za to. Lucern je mrzout. Už celá staletí. Ačkoli dneska se zdá být v dobrém rozmaru. Musíš na něj mít dobrý vliv.”

“Tohle je dobrý rozmar?” ujišťovala se Kate, nevěřila vlastním uším. Thomas se ale jenom znovu rozesmál.

“Tady to máš,” zavolal Lucern. Seběhl dolů po schodech a vrátil bratranci chladničku. “Vyřiď Bastienovi mé vřelé díky.”

“Provedu,” kývnul Thomas, zamrkal na Kate a obrátil se, aby sešel z verandy.

Kate pohlédla na příjezdovou cestu a náklaďáček, který na ní parkoval. A.B.B. Deliveries hlásal nápis na boku, stejný jako na chladničce. Lucern ji odhrnul z cesty a zavřel dveře.

“Co…?” začala zvědavě, ale Lucern ji zachránil před dokazováním, jak neomalená a vlezlá dokáže být. Odvrátil se a vykročil halou zpátky dřív, než stihla položit otázky, které se jí chvěly na rtech.

“Něco mne napadlo, protože je dopisů taková spousta – opravdu je jich příliš mnoho, aby bylo možné na každý odpovědět individuálně – mohli bychom je rozdělit do kategorií a pro každou vymyslet jeden společný koncept reakce. Pak postačí, když ke každé odpovědi připíšete jeden řádek, aby to bylo osobnější.”

Lucern zavrčel a upil další doušek kávy, kterou připravila Kate, během vaření oběda. No, pro ni oběd, pro něj snídaně. Ačkoli, vezme-li v potaz sáček krve, co vysál, zatímco ty ostatní, které přivezl Thomas, ukládal do malé chladničky v pracovně, jídlo mohlo být obědem i pro něj. Přesunuli se do obývacího pokoje a teď seděl na gauči a ona líčila své plány s jeho dopisy.

“Beru to jako, že můj plán považujete za brilantní a souhlasíte se spoluprací,” odsekla Kate v odpověď na jeho vrčení. Protože se zdálo, že ji to štve, a protože se mu líbilo, jak zrůžoví, když je naštvaná, Lucern zavrčel znovu.

Přesně, jak čekal, líčka jí zahořela krví a oči jiskřily zlostí, a Lucern dospěl k závěru, že Kate C. Leeverová je pěkná malá potvůrka, když se zlobí. Těšilo ho ji pozorovat.

A přestože z něho byla nešťastná, podráždění jí z tvářičky najednou vyprchalo a podotkla: “Dneska máte lepší barvu. Myslím, že to zranění hlavy nakonec nebude mít žádné trvalé následky.”

“Povídal jsem vám, že jsem v pohodě,” odtušil Luc.

“Ano, povídal,” přitakala. Pak se zatvářila rozpačitě a řekla: “Omlouvám se, že jsem vás po tom poprvé už nezkontrolovala. Chtěla jsem, ale neslyšela jsem budík. Musela jsem ho ve spaní zamáčknout či co.”

Lucern nad omluvou jen mávnul rukou. Budík zamáčkl sám, neměla se za co omlouvat. A patrně by neocenila informaci, že se vplížil k ní do pokoje, když spala. Rozhodně by se nechtěla dozvědět, že poté, co úkol splnil, přistihl se stát vedle postele. Pozoroval, jak spí, fascinovaně se díval na její nevinný výraz ve spánku, mohl oči nechat na králíčcích na flanelové noční košili, jak se zvedají a klesají, když dýchá. Jak se mu chtělo stáhnout jí z krku vršek starosvětsky mravopočestné noční róby, aby viděl na pulz, tepající v rytmu srdíčka. Ne, tohle všechno by určitě vědět nechtěla, tak si to nechal pro sebe a zase srkal kávu.

Nápoj byl hořký, ale zvláštně chutný. Lucern si nemohl vybavit, proč se mu všechna ta léta vyhýbal. Pravda, varovali ho, že povzbuzující látky v kávě účinkují v jeho těle dvakrát silněji, než v těle lidí, ale vážně si žádných účinků dosud nevšiml. Samozřejmě, zatím měl jen několik doušků. Možná by jich víc už riskovat neměl. Odložil šálek.

“Takže, co to vlastně děláme?” optal se raději, aby Kate odvedl od tématu minulé noci, nevzbudila se – nezkontrolovala ho.

“Dělím dopisy do kategorií. Spousta z nich má podobný námět nebo otázky, jako například, zda příště napíšete Lucernův nebo Bastienův příběh,” vysvětlila. “Tak všechny dopisy s těmito dotazy dávám na jednu hromádku. Tím pádem vám stačí napsat koncept jednoho dopisu pro každou hromádku, což počet dopisů zredukuje na plus mínus dvacet, oproti stovkám.”

“Samozřejmě, bylo by hezké, kdybyste si každý dopis přečetl a dopsal řádku nebo dvě, vaše odpovědi by dostaly osobní šmrnc,” dodala, znělo to váhavě.

Lucern předpokládal, že si myslí, že ho představa vší té práce rozzlobí. Což taky ano. Nemohl si pomoci, zavrčel: “S ostatními knihami jsem takové těžkosti neměl.”

“Ostatními knihami?” Zmateně zamrkala, pak řekla: “Aha. Myslíte své historické texty. No, ty byly jiné. Šlo o literaturu faktu. Většinu z nich používají na univerzitách a tak. Studenti zřídkakdy píší autorům skript fanouškovské dopisy.”

Lucern se zašklebil a spolkl další doušek kávy. Pomohl mu, aspoň jí nevyzvonil, že romány jsou literaturou faktu jakbysmet, a že se jako upíří milostné fantazy jen tváří.

“Každopádně si myslím, že máme dost kategorií, abychom začali. Povím vám, o co v každé z nich jde, a vy můžete skládat obecné odpovědi, zatímco budu pokračovat ve třídění zbytku dopisů,” navrhla.

Kývnul na souhlas, zkřížil paže a čekal.

“Nevezmete si tužku a papír, nebo tak něco?” optala se po chvilce. “Abyste na žádnou nezapomněl? Existuje přinejmenším dvacet kategorií a-”

“Mám excelentní paměť,” prohlásil Lucern. “Pokračujte.”

Kate se zvolna otáčela, očividně se snažila rozhodnout, kde začít. “Dobrý Bože, mluvíte jako ten holohlavý chlapík v Král a já,” zaslechl ji remcat.

Lucern věděl, že to slyšet neměl, jenže měl senzační sluch. Dost si její podráždění užíval, tak přilil olej do ohně poznámkou: “Myslíte Yul Brynner.”

Trhla sebou a polekaně se k němu otočila, a on kývnul. “Hrál krále ze Siamu a podal skvělý výkon.”

Kate zaváhala. Pak, zjevně došla k závěru, že se na ni nezlobí, se trochu uvolnila a dokonce se jí podařil úsměv. “Jeden z mých oblíbených filmů.”

“Aha, oni to zfilmovali?” optal se se zájmem. “Já ten kus viděl na jevišti, při premiéře.”

Když se zatvářila poněkud pochybovačně, uvědomil si, že přiznáním ke shlédnutí Rodgers & Hammerstein Broadway show – která měla premiéru v roce 1951, pokud se neplete – o sobě dost prozradil. Vzhledem k tomu, že vypadal lehce před třicet, není divu, že jí tím vyrazil dech. Odkašlal si a dodal: “Obnovené premiéře, samozřejmě. Broadway 1977, myslím.”

Zvedla obočí. “Muselo vám asi… kolik? Sedm? Osm?”

Nechtěl lhát, Lucern jenom zavrčel. “Mám excelentní paměť.”

“Ano. Samozřejmě.” Kate vzdychla a zvedla dopis. Četla nahlas: “Vážený pane Argeneau. Přečetla jsem a doslova zbožňuji Kousnutí lásky, díl jedna i dvě. Ale jednička je mou favoritkou. Skutečně máte talent! Středověká atmosféra toho románu je tak zemitá a realistická, až bych skoro uvěřila, že jste tam byl.” Kate se odmlčela a vzhlédla. “Všechny dopisy v tomto komínku jsou napsány v témže duchu. Vychvalují vás za autenticitu díla, které prý zní, jako byste skutečně byl u toho.”

Když Lucern pouze přikývl, zamračila se. “Nuže?”

“Nuže, co?” zeptal se překvapeně. “Ta čtenářka má pravdu.”

“Ta čtenářka má pravdu?” vytřeštila na něho oči. “To jí hodláte napsat? Vážená čtenářko, máte pravdu?”

Lucern mírně pokrčil rameny, divil se, proč zvedá hlas. Čtenářka měla pravdu. Jeho knihy zní, jako by ve středověku žil. Protože v něm žil. Ne přesně v době, kdy se jeho rodiče seznámili, ale nedlouho poté – a v těch časech byly změny natolik pomalé, že se lišilo máloco.

Sledoval svou editorku mrsknout dopisem zpátky na hromádku a přejít ke druhé. Celou dobu šeptem drmolila, že je arogantní, egoistický nadutec, a přidala i další nelichotivé charakteristiky jeho já. Necitlivý a postrádající společenské vychování, byly jen dvě z nich. Žádná, jak Lucern dobře věděl, nebyla určena pro jeho uši.

Neurazil se. Byl šest století stár. Za takovou dobu muž získá sdostatek sebevědomí. Lucern předpokládal, že většině lidí připadá arogantní, možná dokonce egoistický nadutec. Necitlivý dozajista a také věděl, že jeho společenská obratnost poněkud zrezivěla. Etienne a Bastien si ve společnosti vedli lépe odjakživa. Ano, po letech psaní, kdy žil jako poustevník, po čertech potřeboval obrousit ostré hrany a přeleštit osobní šarm, a byl si toho vědom.

Přesto neviděl žádný dobrý důvod pilovat společenské vystupování. Dospěl v životě do stádia, kdy mu dělat na kohokoli dojem, připadalo jako nesmírná otrava.

Kdysi vyvedl na večeři jednu servírku, která velmi dobře vyjádřila to, co cítil. Řekla: ‘Daří se ti, chodíš do práce a všechno je fajn. Většina zákazníků je moc milá, ačkoli se občas najde i nějaký protiva. Ale jednou za čas máš noc, kdy narazíš na skutečně hnusného hosta, nebo dokonce dva i tři za sebou, a to tě srazí na kolena. Dají ti zabrat a jsi unavený a nešťastný, cítíš se pod psa a máš dojem, že tě celá lidská rasa štve. Pak zabrouká dítě a zaculí se na tebe, nebo jiný host řekne Drsná noc? se soucitným úsměvem. Nálada se ti zvedne a uvědomíš si, že lidé možná nejsou tak špatní.’

No a Lucern přetrpěl pár špatných dekád, a cítil se unavený a deprimovaný a jako by celá lidská rasa… škoda hovořit. Neměl energii ani touhu s lidmi vycházet. Jenom chtěl, aby ho nechali na pokoji. Proto začal psát – samotářská práce, která ho zaměstnávala a umožňovala mu vcházet do mnohem příjemnějších světů.

Věděl, že by stačil někdo, kdo by se usmál a řekl: Drsná dekáda? aby nastala změna. Někdo, jako Kate. Stejně, jako se bráníval mít s ní co do činění, začínal si její společnost užívat. Dokonce ho několikrát přiměla se usmát.

Došlo mu, kam se jeho myšlenky ubírají, a že jsou poněkud vřelejší, než co mu vyhovovalo cítit k tomuto nechtěnému hostu. Rázně je utnul, narovnal se a zakabonil. Bože na nebi, na co to myslel? Kate C. Leeverová je umanutá, otravná ženská, která nedělá nic jiného, než že vnáší chaos do jeho spořádané existence. On-

“Milý pane Argeneau,” ozvala se Kate ponuře a vytrhla tím Lucerna ze zadumání. “Četla jsem vaše upíří romány a ohromně jsem si je užila. Vampyrismus mne vždy fascinoval a hltala jsem vše, co bylo na toto téma napsáno. Prostě vím, že takové věci existují a mám podezření, že vy sám skutečně jste jedním z nich. Ráda bych byla upírkou. Mohl byste mne, prosím, proměnit?” Kate protočila oči a přestala číst, podívala se na něho. “Co byste vzkázal jí?”

“Ne,” řekl pevně.

Kate s odfrknutím hodila dopis na zem. “Proč jen mne ta odpověď nepřekvapila? Ačkoli předpokládám, že by bylo směšné pokoušet se vysvětlit někomu téhle sorty, že ve skutečnosti nejste upír, že takové věci opravdu neexistují, takže ji rozhodně nemůžete proměnit.” Zasmála se a pokročila k další hromádce. Prohlížela si první dopis z ní a ještě dodala: “Bylo by laskavější prostě jí doporučit, aby zašla ke svému obvodnímu psychiatrovi, aby zjistil, zda jí nemůže pomoci vyřešit problém s realitou.”

Lucern cítil, jak mu cukají rty, ale neřekl nic, pouze čekal, až se Kate posadí a pustí do dalšího dopisu.

“Vážený pane Argeneau,” začala. “Kousnutí lásky jedna jsem nečetla, ale přečtu si je, za to Vám ručím. Právě jsem jedním dechem zhltla Kousnutí lásky dvě a myslím si, že je báječné. Etienne je tak sladký a zábavný a sexy, že jsem se do něho zamilovala stejně, jako Rachel. Je to muž mých snů.” Kate zmlkla a napjatě vzhlédla. “Co byste odpověděl na tyto dopisy?”

Tohle bylo docela snadné. “Etienne je zadaný.”

Jeho sličná editorka vyhodila ruce do vzduchu. “Tohle není vtip, Lucerne! Nemůžete prostě-” Odmlčela se, když zacinkal zvonek u dveří, pak se s povzdechem odvrátila, zatímco Lucern neochotně vstával, aby šel otevřít. Už věděl, kdo to bude. Thomas doručil krev, tudíž zbývají jediní hosté, kteří ho kdy navštívili: rodina. A protože Etienne a Rachel mají plné ruce práce se svatebními přípravami, a Bastien, Lissianna a Gregory budou touhle dobou v zaměstnání, jediná osoba, která to může být, je…

“Máti.” Jeho přivítání bylo méně, než nadšené, když otevřel dveře a našel za nimi Marguerite Argeneau. Vskutku netoužil mít matku a Kate Leeverovou v téže místnosti. Dozajista to té starší vnukne nějaké nápady. A jelikož už tušil, jakým směrem se její myšlenkové pochody ubírají, nemyslel si, že je dobré ji povzbuzovat. Ale co mohl dělat? Je to jeho matka.

“Lucu, drahoušku.” Marguerite ho políbila na obě tváře a protlačila se kolem něj do domu. “Jsi sám, drahý? Napadlo mne stavit se na kapku čaje.” Na odpověď nečekala, ale poslouchala své mateřské instinkty, které ji neomylně zavedly rovnou ke dveřím obývacího pokoje, a zářivě se usmála, když spatřila Kate. “Inu, jak to tak vypadá, jdu právě včas. Vám dvěma bezpochyby přijde vhod přestávka.”

Lucern s rezignovaným povzdechem zabouchnul přední dveře, a matka odvážně vplula do pracovního nepořádku, který panoval v obýváku. Ta ženská se nikdy jen tak nestavila na čaj. Vždycky měla něco za lubem. A Luc se velmi obával, že důvod, proč se stavila dnes, se mu nebude líbit. Jenom proboha doufal, že vymyslela něco rozumnějšího, než zkoušet ten nesmysl, dělat jemu a Kate dohazovačku.

4. KAPITOLA

“Proč, přece můžete být Lucovi partnerkou!”

“Ehm…” Kate při tomto návrhu jeho matky vyslala zoufalý pohled Lucernovým směrem, jen aby zjistila, že sedí se zavřenýma očima a bolestným výrazem na tváři. Měla vážné podezření, že zrovna prosí zemi, aby se otevřela a spolkla ho v jednom kuse, nebo třebas ať ho polyká po kouskách, hlavně když ho pohltí. Málem se díky tomu začala cítit lépe. Bylo pěkné vědět, že není jediná postižená rodiči, kterým se daří ji při každé příležitosti pokořit.

Přesto, Marguerite byla opravdu něco jiného. Kate strávila větší část půlhodiny, která uběhla od jejího příchodu, tím, že na ni doslova valila oči. Toto neobvyklé a krásné stvoření je Lucernovou matkou? No, jistě, podobnost by tu byla. A on jí byl v pohlednosti roven, ale Marguerite Argeneau nevypadala ani o den starší než dejme tomu na třicet. Jak by mohla být Lucernovou – nebo Lucovou, jak mu zdá se každý říká – mámou?

“Dobré geny, drahá,” odpověděla, když se o tom Kate zmínila.

Kate jen nešťastně vzdychla, uvažovala, proč takové geny nemohou kolovat i v její rodině. Potom už na tu ženu jen zírala, nepřítomně přikyvovala všemu, co říkala, a pokoušela se zahlédnout stopy po plastice. Očividně měla věnovat větší pozornost tomu, co Marguerite brebentila. Tématem víceméně monologu byla svatba Lucernova bratra. Kate si nebyla zcela jistá, jak to vedlo k poslední poznámce, kterou uslyšela.

“Partnerkou?” zopakovala nechápavě.

“Ano, drahá. Na svatbě.”

“Matko.” Lucernův hlas přešel ve varovné vrčení a Kate po něm koukla, uviděla, že oči má už otevřené. Probodával matku ostrým pohledem.

“No tak, Luku, drahoušku. Stěží tady můžeš to ubohé děvčátko nechat v zítra noci samotné, zatímco sám půjdeš plesat.” Marguerite se sladce usmála, na synovu zuřivost zjevně nedbala ani za mák.

“Kate se musí vrátit do New Yorku,” oznámil Lucern rozhodně. “Zítra večer tady ne-”

“To vypadá na ohromnou zábavu!” vyhrkla Kate. Lucern zmlkl a pronikavý pohled zavrtal pro změnu do ní, ale ignorovala ho. V žádném případě neodjede, aniž by nejprve získala jeho souhlas s minimálně jedním interview pro noviny, které žadoní, aby s ním mohly dát řeč. A souhlasem s návrhem Marguerite zabije dvě mouchy jednou ranou. Nejenže ji takhle nemůže vystrnadit a posadit na první letadlo zpátky do New Yorku, ale až svatební radovánky skončí, bude příliš pozdě, aby letěla ještě v noci domů. Což jí poskytne čas až do neděle, aby toho tvrdohlavce zpracovala. Při tom pomyšlení se šťastně rozzářila a v duchu Lucernově matce poděkovala.

Jenom jedna věc ji trápila. Marguerite Argeneau vypadala až podezřele potěšeně. Kate se z ničeho nic zmocnilo neblahé tušení, že spolkla návnadu i s navijákem. Jenom proboha doufala, že ta žena nemíní dělat jí a Lucernovi dohazovačku. Marguerite si jistě uvědomuje, co je syn zač. Mrzout a hulvát a vůbec není její typ!

“Dobře, znamenitě!” Nevšímajíc si synova kabonění, Marguerite se usmála jako kočka, která dostala misku smetany, pak se optala: “Máte něco, co byste si na svatbu oblékla, drahá?”

“Ach jé.” Katina tvářička posmutněla. Sbalila si něco na všechny možné příležitosti, kromě svatby. V žádném případě nemohla vědět, že něco takového přijde, a nemyslela si, že obtažené černé šaty, které si přivezla, aby večer měla v čem jít, kdyby taková eventualita nastala, budou vhodné.

“Ah-ha!” Lucert převzal roli pana Potěšeného. “Nemá co na sebe, máti. Nemůže-”

“Myslím, že zaskočíme k mé modistce,” utnula ho nemilosrdně Marguerite. Pak se spiklenecky obrátila na Kate: “Vždycinky má něco v rukávu, právě pro takovéto krizové situace. A návštěva mého kadeřníka udělá zázrak s vašimi vlasy, tím pádem budeme hotovy.”

Kate cítila, jak se uvolňuje, a měla sto chutí tu ženu obejmout. Marguerite je tak báječná. Příliš skvělá, aby měla syna jako Lucern. Chytrá, okouzlující a být s ní je ryzím potěšením. Na rozdíl od jistého morouse. Kate sklouzla pohledem k Lucernovi a skoro se zakřenila. Tvářil se jako učiněná hromádka neštěstí. Předpokládala, že by se měla cítit provinile – vnutila se mu do domu a zůstává – ale necítila. Vážně potřebuje něčí pomoc. Co se společenskosti týče, je jako slon v porcelánu, a bije do očí, že tráví příliš mnoho času o samotě. Ona je pro něj vlastně požehnání – tím si byla jistá.

“Takže teď, když je všechno domluvené, půjdu.” Marguerite svižně vyskočila na nohy a vyrazila z kuchyně – tak rychle, že Kate z toho skoro až přecházely oči.

Vstala a uháněla za ní. “Strašně moc vám děkuji, paní Argeneau,” volala, když klusala halou.

Lucernova máma mladě nejen vypadala, byla setsakra čiperná na matku muže, kterému muselo být přinejmenším pětatřicet. Jak stará může být? dumala Kate. Minimálně třiapadesátiletá. Nemožné, pomyslela si, ale nechala si to pro sebe a jen dodala: “Opravdu si vážím vaší velkorysé nabídky pomoci mi nakoupit a-”

“Nesmysl, drahá. Naopak já jsem vděčná vám, že jste tady a Luca doprovodíte.” Marguerite zůstala stát a umožnila tak Kate ji dohnat. “Proboha, měla jste vidět toho ubožáka na sestřině svatbě. Nikdy jsem Luca neviděla běhat tak rychle a schovávat se tak urputně. Ženy, víte? Mají sklon se za ním honit. “

Kate obočí vyletělo až na vrch hlavy, nějak se jí tomu nechtělo věřit.

Marguerite vyprskla smíchy. “Těžko uvěřit, když je Luc takový bručoun, viďte? Ale já osobně se domnívám, že je přitahuje právě ta štvanice. Bez zábran dává najevo, že nemá zájem, a ony reagují jako lovečtí psi na lišku. S vámi po boku, v úloze jeho doprovodu, se bude moci uvolnit a tentokrát si oslavu užít. A jakmile si to uvědomí, bude vděčný za vaši přítomnost i on sám.”

Kate se ani neobtěžovala skrýt pochyby, že by Lucern Argeneau vůbec kdy mohl být za něco vděčný. Ten muž je hůř, než bručoun, aspoň podle ní.

“Možná má tvrdou skořápku, drahá,” odtušila Marguerite vážně, zřejmě jí četla myšlenky. “Ale je hodně jako opečené marshmallow, uprostřed měkký a krémový. Ačkoli jen velmi málo lidí ten vnitřek spatřilo.” Nechala Kate v zadumání, pokračovala ke dveřím a otevřela je. “Vyzvednu vás po obědě. V jednu hodinu. Bude vám to vyhovovat?”

“Ano. Ale bude na všechno dost času?” strachovala se Kate. Podle jejích zkušeností se svatby obvykle konávají ve dvě, ve tři odpoledne.

Marguerite Argeneau vypadala jako ztělesněný klid. “Ovšem, fůra času, drahá. Svatba nezačne před sedmou večer.”

“Není do trochu pozdě?” zeptala se Kate překvapeně.

“Pozdní svatby jsou dnes v módě. Slyšela jsem, že Julia Robertsová si brala toho svého kameramana po půlnoci.”

“Opravdu? Já to neslyšela,” hlesla Kate.

“Ach ano. Začala novou módu. Nashledanou zítra,” zazpívala vesele Marguerite a zavřela za sebou dveře. Kate v hale osiřela. Cítila se trochu, jako by právě přežila tornádo.

Stála tam několik minut, jen zírala na dveře, v duchu probírala, co všechno musí udělat, aby byla na svatbu připravená… dveře kuchyně se otevřely a vykráčel Lucern.

“Budu v pracovně.” Hlas úsečný, výraz mírně řečeno odmítavý, když ji míjel cestou ke schodišti.

Kate – odjakživa měla za ušima, když šlo o zdraví, přišel ke slovu pud sebezáchovy – držela jazyk za zuby a jen sledovala, jak mizí nahoře na schodech. Je rozzlobený, jasně. Což se dalo čekat, ale doufala, že ho to přejde.

V patře práskly dveře. Silně.

No, třeba ho to nepřejde dnes večer, ale až zítra. Doufejme. Možná s trochou pomoci. Obrátila se a koukla na tu spoušť v obýváku. Rozhodně nehrozí, že ho dneska ještě dokáže přesvědčit pracovat na těch dopisech. Což bylo pravděpodobně jen dobře. Začínala se obávat, že každý dopis, který napíše on, čtenáře spíš urazí a vyděsí, než potěší. Udělá jim velkou službu, když koncepty sestaví sama a jemu je pak dá pouze podepsat.

Kate se při té představě zašklebila. Pro ni to znamená spoustu práce a čtenářky tím stěží budou nadšené. I když je kukaččí dopis od ní určitě potěší víc, než kdyby si po otevření obálky přečetly:

Vážená čtenářko.

Ne.

S úctou,

Lucern Argeneau

Zvláštní, Kate se přistihla, že se při té představě dusí smíchy. Vážně je svým způsobem docela zábavný, tenhle její autor. Problémem bylo, že to nemyslel v legraci.

Povzdechla si a vkročila do obývacího pokoje, aby se dala do práce.

Lucern vytáhl pytlík krve z malé chladničky, kam ji prve naskládal, pak začal chodit po pracovně, jako tygr v kleci. Kroužil víc, než hodinu, než se zbavil přebytečné energie a dokázal se uvolnit natolik, aby si sedl. Nevěděl, jestli to byla zlost nebo kofein, co ho tak napružilo. A bylo mu to jedno.

Povzdechl si, pohodlně se v kancelářském křesle opřel a mnul si tvář. Matka ho právě odsoudila k dalším dvěma nocím přítomnosti Kate Leeverové. A Kate svým rychlým souhlasem situaci nepomohla. Ta ženská je jako klíště. Jako růžová žvýkačka, kterou nejste sto dostat z podrážky. Jako – no, žádná z věcí, co ho napadaly, nebyla moc atraktivní a stejně jako byla Kate Leeverová otravná, byla i atraktivní, tak Lucern hru na podobenství vzdal. V takových věcech se snažil hrát fér, kdykoli to bylo možné.

Spustil ruce z obličeje, obrátil se a zadíval se na počítač na stole. Mínil se Kate trochu vyhýbat. Pořád byl dost rozladěný, tudíž bylo více než pravděpodobné, že být jí nablízku, zraní její city, a on jí ublížit nechtěl …

“Do pekla! Teď si ještě děláš hlavu s jejími city?” zavrčel sám na sebe. To vůbec nepadá v úvahu. Pokusil se přitáhnout uzdu sentimentálním pocitům, jež se mu jaksi vymkly z rukou, a dal si kázání: Ta ženská je tvoje editorka. Všemi mastmi mazaná manipulátorka, která se neštítí užít každou lest a zbraň, jen aby od tebe dostala, co chce. Nezačni měknout a nyvě vzdychat. Nechceš ji tady. Chceš mít od všech pokoj a klid na práci.

Problémem bylo, že ve skutečnosti neměl na čem dělat. Do ničeho nového se nepustil, odkdy dokončil příběh Etienna & Rachel, který vydali už před měsícem. A Lucern neměl ponětí, o čem psát dál. Věděl, že Kate a Roundhouse Publishing chtějí další upíří romanci, ale Bastien nejevil žádné známky ochoty vyjít bratrovi vstříc a zamilovat se, aspoň ne v dohledné době.

Inu, rozhodl se s pokrčením ramen Lucern, kvůli penězům se přetrhnout nemusí. Jak léta ubíhala, jeho dlouhodobé investice si vždy vedly dobře. Může si dát pauzu, bude-li chtít. Roundhouse holt bude muset počkat, dokud ho zase nepolíbí múza.

Zrak mu padl na videohru na rohu psacího stolu – Žízeň po krvi II. Což byl nejnovější Etiennův výtvor. Žízeň po krvi I se několikrát vyprodala a získala bezpočet cen. Její úspěch pro něj nebyl žádným velkým překvapením. Hra byla zábavná a akční, s úžasnou grafikou, fůrou zloduchů k vyhubení, spoustou hlavolamů k vyřešení a skvělým dějem. Lucern nebyl v rodině jediný, kdo uměl psát příběhy. Od Žízně po krvi II se očekávalo, že si povede dokonce ještě lépe, až se dostane na trh.

Ušklíbl se a strhl pečeť na balíčku, vytáhl herní CD. Zahrál si prvních pár levelů ještě na prototypu, předtím než byla hra dokončena, a on a Bastien dostali první dvě kopie plné verze, ještě teplé z lisu. Vyplatí se být bratrem tvůrce.

Lucern šupnul disk do počítače, připraven pěkně si užít. Uleví si od zlosti vražděním špatňáků. A taky se na chvíli vyhne Kate. Našel perfektní řešení.

Hrál několik hodin a byl hluboce zabrán do hry, když uslyšel klepání na dveře. Po jeho roztržitém: “Co je?” se dveře otevřely a do místnosti vešla Kate, nesla tác.

“Napadlo mne, že třeba máte hlad.”

Váhavá slova, spolu s vůní jídla, odpoutaly Lucernovu pozornost od hry. Se zájmem začichal, napadlo ho, že momentálně by si docela dal říct. On, stejně jako zbytek rodiny, občas jedl normální jídlo, a pil krev. Kdyby ne, byli by kost a kůže.

“Co to je?” optal se zvědavě.

“No, věděla jsem, že budu mít plné ruce práce – vyšívala jsem na těch dopisech,” utrousila jen tak mezi řečí. “Tak když vaše matka odešla a vy jste zmizel nahoře, strčila jsem do trouby pečeni, co jsme koupili, s trochou brambor. Upeklo se to, zatímco jsem pracovala. Tvrdil jste, že máte rád všechno krvavé. Doufám, že včetně pečeně, protože tahle je krvavá jaksepatří.”

“Perfektní.” Lucern se chopil podnosu a položil ho na stůl, zaregistroval, že na něm jsou dva talíře a dvě sklenky něčeho, co vypadalo jako víno, a také dvě sklenice vody. Postarala se o všechno.

Právě se uvolňoval, když začala tahat židli kolem stolu, aby si k němu přisedla a řekla: “Doufala jsem, že si promluvíme…”

Hodlala zase vytahovat záležitost propagace. Lucern okamžitě ucítil, jak se začíná napínat. Pak pohled Kate přistál na obrazovce počítače.

“To vypadá jako Žízeň po krvi.”

“Žízeň po krvi dvě,” opravil ji.

“Děláte si srandu. Fakt? Já myslela, že ji pustí na trh až v pondělí. Mám ji objednanou.”

“Znám tvůrce,” přiznal neochotně Lucern. “Dostal jsem předpremiérový exemplář.”

“No teda. Vy šťastnej zmetku! Je stejně dobrá, jako jednička?”

“Lepší.” Lucern se znovu začal uvolňovat, protože nespouštěla lačné oči ze zastaveného obrazu na monitoru. Hráč hráče pozná. Žízeň po Žízni po krvi řeči o propagaci pro dnešní noc zřejmě zažehnala.

Podíval se na obrazovku a uviděl, že jeho hrdina zahynul, zatímco se vykecával a nedával pozor. Hra na něj čekala, až rozhodne, co dál. Měl na vybranou začít od začátku nebo hru ukončit. Krátce o tom pouvažoval, pak se zeptal: “Chcete si zahrát? Na tomhle se dá hrát double.”

“Opravdu?” Najednou vypadala hrozně vzrušeně. “Ano, prosím. Zbožňuji Žízeň po krvi a už celou věčnost čekám, až vyjde dvojka.” Přitáhla si židli ještě blíž. “To je ohromné.”

Lucern se sám pro sebe usmál a začal hru od začátku. Jednu věc Kate C. Leeverové přiznat musel. Má dobrý vkus. Líbí se jí jeho knihy a Etiennova hra.

Také nade vší pochybnost prokázala, že je po čertech zručný hráč. Večeře na stole vystydla. Ani po ní nevzdechli, když se propracovávali levely, jimiž už prošel, pak pokračovali dál, bojovali jako sehraný tým, aby porazili padouchy a zachránili slečnu v tísni. Pokaždé, když uspěli a dostali se na vyšší level, Kate reagovala se vzrušením dítěte a plácli si nebo provozovali vítězný taneček u stolu, zatímco čekali, než se natáhne další level.

Hráli celé hodiny, až jídlo oschlo a ztuhlo v nepoživatelnou hmotu, a je bolelo za krkem a ruce jakbysmet, a dokud Kate nezačala na židli klimbat. Když Lucern neochotně navrhl, že možná bude nejlepší, aby šla do postele, souhlasila se stejnou nechutí. Prý by měla, jinak nebude schopná vstát a jít s jeho matkou nakupovat.

Zvláštní, Lucern ji začal postrádat hned, jak odešla. Pokračoval a propracovával se dalším levelem hry, ale bez ní to nebylo ono. Neměl se s kým dělit o radost z úspěchu. Nekonalo se žádné plácnutí ani vítězný taneček, a jemu dělalo starosti, že postrádá i tohle. Ba co hůř, poprvé za celé věky se Lucern cítil osamělý.

Kate, přestože ponocovala, byla v jednu odpoledne čilá a připravená. Nedočkavě stepovala u předních dveří a vyhlížela Marguerite Argeneau. Sotva limuzína vjela na příjezdovou cestu, vyrazila ven a začala sbíhat se schodů, ale zastavila se a nejistě koukla zpátky ke dveřím. Musela vytáhnout petlici, aby mohla vyjít z domu, a teď neměla ponětí, jak je zase zaryglovat. Má si troufnout nechat dveře nezamknuté? Nebo raději probudit Lucerna a požádat ho, aby zavřel na petlici?

“To je v pořádku, Kate. Se dveřmi si nedělejte starosti.” Marguerite spustila zadní okénko a volala z něj. “Pojďte, máme spoustu práce.”

V duchu pokrčila rameny, otočila se a vykročila k limuzíně. Řidič byl venku a otevíral jí dveře, než k ní došla, a tak zamumlala děkuji a vklouzla dovnitř. Po prvním letmém pohledu se na Lucernovu matku musela se podívat ještě jednou. Nevěřila vlastním očím. Byla totiž zabalená, jako by nevládlo babí léto, ale krutá zima a venku zuřila fujavice.

Měla halenku s dlouhými rukávy, rukavice a kalhoty, na hlavě šátek, který jí zakrýval spodní polovinu obličeje. Obrovské brýle schovávaly zbytek. Jediný kousek kůže, který vykukoval, byl nos a ten byl pečlivě natřený nějakým bílý krémem. Kate ho tipovala na krém na opalování s vysokým ochranným faktorem.

“Nic mi neříkejte. Jste alergická na sluníčko jako Lucern?”

Marguerite ironicky zkroutila pusu. “Po kom to asi má?”

Kate se zasmála a pohodlně uvelebila na sedadle limuzíny, připravená na den plný horečného nakupování i hýčkání. A přesně to ji čekalo: spěšné vybírání dokonalých šatů a sledování, jak jsou upravovány, aby jí padly jako ulité, potom několik hodin báječného rozmazlování v lázních, kde pracoval kadeřník Marguerite Argeneau. Nesmírně si to užila.

Luc nespal dobře. Šel do postele z čiré nudy, nedlouho poté, co ho Kate nechala samotného, ale pokoj v ní nenalezl. Nejenže se mu ta ženská vetřela do domu, vloudila se mu i do snů. Což stačilo, aby byl strašně nabručený hned při probuzení, a tak v sobotu odpoledne po schodech škobrtal zase starý dobrý mrzutý Lucern. A rázem byl dokonce ještě mrzutější, když zběžná prohlídka domu ukázala, že se Kate z nákupů ještě nevrátila.

Bručel a zamířil do kuchyně, kde – ze zvyku – otevřel lednici, hledal krev. Dokud neotevřel dvířka, nevzpomněl si, že zásoby nastrkal do maličké chladničky v pracovně, aby je Kate neuviděla. Zvažoval vrátit se nahoru pro sáček, ale vlastně neměl chuť. Neměl chuť ani na normální jídlo, přestože noční večeři obětovali na oltář Žízně po krvi II. A navíc věděl, že se na svatební hostině nají, bude tam spousta dobrot, takže nejlépe udělá, když jídlo odloží na později a trochu vyhládne.

Rozhodl se vyzunknout pytlík krve až před odchodem na svatbu. Bez elánu se loudal ven z kuchyně a prošel halou do obývacího pokoje. Okamžitě se ušklíbl. Kate dokončila třídění dopisů do kategorií a několik hotových konceptů už čekalo na jeho podpis.

Zmocnila se ho zvědavost. Posadil se na gauč a začal je pročítat. Všechno to byly velmi pěkné, upovídané dopisy, zněly vlídně a líbivě, a vůbec ne jako by je psal on. I Kate je dobrá spisovatelka. Odvedla skvělou práci a Lucern předpokládal, že jí bude muset poděkovat. Také začínal mít dojem, že by měl najmout asistenta, aby v budoucnu vyřizoval podobné záležitosti. Naneštěstí věděl už teď, že to neudělá. Představa kohosi cizího v domě, někoho, kdo by se mu hrabal ve věcech, ho nikterak nenadchla. Právě z tohoto důvodu ještě nikým nenahradil bývalou hospodyni, paní Johnsonovou. Zemřela ve spánku v roce 1995. Což už je osm let, uvědomil si překvapeně.

Od té doby měl najatou úklidovou službu, která jednou týdně zaopatřila dům, a obvykle jídal venku nebo si něco objednal z gurmánské restaurace v ulici kousek odtud. Mínil to tak vést pouze dokud nenajde náhradu za nebohou paní Johnsonovou, k čemuž se ovšem nikdy neodhodlal. Promyslel si to, zvážil všechny potíže s tím spojené a zavrhl to. Proč ztrácet čas, proč se namáhat, když mu kdokoli, koho najme, stejně za nějakých deset nebo dvacet let zemře, stejně jako paní Johnsonová a Edwin.

Dal se do polohlasného mudrování, jako ostatně pokaždé když na to pomyslel. Lidé jsou v tomto ohledu tak nespolehliví. Vždycky vám umřou, zrovna když si je vycvičíte.

Právě se v duchu věnoval detailnímu rozboru tohoto nepříjemného člověčího zlozvyku, když bouchly přední dveře domu. Kate se vrátila z nakupovacího maratónu. Projel si rukama vlasy, uhladil triko a pokusil se vypadat reprezentativně. Posadil se zpříma, nedočkavě kouknul k otevřeným dveřím pokoje… a to právě včas, aby zahlédl Kate letící po schodech nahoru. Tedy, aspoň se domníval, že to byla Kate. Všechno, co totiž viděl, byl ohromný hrozen nákupních tašek se jmény rozmanitých návrhářů, a nožky.

Ach, ano. Byla nakupovat. Zase se znechuceně zhroutil na gauč. Ani si ho nevšimla. Ženy!

Hned poté se shora ozvala kakofonie zvuků – prásknutí dveří pokoje pro hosty, pak všemožné neidentifikovatelné třískání a bouchání. Znělo to, jako by poskakovala a bez ladu a skladu rozhazovala věci kolem sebe.

Trvalo to tak dlouho, že Lucern začal mít obavy. Pak se zčistajasna rozhostilo naprosté ticho. Vstal, vyšel do haly a s úzkostí vzhlédl na schody. Nějaké dveře se otevřely a zavřely. Zaslechl vysoké podpatky klapající na dřevěné podlaze chodby… a na vrcholku schodů se zjevila Kate.

Byla jako sen. Přelud. Zlaté vlasy vyčesané do drdolu na temeni hlavy, ze kterého spadaly drobné lokýnky a rámovaly pěknou, uzardělou tvářičku. Večerní šaty, které měla oblečené, byly sytě smaragdově zelené. S dlouhou sukní, hlubokým výstřihem, ušité z měkce vypadající látky, která se jemně třpytila a elegantně splývala, rafinovaně zdůrazňujíc půvabné křivky štíhlého těla. Byla nádherná. Anděl. Nejkrásnější žena, kterou Lucern kdy ve svém předlouhém životě spatřil, a něco povídala. On měl jazyk jako svázaný úžasem. Pouze konsternovaně sledoval, jak sestupuje ze schodů.

Teprve v půli schodiště ho uviděla. Okamžitě se zastavila, zamrkala a zamračila se. “Nejste připravený!”

Teď byl s mrkáním na řadě Lucern. Anděl křičel. Zuřil. Pokojný přelud se rozplynul.

“Lucerne!” Zírala na něho a očima metala blesky. “Svatba je v sedm! Je čtvrt na sedm. Musíme jet. Dokonce jste se ještě ani nevysprchoval! Co jste tady celou tu dobu dělal?” S hrůzou si připlácla dlaň na pusu. “Přijdeme pozdě! Nenávidím chodit pozdě na svatby. Všichni budou sedět v lavicích, a ti všichni budou zírat a-”

“Dobrá!” Lucern zvedl ruce na znamení, že se vzdává, snažil se ji uklidnit, to už vystartoval do schodů. “Vše je v pohodě. Jsem rychlý. Budu připraven. Jenom mi dejte deset minut. Nepřijdeme pozdě,” dušoval se, když ji ostražitě, poklusem, míjel. “Vážně. Slibuji.”

Kate rozčíleně sledovala, jak Lucern mizí po schodech nahoru. Jakmile se ztratil z dohledu, nešťastně svěsila ramínka. Tolik práce ji to dalo a on dokonce ani slůvko neutrousil o tom, jak vypadá.

Zklamaně pokračovala po schodech dolů a šla počkat do obývacího pokoje. Byla připravená udělat díru do podlahy, jak bude podupávat netrpělivostí. Nedostala k tomu příležitost. Deset minut poté, co ji opustil na schodech, se Lucern vrátil dolů, připraven k odchodu. Vlasy, ještě vlhké ze sprchy, pečlivě uhlazené a na míru šitý oblek dokonalého střihu mu elegantně spadal z širokých ramen.

Deset minut, pomyslela si Kate otráveně. Deset minut a vypadá senzačně. Jí trvalo celý den, dát se do parády, a jemu deset minut! Škaredila se na něho, když se k němu v hale přidala.

“Vidíte? Já povídal, že budu hotov rychle,” chlácholil ji Lucern, když otevíral přední dveře. “Nepřijedeme pozdě. Přijedeme právě včas.”

Pořád ještě podrážděná, že to zvládl tak rychle, se Kate jen ušklíbla a vykročila ven ze dveří.

Lucern jí otevřel dvířka svého BMW starosvětsky dvorným způsobem, který uměla ocenit, pak lakonicky utrousil: “Vypadáte krásně.” Zaklapl je dřív, než stihla odpovědět, ale Kate se nemohla široce neusmívat, když ho pozorovala obcházet vůz na stranu řidiče. Nálada jí opět začala stoupat. Svatby obecně nesnáší a v roli Lucernovy partnerky se určitě bude cítit trapně, ale možná, jenom možná, dnešní noc nebude zase až tak marná.

5. KAPITOLA

Bylo to hrozné. Inu, vlastně ne tak docela, připouštěl v duchu Lucern. Svatební obřad sám o sobě byl krásný. A k jeho velkému překvapení, té tvrdohlavé, otravné editorce plavaly oči, když si Etienne a Rachel vyměňovali slavnostní slib. Omlouvala se za to, když jí podával kapesník, který si strčil do náprsní kapsy právě pro tyto případy, slovy: “Vypadají tak šťastně. Na první pohled je jasné, že se hluboce milují.”

Lucern jen zavrčel a doufal, že obřad nebude stejně dlouhý, jako když se vdávala Lissianna. Kapesník měl toliko jeden.

Díkybohu, kněz Rachel nebyl stejně mnohomluvný, jako kněz Hewittovic rodiny. Přesto Lucern Kate z kostela prakticky hnal, jakmile bylo po všem. Lépe řečeno, pokusil se. Útěk jim překazil zúžený profil východu, kde vznikla zácpa, neboť jeden každý svatebčan toužil popřát Etiennovi a Rachel hodně štěstí. Pár vyšel z kostela první, jak je dobrým zvykem, a teď stál nad schody kostela a rozmlouval s každým, kdo odcházel.

Samozřejmě, Kate trvala na tom, že jim pogratuluje a popřeje štěstí také, což Lucern považoval za směšné. Vždyť je dokonce ani nezná! Jenže jeho marné pokusy přimět ji sejít ze schodů ignorovala a zastavila se, aby šťastnému páru poblahopřála.

Rachel ani Etienna nepřekvapilo, že je Kate na svatbě. Jasně. Rodinná šeptanda funguje skvěle jako vždycky. A aby toho nebylo málo, k Lucernově podráždění přispěl i smutný fakt, že Rachel byla jedním z těch společenských lidiček, kteří mají každého rádi a rádi mluví. No a Etienne byl postižen touže chorobou, tudíž nemohli prostě říci díky a nechat Kate jít. Ne. Museli si s ní skutečně povídat a vyzvídat, jestli se v Torontu baví.

Lucern cítil, jak mu tuhnou rysy, když čekal, co odpoví. Lehce ho překvapilo, když se zasmála a zazpívala: “Ach ano.”

Etienna to zřejmě překvapilo taktéž, protože se s kapkou nevíry v hlase ujišťoval: “Máte tím na mysli, že vás můj bratr vážně baví?” Jako by Lucern byl nějaký barbar, neschopný být dobrým hostitelem.

“Ano,” přikývla vesele Kate. “On a také vaše matka. Marguerite mne dnes vzala na nákupy a do lázní. A minulou noc jsme, Lucern a já, hráli Žízeň po krvi II, až do ranního kuropění.”

“Jé!” vykřikla Rachel. “Že je to báječná hra? Etienne má takový talent. I když jsem si myslela, že mne přivede k šílenství, když navrhoval závěrečnou sekvenci. Dělala mu problémy.”

“Etienne?” Kate nejistě přejela pohledem z Rachel k Etiennovi.

“Ano. Je to jeho hra,” potvrdila Rachel. Pak se překvapeně zadívala na švagra. “Tys jí neřekl, že to je Etiennova hra?”

“Ano, jsem si jist, že jsem se zmínil-”

“Ne, to teda nezmínil!” vykřikla Kate a zlehka ho plácla po ruce. “Ach, pane Bože! Proč jste mi to nepověděl?”

Lucern se zamračil. Slečna editorka to nezaregistrovala, už se zase obrátila na jeho bratra.

“Nemůžu tomu uvěřit! Miluju Žízeň po krvi, jedničku i dvojku. Jsou úžasné!”

Mlela dál, vynášela Etienna až do nebes, a Lucernovi to lezlo na nervy, pak zničehonic zmlkla a chvíli lapala po dechu, než vyhrkla: “Jé! Právě jsem si uvědomila, že hlavní hrdinové Lucovy poslední knihy se jmenují Rachel a Etienne. A Etienne také programuje hry. Oh, wow.” Zasmála se a mrkla na Rachel. “Nakonec mi ještě povíte, že jste koroner, jako ta žena v knize.”

Lucern, Etienne a Rachel si vyměňovali pohledy a nervózně se ošívali.

Kdo mlčí, souhlasí. Kate vykulila oči. “Nejste, jste?”

“Mám rád, když se základní dějová linie pokud možno co nejvíce přidržuje reality,” řekl Lucern, aby přerušil napjaté ticho.

“Ale vy píšete romány o upírech.” Hlas Kate zněl zvláštně zaraženě.

“No, v rámci možností,” dodal, pak ji pevně chytil pod paží. “Pojďte. Zdržujeme frontu.”

Lucern popohnal Kate k autu, usadil ji dovnitř, nastoupil a okamžitě zapnul rádio. Zvedl hlasitost na maximum, čímž zabránil konverzaci, a odvezl je do sálu, kde se měla konat svatební hostina. Ve spěchu dostat se tam, kde se Kate, jak doufal, příhodně rozptýlí a zapomene na zvláštní shodu náhod, že mezi hrdiny jeho knih a jeho skutečnou rodinou existuje nemalá podobnost, několikrát překročil povolenou rychlost. Následkem toho na recepci dojeli mezi prvními.

K jeho nemalé úlevě se o tom Kate už nezmínila. Ji i Lucerna usadili ke stolu, kde se k nim zanedlouho připojila jeho matka a sestra Lissianna s manželem Gregem. Bastien seděl u hlavní tabule se zbytkem svatebčanů, takže u šestimístného stolu nejblíže dlouhé tabule seděli jen v pěti.

Lucern strávil prvních několik minut žmouláním skleničky s vínem, kterou před něj promptně postavili, a nervózně střílel očima po Kate, která švitořila s Marguerite a Lissiann. Tenhle trojlístek ho proklatě znervózňovala. Měly hlavy u sebe a zřejmě si náramně rozuměly. Strašná spousta chichotání a smíchu se totiž mísila s tichým brebentěním. K smrti rád by se dozvěděl, o čem si vykládají, ale neslyšel je, ač se snažil. V kraválu, který tropili lidé, kteří postupně přicházeli a vítali se s ostatními, byl bez šance.

“Lissianna!”

Lucern při editorčině výkřiku doslova zkameněl. Pak se k němu Kate otočila. “Jméno vaší sestry zní Lissianna! To je jméno upírky z vaší druhé knihy.”

“Ehm… ano.” Tentokrát střelil pohledem po matce a sestře. Snaží se mu snad schválně ztrpčovat život?

“Etienne a Rachel v poslední knize, Lissianna a Greg ve druhé. A Marguerite!” Obrátila se na Lucernovu matku. “Váš manžel se jmenoval Claude, viďte?”

“Vyslovuje se to s ó, drahá, jako móda, ne s au jako klaun,” jemně ji poopravila Marguerite. Nato přikývla. “Ale ano, můj choť a otec mých dětí se jmenoval Claude.”

“Aha.” Kate byla chvíli potichu, ale evidentně jí to v hlavičce šrotovalo, pátrala po dalších podobnostech. “A vaše příjmení je Argeneau, také. Ne, počkat,” zavrtěla hlavou. “V knihách je to Argentus, z latinského argent čili stříbro, protože patriarcha má stříbromodré oči. Jako vy!” Náhle se obrátila a pohlédla Lucernovi do očí.

“Ano.” Lucern poposedl, cítil se hrozně nesvůj, netušil, jak to vysvětlit. Nakonec ani nemusel.

“Myslím, že je to od vás hrozně milé, pojmenovat své hrdiny podle členů rodiny,” pochválila ho Kate.

Lucern překvapením pootevřel pusu. Milý? On není milý. Co to-

“Bije do očí, jak moc vám na nich záleží.”

“Ehm…” Lucerna se zmocnil zvláštní pocit, jako by se ocitl v pasti, když vtom jeho pozornost upoutalo poklepání na rameno, otočil hlavu. Zjistil, že hledí na Bastiena a Etienna. Úleva z vyrušení ve správnou chvíli mu roztáhla ústa do nadšeného úsměvu, čímž je mírně řečeno překvapil.

“Potřebujeme s něčím píchnout,” Bastienův významný pohled zahrnul jak Lucerna, tak i Grega.

“Aha. Aha, samozřejmě.” Luc se obrátil ke Kate, Greg se bez řečí zvedl. “Potřebují nás. Musíme jít,” vysvětlil.

Kate vážně přikývla. “Mužská záležitost, huh?”

“Ehm… ano.” Luc vstal, ještě hodil varovný pohled na matku a sestru, ve smyslu aby neříkaly nic dalšího, co by Kate nasadilo brouka do hlavy, pak následoval bratry pryč od stolu.

Čtveřice prošla sálem, dveřmi napůl skrytými za ozdobným trámem, dlouhou úzkou chodbou, a vyšla dalšími dveřmi, které vedly na parkoviště za budovou. Bastien kráčel podél řady zaparkovaných vozů ke své dodávce. Lucern netušil, o co jde, dokud bratr neotevřel zadní dveře a nepřitáhl přenosnou chladničku.

“Nevím jak vy, pánové, ale při všech těch problémech, které bylo potřeba na poslední chvíli ošetřit, jsem se dnes před svatbou nestihl nakrmit. Napadlo mne, že možná nebudu jediný, tak jsem nám sbalil piknikový košík.” Bastien otevřel chladničku.

Lucern se zakřenil při pohledu na pytlíky krve proložené ledem. Starý dobrý Bastien. Vždy připraven. Určitě by byl jako kluk skaut, kdyby tenkrát nějací existovali.

“Ó, díky Bohu!” Etienne nedočkavě chňapl hned po prvním sáčku, který Bastien vytáhl a nabízel žíznivým. “V tom frmolu jsem nevěděl, kde mi hlava stojí, neměl jsem šanci se nakrmit. A jsem si jist, že ani Rachel.”

“Přivezl jsem dost pro všechny,” ujistil ho Bastien. Podal po pytlíku Lucernovi i Gregovi. “Dámy vezmu na vzdoušek na doušek, až se vrátíme. Jen se mi nezdálo taktické zmizet hromadně. Strana ženicha by to pochopila, ale Garrettovi by byli zmateni.”

“Věrná pravda, příteli,” přisvědčil Greg a potřásl hlavou. “Pořád jsem si na to nezvykl.” Ukázal na sáček ve své ruce, pak ho zvedl a zapíchl do něj prodlužující se zuby.

Lucern se usmál a následoval jeho příkladu. Na někoho, kdo tvrdil pravý opak, švagr zdařile imitoval někoho, kdo se v nové situaci cítí jako rybka ve vodě. Nicméně neradno zapomínat, že by vše možná bylo jinak, kdyby vážený terapeut musel kousat do lidí, aby se nakrmil, jako za starých časů.

Čtveřice mužů svorně zmlkla, zatímco vyprazdňovala první pytlík krve. Bastien pak z dodávky vytáhl plastové kelímky a rozlil další dva sáčky do čtyř pohárků, a tak tam stáli, rozprávěli a popíjeli. Dlouho netrvalo a konverzace se stočila k Lucernovu nevítanému hostu. Přišel s tím Etienne, podotknul, že se zdá docela prima.

Lucern si odfrkl. “Nenech se jí ošálit. Ta ženská je paličatá jako mezek. Je jako svrab, co se ti zavrtá pod kůži a zůstane tam. Vyvrtala si cestičku ke mně domů a prostě neodejde!”

Všichni ostatní vybuchli smíchy. Greg navrhl: “Proč prostě neuděláš to vaše čáry máry, kontrolu mysli, co se mně pokouší naučit Lissianna – prostě se jí dostaň do hlavy a vnukni jí, ať si sbalí svých pět švestek a zvedne kotvy.”

“Luc se jí do hlavy dostat nedokáže,” práskl Etienne a zlomyslně se šklíbil.

Tys to zkoušel?” optal se překvapený Greg Lucerna.

“Samozřejmě, že ano. Hned první noc.” Luc se zachmuřil a zavrtěl hlavou. “Ale zřejmě sugesci odolává. Dokonce jí ani nedokážu číst myšlenky. Mysl té ženy je jako ocelová past.” Povzdechl si. “Zatraceně frustrující.”

“Jo. A neříkej to máti,” připomněl mu Etienne.

“Proč ne?” nechápal Greg.

Vysvětlení se ujal Bastien. “Matka říká, že páry by neměly umět číst jeden druhému myšlenky, takže když se najde někdo s dostatečně silnou myslí, aby tě blokoval – což je podle ní velmi vzácné – měl bys mu, teda jí, věnovat pozornost. Může to být dobrá družka.”

Etienne kývnul. “Přesně. Takže, jestli to vyčmuchá…”

“Rozhodne se dát nás dohromady,” dokončil místo něj Lucern. Okamžitě pocítil zmatek. Poslední věc, kterou by potřeboval, je matka-dohazovačka, nutící ho dát se do kupy s tou tvrdohlavou editorskou ženštinou. Na druhou stranu, Kate je po čertech dobrá hráčka. A pekelně přitažlivá a kdožvíproč, čím déle ji znal, tím méně ho otravovala. Dokonce si zvykal mít ji doma. Kdyby byl nucen se oženit…

“Takže být tebou, držím před ní jazyk za zuby,” dodal ještě Bastien.

“V tomhle nemohu nesouhlasit s Bastienem a Etiennem,” poznamenal Gregory, oči upřené na Lucerna. “Vaši máti mám sice rád, ale jak si vezme něco do hlavy, dokáže být drobet neodbytná. Ruku na srdce, nehne s ní ani pár volů. Pokud nechceš, aby se do toho pletla a snažila se tě s Kate sestrkat dohromady, nezmiňoval bych se, že Kate neumíš číst mysl.”

“Pozdě, pánové, pozdě.”

Všichni čtyři muži při tom sladce zazpívaném konstatování provinile naskočili. A jako jeden muž se otočili po hlase, aby stanuli tváří v tvář Marguerite. Lucern při pohledu na dravčí výraz její tváře, za který by se žádná šelma na lovu nemusela stydět, zaúpěl. Očividně všechno vyslechla. A soudě dle toho výrazu, už v duchu kula pikle.

Aspoň si to myslel, proto byl na výsost překvapen, když si vzala sáček, který ji nabídnul Bastien, a s úsměvem se obrátila na nejstaršího syna. “Lucu, drahoušku. Chceš-li se té dívčiny za každou cenu zbavit, proč prostě nesouhlasíš zúčastnit se jedné z těch propagačních akcí, na kterých jí tolik záleží? Jakmile kývneš, odjede.”

“Protože tam nechci,” odpověděl, skoro sebou trhnul, když uslyšel, jak dětinsky to vyznělo.

“A já nechci poslouchat, jak fňukáš, ale v životě občas musíme dělat věci, které se nám nelíbí.” Při těch slovech všichni ztichli. Marguerite zatnula zuby do sáčku krve a vysála ho. Když skončila, otočila se k Lucernovi a dodala: “Kate nechce být tady a obtěžovat tě o nic víc, než ji tady chceš mít ty. Jenomže její práce závisí na tom, zda tě dokáže přemluvit k účasti na nějaké propagační akci. Má ráda své nové místo. Chce si je udržet. Neodjede, dokud nebudeš souhlasit aspoň s jedinou.”

Při pohledu na jeho zděšenou reakci, Marguerite syna láskyplně poplácala po tváři. “Navrhuji, abys jí pověděl, že bereš tu věc s R.T. Z toho, co mi vyprávěla v lázních, soudím, že je to pravděpodobně nejlepší volba, pro vás pro oba.”

“Co je R.T.?” optal se Lucern podezíravě.

“Romantic Times Magazine,” vysvětlila matka. “Prostě jí pověz, že to bereš.” Pak se Marguerite Argeneau otočila a odkráčela, vracela se podél řady zaparkovaných aut.

“Hmm. Zajímalo by mne, jak zjistila, že na tom, zda tě přesvědčí propagovat své knihy nebo ne, závisí Katina práce,” mumlal Bastien, když pozorovali matku odcházet.

Greg pokrčil rameny. “Umí lidi přimět, aby jí vyklopili věci, které nemínili prozradit nikdy nikomu. A umí to velmi dobře. Byla by dobrý terapeut.”

Lucern mlčel, a všichni vrátili prázdné pohárky Bastienovi. Nevěděl, jak se matka dozvěděla, co se dozvěděla, ale ani na minutu nepochyboval, že je to pravda. Cítil se kvůli tomu mizerně, spíš prachmizerně. Teď věděl se vší určitostí, že se té ženské nezbaví. Je zoufalá a zoufalí lidé dělají zoufalé věci. Jsou pekelně vytrvalí a navíc nepředvídatelní.

“Tak tady všichni jste!”

Čtyřlístek mužů se zase odvrátil od dodávky, tentokrát na ně koukala Kate C. Leeverová. Na tváři jí zahrál rozpustilý úsměv, když si povšimla provinilých výrazů a že za sebou něco schovávají.

“Rachel vás hledala. Řekla jsem, že mám dojem, že jsem vás viděla jít ven a že vás najdu,” vysvětlila, pořád si je pobaveně prohlížela. “Pokoušela se mě zastavit a říkala, že půjde sama, ale je to její svatba – nemohla jsem dopustit, aby opustila hosty a honila to vaše hříšné kvarteto.”

Lucern si vyměnil pohled s ostatními. Všichni zatraceně dobře věděli, že Rachel měla pravděpodobně v plánu vyklouznout ven na rychlou tekutou svačinku, stejně jako prve matka. Kate jí to svou laskavostí, ač v dobrém úmyslu, znemožnila.

“Proč nás nazýváte hříšným kvartetem?” optal se Gregory.

Kate mávla rukou a zasmála se. “Kvůli tomu, co tady venku děláte.”

Čtyři muži si vyměnili pohled a přimáčkli se těsněji k sobě, aby bylo jisté, že otevřený zadek dodávky a chladnička s krví zůstanou kryté, pak Lucern tázavě zopakoval: “Co tady venku děláme?”

“No tak, jako by to nebylo jasné,” odfrkla si. “Vyplížit se ven, shluknout se kolem dodávky.” Zavrtěla hlavou a sjela je povýšeným pohledem. “Možná jsem vyrostla v Nebrasce, ale žila jsem v New Yorku dost dlouho, abych vás, umělecké typy, znala.”

Teď si muži vyměňovali pohledy poněkud užaslé. Umělecké typy? Lucern je spisovatel, Etienne programátor, Bastien obchodník a Greg psycholog. Umělecké typy? A co si vlastně myslí, že umělecké typy dělají? Dalo se to zjistit jediným způsobem. Zeptat se jí. Lucern se zeptal. “Co přesně, podle vás, tady venku děláme?”

Rezignovaně vzdychla. “Kouříte trávu.”

Všichni muži na ni zírali s pusou dokořán. Nakonec se Etienne uchechtl, jako by nevěřil vlastním uším. “Co?”

Kate podrážděně mlaskla. “Trávu. Marihuanu. Plížíte se ven dát si péro.”

“Ehm… myslím, že se říká brko,” ozval se Greg.

“Ať je po vašem. Tohle tady venku děláte. Uhádla jsem, že jo?”

“Ehm…” začal Lucern. Pak se on, Bastien, Etienne a Greg bratrsky podělili o prohnaný úsměv.

“Ano. Máte nás, nachytala jste nás na hruškách. Kouříme péro,” přisvědčil Etienne.

“Brko,” koutkem úst procedil Greg.

“Ano.” Bastien kývnul. “Nabídli bychom vám, ale… no…”

“Všechno už jsme vykouřili,” dokončil Etienne.

Oba to říkali protivně kajícně. Na Lucernův vkus. Pane na nebi.

“Aha, to je v pořádku. Já nekouřím.” Usmála se jedním koutkem úst a dodala: “Mimochodem, bude se podávat večeře. Myslím, že právě proto vás Rachel sháněla.”

“Tak to bychom měli jít,” vyhrkl Lucern. Pokročil vpřed, vzal Kate pod paží a nasměroval k budově. Ušli sotva dva kroky, když uslyšel zavírat dveře dodávky, a jak se za ně ostatní hříšníci spořádaně řadí. Kouřit péra. Dobrý Bože.

Lucern byl během večeře duchem nepřítomný, v jídle se jen nimral. Zřejmě bylo velmi dobré, lze-li věřit komentářům Kate, ale vážně neměl apetit. Zjistil, že se mu mysl zasekla u slov jeho matky, že zaměstnání Kate závisí na tom, zda ho přemluví ke spolupráci. Nevěděl proč, ale vadilo mu to. Hodně.

“… tančit, Lucu.”

Lucern se zmateně rozhlédl. Zaslechl jen konec matčiných slov, tak hluboko byl ponořen v myšlenkách. Tázavě na ni kouknul. “Cože?”

“Říkám, že bys měl vzít Kate do kola. Podpořit Etienna a Rachel. Někdo musí začít, aby se přidali i ostatní.”

Pohlédl na taneční parket, překvapilo ho, že vidí tančit nevěstu a ženicha. Hostina byla u konce a novomanželům právě hráli sólo. Od něj, coby hlavy rodiny ženicha, se čekalo, že se k nim připojí první. Správně by měl požádat o tanec matku, matriarchu, aby povzbudili k tanci ostatní, ale jediný pohled na Marguerite mu prozradil, že už si vyhrnula rukávy a ve vší vážnosti se chopila role dohazovačky. Matinka si s ním teď věru nezatancuje.

Povzdechl si, odstrčil židli a vztáhl ruku ke Kate. Editorka vypadala hrozně nejistě, když mu vkládala prsty do dlaně a vstávala – což mu nekonečně bralo nervy z důvodů, které nejspíš nedokázal pochopit a nehodlal je podrobně zkoumat. V duchu si říkal, že je to povinný tanec, a podruhé že už ho máti tancovat s Kate nemá čím donutit. Lucern ji odvedl na parket a vzal do náruče.

To byla chyba. Kate C. Leeverová mu totiž do náručí pasovala, jako by byla stvořena pro něj. Hlavu měla jen kousek pod jeho bradou, její ruka v jeho dlani byla malá a hebká, a vůně jejího parfému ho mučivě a zvláštně vzrušivě dráždila v nose. Aniž si uvědomil, co dělá, zjistil, že si ji přitahuje stále blíž, takže se jeho tělo takřka mohlo prolnout s jejím. Nebylo kroku, aby o ni nezavadil, ať už nohama nebo hrudí.

Lucern byl na hlad zvyklý, zakoušel ho každé ráno po probuzení. Zatímco spal, tělo spotřebovalo krev, kterou vypil, opravilo veškeré škody, které na něm napáchal den, a zanechalo ho vyprahlého, to pak nesmírně nutně potřeboval další dávku. Některé dny byl hlad horší než jindy. Některé dny byl dost mírný, nechal se přijít na jiné myšlenky jinými věcmi, právě jako dnes ráno. Ať tak či onak, znal hlad. Rozuměl žízni. Každodenně prožíval niternou touhu, která mohla zesílit natolik, že mu sevřela tělo do kleští křečí. A přesto…

Sklonil hlavu, s požitkem vdechoval vůni Katina šamponu, která se mísila s kořenitou sladkostí parfému. Voněla trošku po vanilce, jako opulentní lahodný dezert nebo pohár zmrzliny, a najednou pocítil nezvladatelné nutkání olíznout jí šíji a…

Lucern se rázně napřímil, protože mu došlo na co myslí. Olíznout jí šíji? Povídali, že mu hráli. Spíš se do ní zakousnout. Kriste Pane, potřebuje krev. Poslední dobou krmení dost zanedbával. Mohla za to přítomnost Kate a tak vůbec, nedodržoval své obvyklé čtyři pinty denně. Vypil s bídou dvě – což vysvětlovalo ten zvláštní hlad, který teď zakoušel. Popletl si hlad po krvi Kate, s hladem po Kate.

Bezmezně se mu ulevilo, široce se na ni usmál, když zašeptala jeho jméno. Zřejmě ji tím úsměvem lehce překvapil, váhavě se zeptala: “Stalo se něco? Přestal jste tančit.”

Lucern se rozhlédl okolo, překvapeně si uvědomil, že se úlevou, jak se to pěkně vysvětlilo, přestal pohybovat. Nyní pouze stál uprostřed tanečního parketu a pevně ji objímal. Velmi pevně. Ňadra, přimáčknutá k jeho hrudi, se zvedala z výstřihu. A byla to velmi pěkná ňadra. Okrouhlá a světle růžový odstín pleti prozrazoval zdravou krev. Lucern by je rád olíznul, putoval by jazykem po těch oblých kopečcích a…

“Musím mluvit s Bastienem,” zachraptěl. “Hned.”

Pustil ji z náruče a bez meškání vykročil tam, kde tančil Bastien, pak si ale najednou uvědomil, co dělá. Obrátil se zpátky ke zmatené Kate. Stála na parketu jako opuštěné dítě. Vzal ji za ruku a odvedl ke stolu. Pak vyrazil kolem parketu, potěšilo ho, že hudba dohrála zrovna, když došel k bratrovi.

“Bastiene, až doprovodíš partnerku ke stolu, potřebuji s tebou mluvit. Venku. U dodávky,” dodal významně.

“Jistě,” pokrčil rameny mladší bráška. “Hned jsem u tebe.”

Lucern kývnul a Bastien doprovodil sestru Rachel, která byla za družičku, do čela tabule.

“Slyšela jsem správně? Říkal jsi, že půjdete ven k dodávce?”

Lucern se otočil, za ním stála Lissianna. Spolu s Gregorym vypluli na taneční parket hned po něm a Kate. Pár stál opodál, čekali, až začne další písnička. Lucerna překvapilo, že zaslechla, co říkal.

Kývnul v odpověď na její otázku a považoval za nutné vysvětlit: “Odkdy přijela Kate, nekrmil jsem se, jak se patří.”

Lissianna se chápavě usmála. “Rachel a já se k vám dvěma přidáme. Prve říkala, že v tom shonu kolem svatby se-”

“Fajn, fajn,” skočil jí do řeči Lucern. Žádné vysvětlování nepotřeboval. Byl rád, že půjdou s nimi. “Tak pro ni zajdi. Bastien… Nikam nechoď. Už ji vede.”

Bastien už vedl novopečenou švagrovou přes parket.

“Dohlédnu na Kate, aby nešla ven a nenačapala vás s péry v ruce,” mrkl na něj Greg, když dorazil Bastien s nevěstou. Nelenil a vyrazil vyzvat švagrovu editorku k tanci.

“Dobře, dobře.” Lucern se dokonce ani neusmál. Jen kývnul místo poděkování a odváděl trojici žíznivých z pouště sálu k oáze.

Kate se v Gregově náruči uvolnila hned, jak se začali pohybovat. Což v Lucernově objetí nedokázala. Viděla svého spisovatele se sestrou, Rachel a Bastienem vyklouznout ven, a nepochybovala, že jdou zase kouřit. Rozhodně mu to neuškodí. Aspoň se malinko uvolní. Při večeři byl tak napjatý a… měla podezření, že je duchem někde jinde – ne že by jí to vadilo. Vykládala si s jeho matkou a sestrou a dychtivě poslouchala zábavné historky o Lucernově mládí, kterými ji přeochotně krmily.

Jestli se dá těm dvěma věřit, Lucern je velmi citlivý muž s tvrdou, nevrlou skořápkou. Vzhledem k tomu, že četla jeho romány, domnívala se, že je to docela možné. Způsob, jakým vylíčil páry, hrdiny svých knih, prozrazoval jisté toužení. Hlad, který přesahoval upíří žízeň po krvi, a dokonce i touhu v sexuálním slova smyslu. Hlavní postavy byly v hloubi srdce osamělé, toužily po spřízněné duši, se kterou by ruku v ruce kráčely předlouhým životem. Nedalo jí to, chtě nechtě uvažovala, jestli ty knihy nejsou zrcadlem jeho citů. Jestli netouží po lásce.

Greg ji podtočil a ona se na něj rozverně usmála. Manžel Lissiann byl mnohem uvolněnější tanečník, než Lucern. Luc skoro vibroval napětím, když se pohybovali na tanečním parketu, a to se přenášelo i na ni. Plnil ji zvláštním napětím, které bylo poměrně nepříjemné. Jenomže napětí sem, napětí tam, přistihla se, že v jeho náruči taje jako sníh na jarním slunci, pokládá mu hlavu na rameno a prstíky se krade blíž k šíji, aby pohladila chloupky, které tam rostly. Ulevilo se jí, a trochu ji omráčilo, když zčistajasna přestal tančit a šel pryč.

Dobrá, byla spíš omráčená, než že by se jí ulevilo. Stála tam, hleděla za ním, nemohla uvěřit, že se vrací k, pro něj tak typické, nezdvořilosti přímo uprostřed tanečního parketu, všem na očích. Kdyby se najednou neotočil a nedoprovodil ji ke stolu, možná by ho dohonila a nakopla do pozadí. Ano, rozhodně je dobře, že si šel ven zakouřit. Určitě ho to uvolní.

“Myslím, že bys měl prostě souhlasit a něco pro ni udělat,” navrhl Bastien. Samozřejmě, jako ostatně vždy, se Kate stala hlavním tématem konverzace, sotva dorazili k dodávce. A co Lucerna štvalo nejvíc, zřejmě úplně každý pro něho měl nějakou dobrou radu.

“Proč jí neřekneš, že poskytneš interview? Třeba tamtu věc s R.T., jak navrhovala máma,” pokračoval Bastien. “Nebo jí pověz, že se zúčastníš propagační akce, ale jenom jedné a ne autogramiády. Ať sama vybere tu, která jí nejpravděpodobněji zachrání práci. Bude šťastná jako blecha a odjede.”

“Ať sama vybere?” Lucerna vyděsila už jen představa dát jí takovou moc. “Ale co když vybere nějaké televizní interview?”

Lissianna netrpělivě zamlaskala. “Strávit půl hodiny před kamerou by tě nezabilo, Lucu.”

“Ale-”

“Podívej se na to takhle,” dodala sestřička. “Půlhodinka před kamerou během interview nebo Kate Leeverová navěky tábořící na tvém prahu.”

Bastien se zlomyslně zasmál. “Pokud by se ti vůbec povedlo dostat ji přes práh. Tím myslím z domu ven.”

Lucern ho probodnul dožraným pohledem. “Nelze nevidět, žes nám změknul,” nedal se rušit Bastien. “Před sto lety bys neměl problém vyběhnout s ní takovým kvapíkem, že by venku kecla na tu svou prdelku jako tak akorát baculaté srdíčko.

“Tys jí čuměl na zadek?” vyjel na něho Lucern, že je setsakra pobouřený se skrývat ani nepokusil.

“Jasně, proč ne? Je svobodná. Já jsem volný jako pták.” Pokrčil rameny. “V čem je problém?”

Lucern se jenom zamračil. Neměl by v tom být problém a on to věděl. Ale z nějakého důvodu se mu ani za mák nezamlouvalo, že Bastien očumuje Kate.

“Chudáček, Luc,” povzdychla si Lissianna. Tázavě se na ni zahleděl, tak ho navíc pohladila po ruce, jako by potřeboval potěšit. “Šest století stár a ty jednoduše nevíš, co si počít s pocity, které v tobě Kate probouzí. Ruku v ruce s věkem by přece měla přicházet i moudrost.”

“Jak to tak vypadá, muži zůstávají citově zaostalí bez ohledu na to, jak dlouho žijí,” suše podotkla Rachel.

Lucern zůstal zticha, ale v jeho nitru zuřila bouře a oblohu namísto blesků křižovaly myšlenky. Lissianna naznačovala, že se do té dívky nevědomky zamiloval. To tedy ne. Uvědomoval si to zatraceně dobře. Ale líbit se mu to nemuselo – ani nemusel tomu citu propadnout. A ještě k tomu hladu, který v její blízkosti cítil. Nyní připouštěl, že to nebyla touha po krvi, co cítil na tanečním parketu, ale touha sexuální. Chce Kate C. Leeverovou, svou osobní editorku. A to je komplikace, bez které by se rád obešel. Nebýt mu její mysl uzavřena, možná by byl ochoten popustit si uzdu a potěšit se jejím tělem po libosti. Rozhodně nežil jako mnich, celých těch šest set let. Ale její mysl mu uzavřena je, takže jakékoli užívání si získává punc nebezpečí.

Potřásal hlavou, ostatní nechal u dodávky a sám zamířil zpátky do sálu. Pokud jde o něj, prostě se zabouchnul – přirozená náklonnost způsobená vnucenou důvěrnou blízkostí osoby opačného pohlaví. Dostane se z toho, sotva Kate C. Leeverová zmizí. Sejde z očí, sejde z mysli. Jenom ji musí přimět zvednout kotvy.

6. KAPITOLA

Marguerite byla u stolu sama, když se Lucern vrátil a usadil se na své místo. Bleskový průzkum parketu ukázal, že Kate a Greg stále tančí. Vypadali neuvěřitelně v pohodě. Kate byla uvolněná a usmívala se, v náruči Gregory Hewitta – v Lucernově ani omylem – a pohybovali se v dokonalé souhře, jako by spolu tančili už celá léta.

Gregory tam na tanečním parketu dokonce vypadal zatraceně zkušeně. Lucern nikdy švagra nepovažoval za donchuána, ale momentálně ho proklatě dobře napodoboval. Bráno čistě logicky, Lucern věděl, že Greg hluboce miluje Lissiann a tudíž od něj, pokud jde o Kate, nic nehrozí. Krom toho, jak si Lucern rychle připomněl, on sám přece o vztah s tou ženou ani nestojí. Jenomže tělo, jež dostal do vínku, se nechovalo logicky. Nějaká primitivní část jeho já na logiku zjevně kašlala. A když pozoroval, jak Greg s Kate suverénně krouží po obvodu parketu, Lucern cítil, že se mu svaly napínají a cukají. A v hrudi se mu probralo k životu hluboké zavrčení, jakmile uviděl pár zakolísat a zase vyrovnat krok.

“Měl bys mu ji přebrat.”

Lucern při matčiných slovech ztuhl. Pohlédl na ni a spatřil, že ho častuje soucitným pohledem. Zprudka se otočil, krátce se sebou zabojoval, pak vyskočil a rázoval na parket. Jestli něco vážně nesnášel, pak být litován. Teď byl vzteky bez sebe.

Greg zaregistroval, že se blíží, jediným pohledem zhodnotil jeho výraz, vážně kývnul a vyklidil pole bez boje.

Kate se zmateně obrátila, když ji Greg zničehonic nechal stát a šel pryč. Došla k názoru, že to, že vidí Lucerna, ji nepřekvapilo. Co ji však překvapilo, byl jeho výraz. Obvykle chladný a nevrlý zevnějšek nahradila náruživost lovící šelmy. Vypadal tvrdě a rozzlobeně, ale rozhodně ne chladně. Jakkoli, jen ne chladně. Oči mu žhnuly stříbrem, po modré byla veta. Až teď pochopila popis Clauda z jeho první knihy: Tvrdé planoucí oči, jež dávaly tušit ohně pekel, před nimiž se jeho nepřátelé v hrůze třásli a prchali. Ani ve snu by ji nenapadlo, že stříbromodré oči mohou být tak zuřivé, ale hořely v nich krvavé ohníčky, skoro se zdálo, že ze zorniček vyšlehnou plameny.

Přesto se nebála. Ba právě naopak. Z nějakého důvodu jí úsměv zvlnil rty a nedokázala spolknout slova, která se jí urodila na jazyku, ač se snažila. “Kouřením pér jste se moc neuvolnil, chápu to správně?”

Lucern zareagoval, jako by narazil do neviditelné zdi. Odhodlaný krok vzal v tu ránu za své a on na ni zíral s prázdným výrazem, který dokonale vymazal zuřivou horečku předchozích okamžiků. Poté udělal tu nejúžasnější věc: Lucern Argeneau, ten tvrdohlavý, pitomý ignorant, skutečně zařval smíchy. Ruku na srdce, Kate si nemyslela, že je taková věc vůbec možná. Ten mužský byl takový…

Myšlenky ji opustily, protože ji objal a začali tančit. Pořád se dusil smíchy, jeho hruď jí při tom narážela do prsou. Přitáhl si ji blíž. Když Kate zvedla hlavu, aby mu plaše pohlédla do tváře, usmál se a řekl: “Jste ďábelská žena, Kate C. Leeverová.”

Přistihla se, že mu úsměv oplácí. Už od začátku si o tom mužském myslela, že je pohledný, ale nyní, když mu smích jiskřil v očích a zvedal koutky úst, byl mnohem víc, než jen pohledný. Bral dech. Doslova. Při opětování Lucernova pohledu se Kate dýchalo značně obtížně. Žár se šířil z každičkého místečka, kde se jejich těla dotýkala. Chtěla si mu položit hlavu na rameno a rozplynout se v něm. Chtěla cítit jeho ruce na svém těle. Chtěla…

Jet domů. Kate rozhodně chtěla jet domů. Nebo, přesněji řečeno, chtěla jet kamkoli, kde by od něj byla co nejdál. Nechtěla cítit tohle, nechtěla ho chtít. Do pekla, vždyť toho chlapa ani nemá ráda.

No tak dobře, přiznala s bolestnou upřímností, ohromně se bavila, když s ním hrála Žízeň po krvi II, a uměl být milý, když se snažil. To věděla na beton. Jenomže zatím se nesnažil. Ale to přece dokáže každý, být milý… s trochou snahy. No ano, říkala sama sobě. Přece je k ní milý právě teď. Jistým způsobem.

Kate si v duchu povzdechla. Tančit rozhodně příjemné je. A když ji Lucern drží takhle, zapomíná jak nerudný a tvrdošíjný dokáže být. Ale – a bylo tu to velké ale – rozhodně se nemíní zaplést s jedním ze svých autorů. Je byznysmenka. Profesionál. A bude jednat profesionálně, dokonce, i kdyby vše měla být jen hra… a ve skutečnosti z něho vlastně chtěla strhat na míru šitý oblek a vrhnout se mu na nahé tělo…

Jéééé. Tohle není dobré.

Lucern zničehonic přestal tančit a prohlásil: “Jsem unavený.” Když neodpověděla, dodal: “Jste připravená odejít?”

“Ano.” Vypálila tu odpověď jako kulku. Mnohem víc, než ráda, uteče před utrpením této blízkosti.

Lucern s ní byl očividně zajedno. Okamžitě ji vzal pod paží a odvedl z parketu a dál přes sál. Zastavil se jen jednou, u čela tabule, aby bratrovi a nové švagrové oznámil, že odcházejí.

Zahlédla Marguerite Argeneau, mračila se na ně od stolu, kde spolu prve seděli, a Kate věděla, že Lucernovu matku nijak netěší, že mizí tak brzy. Měla z toho špatný pocit, ale tohle opravdu nebyl její problém. Marguerite je Lucernův problém. Jejím problémem bylo udržet vztah na bázi obchodu a profesionality, zatímco bude Lucerna přemlouvat, aby se zapojil do propagace svých knih. A má na to už jen jeden jediný den.

Lucern cestou domů mlčel, myšlenky měl drobet zacuchané. Nevěděl určitě, co vlastně chtěl, když navrhl odejít předčasně, ale…

Propána, komu chce věšet bulíky na nos? Myslel na to, jak co nejrychleji dostat Kate k sobě domů, samotnou a pokud možná nahou. Dostala se mu pod kůži a drazí nejbližší ho přinutili si to přiznat. Bastien ho nadzvedl poznámkou o zadečku do srdíčka a vědoucím úsměvem na tváři, když se ptal, v čem je problém, že se kouknul. Lissianna tomu dala korunu tím svým: Chudáček Luc. Pouhý pohled na Kate v Gregově náruči v něm probudil šelmu. Ale soucitný výraz matčiny tváře byl nejhorší. Lucern si uvědomil, že se může pokoušet ošálit sám sebe, ale nikoho jiného neoklame. A, do pekla, už neoklame dokonce ani sám sebe.

Má ji rád. Navzdory faktu, že to je moderní žena, ctižádostivá a agresivní, když je zapotřebí, která jednoduše nezná své místo, má ji rád. Navzdory tomu, že patrně nemá žádné draky k zabití, snad kromě něj a jeho nedostatku ochoty spolupracovat, ji má rád. A, Bůh mu buď milostiv, chce ji.

Lucern byl zdravý muž, 612 let. Počet žen, které za tu dobu měl… inu, jejich počet nedokázal ani odhadnout. Avšak, jedna každá se mu z mysli vytratila, když držel v náručí Kate.

Ale teď ji v náručí nedržel. Seděla na sedadle spolujezdce, paže defenzivně zkřížené na hrudi, a během jízdy slepě zírala do noci. Schválně ho ignorovala, distancovala se. Pomohlo mu to trochu pročistit hlavu. Kate je jeho editorka. Musí s ní pracovat. Spát s ní na sobě mělo obrovskou nálepku ne-ne. Cítil se nevýslovně vyčerpaný, když vjel na svou příjezdovou cestu.

Oba dva, on i Kate, při vystupování z vozu mlčeli. Promluvila první. Zdvihla zrak ke hvězdami posetému nebi, když kráčeli po cestě, a zašeptala: “Je krásná noc.”

Lucern při tesklivém tónu jejího hlasu klopýtnul. Říkala to, jako by nechtěla, aby noc už skončila, což on nechtěl jakbysmet. Lucern věděl, že se nesmí podvolit touze po ní, ale přesto se zdráhal od ní oddělit.

“Je příjemně,” přitakal. “Nechtěla byste si sednout na verandu a dát si sklenku vína?”

Zatajil dech, protože zaváhala.

“Nemohla by to být raději káva?” zeptala se. “Dnes v noci jsem už alkoholu vypila víc, než je má obvyklá míra.”

Lucern vyfoukl zatajený dech. “Jistě. Posaďte se a já…”

“Pomůžu.” Usmála se, poprvé od chvíle, kdy odešli z recepce. “Bez urážky, ale nemyslím, že jste uvařil mnoho kávy.”

Lucern se neurazil. Byl zkrátka šťastný, že večer nekončí a Kate C. Leeverová se usmívá.

Pracovali v družném tichu kuchyně, Kate připravila kávu, on zatím našel poháry a nandal zmrzlinu. Dobrotu si vzali na verandu.

Kate hleděla na hvězdy na obloze. Panovala pokojná noc, tak krásná, a ona si opravdu užívala Lucernovu společnost. Ano, doopravdy si ji užívala. Jeho nabručené, strohé Veličenstvo bylo to tam. Nevěděla, jestli to bylo alkoholem nebo trávou, co kouřil na svatbě, ale poprvé se zdálo, že je v její přítomnosti velmi klidný a v pohodě. Jistě, včera v noci byl také přívětivý, když spolu hráli, ale tohle bylo jiné. Tehdy byl napjatý a připravený postřílet digitální špatňáky. Nyní byl neuvěřitelně uvolněný a být s ním byla jedna radost. Seděli pod hvězdami na verandě hodnou chvíli, pili kávu, jedli zmrzlinu a klábosili o svatbě, a přepečlivě se vyhýbali pohledu na sebe. Přinejmenším Kate se vyhýbala pohledu na něj. Musela – pokaždé, když zahlédla úsměv hrající mu na rtech, chtěla je políbit.

Seš blázen! peskovala se v duchu. Přitažlivost Lucerna Argeneau pro ni byla nebezpečná a nemělo by ji povzbuzovat, že je milý, dokonce příjemný. Je jedním z jejích autorů. Pro ty je jako druhá máma. Jenže její city k Lucernovi měly v té chvíli k mateřskosti na hony daleko. A čím déle tato příjemná mezihra pokračovala, tím těžší pro ni bylo odolávat. Nejít blíž, nedotknout se ho při řeči, nenaklonit se k němu, nepolíbit ho…

Právě tam své myšlenky rázně utnula, narovnala se a hledala něco, čím by se rozptýlila, něco, co by tuto mezihru ukončilo. Pomoc byla nasnadě. Důvod, proč tady vůbec je. Kate se zhluboka nadechla a vyhrkla: “Lucu, vím, že o tom nechcete mluvit, ale skutečně bych si přála, abyste zvážil to autogramiádové turné.”

Spisovatel se okamžitě napjal, měkkost mu z obličeje zmizela. “Ne. Stručně a jasně. Nejezdím na autogramiádová turné.”

“Já vím, že ne, Lucu. Ale… vaše knihy jsou tak populární a-”

“Pak mám tedy sotva zapotřebí jezdit na nějaké turné, viďte?”

“Ale čtenáři se s vámi chtějí setkat, oni-”

“Ne,” zopakoval pevně.

“Lucu, prosím,” žadonila Kate, její hlas zněl zvláštně zastřeně.

Luc na ni hleděl mlčky, z celého srdce si přál, aby prosila o něco úplně jiného. Lucu, prosím, polib mne. Lucu, prosím, vezmi si mne do postele. Lucu, prosím… Ale o to nežádala. Tohle byl byznys. Chtěla po něm, aby propagoval svoje knihy a vydělal její společnosti víc peněz. Chtěla po něm, aby si obrátil život naruby, riskoval za dne, v ničivých slunečních paprscích, a objížděl autogramiády. Lucern si z hloubi duše přál, aby ty mizerné romány nikdy nenapsal.

Vstal, zbytek kávy vyšplíchl na trávník a zamířil ke dveřím. “Mám něco na práci. Dobrou noc.”

“Ne, počkejte. Lucerne!” Hned byla na nohách a jemu v patách. “Musíme si o tom promluvit. Už jsem tady tři dny a nedosáhla jsem ničeho.”

Lucern ji ignoroval. Pouze vešel dovnitř a začal stoupat po schodech.

“Lucu, prosím! Žádný spisovatel nemá autogramiády rád, ale jsou dobré pro reklamu, a čtenáři chtějí kontakt. Chtějí se setkat se spisovatelem, jemuž vděčí za příběhy, které je tolik potěšily. Stačilo by jen kratičké turné,” loudila, když neodpovídal. “Půl tuctu zastávek, třeba. Mohla bych jet s vámi a postarat se, aby všechno bylo přesně tak, jak to máte rád. Kdybyste jen-”

Lucern došel ke dveřím pracovny. Vstoupil dovnitř a zavřel je za sebou s bouchnutím, které bylo jen nepatrně hlasitější, než cvaknutí zámku.

Kate zírala na dveře. Zabouchnuté dveře se zdály být věčně se opakujícím tématem jejich vztahu. Začínala dveře nenávidět.

Ramena svěšená, opřela se o dveře a zavřela oči. Zpravidla byla velmi pozitivní osoba, a vždycky si myslela, že člověk dokáže cokoli, co si usmyslí, pokud pracuje dost tvrdě, ale to bylo ještě předtím, než se střetla s kusem kamene, se kterým se prostě nedalo hnout: s Lucernem. Ten muž byl tvrdohlavý jako… inu, jako ona sama. Možná víc.

Kate uvažovala, že to vzdá, sbalí si svých pět švestek a zamíří zpátky do New Yorku, s ocasem mezi nohama, ale neměla to v povaze. Nenáviděla být tak dotěrná a přála si, aby ho mohla nechat na pokoji, ale společnost byla toho názoru, že od nich není nijak přehnané od Lucerna Argeneau očekávat, že se zapojí do propagace. Investovali do reklamy na jeho knihy velké peníze. On by se mohl alespoň trochu zasnažit. A ona s tím víceméně souhlasila. Stručně a jasně. Musí ho přesvědčit. Do pekla, jak se teď věci mají, bude považovat za velké vítězství, když ho přiměje kývnout aspoň na pár interview po telefonu.

Kate se pomalu narovnala. To by mohlo zabrat. Soustředila se na autogramiády, ale třeba bude mít víc štěstí s interview.

“Lucu?” zavolala. Odpovědí jí bylo ticho, ale Kate se nenechala odradit. “Podívejte, vím, že na autogramiádové turné nepojedete. Nevadí. Ale, prosím, aspoň pouvažujte o pár interview.”

Čekala v naprosté tichosti, pak dodala: “Jenom o tom přemýšlejte. Dobře?”

Rozhodla se toho pro dnešek nechat a obrátila se ke dveřím pokoje pro hosty. Musí si promyslet argumentaci, vycucat z palce nějaký plán, jak ho přemluvit. Zaútočí na něj zase až ráno.

Lucern poznal, když to Kate vzdala a odešla. Cítil, že tam není stejně dobře, jako slyšel otevírání a zavírání dveří pokoje pro hosty. Dlouhou dobu seděl za stolem, poslouchal, jak se chystá do postele, a když ztichla, naslouchal zvukům noci.

Napadlo ho hrát Žízeň po krvi II, ale bez ní to nebylo ono. Napadlo ho psát, ale neměl náladu. Tak tam seděl v tiché tmě, naslouchal noci. Křiku nočních ptáků, housličkám cvrčků, šepotu větru, vzdychání… Kate, uvědomil si. To ospalé dýchání je Kate. Lucern je slyšel, když nastražil uši. Také ji cítil. Jako by na něm ta vůně ulpěla. Vybavil si, jak se o něho při tanci opírala, sklonil hlavu a očichal si sako. Vůně tam byla silnější. Rušila.

Vstal, shodil sako a pověsil je před zadní opěradlo židle, ale ta vůně se ho držela pořád. Nebo je možná prostě ve vzduchu, třeba pronikla do jeho domova právě jako ona. Vzdal marné pokusy zbavit se její vůně, šel odemknout dveře pracovny a otevřel je. Pak se postavil na práh a zavřel oči. Když se pořádně soustředil, ostatní zvuky noci ustoupily do pozadí a dokázal se zaměřit na ni – šustot povlečení, když se ve spánku převracela, tichounké vzdychání ze sna, občas zamumlání, ale povětšinou dech, mělký a uklidňující. Nádech, výdech, znovu a znovu.

Skoro ten dech cítil na kůži, teplé, vlahé vydechování. Pak si uvědomil, že ho cítí doopravdy, na ruce, byl jemný a hřál. Stál vedle její postele, nohy ho zanesly tam, kde toužilo být jeho tělo – a to samy od sebe, mozek si ani neškrtl.

Lucern se na ni díval v matném světle měsíce, nemohl se neusmát, spala jako dítě. Kate byla stočená do klubíčka, ležela na boku, ruce pod bradou. Pak pohledem putoval z tváře dolů po těle. Byla teplá noc a klimatizace zjevně nestačila vychladit pokoje v patře stejně, jako přízemí. Kate se odkopala a ležela na posteli jen v tenké bílé bavlněné noční košilce, která se jí navíc vyhrnula kolem stehen. Zrakem se pásl na štíhlých, ohnutých údech. Kate měla krásné nohy, dlouhé a pěkně tvarované. Luc silou vůle odolal pokušení konečky prstů zlehka přejet po odhalené, perlově bílé pokožce, ale představoval si, jaké to musí být a věděl, že bude teplounká a měkká na dotek.

Kate ze rtů splynul lehounký povzdech a překulila se ve spánku na záda, jedna ruka jí pomalu sjížděla po ňadrech, až se nakonec svezla dolů a zůstala ležet na posteli. Lucern její pohyb sledoval, pak se očima vracel zpátky, mapoval její pouť opačným směrem, až zakotvil u výstřihu košilky. Řada knoflíčků vedla až k pasu. Horní dva byly rozepnuté a třetí vypadal, že už už vyskočí z dírky, ponechávaly ke koukání svůdně velký kus obnažené pleti. Oči Luca ulpěly na mléčných kopečcích prsou. Pozoroval, jak se s každým nádechem zvedají a klesají. Zvedají a klesají. V duchu si maloval, že to vzdá i ten třetí knoflíček a ukáže ještě větší kousek kůže, pak další a další, až nakonec odhalí ňadra úplně.

Lucern si představoval, jak kulaťoučce a plně budou vyhlížet ve svitu luny. A jak svůdně. Věděl, že by nebyl schopen odolat touze dotknout se jich, pohladit je, vzít jednu tvrdnoucí bradavku do úst a sát tu sladkost.

Kate se na posteli vzepjala a hrdelně zasténala. Lucern skoro zasténal spolu s ní. Parfém tady voněl silněji, mísil se s vůní šamponu a mýdla a jí samé. Kombinace vskutku opojná, stoupala do hlavy jako staré víno. Chutnal ji na rtech. Fyzický dotek scházel, ale jinak si dokázal představit vše. Sání, olizování, něžné okusování na cestičce vedoucí po kůži od jednoho ňadra ke druhému.

Lucern zavřel oči, aby si to mohl představit lépe a pod rty skoro ucítil teplou pleť. V duchu dovolil rukám zběžně přelétnout po noční košili, vklouznout pod ni, pak coby závan větérku postupovat po stehnech výš. Cítil, jak se chvěje pod jeho doteky, nepokojně vrtí nohama… pootevřela rty a sténavě zavzdychala. Kate se mu vyklenula vstříc, vítala ho, chtěla ho – žadonila, aby ji naplnil, jako když do skládačky zapadne poslední kousek a rázem je úplná, aby uhasil oheň, který založil.

Co by Lucern pro dámu neudělal, ochotně a rád. Dovolil imaginárním rukám vyjet po nohách až nahoru, vyhrnout tenounkou látku košile, pak jí roztáhnul hebká stehna, takže mohl jazykem polaskat žílu, jež tamtudy vedla. Představoval si, jak se jí dotýká, hladí ji, olizuje lesklou kůži, pak sám vjíždí do horkého, vstřícného těla. Skoro cítil, jak ho obemkla, lapá po dechu a kňourá mu do ucha, její dech ho měkce hřál na kůži, nehty ho škrábala na ramenou a zádech.

Kate bude sténat rozkoší, až do ní bude přirážet, znovu a znovu, dokud se pod ním nezačne třást a chvět, její vnitřní svalečky se budou svírat a uvolňovat.

“Lucerne.”

Jeho jméno na jejích rtech… otevřel oči a zahleděl se dolů. Tvář spící Kate byla podobenkou extáze. Těžce dýchala, potila se a svíjela na poduškách, obě ruce položené vedle hlavy, v extatické křeči trhala polštář. Teprve tehdy si Lucern uvědomil, že zatímco v bdělém stavu mu její mysl byla uzavřená, v nevědomí se mu otevírala dokořán, jako mysl kohokoli jiného. Prožívala vše, co si představoval, přijímala vjemy, které jí přeposílala jeho mysl, jako by se to odehrávalo doopravdy.

To vědomí skoro bolelo. Mohl by ji mít, kdyby chtěl. Přivítala by ho. Luc těžce dýchal, jak moc chtěl, pulzoval touhou, byl celý žhavý se do ní zabořit. V téže chvíli zatoužil zatnout jí zuby do krku, mít krev a tělo současně. Věděl, že by to byl nejneuvěřitelnější prožitek jeho života. Ale nemohl. Kdyby si ji vzal teď, Kate by mu vyšla vstříc pouze proto, že chce, aby ho chtěla.

Potřásl hlavou, aby z ní vyhnal erotické vidiny. Odpotácel se od postele a ven z místnosti. Nezastavil se, ale opile vrávoral chodbou ke schodům. Měl jí plnou hlavu. Musí pryč. Přemáhala ho touha vzít si ji.

Vyrazil z domu a rovnou do auta. Neměl žádné plány, když startoval motor, jednoduše se potřeboval dostat pryč od Kate a pokušení, které představovala. Nakonec jezdil asi hodinu po okolí, než zčistajasna zjistil, že stojí na Bastienově příjezdové cestě. Bratrův dům byl temný a tichý a on cítil, že je prázdný. Právě se chystal vycouvat, když vedle něj zastavila Bastienova dodávka.

Lucern s úlevou vystoupil, bratra došel u přední kapoty a bez okolků mu vysypal své trable s Kate. Trvalo to dlouho. Mladšímu bráškovi pověděl úplně všechno.

Když skončil, Bastien se jen zeptal: “Co budeš dělat?”

Lucern zůstal chvíli zticha. Mluvením si hlavu nevyčistil. Pořád byl zmatený. Zmatek nesnášel. Nesnášel životní zvraty všeho druhu. Odpověď se zdála jednoduchá: zbavit se zdroje zmatku.

“Hodlám udělat cokoli, co bude zapotřebí, aby zítra seděla v letadle,” rozhodl se.

A je to. Vylít si srdce bratrovi mu nakonec přece jenom pomohlo.

Kate zívla a protáhla se na posteli, na rtech jí hrál úsměv. Tak dobře se nevyspala už celé věky. Byla tak uvolněná, tak uspokojená. Zamrkala překvapením, uvědomila si, že je to pravda – cítí se uspokojená. Její tělo bylo šťastné tělo, pěkně prohřáté a připravené dělat, cokoli si zamane.

Zvedla se a vlezla pod sprchu. Teprve až když se myla, a při tom si pobrukovala, roztírala si mýdlo po těle, vybavila si ten sen. Ruce se zpomalily, oči rozostřily, obklíčily ji vzpomínky: Lucern… hladí ji, saje ňadra, noří se do ní.

Jakési šimrání přitáhlo její pohled dolů k prsům, a hned v rozpacích spustila ruce, protože si uvědomila, že je nevědomky hladí. Bradavky měla tvrdé a vztyčené. Ba co hůř, ucítila mezi nohama zrádnou vlhkost a věděla, že sprcha je v tom nevinně. Obrátila se k vodní růžici, rukama se opřela o stěnu sprchy a nechala na sebe téct vodu. Ale sen nebledl a nemizel – byl to nejživější sen, jaký kdy měla, aspoň co si pamatuje.

Kate se minutu bála, že to nebyl sen, že se to stalo doopravdy a jako sen jí to pouze připadá, protože byla ospalá. Ale pak zakroutila hlavou, hloupost. Kdyby se to odehrálo doopravdy, chtěla by se líbat a on ji nepolíbil ani jedinkrát. Popadla by ho za vlasy a přitáhla si jeho ústa ke svým, kdyby to jinak nešlo, ale líbala by se. Líbala se moc ráda.

Ne, nestalo se to, rozhodla se a hned se rozhihňala, protože ji zalila úleva. Byl to jen úžasně sexy sen. Hanbatý sen.

Smála se sama sobě a v dobré náladě dokončila očistu a vyšla ven, aby se utřela. Sen nebo ne, cítila se skvěle. Také se cítila náramně příznivě nakloněná svému hostiteli, za snové potěšení. Nezáleželo na tom, že s tím ve skutečnosti neměl nic společného. Byl hvězdou snu a v tom snu jí poskytl velkou rozkoš. Jo. Je machr.

S úsměvem od ucha k uchu se Kate oblékla, vykartáčovala si vlasy, pak odešla z pokoje a seběhla po schodech do kuchyně. Hodlala Lucernovi připravit snídani. Velkou snídani. A taky mu hodlala mile sdělit, že vzdala pokus dostrkat ho na autogramiádové turné. Možná se mu tak uleví, že bude souhlasit aspoň s jedním interview. Nebo dvěma.

Jak si usmyslela, tak udělala: steak tak krvavý, že pod vidličkou pořád krvácel, vajíčka jako volská oka, bramborové placky, toasty a kávu. Pak upadla do rozpaků. Co dál? Po Lucernovi zatím nebylo ani vidu ani slechu, ale jídlo měla hotové. Má jít zaťukat na dveře ložnice a riskovat, že ho naštve a on bude hned od rána mrzutý? To by její věci moc nepomohlo. Nebo by mohla dát snídani na podnos a přinést mu ji do postele? Ani to na dobrý nápad nevypadalo. Po snu, který měla v noci na dnešek, udělá nejlépe, když se bude držet dál od Lucerna i postelí – jinak by se mohla neovládnout a obskočit toho nešťastníka v naději, že realita bude stejně úžasná jako sen.

Zavzdychala a dumala nad prostřeným stolem, pak koukla na troubu, kam všechno strčila, aby to zůstalo teplé. Jídlo bude chvíli v pořádku, ale dlouho ne. Rozhodla se uklidit nepořádek, který mu spáchala v kuchyni a pokud nebude vzhůru ani až bude hotová, riskne probuzení Jeho Nabručenosti.

Na kuchyňské lince objevila rádio, zapnula ho a dala se do práce. Roztancovala se po kuchyni v rytmu klasické rockové stanice.

Toho rána Lucerna probudilo pronikavé zavřeštění zvířete v posledním tažení. Aspoň si to myslel. Prudce se posadil, když ho ten zvuk vyrval z říše snů, pak nehybně naslouchal zvukům v domě.

Někdo něčím bouchal v kuchyni a slyšel taky plechový zvuk hudby hrající někde dole. Ale výkřik, který ho vzbudil, nebyl ani jedno ani druhé. Nekřičí Kate bolestí? napadlo ho a ucítil, jak se napíná. Byla napadena nějakým šílencem, který teď navíc demoluje kuchyni?

“Rahhhh-cksanne!”

Lucernovy oči se rozšířily hrůzou, protože ten pištivý hlas zazněl znovu, vřískot mu drásal nervy jako nehty na tabuli. Pro smilování Boží, to se jen Kate pokouší zpívat.

Se zhnuseným zavrčením padl zase do postele, vyčerpání si vybíralo svou daň. Až do svítání nemohl usnout. A tak teď ještě nebyl připraven vstávat.

“Roxanne!” kvičení neustávalo.

Jenomže, jak to tak vypadá, Kate je připravená, že on vstane.

Polohlasně remcal a klopýtal do sprchy. Tam se pokusil probudit a smýt ze sebe špatnou náladu. Pořád dokola si říkal, že se jí dneska zbaví. Může se vyspat potom. Moc to nepomohlo. Cítil se neuvěřitelně mrzutě, když se bez velkého nadšení belhal dolů.

Kate zaslechla Lucerna na schodech a přestala zpívat. V tu ránu se točila po kuchyni, jako správná hospodyňka. Cestou k troubě popadla chňapku, otevřela dvířka a začal vytahovat snídani. Právě pokládala na talíř bramboráčky, když pán tvorstva vpadl do kuchyně.

“Dobré jitro!” zazpívala vesele.

Lucern sebou trhl a zasténal. Pak zaparkoval pohled na stole a trocha mrzutosti se mu z tváře vytratila, nahradilo ji překvapení. “Vy jste připravila tohle všechno?”

“Ano,” vydechla Kate. Zavzdychala úlevou. Nehodlá příšerně vyvádět, že ho vzbudila. Jenom trošku. “Posaďte se a jezte, než to vystydne.”

Sedl si a jal se obhlížet nabídku, pak se konečně pustil do jídla. Kate oběma nalila kávu a přisedla si k němu, aby také doplnila kalorie. Nechala Lucerna jíst v klidu, rozhodla se na interview zavést řeč teprve, až bude sytý a spokojený.

Nicméně, k jejímu nemalému překvapení, nakonec ani nemusela.

Jakmile Lucern dojedl a odstrčil talíř, vstala a chopila se kávové konvice, aby doplnila šálky. Urputně přemýšlela, co řekne, a zrovna vracela konvici na místo, když vtom Lucern zčistajasna vyhrkl: “Jednu akci.”

Kate se zmateně obrátila ke stolu. “Jednu akci?”

Lucern kývnul. “Je-li to jediná cesta, jak se vás zbavit, Kate C. Leeverová, souhlasím s účastí na jedné propagační akci.”

“Opravdu?” Snažila se krotit naději, která v ní vzklíčila. Čekala, v čem bude háček.

“Ano, ale…! Dohoda zní takto. Zúčastním se jedné akce. Jenom jedné jediné. Pak mne necháte na pokoji. Berte nebo nechte být.”

“Beru.”

Lucern si ji podezřívavě prohlížel. “Nebudete volat a obtěžovat mě? Žádné expres dopisy? Žádné táboření na mém prahu?”

“Ne. Slibuji,” řekla Kate vážně.

“Výtečně.” Povzdechl si. “Jedna akce – nejlépe ta věc s R.T., zmínila se o ní matka.”

Kate málem vypadly oči z důlků. “Ta věc s R.T.?”

“Ano. Když to udělám, potěším vaše šéfy?”

“Ach, ano,” vydechla Kate, nemohla uvěřit, jaké má štěstí. Na svatbě se sice o konferenci zmínila a bez mučení přiznala, že by si přála, aby dokázala Lucerna přesvědčit k účasti, ale ani ve snu by ji nenapadlo, že bude souhlasit. Jak to tak vypadá, Marguerite vzala věci do svých rukou. Kate se jednou pro vždy rozhodla, že Marguerite Argeneau miluje. Marguerite je úžasná žena.

“Dobře. Tak to zařiďte. Poskytnu R.T. interview. Teď to nejdůležitější, kdy mne hodláte nechat na pokoji?”

Kate pohlédla na kuchyňské hodiny. Bylo skoro poledne. Už dříve si zavolala na letiště a zjistila, že jí to letí v jednu, ve tři a v pět hodin odpoledne. Myslela si, že bude muset zvolit některý z pozdějších letů, a to pořád ještě mohla, kdyby s ním chtěla strávit víc času. Ale vtom jí docvakla jeho slova. Dobře. Tak to zařiďte. Poskytnu R.T. interview. R.T. o interview zatím nepožádal. Jediná akce, kterou R.T. pořádá, je konference. Matka Lucerna pomýlila? Schválně?

“Ehm… Lucu, co přesně vám matka o té věci s R.T. řekla?”

Její autor pokrčil rameny. “Řekla: Navrhuji, abys jí pověděl, že bereš tu věc s R.T. Myslí si, že je to pravděpodobně nejlepší volba, pro nás pro oba.”

“A to je všechno? Víc vám neřekla?” optala se Kate opatrně.

Lucern kývnul, pak dodal: “Jo aha, ještě říkala, že to je nějaký časopis.”

Kate se nad tím zamyslela. Marguerite syna bez mrknutí oka pomýlila. A jediný důvod, který dokázala vymyslet, proč by to dělala, byl, že se jí snaží pomoci. Kate zahryzalo svědomí.

Za moment to ale nechala plavat. Marguerite by neudělala nic, čím by synovi uškodila. Musela si myslet, že pojede. A že to pro něj bude dobré. Kate se do toho plést nehodlala. Řekl, že udělá tu věc s R.T. Vezme ho tedy za slovo.

Také odtud po čertech rychle vypadne dřív, než si uvědomí, že to je konference, nikoli interview, a pokusí se vycouvat.

“Jéje! Neuvědomila jsem si, že už je tak pozdě,” vypískla s očima upřenýma na hodinky a hrála překvapenou. Pak se na Lucerna sladce usmála. “Ptal jste se, kdy vás hodlám nechat na pokoji. Letí mi to v jednu, což stihnu, když si pospíším!”

A pak se otočila a vyběhla z kuchyně.

Lucern s otevřenou pusou koukal na houpající se kuchyňské dveře. Chtěl, aby byla pryč, ale nadšení, s jakým se snažila vyhovět, bralo dech. Nachýlil hlavu a zamračil se na strop, protože nahoře propukl podobný kravál – třískání a bouchání všeho druhu – jako včera, po návratu z nákupu. Zřejmě lítala sem a tam jako šílená. Jak to tak vypadá, nemůže se dočkat, až z jeho domu vypadne. A nejspíš také měla skoro sbaleno, protože dlouho netrvalo a uslyšel ji pospíchat chodbou v patře.

Vyšel do haly právě včas, aby ji viděl pelášit dolů po schodech. Venku zatroubilo nějaké auto přesně ve stejné chvíli, kdy její nožka došlápla na pevnou zem.

“Oh!” Kate se obrátila ke kuchyni, pak se zarazila. Úlevou se usmála, když ho uviděla. “Tady jste! Bezva! Mám tady taxi a nechtěla jsem odejít bez rozloučení.”

“Taxi?” zopakoval Lucern, který nevěřil vlastním uším.

“Ano. Zavolala jsem si je z pokoje, když jsem balila. Božínku, ti jsou ale rychlí, huh?”

Když na ni Lucern pořád jenom zíral, jako by mu uletěly včely, Kate zaváhala. Nakonec, s kufrem v ruce, řekla: “No… děkuji vám za všechno. Vím, že jsem byla nevítaný host, ale vy jste to zvládl skvěle, počítal jste se vším. A oceňuji… ach, krucipísek!” ulevila si, protože auto znovu zahoukalo.

“Počkat!” zavolal Lucern, protože se jeho editorka zvrtla na podpatku a otevřela vchodové dveře. Zaváhala, zamávala na šoféra, aby věděl, že už jde, pak se obrátila. Lucern vlastně neměl, co říci, jenom nechtěl, aby odešla. Zoufale pátral v mysli po něčem – po čemkoli – co by řekl, nakonec z něho vypadlo: “Co interview? Kdy ho domluvíte? A měla byste znát moje telefonní číslo, abyste mi mohla zavolat a oznámit, kdy to bude. A také e-mailovou adresu,” plácal, co mu slina na jazyk přinesla.

“Nó…” Ošila se a pak přiznala barvu: “Vaše matka mi dala váš telefon i e-mail.”

“Vážně?” Překvapilo ho to, ačkoli věděl, že by nemělo. Ne s jeho matičkou, všetečkou obecnou.

“Ano.” Kate ukročila kousek dál ze dveří, na tváři fascinující výraz. Vypadala, že se v duchu pere sama se sebou, jako by věděla, že mu musí něco říci, ale vůbec se jí do toho nechce. Lucernův zájem vzrostl, když udělala další krabí krok stranou těsně předtím, než vyhrkla: “R.T. nemá zájem o interview.”

“Nemá?”

“Ne, nemá. Ta věc s R.T., o které mluvila vaše matka, je konference.” Přes tvář jí přeletěl bolestný výraz, pak, zatímco se to Lucern snažil strávit, dodala: “Ale nemějte obavy. Nebudete toho litovat. Budu tam s vámi a celou dobu se o vás budu starat.” Při řeči se krůček po krůčku šinula ke dveřím a zvládla to skoro až ven, když slibovala: “Pošlu vám informace a vstupenky a vyzvednu vás na letišti a udělám prostě všechno, co vám na očích uvidím. Nebojte se!”

Taxi si tento okamžik vybralo k dalšímu netrpělivému zatroubení.

“Musím jít!” vykřikla Kate a s hlasitým třísknutím zavřela dveře. Zvenku. Ozvěna toho zvuku se nesla domem, následovaná klapity-klap, jak spěšně scházela po schodkách verandy. Poté se rozhostilo ticho.

Lucern tam stál jako solný sloup. Jako by do něj hrom uhodil. Konference? Matka o žádné konferenci nic neříkala. Tvrdila, že Romantic Times je časopis. Klub čtenářů. Někdo, kdo by měl stát o rozhovor. Kate to musela poplést. Proboha, bude pro ni lepší, jestli to popletla.

Vrhl se ke dveřím a vyhlédl tónovaným sklem, právě když se taxi rozjelo. Lucern pozoroval, jak odjíždí.

Chvíli tam stál, slova Kate mu kraulovala mozkovými závity, pak se otočil a vyrazil po schodech nahoru. R.T. Musela to splést. Vyhledal časopis Romantic Times na internetu, jen aby se ujistil, že Kate je roztomilá popleta.

O necelé tři minuty později se domem rozlehl jeho řev.

7. KAPITOLA

“Nepojedu tam,” oznámil Lucern, klidný tón jeho prohlášení podbarvovala zuřivost.

“Ano, pojedeš.” Marguerite Argeneau vyplnila další slovo své každodenní křížovky. Luštila tu proklatou věc, odkdy přijel.

Marguerite nesnášela pach a hluk města. Lucernův otec, Claude, je neměl rád o nic víc. Kromě jiného, život ve městě znamenal nutnost každých deset let se stěhovat, aby se vyhnuli nežádoucí pozornosti pramenící z faktu, že nestárnou. Lucernovi rodiče se těchto nesnází vyvarovali koupí několika pozemků hodinu cesty od Toronta, a uprostřed nich si postavili dům. Tudíž neměli žádné sousedy tak blízko, aby si kvůli nim museli dělat starosti, a nemuseli se stěhovat, pokud nechtěli. Přinejmenším se nemuseli stěhovat během posledních třiceti let, které od stavby uběhly.

Lucern momentálně seděl v rodinném sídle a pozoroval matku vyplnit další slovo. Neměl ponětí, proč se těmi zpropadenými křížovkami obtěžuje. Staletí žití v kombinaci s perfektní pamětí zapříčinily, že pro ni nebyly žádnou výzvou. Pokrčil rameny, rozzlobeně se na ni podíval a zopakoval: “Nikam nejedu.”

“Jedeš.”

“Ne.”

“Ano.”

“Ne.”

“Pojedeš.”

“Tak dost, vy dva. Nechte toho,” okřikl je Bastien. Vypravil se do rodinného domu Argeneau poté, co mu Lucern zavolal a do telefonu pateticky blábolil, že byl zákeřně podveden a navíc vykřikoval, že jejich nejdražší matince zakroutí krkem. Ne že by věřil, že by to bratr opravdu udělal, ale zvědavost mu nedala, tak si pospíšil zjistit, co se bude dít. Přijel hned po Lucernovi, vešel do domu bratrovi v patách, a přesto pořád nevěděl, kvůli čemu je tak naježený.

Vážně by se to rád dozvěděl. Lucernovi v očích žhnul oheň, což byla nadmíru vzácné. Nabručený, mrzutý, netrpělivý? Ano, tím vším byl Luc často. Rozohněný, planoucí vzteky? Nikdy. Kate C. Leeverová pod ním založila ohýnek a zručně přikládala. Nic takového za čtyři sta let, co je na světě, ještě neviděl. A jestli si Bastien byl něčím naprosto jistý, pak že to má něco společného s tou nevyzpytatelnou editorkou. Luc její jméno vykřikl hned několikrát, když prve řečnil do telefonu, a znělo spíš jako kletba. Bylo to vlastně jedno z mála slov, kterým Bastien porozuměl.

Obrátil se tedy na bratra s otázkou: “V čem přesně je problém, Lucu? Já myslel, že jsi ochoten vyměnit interview pro časopis Romantic Weekly za to, že se zbavíš Kate. Co to změnilo?”

“Romantic Times,” opravil ho Lucern úsečně. “A není to žádné mizerné interview – to to změnilo. Čert, aby to spral… je to konference.”

“Konference?” Bastien podezíravě pohlédl na matku. “Tys to věděla?”

Marguerite Argeneau mírně pokrčila rameny, což u ní víceméně znamenalo přiznání. “Nevidím v tom žádný problém. Pár dní v hotelu s nějakými čtenáři.”

“Pět dní, matko,” odsekl Lucern. “Pět dní v hotelu s nějakými pěti tisícovkami fanoušků. Včetně plesů, autogramiád a-”

“Jedna autogramiáda,” skočila mu matka do řeči. “Jedna autogramiáda spolu s pár sty dalšími spisovateli. Nebudeš ohniskem zájmu. Budeš rád, jestli si tě vůbec někdo všimne.”

Lucerna to moc neuklidnilo. “A co plesy a slavnostní večeře a-”

“Všechny společenské události se budou konat v hotelu. Nebudeš muset riskovat na slunci. A-”

“Nebudu muset riskovat na slunci, protože nikam nepojedu!” zařval Lucern. “Nemohu tam jet.”

“Pojedeš,” začala Marguerite rozhodně, ale Bastien ji přerušil. “Proč nemůžeš jet?” optal se Lucerna.

“Je to ve Státech, Bastiene,” odtušil ponuře. “Těžko dostanu krev přes celnici na letišti. A pět dní bez krve nezvládnu.” Vlastně by to zvládnout mohl, ale nic příjemného by to nebylo. Ochromily by ho křeče a tělo by začalo trávit samo sebe.

Bastien se zamračil. “Mohl bych ti krev poslat, až tam budeš. Takové věci děláme v jednom kuse.”

“A je to. Vidíš!” triumfálně zavýskla jejich matka. “Pojedeš.”

“Vřelé díky, bratře,” jízlivě odtušil Lucern a o matku křísnul vražedným pohledem. “Nepojedu!”

“Dal jsi své slovo.”

“Byl jsem podveden, abych dal slovo. Nechaly jste mne věřit, že jde o nějaké interview.”

“Nikdy jsem neřekla, že to je interview,” namítla Marguerite. Pak zdůraznila: “Dal jsi slovo, že pojedeš a pojedeš.”

“Možná jsem dal slovo, ale nepodepsal jsem smlouvu nebo tak něco. Nepojedu.”

Marguerite se napřímila, jako by ji uhodil. Slova, která hned nato vypustila z úst, vyslovila zvolna a chladně. “Slovo muže mu bývalo závazkem.”

Lucern se ošil, ale zavrčel: “Bývávalo. Časy se změnily. V tomto světě muž nemusí udělat nic, ledaže se k tomu zaváže písemně.”

“V dnešní moderní době to je pravda,” připustila. Zadívala se na něj, oči přimhouřené v úzké škvírky. “Ale ty jsi takto vychován nebyl, Lucerne Argeneau. Už nejsi čestný muž, který stojí za svým slovem?”

Luc zaskřípal zuby, zápolil v něm vztek a bezmoc. Matka vytáhla zbraň těžkého kalibru, zpochybnila jeho čest a použila jeho plné jméno, aby dala najevo, jak se stydí, že vůbec naznačil možnost nedostát svému slovu. Vskutku by ji mohl zklamat?

Kate si okusovala nehet na palci a chodila po koberci v příletové hale jako lvice v kleci. Její letadlo dorazilo dříve a letadlo Lucerna Argeneau mělo zpoždění. Sečteno a podtrženo, čekala už skoro dvě hodiny. A to ani nevěděla jistě, jestli je Lucern na palubě.

Vstupenky a všechny informace o Romantic Times Conference mu poslala hned druhý den potom, co opustila Toronto. Dopis se jí sice nevrátil s oznámením, že Lucern nepřijede, ale ani jí nepřišlo třebas jen slůvko potvrzující, že ho dostal a přijet hodlá. Podle všeho si ten zatracený dopis ani nepřečetl. Jako obvykle. Mohla mu zavolat – číslo znala – ale zničehonic zjistila, že se jí klepou kolena. Nezavolala ze strachu, že by jí řekl, kam si má ty vstupenky vetknout.

Povzdechla si, otočila se a capala zpátky, odkud přišla. Uplynuly už čtyři týdny a tři dny, odkdy odletěla z Toronta. V Roundhouse Publishing ji celou tu dobu všichni plácali po rameni a blahopřáli jí. Allison doslova žasla, že uspěla tam, kde Edwin pohořel – drobnost, o které se jí opomněli zmínit. Podle všeho její zaměstnání vůbec ohroženo nebylo, ale přesvědčit Lucerna k účasti na konferenci byl husarský kousek, kterým si získala patřičné renomé. Allison si teď prý je jistá, že Kate svou práci zvládne. Její pozice byla v bezpečí.

Pokud ovšem neudělá nějaký fatální průšvih, dodávala v duchu Kate. Takovým průšvihem by například bylo, kdyby se Lucern – při všech těch penězích investovaných do jeho registrace, letenky první třídy a hotelového apartmá se třemi pokoji, na tom trvala – jednoduše neobjevil. Kate řekla Allison, že to tak Lucernovi slíbila. A v jistém slova smyslu ano. Cestou ke dveřím mu slíbila, že se postará, aby nelitoval, že pojede, a že bude celou dobu s ním a zajistí, aby všechno šlo hladce.

Během letu zpátky do New Yorku uvažovala, jak ho co možná nejvíc potěšit, a v plánování pokračovala i v noci doma. Napadlo ji, že jestli v pondělí ráno v kanceláři najde vzkaz od Lucerna, že účast odmítá, vytáhne do boje ozbrojená svými nápady na jeho rozmazlování, a to by bylo, aby ho nepřemluvila. Nakonec ho přemlouvat nemusela, ale přesto zařídila všechno, co vymyslela.

Doslova se na Lucerna nalepí a bude mu stát po boku málem čtyřiadvacet hodit denně, a když tam nebude ona – jako například, když bude muset jít na pány nebo jí nezbude, než si zajít na dámy – bude mu k dispozici někdo jiný. Na pomoc naverbovala Chrise Keyese, jednoho ze dvou editorů mužského pohlaví, co v Roundhouse Publishing pracovali.

Byla připravená žebrat, uplácet a dokonce i vydírat, aby služebně staršího editora dohnala ke spolupráci, ale nakonec nic z toho nemusela. Navzdory tomu, že Chris měl na konferenci na starosti moře vlastních autorů, okamžitě souhlasil, že jí pomůže.

Kate tušila, že příslib vlastního pokoje v apartmá, namísto nutnosti dělit se o dvoulůžkový pokoj s Tomem, viceprezidentem propagace, na tom měl lví podíl. Ale C.K., jak mu občas říkala, byl také zaníceným fanouškem Lucernovy upíří ságy. Chris jí po návratu z Toronta položil bambilion otázek, ale pořád ho odbývala slovy: “Brzy se s ním setkáš. Dočkej času, jako houser klasu.” Nahánělo jí hrůzu, že pokud by mu řekla pravdu, odmítne jí pomoci.

Hladina hluku vzrostla a upozornila Kate na zástup lidí, který zrovna procházel halou. Letadlo přistálo a ona musí najít Lucerna, pokud ovšem vůbec přiletěl. V duchu se modlila, aby ho máti ustavičným otravováním vehnala do letadla, ale nebyla si úplně jistá, že to – dokonce i žena tak obdivuhodná – může dokázat.

Ruce v pěst podél těla, Kate očima pátrala v davu blížících se tváří. Konference oficiálně začínala až ve středu, ale raději sobě i Lucernovi zabukovala let na úterý večer, aby předešla použití alergie na sluneční světlo jako záminky nepřijet. Spolu s Chrisem letěli dříve, aby ho mohli přivítat. Přílety měly hodinový odstup, což Kate zabránilo riskovat cestu do hotelu, zapsat se v něm a vrátit se na letiště vyzvednout Lucerna, proto se Chris, s dobromyslností sobě vlastní, ujal zavazadel a zamířil do hotelu, zatímco Kate čekala na Lucernův přílet.

Chápejte, kdyby tušila, že Lucernův let bude mít tak velké zpoždění, možná by jela s Chrisem a zastavila se na skleničku, nebo dvě nebo raději tři, ještě před návratem na letiště. Byla kvůli konferenci tak nervózní, že měla překyselený žaludek. Nebo možná vřed – slýchala, že je to častá choroba editorů.

Myšlenky Kate náhle vzaly za své, protože její pohled spočinul na muži skoro na konci houfu. Tu svalnatou postavu a majestátní způsob držení hlavy by poznala kdekoli. Lucern. Hnal se rovnou k ní, dlouhé nohy ho rychle donesly do čela přišedších pasažérů.

“Děkuji vám, Marguerite,” zašeptala Kate, dokonce jí ani nevadilo, že její autor vypadá stejně nevrle jako obvykle. Nic jiného tak jako tak nečekala. Je tady a na ničem jiném nezáleží. Nesmírná úleva jí roztáhla rty do širokého úsměvu, vyrazila vpřed, aby ho přivítala.

“Přijel jste.” Nemínila pronést právě tato slova, ani dát najevo, jak se jí ulevilo, ale už se stalo.

Lucern se zamračil. “Řekl jsem, že přijedu. Jsem muž, který drží slovo.”

Úsměv Kate byl rázem ještě širší, pak koukla na kufr, příruční brašnu, kufřík a notebook, které držel. “Ukažte, vezmu vám to.”

Obrala ho o kufřík a počítač dřív, než ji stačil zastavit. Nevypadal, že by ho její pomoc potěšila.

“Své věci ještě unesu, děkuji,” ucedil. Ta slova vyzněla setsakra škrobeně, a dokonce se pokusil získat své věci nazpět. Kate pokus ignorovala, jen se obrátila a ujala se vedení směrem k východu, při tom s neotřesitelnou radostí štěbetala. “Chris už je v hotelu, zapíše nás, takže jediné, co musíme udělat, je přijet a ubytovat se. Zařídila jsem vám let na dnes večer, protože jsem si vzpomněla, že máte alergii na slunce. Nejlepší, co jsem pro vás mohla udělat, byl odlet pozdě odpoledne a přílet vpodvečer, což je podle mne lepší, než odletět i přiletět ve dne. Myslím, že to vyšlo moc pěkně, protože teď máme celou noc na odpočinek, než se tady zítra ukážou ostatní.

Lucern se mračil na záda Kate – vlastně na její zadeček do srdíčka, má-li být upřímný – ale při těch slovech zvedl oči k jejímu zátylku a zašklebil se. Lámal si hlavu, proč měl let rezervován na noc před začátkem konference, ale dospěl k názoru, že to tak asi udělají všichni. Teď se dozvídá, že to zařídila, protože o něj měla obavy. Nebo, mnohem pravděpodobněji, měla obavy, že odmítne letět ve dne kvůli své alergii. Fakt k vzteku. Ještě aby jí byl vděčný.

“A jsme tady.”

Lucern zvažoval poznamenat něco o její laskavosti, že mu zařídila noční let, ale pak ten nápad zavrhl, když uviděl auto, u kterého se zastavila. Černý sedan, malá limuzína. Počítač a kufřík s úsměvem podala šoférovi, pak se otočila a zkusila mu vzít i brašnu, zatímco čekali, až řidič věci naloží. Lucern se zakabonil a uhnul před jejíma všetečnýma rukama. Přešel ke kufru a naložil zavazadla sám. Ta hloupá ženská se snaží pomáhat, jenomže on byl zvyklý, že to chodí přesně naopak. Za časů, kdy vyrůstal a formoval se jeho náhled světa a postoj k životu, se předpokládalo, že on ponese věci jí – ne že jí dovolí tahat se s jeho kufry.

Šofér zaklapl kufr a zamířil k zadním dveřím, kde stála Kate. Očividně neocenila Lucernovu galantnost, vysvětlila si ji jako odmítnutí pomoci. Což Lucerna podráždilo jakbysmet. Někdo by měl tu hloupou ženskou naučit, že muži byli obdařeni fyzickou silou, neb jsou předurčeni nosit v životě břemena. Ženy byly obdařeny krásou, neb mají být potěšením pro muže. Rozhodl se na ni nedbat, a když řidič otevřel dveře, přisedl si k ní na zadní sedadlo, pak nasadil povýšený výraz typu jsi-pro-mne-vzduch a zíral upřeně vpřed.

V tu chvíli, kdy se dveře zavřely, ho zahalil oblak jejího mučivě dráždivého parfému. Nevěděl, jaký používá, ale měl by být prodáván s varováním: Omamná látka! Pravděpodobně u čichačů vyvolá alergickou reakci v podobě zmatení mysli. Jeho samého už to zmatení postihlo zcela určitě.

Přemohla ho zlost. Čtyři týdny se cítil zrazen. Konkrétně od okamžiku, kdy v takovém kalupu zmizela z jeho domu, a on si ten hněv hýčkal a pěstoval. Přesto teď, když ho obklopila vůně Katina parfému, ten hněv udolala docela jiná, nicméně stejně vášnivá reakce.

Muži jsou nuceni snášet strašný handicap, pomyslel si znechuceně, když zjistil, že zlost vystrnadila tělesná touha. Úžasné bylo, že zažít to na vlastní kůži, mu trvalo šest set let.

“Snažila jsem se udělat všechno, co bylo v mých silách, abyste měl cestu i pobyt co možná nejpohodlnější,” ozvala se Kate, čímž upoutala jeho pozornost. “Ráda bych vám nejprve nastínila, co jsem zatím dojednala. No a budete-li mít nějaké připomínky, snad se mi je podaří vyřídit dnes v noci, takže budeme zcela připraveni, ještě než se sem sjedou ostatní. Dobře?”

Lucern zabrblal souhlas, pak si přál, aby to neudělal, protože z objemné kabelky vytáhla složku a přisunula se blíž, takže se mohl dívat, jak ji otevírá. Vážně nechtěl, aby byla ještě blíž. Její vůně byla už takhle setsakra vzrušující, jak si má zachovat chladnou hlavu? Cítit ji bude…

Zhluboka se nadechl a povzdechl si, protože fascikl otevřela a při tom mu rukou nechtě zavadila o paži. Pak pohledem přistál na titulní straně programu. Zamračil se. “Podle tohoto pamfletu konference začala v neděli.”

“Ne,” řekla Kate. Pak se opravila: “No, ano. Uspořádali nějaké akce pro každého, kdo by se chtěl zapojit do dění ještě před začátkem, ale oficiální zahájení bude teprve zítra.”

“Hmm.” Lucern se rozhodl držet pusu. Měl by být vděčný, že ho nenutila absolvovat i tu pitomou před-konferenci.

“Takže,” řekla jeho osobní editorka, zarytě radostná nálada se jí zjevně vrátila. “Všechno začne zítra, ranní procházkou s manekýny z obálek. Pak přijde na řadu přesnídávka-”

“Co u ďasa je ranní procházka s manekýny z obálek?” skočil jí do řeči Lucern. Program už viděl, samozřejmě – jak na internetu, tak na papíře, poslala mu ho spolu s ostatními lejstry. Ale nikde nebyl popis žádné z avizovaných akcí.

“Ehm… no, vlastně, nejsem si jistá.” Odkašlala si, úsměv teď měla trochu napjatý. “Ale na tom nezáleží – tam chodit nemusíte.”

“Nemusím?” Podezíravě po ní kouknul. Akce, kam nechce, aby šel? Jak podivné. Doteď si byl jist, že ho potáhne na jednu každou ztrátu času.

“Ne. Vaše první povinná oficialita bude Snídaně na uvítanou & Slavnostní předávání cen R.T.”

Lucern kývnul. To neznělo tak špatně. Najíst se může. Ačkoli to předávání nejspíš bude příšerná nuda.

“Pak tu máme Reader Hospitality Suite a besedu se čtenáři,” pokračovala. Allison a Chuck vás tam chtějí.

“Kdo jsou Allison a Chuck?”

“Allison je hlavní editor, moje šéfka,” vysvětlila Kate. “A Chuck je prezident společnosti. Rozhodně budou očekávat, že se zúčastníte Hospitality Suite.”

Lucern se zašklebil. “Co je to?”

“No, to…” Moment se zdálo, že jí došla slova. “Well… každý vydavatel – nebo aspoň většina – si čas od času pronajme příhodný sál v nějakém hotelu a spisovatelé a editoři si tam povídají se čtenáři, kteří přijdou.”

“Vy po mně chcete, abych mluvil s lidmi?” zachraptěl a cítil, jak mu hrdlo svírá ledová ruka strachu. Dobrý Bože, raději měl vzít to podepisování! To by ani zdaleka nebyla taková svízel, jen by škrábal své jméno do svých knih.

“Samozřejmě že chci, abyste mluvil s lidmi,” odsekla podrážděně Kate. “To zvládnete. Už jsem vás mluvit viděla.” Zmlkla a zahleděla se na něho, na tváři se jí zračila panika. Kousla se do rtu. “Nebo to taky možná vynecháme. Ne, Allison a Chucka by kleplo. Musíte tam jít.” Nešťastně zavzdychala. “Ach, zatraceně. Tohle není dobré.”

“Ne, to není,” kývnul na souhlas Lucern. Pak se s trhnutím překvapeně otočil, protože dveře vedle něj se otevřely. Zřejmě už jsou na místě. Aniž si to uvědomil, automobil zastavil a řidič teď čekal, až vystoupí. Poděkoval mu kývnutím a vyklouznul ven, pak se obrátil a vzal Kate za ruku, aby jí pomohl z vozu.

“Musíme na vás přes noc zapracovat,” prohlásila Kate, když se vedle něho napřímila.

Lucern ztuhnul a pustil její ruku. “Zapracovat? Na mně?”

“Ano. Zapracovat na vás,” zopakovala. Šli za Lucernovými zavazadly do hotelu. Stály na vozíku, který tlačil pikolík v uniformě. Šofér se zřejmě postaral o kufry, ještě než jim otevřel dveře.

“Na mně pracovat nemusíme,” zasyčel podrážděně Lucern, když se zastavili u výtahu.

“Ano, Lucerne, musíme.” Kate se sladce usmála na pikolíka, protože se dveře otevřely a on jim gestem naznačil, aby vešli.

“Nemusí,” trval na svém Lucern, který vstoupil do výtahu a přimáčknul se na Kate, aby udělal místo vozíku se zavazadly.

“Můžeme to probrat později?”

Kate bradou netrpělivě ukázala na pikolíka a stiskla tlačítko s číslem jejich poschodí. Aspoň předpokládal, že to je jejich poschodí. Neměl ponětí, ačkoli se zmínila, že někdo jménem Chris je prý má zapsat. Předpokládal, že Chris je další editorka. Zajímalo by ho, jestli je stejně otravná, jako Kate.

Pohlédl na pikolíka, zmátlo ho Katino přání debatu odložit. Vždyť je to sluha, proboha, netřeba si s ním dělat starosti. Jenomže na dohadování neměl náladu ani on sám. “Ne. Není co probírat. Nepotřebuji, abychom na mně zapracovali.”

“Potřebujete,” nedala pokoj Kate. “A nehodlám o tom teď mluvit.”

“Není o čem mluvit.”

“Je,” odsekla.

Pikolík se potichu zasmál a Lucern ho za to spražil zlým pohledem. Bývaly doby, kdy služebnictvo vědělo, kde je jejich místo, a při takovýchto diskuzích bylo hluché a němé. Ty časy už minuly. Ustavičně zapomíná, jak nevychovaným a drzým se svět stal.

Dveře se rozjely a pikolík vyvezl vozík ven. Pak je vedl dlouhou chodbou kolem bezpočtu dveří. Na konci se zastavil, vytáhl kartu-elektronický klíč od pokoje, otevřel dveře a zatlačil vozík dovnitř.

“Do kterého pokoje přijde tohle ma’am?” zeptal se, zastavil se uprostřed velké místnosti, zařízené jako obývací pokoj.

Pikolíkova otázka Lucerna vyprovokovala k dalšímu kabonění. On je tady muž. Ten utřinos měl otázku adresovat jemu.

“Vlastně ani nevím. Postavte je sem. My už to zvládneme, díky.” Kate převzala kartu od pokoje a podala hochovi dýško, a Lucern měl o důvod víc proč se mračit. Tentokrát sám na sebe. Je muž. Sám měl dát pikolíkovi spropitné. Měl být pohotovější. Jeho jedinou omluvou bylo, že to byl dlouhý den. Odlétal ve tři odpoledne, ale na letiště musel odjet v jednu, aby stihl projít bezpečnostní kontrolou. Měl na sobě oblek, klobouk a sluneční brýle, a natřel se krémem na opalování, ale něco slunce samozřejmě proniklo skrz. Tělo utrpělo škodu, na jejíž nápravě už pracovala krev. Cítil vyčerpání a potřeboval se nakrmit – stav, který začínal spojovat s Kate Leeverovou.

Cvaknutí zavíraných dveří přitáhlo jeho pohled zpátky k ní a Lucern se okamžitě pustil do jejich přerušeného sporu. “Nepotřebuji na sobě zapracovat.”

“Lucerne,” začala editorka, jeho jméno teď vyslovila hodně unaveně. Najednou přišla o tu radostnou náladu. Ponuře i pokračovala: “Koukněte. Jmenujete se po mléčném výrobku, vypadáte jako rádoby Angel a mluvíte jako špatný Béla Lugosi. Potřebujete trénovat.”

“Wow, Kate.”

Lucern se otočil a uviděl vysokého, štíhlého blond muže vcházet do místnosti. Teatrálně pomalu tleskal rukama, na tváři nepotlačitelný úsměv. “Budeš mi muset dát lekci, jak zacházet se spisovateli. S podobným přístupem jsem až dosud neměl tu čest.”

“Ach. Chrisi.” Kate si nešťastně povzdychla.

“Tohle je Chris?” ujišťoval se Lucern s neskrývanou hrůzou.

Jeho editorka zase ztuhla, ale odpověděla jednoduše: “Ano.”

“Neřekla jste, že to je muž. Ať jde pryč.”

Ze vztekle přimhouřených očí Kate málem šlehaly plameny. “Podívejte se, Lucerne-”

“Ani omylem,” prohodil Chris. Ruce zvednuté ve smířlivém gestu. “Kate, nemluví jako Béla Lugosi. Chybí mu ten úlisný přízvuk.”

Katin vztek se v tu ránu obrátil proti kolegovi. “Měla jsem na mysli, že používá staromódní terminologii.”

Chris jen zvedl obočí. O chvilku později dodal: “A vlasy má na rádoby Angela příliš tmavé.”

“Sklapni! Nepleť se do toho.”

Editor se zasmál, podle všeho se neurazil. “A Allison s Chuckem se strachovali, že tohohle chlápka nezvládneš.”

“Kdo je tento džentlmen?” škrobeně se optal Lucern. Jestli řekne, že její manžel, kluk nebo milenec, vážně se obával, že by se mohl uchýlit k násilí.

“Chris Keyes,” představila ho Kate. “Je editorem v Roundhouse, jako já. Chrisi Keyesi, seznam se s Lucernem Argeneau, alias Lukem Amirault, upířím spisovatelem.”

“Těší mne, pane Argeneau.” Vyčouhlý editor pokročil vpřed a podal mu ruku na přivítanou.

Lucern mu jí automaticky potřásl, ale zeptal se: “Vy jste editor?”

Keyes přikývnul.

“Co editujete?”

“Romány, jako Kate.”

Lucern zvolna kýval, pak plný naděje vyhrkl: “Jste homosexuál?”

Chris Keyes v šoku vyvalil oči.

“Lucerne!”

Lucern naštvaně kouknul na Kate. Zněla úplně jako jeho matka, když takhle štěkala. Uviděl, že jeho editorka zrudla a hned pak pro změnu zbledla, tak se moudře rozhodl o tom nezmiňovat.

Nečekaný výbuch smíchu přitáhl jeho pohled zpátky ke Chrisovi. Mladíkův ohromený výraz vytěsnil hurónský smích. Smál se, až se za břicho popadal. Lucern trpělivě čekal, až se vychechtá do sytosti.

Když se Chris přestal smíchy dusit a už se jen pochechtával, optal se: “Co váš přimělo k této otázce?”

“Jste editor milostných románů. To je ženská práce.”

“Aha.” Chris se zakřenil. “Ale vy je píšete. Jste gay?”

Lucern moment zíral, pak se zazubil. “Touché.”

Kate se nebavila. Popošla mezi ty dva a rozzlobeně vzhlédla na Lucerna. “Chris byl tak hodný, že souhlasil pomoci mi o vás tento týden pečovat. Nebudete k němu hrubý.” Zamračila se a dodala: “Aspoň ne hrubější, než býváte obvykle.”

Lucern jí mračení oplatil. “Nepotřebuji, aby o mně někdo pečoval.”

“Vy-”

“Kate,” skočil jí do řeči Chris. “Připozdívá se. Jestli pořád chceš jít na Bobbi’s kick-off party, asi bys měla…”

“No nazdar, kruciš!” Kate koukla na hodinky. Zdálo se, že Lucerna v mžiku pustila z hlavy a místo jeho umravňování se zeptala kolegy editora: “Kam’s mi dal věci? Tématem večera je Divoký Západ. Musím se přestrojit.”

“Do támhle toho pokoje.” Chris ukázal na dveře vpravo. “Říkal jsem si, že když se ti nebude zamlouvat, můžeme si je prostě vyměnit.”

Kate jen kývla. Vběhla do pokoje a přibouchla za sebou dveře. Chris jenom kroutil hlavou.

Lucern se mračil na pokoj, ve kterém zmizela. Jestli od něho čeká, že půjde na nějakou maškarádu, tak to se šeredně plete. Neměl náladu jít hned po příletu na večírek ve stylu Divokého Západu.

“Takže, jak to tak vypadá, dnes v noci tu osiříme. Jen ty a já, Lucu,” odtušil vesele Chris. Lucern večírek pohotově přehodnotil. Tam bude Kate. Tady tenhle mužský.

“Proč jsi tady?” optal se editora nečekaně mužského pohlaví.

Chris se zakřenil. “Předpokládám, že se mám starat o tvé bezpečí. Když není po ruce Kate. Jako třeba dnes v noci.”

“Starat se o mé bezpečí?” zopakoval Lucern. “Co mi hrozí?”

Chris našpulil rty a hledal slova. Pak se zazubil. “Tys ještě nikdy nebyl na konferenci Romantic Times, že ne, Lucu?”

Lucern zavrtěl hlavou. Překvapilo ho, že mu Chris položil ruku na ramena a manévroval ho k baru v rohu. “Dejme si drink, povím ti, jak to chodí. Budeš ho potřebovat.”

Lucerna se začalo zmocňovat zlé tušení, když pozoroval Chrise nalévat sklenku skotské, o kterou požádal. Tahle konference bude ještě víc za trest, než se obával.

“Tu máš.” Chris mu podal drink. Editor pak ukázal, že se přesunou na gauč, který stál u zazděného okna.

Lucern šel k němu, najednou ho napadlo, jak hrozný má hlad. “Nepřišel mi sem nějaký balík?”

“Nic, o čem bych věděl. Určitě by se o tom zmínili, když jsem nás zapisoval,” odpověděl Chris. Usadil se na jediné křeslo v pokoji, Lucernovi přenechal gauč. “Jenže, na druhou stranu, nevím, jestli jsi na tomto pokoji zaregistrován pod vlastním jménem.”

Lucern ztuhl. Copak tady nikdy a za žádných okolností nebude za chlapa?

Dveře ložnice, ve kterých zmizela Kate, se znenadání otevřely a ona vyběhla ven. Lucern se automaticky zvedl, když vešla, a na dodávku kýžené krve dočista zapomněl. Hleděl na ni jako zjara. Oblékla si nejtěsnější džíny bokovky, na kterých okem spočinul, co živ je. K nim kovbojské boty sahající až ke kolenům, kostkovanou košili, semišové sako s třásněmi a kovbojský klobouk, který vypadal, že ho nějaký honák pár let nesundal z hlavy. Vypadala pekelně sexy.

“Katie,” zavolal Chris. “Bydlí tady Lucern pod svým jménem?”

Kate se na něj užasle podívala. “Samozřejmě, že ne. Bála jsem se, že by si někdo mohl spojit jména Lucern Argeneau a Lucern Argentus a domyslet si, že tohle je jeho pokoj. Proto přece máme apartmá, aby ho žádný fanoušek nemohl najít. Proč?”

“Luc čeká nějakou zásilku. Mám strach, že ji mohli poslat zpátky, jestli o něm nevědí, že tady je.”

Kate obrátila omluvný pohled na Lucerna. “Omlouvám se. Prostě jim zavolejte a domluvte se, ať vám to doručí na moje jméno. Dobře?”

Lucern pomalu kýval, očima se pásl na její lepé tělesné schránce. Zrůžověla pod jeho hladovým zrakem, pak řekla: “Pokusím se nebýt pryč dlouho. Chris o vás bude pečovat, dokud se nevrátím. Cokoli chcete, stačí říct. On vám to obstará, jasné?”

Lucern zase kývnul, jazyk se mu lepil na patro.

“Chrisi.” Obrátila pozornost na osloveného. “Donuť ho dívat se na televizi. Možná si jejím sledování zmodernizuje slovní zásobu.”

Editor se zasmál. “Katie, drahá, jestli mu koukání na televizi slovní zásobu nezměnilo až doteď, jedna noc to stěží napraví.”

“Nemá televizi,” vysvětlila suše. “Aspoň jsem žádnou neviděla.” Obrátila na Lucerna zvědavý pohled. “Máte telku?”

Zavrtěl hlavou. Sledování televize, dle jeho názoru, vedlo k degeneraci mozku.

“Ani jsem to nepředpokládala,” odtušila se zjevnou satisfakcí a vydala rozkaz: “Ať se na ni kouká. Uvidíme se později, pánové.”

Oba muži mlčeli, dokud za Kate nezapadly dveře. Lucern se zhroutil zpátky na gauč.

“Proč jsi vstával?” zeptal se zvědavě Chris.

“Do místnosti vstoupila dáma,” odpověděl Lucern nepřítomně. Pořád měl před očima Kate v kostýmu cowgirl. Obvykle dával přednost ženám v ženštějších šatech, ale na Kate v tomto úboru nebylo maskulinního zhola nic.

“S tou televizí sis dělal srandu, že jo?” zamrkal na něho Chris. “Vážně žádnou nemáš?”

“Ne. Nikdy jsem ji ani neměl.”

“Páni!” Chris vzal z konferenčního stolku dálkové ovládání. Lucern je poznal. Jedno měl doma na stereo. Tohle ovládalo televizi. Editor stiskl čudlík a zakřenil se. “Podstoupíš léčbu šokem, Lucu. Budeš televizi milovat.”

Lucern udělal obličej. Velice pochyboval, že si televizi zamiluje. Byl spíš divadelní typ. Starého psa novým kouskům nenaučíš.

8. KAPITOLA

Lucern televizi miloval. Nechápal, proč předsudkům dovolil, aby mu zabránily aspoň ji vyzkoušet už někdy dříve. Televize je úžasný vynález. Jako malinké jeviště s mrňavými herci. A jakými herci! Poslední tři hodiny sledoval film nějakého chlápka jménem Monty Python… nebo to byla filmová postava?

Ať tak či tak, nejprve se tedy dívali na tohle. Když film skončil, Chris mrknul do televizního programu a vykřikl: “Paráda! Dávají maratón Černé zmije!” A od té chvíle sledovali seriál. Ohromná podívaná. Fantastická a zábavná. Lucern se tak nenasmál už celé roky.

“Dějiny mají dokonale pomíchané, ale je to docela humorné,” prohlásil a popaměti sáhl pro další pivko do kartonu se šesti kousky, který stál na konferenčním stolku.

Chris zařval smíchy, pak náhle zmlkl, oči jako tenisáky. “Krucinálfagot! Kate mě zabije!”

Lucern zvedl obočí. “Pročpak?”

“Protože jsem tě měl donutit koukat na moderní americké televizní vysílání, aby sis přebrousil jazyk.” Chvilku to v duchu probíral sám se sebou, pak mávl rukou. “Čert to vem. Pozdě bycha honiti, stejně seš už příliš dlouho ve hře, aby ses znovu učil mluvit.”

Lucern nepřítomně kývnul. Zmínka o Kate mu připomněla, z čeho ho obvinila. Prý mluví staromódním způsobem. Připouštěl, že ano. Těžko měnit naučenou frazeologii. Narodil se ve Švýcarsku v roce 1390. Rodiče tenkrát hodně cestovali, ale právě tam byl počat a narozen. Poté se přestěhovali zpátky do Anglie a mluvit se učil královskou, čili spisovnou, angličtinou. Navzdory všem těm zemím, ve kterých od těch časů žil, a jazykům, jež se naučil a jimiž plynně hovořil, stále má, a s největší pravděpodobností navždy mít bude, slabý přízvuk a sklon mluvit tak, jak se to naučil coby nemluvně.

Co to ještě říkala? Vzpomínal si na něco o nějakém andělovi. Že vypadá jako rádoby anděl. Co přesně to asi znamená? Hlas měla příliš navztekaný, aby šlo o nějakou lichotku. Odtrhnul oči od obrazovky a podíval se na Chrise. “Kdo nebo co je rádoby anděl?”

Chris se k němu otočil, z výrazu tváře bylo jasné, že neví, která bije. “Huh?”

“Kate jednu chvíli řekla, že vypadám jako rádoby anděl,” připomněl mu Lucern. Mladému editorovi se okamžitě rozsvítilo. “Jo aha. No přece Angel. Buffy & Angel? Přemožitelka upírů & upír? Aha, no jasně. Nedíval ses na televizi, jak bys je mohl znát,” došlo mu konečně. “Well, Angel je upír, abys věděl. A chodí, nebo spíš chodil, s Buffy, přemožitelkou upírů. Ale teď už má vlastní seriál.”

“Přemožitelkou upírů?” zachroptěl Lucern, oblil ho ledový pot. Ony pořád ještě existují? Bože na nebesích, měl za to, že tahle šílená mánie pominula před sto lety nebo tak nějak. Život byl jednu dobu proklatě napínavý. Tenkrát to bylo jako kráčet po ostří meče. Spolu s celou rodinou musel být hrozně opatrný – nebo spíš opatrnější, než obvykle. Opatrní museli být odjakživa. Jejich přirozené sklony je učinily terčem mnohokrát, jak ubíhala staletí. Mnozí byli během inkvizice upáleni na hranici za čarodějnictví, a když přišel Stoker s tou svou zatracenou knihou, vrahové upírů rostli všude jako houby po dešti. Byli zatraceně na obtíž. A také o strach. Jeho rodina si jakštakš oddechla teprve s nástupem krevních bank, čímž se, jak praví lidové úsloví, zabily dvě mouchy jednou ranou. Upíři nemusí lovit, a tudíž ani být loveni. A ono ouha, zřejmě šlo o klamný pocit bezpečí. Přemožitelky stále existují.

Well, momentálně s tím nic nenadělá, ale aspoň si umínil varovat rodinu. Upozorní Bastiena, až mu bratr zavolá.

Přešel tedy k další výtce. “Co tím Kate myslela, když řekla, že se jmenuji po mléčném výrobku?”

“Oh.” Chris se zašklebil. “Lucern je název mlékárenské společnosti ve Státech.”

“Mlékárenské společnosti?”

“Jo, tohle znát musíš – mléko, tvaroh, zmrzlina,” vysvětloval podrážděně Chris.

“Vím, co jsou mléčné výrobky,” odsekl popuzeně Lucern. “Ale mne nepojmenovali po mléčných výrobcích.”

“Tak po čem?”

“Po jezeře ve Švýcarsku, kde jsem byl počat.”

Chris přikývnul. “Mám dojem, že jsem o něm slyšel. Ale nemá jezero Lucerne na konci e?”

“Má, víš… myslím, že se matka domnívala, že e to jméno zženšťuje. Usekla je.”

“Aha.” Chris znovu kývnul. “Je to bezva jméno. Nelam si moc hlavu s tím, co Kate říká. Poslední dobou je nervózní jak panna v máji. Pracuje moc tvrdě, je přetažená.” Ukázal na krabici s pizzou, ležící na stolku. “Zbylo tam ještě něco?”

Lucern se naklonil a uviděl, že ještě mají dva plátky speciality pro masožrouty, kterou si objednali. Jeden si vzal a podal krabici Chrisovi.

Vedle televize byla pizza další věc, kterou nikdy nevyzkoušel. Nic takového v gurmánských restauracích, které navštěvoval, nepodávali. Lucern začínal zvolna dospívat k názoru, že ho snobské manýry připravily o nejedno potěšení, které by si jinak možná vskutku užíval. Nikdy nebyl velkým milovníkem pěnivého moku, ale pivínko šlo náramně pěkně dohromady s pizzou. A ještě lépe chutnalo s buráky, které Chris zaskočil koupit. Není nic lepšího, než sedět u televize a louskat buráky… a skořápky nonšalantně trousit kolem sebe.

Lucern se zájmem pohlédl na konferenční stolek. Přetékal prázdnými plechovkami od piva, arašídovými skořápkami, použitými papírovými talíři a ubrousky. Zprvu se snažil průběžně uklízet, co zkonzumovali, jak mu kázala jeho cimprlich nátura, ale Chris na něj houknul, ať toho nechá, že má tlustý sklo a není vidět na bednu. Lucern poznenáhlu zjišťoval, že se uprostřed toho svinčíku cítí jako rybka ve vodě.

Pohledem zvědavě zabloudil ke svému kumpánovi. Katin kamarád editor byl zajímavý chlapík, povětšinou dobře naložený, ale pronášel kousavé poznámky, které jeho mládí nepříslušely. Lucern se už stihl dozvědět, že mu táhne na třicítku – dítě, ve srovnání s jeho pokročilým věkem, ačkoli editorovi by se takový názor pravděpodobně nezamlouval. Přes to přece všechno Lucerna jeho společnost těšila.

Těšila, vážně, ačkoli se během poslední hodiny už mockrát přistihnul, že se mu dívá na krk. Nyní, když pojedl normální potravu a utišil tak přirozenější hlad, ztracená dodávka krve začala Lucerna trápit. Už dvakrát volal ze své ložnice Bastienovi, ale ani jednou to nevzal. Bratr prostě nikdy není doma. Ale to odpovídalo Bastienově povaze.

Mladší bratr tvrdě pracoval, tvrdě hrál a měl rozloženou pracovní dobu. Občas zmužile snášel práci ve dne, občas pracoval v noci, v rodinném podniku. Bastien, ač ne nejstarší syn, převzal po otcově smrti otěže Argent, Inc. Lucern o to nikdy zájem neměl. Odjakživa dával přednost umění, posledních pár století se střídavě zabýval malířstvím a psaním.

Naproti tomu Bastiena kšeftaření bavilo odjakživa. Byl rozený obchodník. Pracoval v rodinném podniku po většinu dospělého života a byl v tom dobrý. Právě Bastien byl tím, kdo v osmnáctém století přesvědčil otce, aby rozšířil stávající sféru podnikání, zemědělství a námořní dopravu, o průmysl. Také byl tím, kdo rozhodl, že by se měli přeorientovat na konzumaci produktů krevních bank. Bastien měl chytrou hlavou a myšlení novátora.

Také byl zatraceně těžko k zastižení. Rodinné obchody si často vyžádaly, aby nečekaně a na dobu neurčitou odcestoval do zahraničí. Lucern povětšinou neměl zdání, kde mladší bratr je ani kdy se vrátí. Bastien mohl být na obědě, když mu volal, a stejně tak dobře na cestě do Evropy, aby na ústředí vyřešil nějaký problém. Ať už je kdekoli, dostane vzkaz a brzy se mu ozve. Ale Lucern měl hlad nyní.

Jeho zrak sám od sebe opět sklouznul ke Chrisovu hrdlu. Editor měl dobrý, zdravý pulz. Pravděpodobně by si z něj mohl vzít pintu, aniž by mu ublížil. Samozřejmě, bude to krev křtěná alkoholem, uvědomil se neradostně. A krev, co mu koluje v žilách, je zředěná poctivou dávkou alkoholu už teď. Zamračil se, ale jeho pohled zůstal fixován na mužův krk. Chris se zasmál něčemu, co se odehrálo v právě vysílaném díle Černé zmije. Lucern se na televizi nedíval. Hladověl.

Dychtění po krvi nebylo jako potřeba jídla. Trochu to připomínalo žízeň, ale neměl jenom vyprahlá ústa. Měl pocit, že je mu kůže těsná, scvrkává se a bolí chtěním živit se.

Věděl, že by to teď nebylo tak zlé, kdyby nebyl venku na slunci. Chůze od vozu do letištní haly byla krátká, ale letiště bylo celé prosklené a v letadle měl sedadlo u uličky. Tudíž nemohl stáhnout roletku na okně. Uvíznul na místě, kde na něj pražilo slunce svítící do okna. Slunce bylo jeho druhu nebezpečné. Škodí všem, samozřejmě, lidem jeho rasy i běžnému člověčenstvu. Ale jeho tělo, jeho krev neustále opravuje škody způsobené sluncem i všechny ostatní následky každodenního žití. No a sluneční paprsky dokážou škodit jaksepatří. Na opravy se pak rezervy spotřebují zvýšeným tempem a on zůstane nebezpečně dehydrovaný. Dostane žízeň, kterou žádné množství vody neuhasí. Jedině krev.

“Co to děláš?”

Díky Chrisově otázce si Lucern uvědomil, že vstal a obešel ho, teď stál za ním. Editor se na sedadle přetočil a zvědavě na něj koukal.

Nic, sedím na gauči. Dívej se na televizi, přikázal Lucern, který bez nesnází vklouznul do mužovy mysli a převzal kontrolu.

“Dívej se na televizi,” zopakoval mechanicky editor a otočil se zpátky.

Lucern se usmál. Neztratil schopnost dostat se do něčí mysli a ovládnout ji. Neschopnost udělat to Kate ho vystrašila. Měl obavy, že zapomněl, jak se to dělá. Nezapomněl, samozřejmě. Z čehož plyne, že Kate je jedním z těch individuí se silnou myslí a silnou vůlí, o který máti přísahá, že…

Odsunul tyhle myšlenky do pozadí. Myslet v této chvíli na Kate v něm probouzelo pocit viny. Koneckonců zvažoval pojíst z jejího kolegy a bylo mu jasné, že jí tím radost neudělá.

Zaměřil pohled na muže sedícího před ním a rychle procházel editorovy myšlenky, hledal cokoli týkající se Kate. Nesmírně se mu ulevilo, když toho mnoho nenašel, jen přátelství a sympatie. Chris a Kate neměli poměr a to ani teď, ani nikdy dřív. Což bylo jen dobře. Lucern měl toho mladíka rád. A neměl by to ani zdaleka tak rád, kdyby se s Kate zapletl, v romantickém slova smyslu.

Pokračoval vyprázdněním Chrisových myšlenek, přinutil ho soustředit se výhradně na Černou zmiji. Nevěděl nic o Lucernovi, který se dotknul temene jeho hlavy a naklonil ji stranou, aby měl lepší přístup ke krkavici.

Lucern se předklonil. Jenom si trochu cucne, vezme si pouze tolik krve, aby uhasil nejhorší žízeň. Jenom malinko.

Kate vystoupila z výtahu a s úlevou kráčela chodbou. Několik uplynulých hodin strávila probíráním pracovních záležitostí, dodáváním odvahy, uklidňováním a chválením svých autorek, které se zúčastnily večírku. Všechno to byly báječné ženy, ale byly s ní v osobním kontaktu jen velmi zřídka, takže když se jim naskytla příležitost vidět ji osobně, neváhaly toho využít. Setkání to byla příjemná, nicméně emocionálně vyčerpávající, a Kate se nemohla dočkat, až se dostane do apartmá a dá si pohov.

Myslela na Lucerna. Sundala si klobouk a druhou rukou si prohrábla vlasy. Předtím na něj byla zbytečně zlá. Měla jedinou omluvu. Vlastně dvě. Frustraci a vyčerpání. Frustrovaná byla proto, že se jí podařilo dostat toho muže na konferenci a nyní začínala mít obavy, že nadělá víc škody, než užitku. A minulý měsíc pracovala přesčas, aby byla v předstihu a týdenní nepřítomnost kvůli účasti na konferenci nebyla problém. K tomu připočtěme, že měla celou dobu nervy na pochodu – strachovala se, jestli se Lucern ukáže nebo ne.

Kate si v duchu povzdechla a kutala v kapse, hledala klíč od pokoje. Bude k němu obzvlášť milá, aby odčinila svou předchozí předrážděnost. Koneckonců, není to jeho vina, že mu dali jméno po mléčných výrobcích, polovinu času je bledý jako smrt a mluví tím archaickým stylem. Ušili na něho léčku, aby dal slovo, že přijede, a on je dodržel. Není úplně špatný. Je…

Perverzní! To byla první věc, která ji napadla, když otevřela dveře apartmá o třech ložnicích. Nemohla uvěřit vlastním očím. Dokonce si v první chvíli nebyla jistá, čeho je vlastně svědkem. Chris seděl na křesle, a skoro by uvěřila, že se dívá na televizi, nebýt Lucerna, který se nad ním skláněl, jednu paži kolem jeho ramen a šmátral mu po hrudi, obličej zabořený do editorova krku.

Kate hrůzou zalapala po dechu. Lucern Argeneau je gay: A vyjel jí po kolegovi!

“Co to u všech čertů děláte?”

Lucern se chvatně narovnal a otočil se čelem ke dveřím, kde stála Kate s vyvalenýma očima. První věc, která ho napadla, byla: ach-jéje. Druhá: je zatracená škoda, že odolává kontrole mysli, protože tu bych teď potřeboval jako sůl. Pak zazvonil telefon.

Věnoval chvilku posílení kontroly nad Chrisem, takže editor neslyšel ani neviděl, co se děje. Bylo lépe neuvolnit mu mysl, dokud nebude vědět, jak tohle vysvětlí. Potom, jelikož momentálně zdařile napodobovala Lotovu ženu, nechal Kate stát u dveří a šel do svého pokoje vzít telefon. Doufal, že je to Bastien.

Jak doufal, na drátě byl bratr, ze sluchátka se ozval jeho hlas. Jenomže načasování stálo za starou belu. Kdyby bráška zavolal o půl hodiny dříve, Lucern by možná ovládl žízeň po krvi a vyhnul se té scéně ve vedlejším pokoji. Jak má do pekla tohle Kate vysvětlit?

“Lucerne? Lucerne!”

Vzdal to a obrátil pozornost k Bastienovi. “Kde jsi?”

“V Evropě. Dostal jsem vzkaz, ale neřekl jsi, v čem je problém. Co-?”

“Zavěs ten telefon.” Kate mu zčistajasna stála po boku. Měl zamknout dveře. Jak to vypadá, vzpamatovala se ze šoku a soudě dle jejího výrazu, není zrovna štěstím bez sebe.

“Jenom minutku, Kate,” zamračil se na ni Lucern. “Běž počkat vedle.”

“Ne. Chci s tebou mluvit. Hned.” Sáhla po sluchátku, ale Lucern se odvrátil, odsunul jí ho z dosahu.

“Podívej, Bastiene. Já…” Zmlkl a zůstal zírat na sluchátko ve své ruce, potom co mu v uchu zaznělo klapnutí.

“Cos dělal Chrisovi?”

Lucern se otočil. “Tys zavěsila!” Obořil se na Kate.

“To si piš, že jo!” zasyčela. Pohlédla ke dveřím do druhé místnosti. Smích přimíchaný do Černé zmije byl slyšet až sem. Obrátila se zpátky a šeptem ho nařkla: “Pár hodin tě nechám bez dozoru, a když se vrátím, balíš mi kamaráda? Pro tvoji informaci, není gay, takže maříš čas. Nemůžu uvěřit, že ses zachoval takhle, ale vysvětlíš to. Hned teď.”

Lucern sebou trhl, jako by ho udeřila. “Nebalil jsem tvého přítele. Za co mě máš?”

“No, za co tě asi tak můžu mít? O mne jsi nikdy neprojevil ani ždibec zájmu, a když se vrátím, najdu tě cicmat se s Chrisem!”

Lucern na ní chvíli zíral, pak praštil ohluchlým sluchátkem na vidlici telefonu. Popadl ji za zápěstí a přitáhl do své náruče. Překvapeně vyjekla těsně předtím, než jí zavřel pusu svými ústy.

Nebyl to žádný něžný, váhavý polibek. Lucern měl co dokazovat. Kromě toho ji chtěl tak dlouho, že by nedokázal být něžný, ani kdyby chtěl. Polibek byl nepokrytě dobyvačný – plenil jí ústa, přinutil otevřít rty a strčil jazyk dovnitř. Všechno se v něm sevřelo, když ji ochutnal. Byla právě tak žhavá a sladká, jak si představoval.

A stejně ochotná. No, zpočátku ne. První vteřinku či dvě byla v jeho náruči strnulá a nehybná, ale pak si povzdechla na znamení kapitulace a roztála, přilnula k němu jako hebký svetřík. Její ňadra mu šťouchala do hrudi, když ho volnou rukou vzala kolem krku a mírně naklonila hlavu, aby oplácení polibků nebylo tak nešikovné.

Což jen rozdmýchalo plamen Lucernovy touhy. Zapomněl, že původně měl v úmyslu dokázat, že není gay, pustil zápěstí a objal ji oběma rukama. Jel jí dlaněmi dolů po zádech, až k té prdelce do srdíčka, uchopil okrouhlé půlky a zvedl ji, takže měla rozkrok v úrovni jeho slabin. Pak zakroužil boky, aby se do ní vtisknul. Kate byla v jeho rukách teplým slunečním světlem, vzpínala se a svíjela proti němu, při tom sténala. Rozevřela pusu víc a přisála se mu k ústům, skoro jako smyslů zbavená.

“Lucerne.” Vzrušeně vydechla jeho jméno na protest, když se zarazil a rozhlédl okolo. Ale Lucern nepřestával. Neměl v úmyslu přestat. Jen chtěl zjistit, kde do pekla je nějaká postel. Chtěl se jí mnohem víc dotýkat. Chtěl si ji vzít. Nemohl se jí dotýkat a vzít si ji ve stoje.

Postel spatřil přímo za Kate, nemeškal a položil ji na záda. Sám šel rovnou s sebou, naléhavě do ní vtiskl své tělo a sklonil hlavu, aby ji zase políbil. Kate se okamžitě uvolnila, rukama mu bloudila po zádech, bocích a pažích. Lucern ucítil, že ho tahá za košili, pokoušela se – vědomky či nevědomky – vytáhnout mu ji z kalhot, a najednou byl vděčný, že si prve sundal sako a kravatu. Zbylo méně šatstva k odložení.

Kate, samozřejmě, toho na sobě měla příliš mnoho. Rozhodl se jí s tímto problémem pomoci – něžnému pohlaví v tísni přece pomáhal odjakživa – ale když začal přerušovat polibek, zaprotestovala hlasitým zaúpěním a zatnula mu drápky do beder, v zoufalé snaze udržet ho na místě.

Udýchaně se zasmál do jejích úst, ta živočišná vášeň ho potěšila. Odvděčil se jí dalším hlubokým polibkem, naplnil jí ústa jazykem, pak ho zvolna vytáhnul… názorně demonstroval, co přijde teď. Přerušil polibek a začal jí něžně okusovat bradu, postupně se propracovával dolů na hrdlo, to už rozepínal knoflíčky kostičkované košile. Zaváhal, protože jeho rty narazily na pulzující žílu v krku. Vnímal vzrušení v její krvi, skoro ji mohl ochutnat. Chtěl ji kousnout. Chtěl se napít. Ale počká. Vezme si krev v témže okamžiku, kdy si vezme tělo. Oba tak dospějí k výšinám extáze. Bude lépe počkat.

Lucern poslal ústa na další průzkumnou výpravu. Líbal něžné Katino tělo, dokud nedorazil k místu, kde z podprsenky vykukovaly okrouhlé kopečky prsou. Ruce měl pilné jako včelky. Košili rozepnuly až dolů, kde byla zakasána do džínů. Lucern se zvedl, klečel teď obkročmo v úrovni boků, a zatahal za košili, aby jí dal svobodu. Cípy roztáhl doširoka a nechal padnout na postel, podél Kate. Jako když se za svěžího letního jitra rozvine růže. Spočívala na lůžku, nahá, až na bělostnou bavlněnou podprsenku.

Spatřil mnoho žen v nejrůznějším stupni neoblečenosti. Vídal ženy v korzetech, zkroutily se mu z nich prsty u nohou, v kluzkém francouzském negližé, které mu bralo dech, v kousíčcích ničeho, kterým ani nebylo možné říkat oblečení – ale nevzpomínal si, že kdy uzřel něco tak sexy, jako Kate, v cudné bavlněné podprsence. Kovbojský klobouk se svezl a ležel vedle ní, vlasy měla rozcuchané, blonďaté vrabčí hnízdo kolem zardělých tváří, a oči zamžené touhou. Chtěl ji sníst. Chtěl ji pohltit a nechat tam uvnitř navěky. Chtěl Kate.

Neklidně se pod ním vrtěla, natahovala ruce a bloumala mu skrz košili dlaněmi po břiše, a Lucern se neochotně vzdal výhledu. Předklonil se, vzal ji za ruce a vytáhl do sedu. Pak ji políbil a objal, aby dosáhl na zapínání podprsenky. Mohl by ji prostě rozervat, ale byla by věčná škoda už nikdy ji na ní nespatřit.

Ani Kate se neflákala, zatímco tak usilovně pracoval. Úspěšně dokončila vytahování košile z kalhot a šmejdila rukama pod ní, putovala po pevných zádech a pak zpátky kolem dokola, aby probádala i hruď.

Lucern se vítězoslavně zasmál, se rty přímo u její pusy. Rozepnul poslední háček a ucítil, jak se látka sesmekla. Rychle jí stáhnul košili přes ramena, zatlačil ji zpátky na postel a sundal ten frustrující ždibec bavlny, takže si ji konečně mohl pořádně prohlédnout.

“Dokonalé.” To slovo mu mimoděk splynulo ze rtů, když vztáhl ruce, aby vzal do dlaní ňadra. Kate zasténala a prohnula se v zádech, vycházela vstříc jeho doteku. Veškerá pobídka, kterou potřeboval. Popolezl níž, takže se mohl předklonit a vzít jednu tu dokonalou, zduřelou bradavku do úst. Přimhouřil oči rozkoší, když ji sál a cítil, že vzrušením tuhne dokonce ještě víc. Kate mu milostivě dovolila trochu se seznámit s jejími ňadry, pak ho chytila za vlasy a panovačně přitáhla hlavu nahoru.

Podvolil se. Posunul se, aby ji políbil, při tom využil situace a uhnízdil nohu mezi její. Přitlačil na sever, při líbání ji šťouchal stehnem do rozkroku. Kate jeho dráždění vášnivě opětovala, otírala se o něj a neurvale ho tahala za košili. Několik knoflíčků uletělo. Lucern zčistajasna zjistil, že má košili rozhalenou a spustil se níž, pěkně tělo na tělo. Bradavky mu zavadily o chloupky na hrudi, pak o kůži, projelo jím skoro zimničné chvění. Ucítil, jak mu všetečná ručka sjíždí po břiše ke genitáliím.

Lucern trochu zdivočel. Přitlačil na ni, přimáčkl jí ruku, až zůstala uvězněná mezi nimi. A pak zazvonil telefon. Lucern ho slyšel, ale ten zvuk přicházel zdáli, vzdálené zvonění, kterým se nenechal vyrušit. Kate mu naplnila mysl. Byla tím jediným, co viděl a slyšel – její těžké oddechování a lehounké vzdychání, vůně, doteky. Zaplavila ho. Svět mohl táhnout do pekel a jemu by to bylo lhostejné. Kate je s ním, chtěl ji mít u sebe navěky. Déle, než navěky.

Zvednul ústa z jejích, přesunul se ke krku, našel pulz a zatnul jí zuby do masa. Vykřikla, prohnula krk a Lucern zavřel oči, třel se o ni slabinami. Její krev, ta životadárná tekutina, mu naplnila ústa. Chutnala sladce, přestože měla tělo štíhlé jako proutek. Odjakživa dával přednost ženám korpulentnějším, shledával jejich krev hustou a výživnou a sytou. Ale přestože krev Kate byla jiná, stejně stoupala do hlavy. Cítil nával horka, když ho plnila.

“Haló, Lucerne! Nějaký mužský, který si říká Bastien… Oh! Uh, pardon.”

Lucern se prudce narovnal, zvedl se na posteli na kolena. Otočil se a ještě zahlédl Chrise urychleně vycházet z otevřených dveří. Zíral za ním v němém úžasu, nemohl uvěřit, že se nechal natolik unést, že zapomněl zavřít dveře, a ještě víc žasl, že ztratil kontrolu až do takové míry, že přišel o moc nad editorovou myslí. Nejhorší ze všeho je, že dopustil, aby ho Chris nachytal s Kate na hruškách. Nebál se, že by poznal, že se krmil, ale Chrisovy ostatní úsudky budou právě tak zlé. Kate z toho rozhodně nebude mít radost. A nepřál si uvádět ji před kolegou do rozpaků.

Pak mu došlo, co vlastně řekl, a vzpomněl si na zvonění telefonu. Bastien je na drátě, volá mu… už podruhé! Vyřítil se z postele a hnal se ke dveřím zrovna včas, aby viděl Chrise zavěsit.

“Oh,” hlesl editor, když ho spatřil ve dveřích. “Řekl jsem, že jsi zaneprázdněn.”

Lucern potichu zaklel. Otevřel pusu, aby mladíka seřval, a zůstal zticha, protože si uvědomil, že editor před ním uhýbá pohledem. Keyes byl navíc rudý jako rak. Shlédnul na sebe, ušklíbnul se, když uviděl, že mu Kate nerozepnula jenom košili. Povedlo se jí zapracovat i na kalhotách. Pásek měl rozepnutý, knoflík taky a kalhoty na půl žerdi.

Přesto pochyboval, že je Chris rozčilený kvůli tomuhle. Bezpochyby ho vyvedlo z míry, že našel Kate in flagrante delicto s jedním z jejích autorů.

Lucern se pokoušel rozhodnout, co udělat, když vtom do něho někdo zezadu strčil. Ustoupil stranou, napůl se otočil a uviděl Kate prchat kolem něj z pokoje. Košili měla zapnutou, klobouk zase na hlavě a letmý pohled na tvář mu prozradil, že se hanbou červená jako třešnička.

Pokusil se ji chytit za ruku, ale už byla mimo dosah. Kate zavolala cosi až na slovo postel nesrozumitelného, pak zmizela ve svém pokoji. Dveře se zaklaply a vzápětí cvakl zámek. Rozhodně chce být sama.

Nešťastně vzdychl a prohrábl si rukou vlasy. Všechno pokazil, učiněný slon v porcelánu.

“Well, myslím… ehm… taky půjdu do postele,” zakoktal Chris a vypařil se.

Lucern potřásl hlavou a zamířil k baru. Nalil si lomcováka, odnesl si ho do pokoje a zavřel za sebou dveře.

“Teď na tom nesejde,” zamumlal sám pro sebe cestou k posteli. Všechno řádně zašmodrchal a věděl to.

Co si má teď počít? Neměl ponětí, co si Kate myslí. Ví, že ji kousnul? Obyčejně to lidé nevěděli, ale obyčejně jim při tom kontroloval mysl, při krmení jim přeposílal rozkoš, kterou mu poskytli. Obvykle to pro ně býval velmi erotický zážitek. Pro ženy rozhodně. S muži si nedělal násilí, jenom jim vymazal paměť, takže si nevzpomněli, co se stalo. Zbyly jim jen dvě drobné dírky na krku a neměli ponětí, jak k nim přišli. Otevřel Kate svou mysl, když se do ní zakousnul, ale nebyl si jist, jestli jeho rozkoš vnímala spolu se svou vlastní. Cítila kousnutí? Bolelo to? Nebo cítila rozkoš a příjemné vytržení?

Jestli ji kousnutí bolelo, pravděpodobně si o něm pomyslí, že je nějaký duševně chorý podivín. Pomyslí si, že píše o upírech, protože se mylně považuje za jednoho z nich. Bude dumat, koho jí to pověsili na krk. Nebo hůř, pozná pravdu. Ale Lucern tušil, že to lze čekat jen stěží. Rozumná moderní žena jako Kate, nikdy neuvěří na upíry.

9. KAPITOLA

Kate se probudila a bylo jí hrozně. Nejprve nechápala proč, ale pak ji bez nadsázky jako pantok udeřily vzpomínky. Vrátila se a přistihla Lucerna sklánět se nad Chrisem. Šel do ložnice vzít telefon. Hned mu byla v patách, planula spravedlivým hněvem. Jak si troufá být gay? letělo jí hlavou. Co si to dovoluje? Už jenom ta představa ji omráčila. Přitahoval ji. Měla erotický sen, ve kterém hrál hlavní roli. Nemůže být gay!

A jak to tak vypadá, není. Stále cítila jeho rty na svých.

První reakcí na jeho smyslný útok byl šok. Pak se hněv přetavil v úlevu a, stejně rychle, v touhu.

Ten muž tedy umí líbat, jen co je pravda. Vybavovala si jeho polibky, když odhazovala pokrývky a lezla z postele. Líbal jako nikdo, s kým kdy měla tu čest. Jeho polibky sáhly až do hloubi její duše a všechno chtění, veškeré touhy, každičkou krůpěj chtíče přebývající v jejím nitru, vytáhly na povrch. Chtěla ho. Pořád ho chce. Bradavky měla vztyčené, stačilo pomyslet. A on byl vzrušený také, o tom nešlo pochybovat. Na dotek se zdálo, že má v kalhotách veliký ocelový klacek, když tam položila ruku.

Což je vážně skvělé. Až na to, že je jeho editorka a rozhodně nemá v popisu práce se dozvídat, jak velký je jeho ocelový klacek. A kolega je načapal, když už už šli na věc!

Cestou do koupelny vzdychala ostošest. Pustila studenou vodu a vstoupila pod sprchu. Neměla ponětí, jak se kterémukoli z mužů podívá do tváře. Ale bude muset, nějak. Měla by se chovat, jakože se nic nestalo? Měla by si o tom promluvit s Chrisem? Měla by si promluvit s oběma? A jestli na to zavede řeč, ať už s jedním nebo druhým, co může říci? Věděla, co by měla říci Lucernovi. Měla by mu povědět, že šlo o přechodné pominutí smyslů a už nikdy se to nesmí opakovat. Jenže to říct nechce. A Chris… nemá ánung. Tady skutečně není co říci.

Kate si povzdechla, zastavila vodu a vzala z police ručník. Omotala si ho kolem hlavy jako turban a dalším se utřela. Pak sáhla po hotelovém froté županu a zachumlala se do něho, přešla k zrcadlu a udělala na sebe obličej. Musí si vyfénovat vlasy, namalovat nějaký obličej, obléknout se a pak jít ven a čelit Chrisovi a Lucernovi. Ugh.

Zvedla ruku k ručníku na vlasech, chtěla si je vyfrotýrovat, než se dá do fénování, když vtom si všimla stop na krku. Strnula, chvíli zírala. Pak se naklonila k zrcadlu a otočila hlavu na stranu, zašilhala na krk.

Dlouho pak jen tiše stála a hleděla na dva malé vpichy, hlavou se jí honily myšlenky všeho druhu: Lucernovy knihy, jejichž hlavní postavy mají stejná jména jako členové jeho rodiny. Svatba po soumraku. Lucern a jeho matka trpící alergií na slunce. Zranění na hlavě, nejprve se zdálo, že silně krvácí, ale pak je nemohla najít a navíc to vypadalo, že Lucerna vůbec netrápí, sotva si smyl krev. Způsob, jak se skláněl ke Chrisovi, když se vrátila, s ústy na krku jejího kamaráda. Fakt, že si Chris zřejmě neuvědomoval jeho přítomnost a nijak nezareagoval na její návrat.

Přesto… nevzpomínala si, že by ji Lucern v noci kousnul. Ačkoliv…

Oh. Zčistajasna měla před očima obrázek jako živý: napůl nahá ležela v Lucernově náruči, ňadry se otírala o pevnou hruď, zatímco jí přirážel do dlaně a okusoval krk. V té chvíli se domnívala, že jí nejspíš dělá cucflek. Nevadilo jí to, bylo to tak příjemné. Dobrý bože, sténala v extázi. A: Nepřestávej. Dokonce natočila hlavu, aby měl lepší přístup.

Ruce jí klesly podél těla. Kousnul ji. Lucern Argeneau není jen upír, navíc měl tu drzost kousnout ji!

Zvrtla se na patě a vyrazila ven z koupelny.

“Tys mě kousnul!”

Lucern vytřeštil oči a prudce se na posteli napřímil, zíral na ženu na prahu. Kalný zrak, který na ni upíral, bylo nutno přičíst na konto vyčerpání. Nespal ani dobře ani dlouho. Nestačí lusknout prsty, aby se tělo šest století zvyklé spát přes den, přeorientovalo na spaní v noci. Většinu noci byl vzhůru, ležel na posteli a uvažoval, jestli je na něho Kate hodně naštvaná, a kdy ji zase bude moci sevřít v náručí. Soudě dle jejího momentálního výrazu, tak honem to nebude.

S povzdechem padl zpátky na postel a zasténal. Neměl energii zrovna teď se vybavovat s Kate. Než se vrátila, stihl si z Chrise sotva párkrát usrknout, pak si dal už jen těch několik doušků z ní. Má hlad, zatraceně.

“Neignoruj mne, Lucerne Argeneau!” vyštěkla Kate a hnala se kupředu jako velká voda. “Tys mě kousnul!”

Její slova si tentokrát úspěšně prorazila cestu jeho spánkem zamlženou myslí a zase vykulil oči. Čert, aby to spral. Takže si všimla. Pozoroval, jak se blíží, pak zaregistroval, že přede dveřmi okouní Chris a tváří se ustaraně.

“Zavři ty zatracené dveře,” zavrčel.

Kate se překvapeně obrátila ke dveřím. Zahlédla Chrise a podívala se mu na krk. A byly tam taky… stopy po kousnutí.

Chrisovi vylétlo obočí až na vrch hlavy, když uviděl jak rozzlobeně se tváří. Chopil se kliky a začal dveře přivírat. “Už zavírám.”

“Počkej moment. Ukaž mi krk,” zarazila ho Kate. V cuku letu byla u dveří a trhla mu hlavou na stranu. Minutu zblízka zírala na jeho krk, pak se jako bájná fúrie obrátila na Lucerna. “Ty zkurvysynu.”

“Ježíši, Kate. Vem si prášek. To není Lucernova vina. Říznul jsem se při holení.”

V šoku se otočila zpátky ke Chrisovi. Už za sebou zavíral dveře a vyklízel pole.

V místnosti na chvíli zavládla tma, pak Lucern stisknul vypínač lampy na nočním stolku. Kate zamířila přímo k němu. “Cos mu udělal? Jak jsi ho mohl přinutit myslet si, že je to říznutí z holení?”

Byla hloupě neopatrná. Dostala se příliš blízko. Lucern se na posteli vztyčil, popadl ji za paže a zvedl do vzduchu jako pírko. Skončila vleže na matraci. O zlomek sekundy později se příhodně posunul a uložil se na ni.

“Jdi ze mne.” Chtěla, aby to znělo jako rozkaz. Místo toho měla hlásek jako konipásek a těžce dýchala. Aspoň se zamračila, aby dodala svým slovům váhu. Neměla strach, ne tak docela, ale hlas se jí trochu třásl. Lucernovy oči zestříbrněly, a ne hněvem. Vypadal jako dravec a Kate si byla zcela jistá, že kořistí má být ona. Problém spočíval v tom, že si nebyla zcela jistá, že jí být nechce. Její tělo už reagovalo na pocity vyvolané tím, jak se na ni shora mačkal.

Lucern zaváhal, pak mu klesla víčka. Vypadal jako spící lev. Což věci vážně moc nepomohlo.

“Omlouvám se, prosím za odpuštění,” řekl tou svou precizní angličtinou. Další důkaz vampyrismu, pomyslela si Kate nešťastně. Pravděpodobně je opravdu starý.

“Za co?” hlesla po chvilce ticha.

“Že jsem tě kousnul,” odpověděl bez váhání, pak dodal: “bez dovolení.”

Kate se zamračila. “A co Chris?”

“Jenom jsem si uždibnul,” pokrčil rameny. “A ty jsi mi říkala, že se mám obrátit na něj, budu-li cokoli potřebovat.”

“Tím jsem ale nemyslela, že ho máš kousat!” zaječela Kate.

Lucern musel mít z ocele i nervy, protože se zakřenil. “A co jsem měl udělat?”

“Mohl’s…”

Když zmateně klesla hlasem, optal se: “Co? Říci: Pověz, Chrisi, nevadilo by ti, kdybych si posloužil pintou tvojí krve, zatímco louskáš buráky? Momentálně mi drobet vyprahlo.” Udělal obličej. “Nenahlásila jsi mé jméno na tento pokoj, takže krev, která sem měla být doručena, byla vrácena. Mám hlad,” vysvětlil jednoduše.

Kate na něj zírala, vyschlo jí v puse. On je doopravdy upír. Najednou si uvědomila, že tomu až dosud ve skutečnosti nevěřila. Nyní uvěřila. Skoro. Zavrtěla se pod ním a požádala: “Ukaž mi zuby.”

Vycenil je. Připadaly jí perfektně normální. Špičáky byly trochu zašpičatělé, ale nijak zvlášť dlouhé… zašeptala: “Žádné ostré, dlouhé špičáky …”

“Aha… ty myslíš tyhle zuby.” Lucern znovu otevřel pusu. K její hrůze se ty nijak zvlášť dlouhé špičáky začaly prodlužovat, vyjížděly z dásní jako kočičí drápky zpod polštářků na tlapkách.

“Ach můj Bože,” zaúpěla Kate.

Hned zuby zatáhnul. “To je v pohodě, Kate. Nikdy bych ti neublížil.”

“Kousnul’s mě!” zakvílela a přidala refrén nesčetných: Ach můj Bože, ach můj Bože, ach můj Bože. Zřejmě to nemohla přestat opakovat. Mantra?

“Ale neublížilo ti to,” namítl. “Že ne?”

“Ach můj Bože! Slez ze mě, slez ze mě, slez ze mě!” Další mantra. Začala se pod ním svíjet jako žížala. Marný boj. Byl mnohem větší, než ona. A silnější. Přestala bojovat, pokusila se uklidnit, pak špitla: “Prosím.”

Lucern na ni chvilku koukal, podezíravě, pak zavrtěl hlavou. “Nemohu. Ne, dokud neslíbíš, že o tom nikomu neřekneš.”

Otevřela pusu, ale předešel ji dodatkem: “Je to pro tvé vlastní dobro, Kate. Lidé by si prostě mysleli, že jsi cvok.”

V tom měl nejspíš pravdu, došlo jí. Mysleli by si, že pracovala moc tvrdě a ztratila pevnou půdu pod nohama. Jakési přesouvání v jižní oblasti přitáhlo její pozornost k faktu, že se tam dole něco hýbe, a není to Lucern. Alespoň ne většina z něj. Dobrý Bože, jeho to vzrušuje. Cítila ho růst a tlačit se na ni. Odkašlala si. “Umm, Lucerne?”

“Říkej mi Lucu,” navrhl. “Lucern zní tak formálně, a my už kapánek pokročili.”

Kate se neusmála. Zase si odkašlala. “Lucu, jestli jsi mrtvý, jak můžeš mít…” Ukázala očima dolů. Pochopil, aniž musela dál vysvětlovat, díky Bohu, a odsunul se. Už se na ni netiskl tak intimně.

“Mé hluboké omluvy, ale obávám se, že tě shledávám nesmírně přitažlivou,” prohlásil důstojně.

“Fakt?” hlesla.

“Ano.”

“Aha.” Nebyla si jistá, zda by ji to mělo těšit nebo ne, tak se vrátila k předchozí otázce. “Ale jestli jsi mrtvý…”

“Nejsem mrtvý,” přerušil ji a zakoulel očima.

“Nejsi?” ujišťovala se. Vážně zavrtěl hlavou, tak pokračovala: “To pak nejsi ani bez duše?”

“Ne.” Ve rtech mu škublo, jak se o něj pokoušel smích.

“A zbytek tvojí rodiny…?”

Vážně zavrtěl hlavou.

Kate vstřebávala novinky a v duchu rekapitulovala, co ví. Psal historickou literaturu faktu, než se pustil do milostných románů o upírech. V první upíří romanci byly hlavní postavy pojmenovány po jeho rodičích, druhý román byl o Lissiann a Gregorym – sociální pracovnice a terapeut, právě jako skutečná Lissianna a Gregory – a ten třetí, o Rachel a Etiennovi, koroner a programátor počítačových her. Čili je nad slunce jasné, že pořád píše literaturu faktu, zaznamenává historii. Nic míň, nic víc. “Kolik ti je?”

“Šest set a dvanáct,” odpověděl klidně. Jako by to byl úplně normální věk. Dobrý Bože, zhrozila se Kate. Přišla jsem o rozum. Zase zaúpěla.

“To je v pohodě, Kate.” Luc jí něžně odhrnul vlasy z obličeje. “Vím, že tohle je velké sousto, ale bude to v pohodě.”

“Jak to může být v pohodě? Seš upír. A kousnul’s mě.” Pořád nemohla uvěřit, že to udělal. A proč to bylo tak příjemné?

“Bylo to jen malé hryznutí,” namítl. Když se na něj zle podívala, zkusil to znovu a lépe. “Omlouvám se, že jsem tě kousnul, ale měl jsem hlad… a ty voníš tak lahodně.” Očima při řeči opět našel její krk a přes tvář mu přeletěl toužebný výraz. Prohnala se jí vlna úzkosti a zakryla si krk oběma rukama.

Hodně ji podráždilo, že se začal dusit smíchy. Jeho hruď se jí otřásala na prsou.

“Tohle není legrační,” odsekla. “Jak by se ti líbilo cítit se jako telecí řízek?”

“Má drahá Kate. Ty jsi jen stěží telecí řízek.” Přinutil se zachovat vážnou tvář. “Ty jsi přinejmenším steak.”

Hrůzou pootevřela pusu. Lucern pohotově využil momentu překvapení a dal pusu k puse. Je to k zlosti, problesklo Kate hlavou, vášeň, kterou v ní rozdmýchal minulou noc se okamžitě probrala k životu a teď vesele plápolala. Její tělo očividně kašlalo na to, že je krvežíznivý démon. Mělo ho rádo. Mělo ho moc rádo. A Kate teď musela bojovat současně s ním i se sebou. Což byla předem prohraná bitva. Uběhla pouhá chvilka a už ji se zasténáním vzdala a vzala ho oběma rukama kolem krku.

Na nic jiného nečekal, jasné jako facka, o úder srdce později totiž zjistila, že deka uvízlá mezi nimi je pryč a ona má župan doširoka rozhalený. Nejenže pod ním zůstala ležet nahá, navíc ji poplašila skutečnost, že Lucern Argeneau spává na Adama.

Vykulila oči. Spává nahý a v posteli. Když přerušil polibek, aby jí pro změnu žižlal ucho, Kate vyjekla: “No a co rakev?”

“Nechal jsem ji doma.” Hlas měl jako sametové vrčení podbarvené smíchem.

Kate si nebyla jistá, jestli žertuje nebo ne, ale přestala si s tím lámat hlavu, když něžně uchopil její ňadro a stisknul. Zasténala, vyklenula se vstříc hlazení horké dlaně… a vytřeštila oči. “Proč nejsi studený? Já myslela, že upíři mají být studení.”

“Říkal jsem ti, že nejsem mrtvý,” připomněl jí Lucern.

“Ach, ano,” zamumlala. No a tak se raději zase zmocnil jejích rtů. Za chvilku už mu to nestačilo a poposunul se a vzal do hřejivých, vlhkých úst nedočkavé ňadro. Sál je jako hladové miminko, nemohl se ho nasytit, jazykem dráždil bradavku a Kate by najednou vlastně ani nevadilo být obědem. Což ji přivedlo na další myšlenku. “Co česnek?”

“Miluju ho,” zachraptěl a přesunul rty ke druhému ňadru. “Jednou ti ho rozetřu po celém těle, ani místečko nevynechám, a olížu ho… to přece už vzít musíš v potaz coby důkaz, viď.”

Kate se při té erotické vizi nedočkavě zavrtěla, pak jí došlo, že není moc nepodobná tomu, co spolu vyvádí právě teď. Ona je nahá, on ji olizuje. Proboha! Najednou zapomněla, co to vlastně chtěla, protože si jeho ruka hledala cestičku mezi její stehna.

“Lucu,” vydechla. K jejímu nemalému úžasu přestal, zhluboka si povzdechl a popolezl, posadil se vedle ní.

“Okay. Ať to máme z krku. Očividně se nikam nedostaneme, dokud si tohle neodbudeme,” odtušil popuzeně.

Došlo jí, že si myslí, že mu chtěla položit další otázku, otevřela pusu, aby ho vyvedla z omylu, ale pak si to rozmyslela. Opravdu tomu chtěla porozumět.

“Můj pra-pra-pradědeček pocházel z kontinentu, který vy lidé nazýváte Atlantida.”

Kate sebou trhla. Tohle byla úplně poslední věc, co by čekala, že řekne. Znělo to, jako by byl tak trochu cvok.

Lucern její reakci ignoroval. “Jak se někteří správně domnívají, Atlantida byla domovem velmi vyspělé civilizace, s vědou na vysoké úrovni. Pra-pra-pradědeček byl vědec. Těsně před zkázou metropole vyvinul to, čemu dnes lidé říkají nanoboti – droboučké věcičky, nano-počítače. Nebudu otravovat vysvětlováním všech detailů. Stačí, když řeknu, že zkombinoval nanotechnologii s mikrobiologií, aby vytvořil mikroskopické maličké nano-roboty – něco jako virus – které, pokud jsou vpraveny do krevního řečiště, žijí a replikují se. Jsou to jacísi parazité,” vysvětlil. “Žijí na úkor hostitele, ale na oplátku ho opravují a regenerují. Což hostiteli dává, a potažmo jim samotným, mládí a vitalitu, po prakticky neomezeně dlouhou dobu.”

“Virus?” Kate znechuceně nakrčila nosík.

“Nepřenáší se dotekem a nechytíš ho ani při líbání.”

“Co kousnutí?” Její ruka podvědomě zamířila ke krku.

“Ne. Ani kousnutím. Nanoboti musí být vpraveni přímo do krevního řečiště nebo pozřeni.”

“Jako když si Dracula nařízl zápěstí a přitisknul je Míně k ústům?”

“Dracula!” Lucern si otráveně povzdechl. “Předobrazem Bramovy literární postavy byl krutý, chvástavý, barbarský bastard. A kdyby ten ožrala dokázal při pití držet tu svou nevymáchanou kušnu, Bram Stoker by nikdy nenapsal onu prokletou knihu – která se ve většině věcí mýlí, protože jeho informátora odvlekli dřív, než toho stihl vyžvanit příliš mnoho.”

Kate doslova zírala, oči jí lezly z důlků, nebyla si jistá, zda má Lucovi věřit nebo ne. Třeba přišli o zdravý rozum oba dva.

“Jsem živý, nejsem mrtvý ani nemrtvý. Mám duši. Můžu čichat, jíst a sahat na česnek. Kříže na mne nijak nepůsobí a můžu do kostela, jak sama velmi dobře víš, protožes byla na svatbě mého bratra.”

“Ale ven na slunce nemůžeš.”

“Mohu,” opravil ji. “Jenomže slunce páchá na tkáních těla velké škody, tím pádem je zapotřebí víc krve pro nanoboty, aby ji opravili. Opalování pro lidi skutečně není zdravé. Způsobuje stárnutí kůže. Naše těla se neopálí a nanoboti se kontinuálně snaží stárnoucí kůži nahrazovat. Při tom spotřebují docela dost krve. Za starých časů krevní banky neexistovaly, museli jsme si proto brát krev od lidí a zvyšovat riziko, že vzbudíme nežádoucí pozornost. Výrazně snazší bylo vyhýbat se slunečnímu svitu a omezovat potřebu přijímat krev. Navíc bylo snazší lovit v noci.”

“A vy jste lovili lidi.”

Přikývnul.

“Takže nejste lidé?”

“Ano. Well.” Zamračil se. “Jsem Atlanťan. Stejný druh, odlišná rasa.”

“Aha.” Vydechla a znělo to jako povzdech, pak už jen seděla a pokoušela se to všechno strávit, až se jí oči zatoulaly k Lucernově noze. Velmi bledé noze. Jak to tak vypadá, solárium je pasé, a vzpomněla si, že je občas příšerně bledý a jindy růžolící. “Takže, když jsi opravdu bledý, je to protože…”

“… se nutně potřebuji nakrmit,” dokončil za ni. “Jsem dehydrovaný a všechna krev se přesunula blíž k orgánům, aby je udržela v činnosti. Když mám tváře jako slabikáře, jsem nakrmený.”

“Dehydrovaný.” Kývla. “Proč nemůžeš prostě pít spoustu vody? Proč to musí být krev?”

“Nanoboti krev používají na opravy a na vlastní reprodukci. Tělo krev nedokáže vytvářet dostatečně rychlým tempem. Nanoboti vzbudí hlad po krvi, když jí potřebují víc, vyvolají v těle jistý druh chemické reakce.”

“A zuby?”

“Ty vytvoří nejdříve. Je to nějaký druh genetického kódování.” Unaveně si povzdechl. “Kate, svěřil jsem ti život svůj i životy mých blízkých, tím, že jsem ti to řekl. Povíš-li to někomu… inu, většina lidí si pomyslí, že jsi šílená. Ale někdo by mohl uvěřit a stačí jen jediný člověk, aby ohrozil všechny mé lidi.”

“Kolik vás je?”

“Méně, než pět set.”

Zatvářila se překvapeně. “Tak málo?”

“Ano. Bylo by nebezpečné, kdyby nás bylo příliš mnoho. Každý z nás smí mít každé století jedno dítě, aby se počet našinců udržel na minimu.”

“Ale stejně by vás mělo být víc. Pokud vás teď je pět set, a všichni mají děti…”

“Pět set včetně mužů, žen a dětí. Z nich se poskládá bratru sto párů. A pak také máme jistý počet úmrtí v každém století.”

Což Kate překvapilo. “Já myslela, že nemůžete umřít.”

“Nestárneme. Umírá všechno,” vysvětloval trpělivě. “Nemoci a viry nás neohrožují – nanoboti je vyřídí – a nestárneme. Ale jsou i jiné způsoby, jak sejít ze světa. Například, mnozí z nás byli upáleni na hranici během inkvizice.”

“Co takový kolík do srdce?”

Lucern přikývnul.

“Kulka do srdce?”

Zavrtěl hlavou. “Nanoboti škody rychle opraví.”

“Tak proč kolík zabíjí?”

“No, zabije, pokud ho v srdci necháš dost dlouho. Nanoboti se pokusí spravit srdce okolo něj, ale nedokážou kolík vytlačit ven. Srdce nebije, na pomoc nepřitéká žádná čerstvá krev ani nanoboti, a tak zahynou spolu s tělem.”

“Aha. Chápu.” Kate sklopila zrak a zjistila, že kouká na ochablý penis. Všechno tohle vysvětlování z nějakého důvodu pokazilo náladu – což byla zatracená škoda. Odkašlala si a zase zvedla oči k Lucernově tváři. “Takže… Bastien ti poslal krev, ale protože jsem tvé jméno nezaregistrovala, odeslali ji nazpátky, a teď jsi…” Zaváhala. Byl bledý jako smrt. Vypadala by děsně, být bledá jako on. Jemu se přesto stále dařilo vypadat silně a sexy. To vážně není fér. “Co se stane, když nedostaneš krev?”

“Nanoboti začnou rozežírat tkáň, aby získali živiny, které potřebují,” neochotně přiznal Luc.

Oči Kate se rozšířily čirou hrůzou. “To zní, jakože to bolí.”

“Bolí to.”

“Zabije tě to?”

“Nakonec ano, ale nejdřív to bude hodně bolet.”

“A já včera v noci zavěsila Bastienovi,” uvědomila si. Hrůzou jí naskočila husí kůže. “Podařilo se ti říci mu, aby ti poslal víc, než-”

“Ne.” Nelze říci, že by tím byl nadšen.

“Zavolal’s mu zpátky?”

“Nevím, kde je. Jediné, co řekl, bylo, že je v Evropě, předtím než jsi zavěsila.”

“Ach, můj Bože,” hlesla. “Jak dlouho potrvá, než to začne bolet?”

“Ve čtyři hodiny dnes ráno.”

Kate zavřela oči. Paráda! To znamená, že nanoboti ho už rozežírají. Má na krku hladového upíra. Upíra, který má takový hlad, že ho to bolí. A, aby to nebylo tak jednoduché, navíc ho má v hotelu s více než dvěma tisíci fanynek růžové literatury, které se nemohou dočkat, až se na něho vrhnou. Jako přivést lva na prasečí farmu. Zavzdychala. Všechno je to její vina, samozřejmě. Takže to taky musí napravit.

“Dobře. Kolik krve potřebuješ, dokud nevymyslíme způsob, jak jí pro tebe sehnat víc?”

Vypadal překvapeně. “Jedna pinta by měla stačit, abych ustál den. Ale potřebuji-”

“Celá pinta?” zaječela Kate. Prokristapána. “Pinta? To je jako pytlík mlíka.”

“Zhruba tak, ano.”

Kate se nad tím vážně zamyslela. Když ji kousnul včera v noci, nebolelo to. Vlastně to bylo zatraceně příjemné. Ale pinta?

“Tolik ti odeberou, když dáváš krev,” dodal snaživě.

“Fakt?” Ještě nikdy krev nedávala. Ale vídala záběry lidí dávajících krev ve zprávách, kdykoli probíhala kampaň Daruj krev, zachráníš život. Předpokládala, že říká pravdu.

“Ano, fakt,” dušoval se. “Ve skutečnosti potřebuji mnohem víc, ale tohle je maximální množství, které je bezpečné odebrat, aniž by to mělo nějaké následky. A poskytne mi to trochu času.”

Se srdceryvným povzdechem vztáhla ruku, zápěstím nahoru, k jeho ústům. “Dej se do toho.”

Lucern zamrkal, chřípí se mu zachvělo. Uvažovala, jestli cítí její krev. Pomyšlení, že mu voní jako večeře, bylo poněkud děsivé.

“Dej se do toho?” zopakoval nejistě.

“Dej se do toho a kousni mě,” vyhrkla netrpělivě. Odvrátila hlavu a přimhouřila oči pro případ, že by to tentokrát bolelo. Koneckonců, je to zápěstí, ne krk. Možná mu měla raději nabídnout krk.

Ztuhla, když vzal její prsty do svých. Kate zatajila dech, čekala kousnutí. Srdce jí vynechalo a skoro mu ruku vyškubla, když ucítila dotek rtů na citlivé kůži zápěstí. Ale nenásledovala žádná silná ostrá bolest. Jen jako by kůži ožužlával, něžně okusoval.

No, pomyslela si, když se okusování pomalu posouvalo podél zápěstí, tohle není tak špatné. Mnohem příjemnější, než dávat krev v krevní bance, to věděla na beton. Setsakra příjemnější. Dokonce vzrušující. Trošku se zavrtěla, když okusování dorazilo k citlivému ohbí lokte. Asi ji ještě nekousnul. Nebo ano? Bázlivě otevřela oči a koukla na něj. Uviděla jen hlavu skloněnou k její paži. Má tak krásné vlasy. Husté a tmavé a-”

“Oh,” vydechla, protože ji trochu kousnul do kůže. Nebolelo to, jen ji polekal, v sexuálním slova smyslu. Ale nemyslela si, že spustil krev. Už se zase sunul po paži nahoru. Žíla tam dole asi nebyla vhodná, prolétlo jí hlavou, pozorovala, jak se černá hlava zvedá výš a výš. Když po vnitřní straně paže dorazil do úrovně prsou, zničehonic uhnul bokem a vzal do zajetí bradavku. Překvapením nadskočila. Málem zaprotestovala, ale když se zaměřil na choulostivou pokožku, došla k názoru, že možná stejně bude lepší, když ji kousne tam. Nebude to vidět. Opečovával ji jazykem a sál, pak ji vtáhl hluboko do úst a Kate se rozhodla, že jestli je tohle kousání, může jí to dělat, kdykoli se mu zachce.

Jedna jeho ruka jí jela vzhůru po břiše, aby vzala do dlaně druhé ňadro. Kate se pomalu ukládala na lůžko, namlouvala si, že se jedná o prevenci. Co kdyby jí bylo na omdlení, až si vezme tu svou pintu červené? Ale pravdou bylo, že se její tělo hrozně třáslo, svaly se jí chvěly vzrušením. Nevěřila, že by pod jeho senzuálním náporem dokázala zůstat zpřímená, i kdyby nakrásně chtěla.

Lucern ji následoval dolů a opřel se o loket, při tom ji nepřestával oblažovat. Zavřela oči a vjela mu rukama do vlasů. Cuchaly ho a tahaly, jakoby samy od sebe. Nechtěla ho rušit při jídle, ale najednou sama dostala hlad – zoufale chtěla, aby ji políbil. Když zvedl ústa z bradavky, uviděla, že kůže je stále neporušená. Žádné kousání se tedy ještě nekonalo. Jak to tak vypadá, krmení je dost složitá kalvárie. Měla to vědět. Lucern není typ ham-a-padám madam.

Jeho ústa si našla její, přesně jak si přála, a Kate zavzdychala do polibku. Také dovolila rukám sjíždět mu dolů po zádech, až našly pevné pozadí, a přitlačila ho k sobě, dokonce se vyklenula, aby mu vyšla vstříc. Mačkal se na ni, aniž vstoupil, ale zřejmě ho to vzrušilo stejně jako ji, protože teď líbal tvrději a ústa měl panovačnější.

Zasténala, když odtrhl rty a přesunul se ke krku. Nevěděla, jak to poznala, ale věděla, že nadešel čas kousnutí a cítila, jak se celá napíná a chystá na to, co ji čeká a nemine. Pak ji ale zmátl, přesouval se nad ni, a nutil ji dát nohy od sebe. Uhnízdil se jí v kolébce stehen, tlačila ji nyní opět tvrdá část jeho já.

“Chci tě,” zašeptal jí do ucha, pak kousnul do něžného lalůčku, po kůži zlehka přejížděl ostrý zub.

Kate najednou dostala potrhlý nápad. Nemá propíchnuté uši, mohl by jí to udělat on.

“Kate?”

Přinutila se soustředit. Žádá o svolení. Nebyla si jistá, co přesně chce dovolit. Zabořit do ní zuby nebo….? Nejspíš obojí. Otevřela pusu, aby zopakovala své oblíbené: Dej se do toho, když vtom, kde se vzalo, tu se vzalo, ozvalo se klepání na dveře.

“Haló! Hej, vy dva!” křičel Chris skrz dveře. “Heleďte, děsně nerad vás ruším, ale snídaně na uvítanou a předávání cen RT začíná asi za patnáct minut. Jste už v gala, mládeži?”

10. KAPITOLA

“Je Lucern v pořádku? Je strašně bledý.”

Při této poznámce, kterou si neodpustila Allison, Kate ustaraně pohlédla na svého autora. Luc je strašně bledý. Totéž ji napadlo už v jeho pokoji, ale zde, ve velkém sále, kde se snídaně konala, v tom jasném světle, vypadal ještě bledší. Měla trvat na tom, aby ji kousnul.

Zkusila to, samozřejmě. Řekla mu, ať to prostě udělá, ale Chris nepřestával klepat na dveře a Lucern odmítl. Měl strach, že by potom mohla být slabá a nechtěl, aby se jí točila hlava, až se bude chystat, ještě by mohla upadnout. Kromě toho už na to není čas, řekl nakonec. Udělá to prý později.

Nyní, když se dívala, jak bledou má kůži, s chutí by si nakopala. Měla trvat na svém a nenechat se odbýt.

“Kate?”

Otočila se a silou vůle se usmála na svou šéfku. “Je mu trochu nevolno z časového posunu. Bude v pohodě.”

Allison slupla lež jako malinu a obrátila pozornost k jídlu, nechala Kate užírat se strachem o Lucerna. Hodlala ho donutit ji kousnout hned, jak snídaně skončí. Můžou si zajet nahoru na rychlovku, než začne beseda se čtenáři. A pak musí vynalézt nějaký způsob, jak mu sehnat pořádnou zásobu krve. Probírala to v hlavě a byla si jistá, že dokonce, i kdyby se jim podařilo dovolat Bastienovi ještě dnes, bude už zítra, než se mu podaří zorganizovat doručení další zásilky.

Zamračila se, uvědomila si totiž, že Bastien třeba volá právě v téhle minutě a na pokoji není nikdo, kdo by to vzal. A celý den ani nebude. A večer jakbysmet, jestli se zúčastní setkání modelů z obalů knih. Snad by je mohli vynechat. Tam Lucern opravdu není zapotřebí. Fanynky budou zaujaty lepými hochy, kteří na ně doma hledí z přebalů milovaných zamilovaných knih, a jeho nepřítomnosti si možná nevšimnou. Allison a Chuck ano, bohužel. Kate se zamračila do talíře. Allison to vadit nebude, Chuckovi ano. Pokud jde o něj, společnost zaplatila, aby tam Lucern byl, a on bude chtít, aby se to jí, potažmo jemu, rentovalo.

“Mluví vůbec?”

Kate při Chuckově kyselé otázce ostře vzhlédla. Postarala se, aby Chris seděl po jedné ruce Lucerna a ona sama po druhé. Allison seděla hned vedle ní napravo, a Chuck vedle Allison, ale vydavatel se vykláněl před ředitelku redakce, bradu měl při řeči prakticky položenou na její hrudi. Allison byla vzteky bez sebe a Kate jí to opravdu neměla za zlé. Chuck je čuně, dorážel na všechny ženy v redakci a snažil se jim dívat do výstřihu. Mezi zaměstnanci byl mírně řečeno neoblíben a nemohli se dočkat, až ho vymění. Zpravidla se prezidenti v Roundhouse měnili skoro každý rok. Nejen Kate doufala, že Chuck Morgan nebude výjimkou. Nikoho v Roundhouse nepotěšilo, když nastoupil, aby nahradil George Sassoona. Minulý prezident byl výjimečný muž, který do vydavatelské branže přišel z rádia a televize, a s sebou si přinesl veškerý důvtip a zkušenosti. Udělal pro Roundhouse úžasné věci. Nikoho nepřekvapilo, když ho zlanařila větší společnost. Chuck Morgan byl velmi ubohá náhrada, spíž náhražka.

Pohledem raději přejela z jeho nevábné jízlivé tváře k Jodi Hamptonové, spisovatelce, která seděla vedle něj. Jodi na Lucerna vrhala nepokrytě zvědavé pohledy. Což Kate nijak nepřekvapilo. Kromě toho, že je atraktivní muž, Lucern se též těšil nezvyklému množství VIP zacházení. Editoři a zaměstnanci Roundhouse měli být rozsazeni rovnoměrně, aby se všichni jejich autoři cítili být součástí kolektivu. Ale Chris a Kate měli v plánu nehnout se od Lucerna celý týden se ani na krok a stát mu věrně po boku, a Allison a Chuck se chtěli setkat s tím mysteriózním panem Argeneau, takže se všichni shlukli kolem něj. Tím pádem zbyla jen Deeana Stancyková a Tom Duchamp, viceprezidenti propagace, aby kroužili mezi přítomnými třiceti autorkami Roundhouse.

“Ptal jsem se, mluví vůbec?”

Pohled Kate se vrátil k Chuckovi. Byl jedním z mála mužů, jejichž tvář věrně odráží nepříjemnou povahu. Poďobaný, s odulým brunátným obličejem, převislý šedý knír a brýle, vlasy na ústupu. Kdo by se jim divil.

Kate o otázce popřemýšlela. Bohužel, Lucern byl poněkud málomluvný, i když měl svůj den. Momentálně mlčel jako hrob. Otevřela pusu, aby se za jeho mlčení omluvila, ale pak si to promptně rozmyslela. Chtěli ho mít tady. Dodala ho. Nebudou-li jeho chováním na veřejnosti nadšení, snad jí s ním příště dají svátek. Jen pokrčila rameny a odtušila: “Moc ne.”

Checka to zřejmě nepotěšilo. Kate to bylo jedno. Je to pravda a ona přece nemůže nést odpovědnost za Lucernovu povahu. Pohledem zase sklouzla ke spisovateli. Chris cosi vykládal a Lucern zasmušile přikyvoval. Kolem očí měl napjaté vrásky, které jí dělaly starosti. Chtě nechtě uvažovala, jestli má velké bolesti. A logicky hned přešla k úvahám, kde a jak mu sehnat krev – a to víc krve, než jen pintu, o které tvrdil, že mu ji může bez nebezpečí darovat. Krátce si v duchu hýčkala obrázek obětí, co stojí frontu na jeho kousnutí, a ačkoli ji moc těšila představa, jak Chucka protekčně pouští dopředu, musela si přiznat, že nechce nechat pokousat nikoho jiného. Jen jeho.

Ještě pořád o tom problému dumala, zatím sklidili talíře ze stolů a začal ceremoniál předávání cen. Na půl ucha poslouchala, jak čtou nominace v každé kategorii, a hned pak vítěze. Tleskala, když tleskali ostatní, ale povětšinou byla ztracená v myšlenkách.

“A konečně tu máme poslední nominaci. Luke Amirault, Kousnutí lásky.”

Kate na židli doslova nadskočila, když z pódia zazněl Lucův pseudonym. Nijak ji nepřekvapilo, že Lucern vedle ní nadskočil taky. Jaksi se mu opomenula zmínit, že jeho kniha byla nominována hned ve třech různých kategoriích. Trhla sebou, když k ní obrátil vyčítavý pohled.

“Jsi nominován. To neznamená, že vyhraješ,” chlácholila ho.

“A vítězem se stává… Luke Amirault za Kousnutí lásky!”

“Merde,” procítěně si ulevil Lucern.

“Do prdele,” zopakovala Kate anglicky. Moment váhala, ale když Lucern nejevil známky ochoty vstát, naklonila se k němu a pustila se do vysvětlování: “Musíš vstát a jít převzít cenu.”

“Nechci.”

Kate se při tom dětinském protestu sevřelo srdce. Šest set let starý a mluví jako dítě. Všichni muži jsou stejní, na druhu nezáleží… nebo to byla rasa? To je jedno. Vzala ho za loket a rázně vstala, přinutila ho zvednout se spolu s ní. “Ani já. Tak půjdeme spolu.”

K její velké úlevě jí dovolil vytáhnout ho na nohy a pak odvést k jevišti na druhém konci místnosti. Lidé tleskali a blahopřáli mu, někteří křičeli, že si jeho knihy vážně vychutnali. Zdálo se, že Lucern na to vůbec nedbá. Kůži na obličeji měl napjatou a výraz téměř bolestný, když zarputile kráčel vpřed. Kate se nemohla rozhodnout, jestli je to hladem nebo reakce na to, že se stal středem pozornosti. Věděla, že takovéto akce musí nenávidět. Dozvěděla se to z jeho samotářských způsobů, když pobývala v Torontu. A i kdyby jí to nedošlo ani po třech dnech v jeho společnosti, jeho matka a sestra jí toho o něm spoustu prozradily na svatbě.

Kathryn Falková, Lady Barrow – žena v pozadí Romantic Times Book Club Magazine, konference a různých dalších počinů – čekala na pódiu, aby cenu předala osobně. Široce se usmála, když Kate a Lucern vyšli po pár schodcích nahoru. Pak jí ale tváří probleskla starost, všimla si totiž jejich podivného chování. Kate se pokusila vyloudit zářivější úsměv, aby ji uklidnila, jenže by sama potřebovala uklidnit, a to jako sůl. Lucern není žádný řečník a aspoň nějaký projev očekáván určitě bude.

“Blahopřeji, pane Amiraulte,” řekla lady Barrowová, když předávala cenu. “Vaše upíří sága se mi moc líbila.”

Lucern cosi zavrčel, sebral cenu a vykročil do zákulisí. Kate za ním zlomek sekundy zírala s otevřenou pusou, pak potichu zaklela a vyrazila, popadla ho pod paží.

“Musíš říci děkuji vám,” zasyčela, táhla ho zpátky k lady Barrowové a pódiu.

“Nechci.” Kate se zamračila, v jeho hlase bylo slyšet nesmírnou slabost. Skoro by dala přednost už klasickému razantnímu: Ne. Přivedlo ji to na myšlenku, nakolik asi nedostatek krve ovlivní jeho mysl. Jestli mu nějakou krev neobstará dost brzy, mohl by dočista přijít o zdravý rozum a prostě zblbnout? Při tom pomyšlení jí přeběhl mráz po zádech.

“Prostě řekni děkuji vám,” napovídala mu cestou na pódium.

“Je v pořádku?” otázala se lady Barrowová šeptem, když se Lucern zastavil před mikrofonem. Nepřítomně hleděl na to moře tváří. Kate dumala, jestli mu ten dav připadá jako hostina, jeden steak vedle druhého, pak kývla.

“Časový posun,” zalhala.

“Jste si jistá, že v tom není nic jiného?” Kathryn vypadala, že o tom vážně pochybuje, tak Kate dodala: “A slabá střevní chřipka, myslím.” Pak to vzdala. “Vůbec není v pořádku.”

“No nazdar,” zamumlala, tentokrát bezesporu upřímně, lady Barrowová.

“Ale doufáme, že to brzy přejde. Možná vynecháme setkání manekýnů z obálek knih. Zajdeme k doktorovi.”

“K doktorovi? V noci?”

“Na dřív nás neobjednali,” plynně lhala Kate.

“Aha.” Lady Barrowová zavrtěla hlavou, pak si zřejmě uvědomila, že Lucern už hodnou chvíli mlčky stojí u mikrofonu. V místnosti se rozhostilo nedočkavé ticho.

Kate k němu z boku přistoupila a šťouchla do něj loktem. “Řekni děkuji vám.”

“Děkuji vám,” zopakoval poslušně. Spíš zavrčel. A okamžitě couvnul. Kate oblil studený pot, ale lady Barrowová suverénně zachránila situaci, postoupila mezi ně a vzala Lucerna pod paží. Přiměla ho vrátit se dopředu a ujala se mikrofonu: “Dámy… a pánové.” Při posledním slově se široce usmála ke stolu, u kterého seděli fešáci z obálek, jediní zástupci mužského pohlaví, tedy až na hrstku zaměstnanců vydavatelství a sem tam nějakého manžela přítomné spisovatelky. “Jak jistě sami vidíte, podle toho, jak je bledý, pan Amirault se necítí zrovna nejlépe, ale trval na tom, že se zúčastní dnešní slavnosti, aby vám všem poděkoval za vaši podporu.” Nechala svá slova patřičně vyznít, a když to snad už všem došlo, pokračovala: “Já osobně mu jsem neskonale vděčná, že nás poctil svou přítomností. Zatleskejme mu a poděkujme za úžasné příběhy, které píše. Děkujeme vám, Luku.”

Kathryn Falk se obrátila, aby ho objala, a sálem zabouřil aplaus.

Kate oblila pro změnu úleva. Lady Barrowová zachránila den! Pak si všimla, jak se Lucernovo chřípí rozšířilo, a že sklonil tvář k ženině krku. A ještě větší obavy budila stříbrná zář, která mu rozsvítila oči. Jeho rty se sunuly po kůži lady Barrowové, jakoby hledaly pulzující žílu.

Kate hrůzou vytřeštila oči. Chystá se kousnout lady Barrowovou, přímo tady, na tom zpropadeném jevišti!

“Ne!” Výkřik splynul Kate ze rtů, když uviděla, že se Lucernovy zuby prodlužují. Byl to hlasitý výkřik. Celá místnost překvapeně ztichla. Ale Kate na tom nezáleželo, protože se lady Barrowová vytrhla Lucernovi z náručí a užasle se otočila. Lucern se na ni škaredil, že ho ruší při jídle.

“Ehm…” odkašlala si do ohlušujícího ticha. Přistoupila k mikrofonu a dodala – věrna heslu, že můžeš tvrdit jakoukoli blbost, ale musíš si za ní stát: “Ne. Není… ehm… zapotřebí mu děkovat. Lucern je… prostě vděčný, že… ehm… má příležitost vám všem poděkovat. Ehm… děkujeme vám.”

Dav naletěl, jak už to davy dělávají, a začal zase plácat rukama, ale Kate si toho stěží všimla. Lucern se totiž přibližoval k nic netušící lady Barrowové, v očích měl ten hladový pohled. Kate silou vůle vyloudila úsměv na rtech, popadla ho za ruku a urychleně táhla pryč.

“Chtěl’s ji kousnout,” obořila se na něho, sotva byli z doslechu.

“Chtěl jsem si jenom kousnout.” Znělo to mrzutě.

“Jenom kousnout?” vykřikla. “Rovnou tam na jevišti, všem na očích?”

“Mysleli by si, že je to reklama,” hájil se. Pak vzdychl a zoufale přiznal: “Nemohl jsem si pomoci. Má silnou, sladkou krev.”

Kate na něj vykulila oči. “Tys ne…”

“Ne, zastavila jsi mne včas. Ale poznám to podle vůně.”

Kate se zašklebila, pak si všimla, že vrásky kolem očí má hlubší a že navíc jsou teď jasně patrné i okolo úst. “Jak velký máš hlad?” Stupidní otázka. Ten chlap málem kousnul lady Barrowovou rovnou na pódiu. Má hlad jako vlk a to je zlé. Vlastně chtěla vědět: “Tím jsem myslela, máš bolesti?”

Přikývnul.

“Ta trocha slunce včera ti nadělala tak velké problémy?” Jestli ano, pak jsou upíři v jistém slova smyslu slabší, než lidé. Poněkud snadno rozbitní, přinejmenším v tomto ohledu.

“Ta trocha slunce včera, ten nachlazený chlápek, co seděl vedle mne v letadle a celou dobu na mě prskal, ten…”

“Být poblíž nemocných lidí zvýší spotřebu krve?” polekala se Kate. Jsou v hotelu spolu s pár tisícovkami lidí – bakterie zde pravděpodobně žijí a vesele se množí. Není divu, že normálně skoro ani nevystrčí nos z domu.

“Ano,” kývnul. “Nanoboti nejspíše nákazu obklíčí a zlikvidují, ale vyžádá si to víc…”

“Krve,” nešťastně dořekla Kate.

“Ano. A navíc je zde dnes slunečno.”

Užasle se rozhlédla po místnosti, zalité jasným světlem. Stěny měla celistvé, bez oken, ale ve stropě byla střešní okna. Okenní tabulky byly z mléčného skla a ji nenapadlo, že by v tom mohl být problém. Mělo ji to napadnout. Bezděčně pohlédla ke stolu, u kterého seděli, a skoro zanaříkala, protože uviděla, že jako na potvoru vybrala stůl, co stál přímo pod střešním oknem.

“Ten alkohol včera v noci mi taky nepřidal,” pokračoval Lucern. “Dehydruje tělo.”

Kate se zamračila. Dnes ráno si nemohla nevšimnout zmačkaných plechovek od piva, prázdných škatulí od pizzy a hromádek burákových skořápek rozsetých kolem konferenčního stolku před televizí. Jak to tak vypadá, Chris a Lucern si uspořádali pánskou jízdu. Dva chlapi v chalupě. A Lucern teď za to krvavě platí. Zdá se, že za to, jak se teď cítí, může spousta věcí. Jenomže tu poslední kapku má na triku ona.

Mezitím skoro došli ke stolu. Rezolutně obrátila Lucerna na druhou stranu a kormidlovala k jednomu z východů. “Pojď.”

“Kam jdeme?” Vyznělo to zmateně.

“Sehnat ti jídlo.” Vyšla ze sálu a rozhlédla se. Skutečně nebylo dost času, aby šli na pokoj. Potřebovali něco blíž. Vlekla ho k pánům.

“Běž dovnitř a podívej se, jestli tam někdo je,” zavelela. “Jestli ano, donuť ho odejít, ať je to kdokoli. To přece umíš, že jo? Však víš, kontrola mysli a…”

“Ano. Ale…”

“Prostě to udělej,” trvala na svém Kate.

Lucern kroutil hlavou, ale vešel do dveří. O pár minut později se zase otevřely a vyšel z nich nějaký muž. Kate v něm poznala jednoho z manekýnů. Nervózně se na něho usmála, ale on její úsměv neopětoval – vlastně se zdálo, že ji ani nevidí. Oči měl skelné, výraz nepřítomný.

Pozorovala ho odcházet, pak vklouzla do koupelny. Spadl jí kámen ze srdce, že je Lucern sám.

“Okay.” Odhodlaně došla až k němu. “Dáme se do toho.”

Jenomže když mu nabídla zápěstí, Lucern zavrtěl hlavou. “Nemohu.”

“Co tím myslíš, že nemůžeš?” vyštěkla podrážděně. “Jednou už jsi kousnul Chrise i mne, takže určitě můžeš. Hezky zoubky ven.”

“Kate, já… nemohu. Bolelo by to.”

“Včera v noci to nebolelo.”

“Protože jsi byla omámená. Vzrušená. Osedlal si tě sex.”

Kate se začervenala, ale nepokusila se zapírat. Byla rozvášněná a vzrušená. “Co to s tím má co dělat?” Oči se jí zúžily. “Chris přece nebyl …”

“Jistě, že ne.” Začal mluvit netrpělivě. “Jenomže jeho mysl jsem mohl kontrolovat.”

“Tak kontroluj moji.”

“Nemohu, Kate. Tvá mysl je příliš silná.”

“Fakt?” Potěšilo ji to. Její mysl je příliš silná. Není to pěkné? Má silnou mysl. Jé, uvědomila si najednou, má mysl dokonce silnější, než Chris, protože, aspoň podle toho, co viděla, když se včera v noci vrátila, Lucern s jeho kontrolou neměl žádné potíže. Ráda by se tím chvíli škodolibě kochala, ale Lucern pořád cosi vykládal.

“Mohu se ti dostat do hlavy jenom, když spíš nebo když jsi pohlcená vírem vášně. Přinejmenším se domnívám, že mohu. Necítila jsi žádnou bolest, když jsem tě minulou noc kousnul, že ne?”

Zavrtěla hlavou. “Ne. Bolest vůbec žádnou.”

Kývnul. “Pak mi tvá mysl musela být otevřená dostatečně na to, abych ji naplnil rozkoší.”

“Hmm.” Kate se to pokoušela strávit. “Jak víš, že se mi můžeš dostat do hlavy, když spím?”

Lucern se zatvářil provinile a Kate si zčistajasna vybavila erotický sen, který se jí zdál u něj doma. “Tys ne…” hlesla.

Trhl sebou. Obvinění bylo nejasné leč proklatě srozumitelné. Zvedl ruce v gestu smíru. “Já jenom… zašel jsem tě zkontrolovat. A vypadala jsi tak sladce a sexy, začal jsem myslet na to, co bych s tebou rád dělal a neuvědomil jsem si, že moje myšlenky vnímáš, dokud jsi… ehm…” Pokrčil rameny, bylo vidět, že se cítí trapně. “Hned jsem toho nechal.”

Kate ho na oplátku probodávala pohledem. Cítila se teď hrozně zranitelná a vydaná mu napospas. Ten sen, který měla v jeho domě, vůbec snem nebyl. Nebo byl? Jeho fantazie? Byl to sen? Bdělý sen? Nebyl její.

Dveře koupelny se otevřely a oba, ona i Lucern, ostře pohlédli na muže středního věku, který měl tu drzost vkročit do místnosti pro pány. Lucern se na něj zamračil, v očích se mu vzňal stříbrný oheň. Odejdi.

Muž se v tu ránu zastavil, oči měl najednou skelné, pak se otočil a poslušně odešel.

Sotva opět osaměli, Kate popadla Lucerna za ruku a vtáhla ho do jedné z kabinek – nemohla ho nechat uhranout každého človíčka, který vejde do koupelny. Kabinka byla stísněná, ale předpokládala, že na kousací rendez-vous postačí. “Prostě to udělej, Lucu. Potřebuješ krev. Začínáš vypadat jako chodící mrtvola.”

“Nechci ti ublížit.”

Podrážděně zavzdychala, ale v hloubi duše ji těšilo, že jí za žádnou cenu nechce způsobit bolest. Zvlášť, když se na něj stačí podívat a člověku je hned jasné, že hrozně trpí něčím, od čeho mu ona může odpomoci. Bolest bude jako při injekci. Přinejmenším. Doufala, že přinejhorším.

“Hele. Co jestli ti otevřu svou mysl?” navrhla, ačkoli neměla ani zdání, jak to udělat. Předpokládala, že si prostě pomyslí: otevři se mysli má a dá všanc svoje myšlenky. “Zkusme to, ano? Já otevřu svou mysl a-”

“Kate,” začal Lucern a okamžitě věděla, že odmítne. Stojí na pánských záchodcích, mušle na dohled – že je v kabince moc nepomáhá – nabízí tomu pitomému mužskému svou krev jako nějaká zrůdná Miss Renfield, a on tady stojí jako špatně vyřezaný svatý. Pardon. Vyřezaný je dobře, ale hraje si na kavalíra ze Starého světa. Musí být vážně starý. Co se jí samotné týče, měla zkušenost, že dnešní mužští berou, co se jim nabízí a čerta se starají, jestli je to ženě k dobrému či zlému. Do pekla, občas si vezmou i to, co se jim ani nenabízí.

“Krucipísek, Lucu,” skočila mu netrpělivě do řeči. Vzala límeček živůtku svých odvážně vykrojených šatů a přehnula ho, objevil se špendlík, který použila, aby uchytila ramínko podprsenky k látce.

“Co to děláš?” Už se zase mračil.

Dobře, pomyslela si vztekle. Sama měla nervy na pochodu. Myslela si, že jenom malinká děťátka je zapotřebí krmit lžičkou. Rozepnula špendlík, vyvlékla ho z ramínka a rychle se píchla do bříška prstu, pak ho úmyslně zlomyslně stiskla, až se objevila pěkná buclatá karmínová krůpěj krve. Strčila mu ji rovnou pod nos. Vařila myšička kašičku…

“Máš hlad?” Šla za ním, když začal couvat ke stěně kabinky a snažil se uhýbat před jejím ukazováčkem. Tak mu jím zamávala rovnou pod nosem. V duchu zajásala, když uviděla, že se mu rozšířily nosní dírky. “No tak. Máš hlad. Ochutnej. Jenom si lízni. Když ti to nebude chutnat, najdeme někoho jiného. Jestli ano, malinko si kousneš do mého krčku a hned ti bude lépe. No tak, Lucerničko, za zkoušku nic nedáš, co tak dát si ke snídani Katušku a…” Lekla se a ztratila nit, protože jí slíznul kapičku krve ze špičky prstíčku. Bleskurychlé mrsknutí jazykem, jako když si had smlsne na nějaké havěti. Skoro to ani necítila, nicméně se jí dostalo satisfakce. Oči mu teď stříbrně žhnuly. A má ho.

Kate naklonila hlavu na stranu a přimhouřila oči. Chystala se na to, co přijde, pak si vzpomněla, že musí mít otevřenou mysl. Pomyslela si: Má mysl je otevřená. Lucern smí vejít dál. Má mysl je otevřená. Lucern smí vejít dál.

Otevírat mysl očividně není tak snadné. Ucítila Lucernovu ruku na své paži, pak dotek rtů na krku, pak krutou bolest, když začal zatínat zuby.

“Au, au, au.” Přes své nejlepší úmysly se instinktivně začala se bránit. Lucern se okamžitě stáhl. Pořád ji držel, jeho ruce se jí zatínaly do paží. Těžce dýchal, oči mu hořely stříbrným ohněm jako plameny pekelné, jak se pokoušel ovládnout žízeň.

Kate se nešťastně kousla do rtu, styděla se. Zjistila, že je poseroutka. Ale ono to tak strašně bolelo. Žádná injekce nebyla tak hrozná. Ale není divu, ani koňská injekce nemá jehlu tlustou, jako Lucernovy zuby. Přitiskla si prsty na krk. “Mám strach, že nevím, jak otevřít mysl.”

Lucern odtáhl ruce. “Raději běž. Myslím, že o moc déle se už kontrolovat nedokážu.”

Kate zaváhala, pak popošla blíž a vzala ho kolem krku.

“Co to děláš?” zachraptěl.

“No, jestli musím být sexuálně vzrušená, abych ti mohla dát napít a nebolelo to, raději se dej do práce a vzruš mne.”

“Kate, jsme na záchodě. To je sotva místo, kde…”

“Na dobrodružství tě moc neužije, což?” dráždila ho. “Zapomeň, kde jsme a dej se do díla, brouku. Tohle je volně přístupná toaleta – každou chvíli může někdo vejít,” zdůraznila. Zvedla se na špičky a přitiskla rty na jeho. Víc dělat nemusela. Lucern jí okamžitě začal polibky oplácet, jeho paže se kolem ní semkly jako ocelové obruče.

Kate předpokládala, že to, co následovalo, byla upíří verze rychlovky. Ani trochu se to nepodobalo vášnivým momentům, které prožili v apartmá. Nedokázala to pojmenovat, ale za vším, co dělal, bylo cítit chladnou účelnost. Jako by do toho nedával duši, ale krok za krokem postupoval podle manuálu: Jak vzrušit ženu, snadno a rychle, prostě nezbytná předehra kousnutí. Zdál se tak nějak vzdálený. Odtažitý. Nezúčastněný. Polibky byly naučené a přesto vzrušující, ale dokonce, když zasténala v odpověď a otevřela se mu, věděla, že není zcela duchem přítomen. Aspoň zpočátku. Jakmile jí vklouznul jazykem do úst, začala být poněkud příliš zabraná do věci samé, než aby se o to starala.

Lucern rozepnul knoflíčky, které měla vpředu na šatech, a vjel rukou dovnitř, pak do podprsenky, a vzal do chladné dlaně ňadro. Kate mu zasténala do úst. Zachvěla se, když palcem dráždil hrot bradavky.

Potom jí vjel nohou mezi nohy, vyhrnul šaty nahoru, až stehnem dorážel na středobod jí samé. Zalapala po dechu a hned pak ho téměř zběsile políbila. Když se Lucern odtrhl, zanaříkala, zvrátila hlavu dozadu, prohnula se jako luk a otírala se mu o nohu, chtěla víc. Cítila jeho rty, oždiboval ji na krku, ale všechno bylo tak příjemné, že málem mňoukala rozkoší a naklonila hlavu, aby měl lepší přístup. Pak vzala na vědomí, že se jí přisál ke krku. Tentokrát si to s cucflekem nespletla, ale necítila žádnou bolest … dokud jí zamlžený mozek neprozradil, co dělá, a že by to mělo bolet. Vzrušení se začalo vytrácet.

Právě když ucítila první slabou předzvěst bolesti, Lucern si zřejmě uvědomil, co se děje a jal se ji zabavovat. Vjel jí rukou pod sukni, prsty zlehounka putoval po vnitřní straně stehna, pobídl nohy kousek dál od sebe. Pak odsunul stranou tenounkou pružnou látku kalhotek a hladil ji. Kate v mžiku zapomněla, co se jí děje na krku, snad ani nevěděla, že nějaký krk má. Lapala po dechu a kňourala rozkoší, svíjela se pod jeho doteky jako žížala na háčku, pak vykřikla, protože jedním prstem zajel dovnitř.

“Ach, Lucu,” vydechla, prsty mu pročesávala vlasy a tiskla si jeho hlavu k sobě, jako by byl jedinou kotvou držící ji u břehu zdravého rozumu. Sténala, když mu obsedávala ruku, tělo měla rozechvělé vzrušením tak intenzivním, že se jí podlamovala kolena. Otevřela oči, aby se ho pokusila varovat, že už ji nožičky neunesou, ale popletlo ji, že všechno kolem je jaksi rozmazané. Chtěla to povědět Lucernovi, ale přišlo jí to jako moc velká námaha. Zmocňovala se jí podivná malátnost.

Stěna kabinky se jí za zády rozvibrovala, protože se dveře vedlejší kóje prudce otevřely. Kate předpokládala, že s nimi v umývárně někdo je. Nijak zvlášť jí to nevadilo, ale Lucern zvedl hlavu a zamračil se. Pohlédl na ni a zatvářil se ustaraně.

Tiše zaklel, chytil Kate pevněji, otočil ji a opatrně usadil na víko toalety. Neříkal nic, ale kabonil se, když jí upravoval a uhlazoval šaty, a zapínal knoflíčky na živůtku. Jakmile ji dal do pořádku, odemkl dvířka kabiny, vykouknul ven, pak ji zvedl na nohy, objal jednou rukou okolo ramen a napůl odvedl, napůl odnesl z koupelny. Kate nikoho neviděla, ale dveře kóje hned vedle té, ve které byli oni, byly zavřené a viděla zpod nich čouhat nohy. Někdo musel vejít dovnitř, uvědomila si bez velkého zájmu.

“Tak tady jste! Všude vás dva hledám.”

Kate se rozhlédla a spatřila Chrise, šel rovnou k nim. Výraz měl napjatý, hlas naléhavý. “Chuck zuří, je fialový vzteky. Lucern vyhrál obě kategorie, ve kterých byl ještě nominován a nebyl tam, aby převzal… Ježíši, Kate, jsi v pořádku? Vypadáš děsně.”

“Není jí dobře,” vysvětlil Lucern, v duchu se kopal do zadku. Je to jeho vina. Vzal si krve příliš mnoho – nemohl odolat. Jakmile mu ta sladká, teplá tekutina vytryskla na vyprahlý jazyk a do úst, byl ztracen. Kdyby ho kdosi nevyrušil, bůhví, jak by to dopadlo. S úzkostí sklouznul očima ke Katině křídově bledé tváři a znovu si vynadal. Naštěstí nevypil tolik, aby jí způsobil vážnou újmu na zdraví, ale bude slabá a-

“Já myslel, že ty seš ten, komu není dobře,” zmateně koktal Chris. Editor popošel ke Kate a vzal ji pod paží z druhé strany, aby ji trochu nadlehčil.

“Je to nakažlivé, zamumlal Lucern. Manévroval je k výtahům.

“Paráda,” zaúpěl Chris. “Při mé klice to teď určitě chytím já.” A rozzářil se. “Ale ty vypadáš, že ses z toho už vylízal. Máš lepší barvu. Štěstí v neštěstí, rychle to přijde i přejde.”

Lucern se provinile ošil. Má lepší barvu díky krvi Kate. On má růže ve tvářích a ona málem lilie na hrobě. Proto je tak slabá. Jemu bylo trochu lépe. Trochu. Odhadoval, že kdyby dostal dalších pár kvart krve, vrátily by se mu síly a kondice. Starý Lucern jako nový.

“Kam jdeme?” optal se Chris, když čekali, až přijede výtah.

“Beru ji nahoru, lehne si.”

“Ne.” Kate se najednou probrala z letargie a přinutila se narovnat. Povedlo se jí to, ale lehce se kymácela. “Měli bychom jít na besedu se čtenáři.”

“Nejsi ve formě, abys šla na nějakou pitomou besedu,” zavrčel Lucern. “Potřebuješ něco sladkého a odpočívat. Aby se ti vrátily…” Klesl hlasem, před Chrisem si nechtěl pouštět pusu na špacír víc, než je nutné.

“Já tam musím jenom sedět. A budou mít občerstvení,” trvala na svém Kate. Obrátila se na Chrise. “S předáváním cen už jsou skoro hotoví?”

“Ano. Odhaduji to tak na půl hodiny.” Editor se podíval na Lucerna, když se dveře výtahu otevřely a svorně pomáhali Kate nastoupit. “Na besedě by měla být v pohodě. Dohlédneme na ni. Chuck dostane záchvat, jestli se neukáže.”

Lucern zůstal zticha a Chris stiskl tlačítko výtahu. Radost z toho neměl, ale nechtěl ohrozit Katino zaměstnání. A dohlédne na ni osobně.

11. KAPITOLA

Kate obrátila tašky dnem vzhůru a pozorovala, jak na postel padá všechno, co nakoupila. Pak se tím začala probírat. Ťafla černý svetr a černou vlněnou kuklu, a ještě spěchala do šatny pro černé kalhoty. Rychle si je oblékla, stejně jako svetr, ale čepici si nacpala do kapsy. Pak běžela zpátky k posteli a začala věci házet do nového černého batohu. Jakmile byla hotová, mrkla na hodinky.

Větší část odpoledne strávila sezením na židli vedle Lucerna, v konferenčním salonku Roundhouse, pojídáním hor jídla, které jí nepřestával nosit a strkat až pod nos, a také poslušně upíjela džus, který pro ni na jeho příkaz sehnal Chris. Bylo to nekonečné. Začala se cítit lépe dost brzy potom, co vypila trochu pomerančového džusu a něco snědla, přinejmenším fyzicky, ale Lucern se kolem ní stejně pořád dál ustaraně ochomýtal. Ten chlap se choval jako kvočna.

Navíc doslova čpěl vinou, za což by mu s chutí nakopala. Neměl proč cítit se provinile – prakticky ho donutila vzít si od ní krev. A ano, chvilku jí sice bylo slabo, ale nakonec jí to nijak extra neublížilo. Přesto ale netoužila být při večeři na jídelníčku. Dokonce, i když to bylo povětšinou příjemné, odmítala nabízet se jako obyčejné jídlo. Tak si celé odpoledne lámala hlavu, jak ho nakrmit.

V minulosti už několik konferencí absolvovala, ale ještě nikdy nezažila, aby byl konferenční salonek Roundhouse tak nabitý. Fanoušci (čtěte fanynky) tam přicházeli v celých houfech a plnili místnost doslova až k prasknutí, bylo jich plno i v předsálí. Chuck byl šťastný jako blecha. Allison, Tom a Deeana měli plné ruce práce. Odpovídali čtenářům na otázky a rozdávali roztomilé přívěsky na klíče, s miniaturami knižních obálek. Chris byl párkrát nucen Lucerna a Kate opustit, aby pohovořil se svými spisovateli, ale zvládli to v pohodě, vedli si dobře.

K Lucernovi se fanynky díkybohu chovaly mile a neagresivně. Snad za to mohlo oznámení lady Barrowové, že mu není zrovna nejlépe, nebo to možná bylo proto, že i když už nevypadal jako chodící mrtvola, pořád byl bledý a očividně chatrného zdraví. Ať tak či tak fanynky, kterých se Kate obávala, že by se na něj mohly sesypat jako včely, se chovaly taktně a sladce jako med. Také snaživě obstaraly většinu povídání. Vykládaly Lucernovi, jak moc se jim líbily výplody jeho práce, a zdálo se, že si vůbec nevšímají, jak málomluvně reaguje.

A právě při této besedě Kate vymyslela ten svůj plán. Byl riskantní a nebezpečný a úplně šílený, ale jediný, na který přišla. Dobře věděla, že Lucern bude proti, tak si ho moudře nechala pro sebe. Poprosila Chrise, aby ho doprovodil na večeři setkání modelů z obálek, a vytratila se ven, aby sehnala, co budou potřebovat. Nyní to kontrolovala, aby si byla jistá, že mají všechno a znovu koukla na hodinky.

Nakázala Chrisovi, aby Lucerna přivedl na pokoj hned po večeři a zbytek večerního programu vypustil. Měli by dorazit každou chvíli. Pohledem zabloudila k oknu. Slunce zapadlo, než zařídila, co měla. Venku je tma. To je dobře. Tmu budou potřebovat.

Smích přicházející z vedlejšího pokoje jí prozradil, že se muži právě vrátili. Zvědavá, co je tak pobavilo, vklouzla do obývacího pokoje. Zvedla obočí, když uviděla Lucernův protáhlý obličej a dobře se bavícího Chrise.

“Pobavili jste se?” optala se zlehka. V tu ránu byla ještě zvědavější, protože Chris vyprskl smíchy.

“Tomu neuvěříš, Kate,” vykřikl její kamarád. “Ještě nikdy jsem nic podobného neviděl. Chci říci, přece víš, jaké dokážou být ženy, krouží kolem té hrstky mužů tady, jako včely kolem kytek, ale tohle bylo fakt šílené. Přísahám, jedna se dokonce posadila Lucernovi na klín a všem na očích a na doslech se mu nabídla. Myslel jsem, že ho klepne pepka.” Zase se rozesmál. “Luc vypadal vyděšeně.”

Lucern momentálně nevypadal vyděšeně, ale znechuceně, snad proto, že Chris pokračoval popisem několika dalších náletů, které musel odrazit. Třemi slovy. Cvokhaus na vycházce. Lucernovi se moderní ženy s jejich agresivním chováním hnusily – kromě Kate, samozřejmě, která byla toliko odvážná a to nejpěknějším možným způsobem. Ale ženy, kterým spolu s Chrisem právě unikl… Pane na nebi! Takhle se nebál od doby, kdy byl ještě chlapec a vesničané zaútočili na hrad s pochodněmi a vidlemi v rukou.

Doslova se otřásl se, když Chris líčil příběh ženy, která za nimi skočila do výtahu. Ta dokonce škemrala, aby se Lucern stal otcem jejího dítěte. Prohlašovala, že zoufale touží po synovi stejně talentovaném, jako je on. Přestože byla krev a mléko, kypré tělo a obrovská ňadra, Lucern neměl problém tuto velkorysou nabídku odmítnout. Nicméně měl trochu problém odolat nutkání vzít si vzorek její krve. Nebýt u toho Chris, nejspíš by se o to pokusil, navzdory riziku. Úleva, kterou mu poskytlo dárcovství Kate, dlouho netrvala. Jeho tělo bylo příliš vyhladovělé. Zase se vážně zoufale potřeboval nakrmit. Byl na tom tak zle, že se rozhodl odebrat se do svého pokoje, proklouznout dveřmi, které vedly přímo na chodbu, a najít si nějakou svačinku. Několik svačinek. Při tom si ale musí pamatovat, že nesmí pít příliš zhluboka, jako se napil z Kate. Máti a otec ho již před drahnými časy naučili, že našinec nezabíjí kravičky, které dávají mlíčko.

“Vracím se do boje.”

Lucern obrátil pozornost k tomu, co se dělo kolem něj. Chris právě šel ke dveřím.

“Hodláš se těm ženštinám znovu postavit?” zrovna si z něj utahovala Kate.

Zakřenil se. “Musím si promluvit s několika svými autory. Mimochodem, mne neobtěžovaly. Ne, pokud tam byl Lucern. Bez něj možná budou,” zamrkal na ni. Ale sotva otevřel dveře, málem byl sražen k zemi.

Lucern hrůzou zalapal po dechu, když zčistajasna zjistil, že je obklíčen nadrženými, kvílejícími ženami. Jedna každá do něj strkala a osahávala ho. Lucern couval, dokud zády nenarazil na zeď, ale pořád na něj dorážely zepředu, tiskly se k němu a sladká vůně jejich krve byla jedinou věcí, na kterou se dokázal doopravdy soustředit. Zachytil slova a tu a tam útržky vět, ale nic z toho mu nedávalo smysl.

“… prostě miluju tvoje knihy…”

“… nemohla jsem si dovolit zúčastnit se konference, ale bydlím tady…”

“… čekala jsem za rohem na chodbě…”

“… poznala jsem tě podle obrázku na zadní straně knížky…”

“… sledovala jsem tě až k tobě do pokoje…”

“… tě prostě miluji!”

“… prosím, kousni mě. Proměň mne v upírku…”

“… podepíšeš se mi na prsa?”

“Ven!”

Lucern rozhodně uslyšel, a dokonce mu i porozuměl, zaječení Kate. Také uslyšel její další spíš zařvaná, než vyřčená, slova: “Trocha té tvé speciální pomoci, by momentálně fakt nezaškodila, Lucu!”

Usmál se. Fakt zbožňoval, když mu říká Lucu. Pak mu to konečně docvaklo. Chce po něm, aby použil kontrolu mysli a ty ženy přesvědčil, že by raději měly najít zadní vrátka. Vlastně proč ne. Jenom doufal, že se dokáže dostatečně soustředit. Silou vůle se snažil ignorovat hlad a pokusil se koncentrovat. Vnuknul ženám nápad, že chtějí odejít.

Kate a Chris pomáhali, seč jim síly stačily. Každý popadl dvě kudlanky nábožné pod křídlem a vlekli je ke dveřím. Lucern se vypořádal s ostatními použitím kontroly mysli. Mysl jim osvobodil teprve ve chvíli, kdy za nimi zapadly dveře.

“Kriste Pane,” mumlal Chris, to už zamykal na n západů. “Kousni mne? Proměň mne v upírku? Tyhle ženské by se fakt měly naučit rozlišovat mezi realitou a fikcí.”

Lucern a Kate si vyměnili pohled, ale neřekli nic, když Chris šel ke dveřím své ložnice.

“Myslím, že proklouznu ven dveřmi v mém pokoji. Doufejme, že nehlídají i je. Stavím se na recepci a pošlu sem ochranku, aby je z chodby vyprovodila.”

“Okay. Díky.” Kate mu mávla, ať jde na věc. Oba, Lucern i ona, mlčeli, zatímco čekali na zvuk otevírání a zavírání jeho dveří.

Kate si vzdychla, když se ozval. Obrátila se na Lucerna s takovým odhodláním, že, dokonce i ve svém zuboženém stavu poznal, že z tohohle nemůže vzejít nic dobrého. Už její první slova mu na klidu nepřidala.

“Mám plán.”

“Co máš v tom ruksaku?” optal se Lucern, když vyšli z hotelu. Nadšeně to neznělo.

“Užitečnosti,” oplatila mu Kate, jaksepatří úsečně. Momentálně z něho nijak velkou radost neměla, protože nad jejím plánem okamžitě nezajásal. Vyslechl ji, na tváři výraz řekněme nedůvěřivý, pak se jí to pokusil rozmluvit. Dělal, co mohl, aby ji přesvědčil, ať ho prostě nechá jít kousnout pár účastnic konference, což považoval za mnohem rozumnější plán, ale zdálo se, že ji uráží už jen tím, že o tom uvažuje.

Krátce podumal, zda nemůže být rozčílená, protože se jí veskrze nezamlouvá představa, jak si s jinou ženou užívá slastí, které prve prováděl s ní, ale pak to zavrhl. Už přece ví, vzhledem k tomu, že vešla zrovna ve chvíli, kdy se pokoušel nakrmit z Chrise, že se takovými metodami běžně obtěžovat nemusí. Předpokládal, že je jen obecně uražena ve jménu člověčenstva jako takového. Lidem sice nevadí zabíjet malé kravičky kvůli telecímu, ale být něčí potravou, to jim nevoní.

“Jestli je ti příliš těžký, ráda ho ponesu – což už jsem ostatně řekla nahoře,” procedila Kate skrz zaťaté zuby.

Lucern cítil, jak ho smích lechtá v krku. Je tak rozkošná, když se zlobí. Přinutil se ho zadusit. Smával se jen zřídka. Chuť zasmát se právě teď vyhodnotil jako symptom nedostatku krve v krvi, a přehodil si batoh do druhé ruky. Nevzdala se ho bez boje. Po více než hodině dohadování nakonec přistoupil na její plán. Hlavně proto, že on měl hlad jako vlk, ona byla tvrdohlavá jako mezek, a také to byl jediný způsob, jak se dostat ven z pokoje. Zatraceně dobře věděl, že ho bude štvát a pronásledovat, dokud nekývne.

Sice byl nucen povolit a souhlasit, že se pokusí zrealizovat její plán, který ho ostatně má zásobit jídlem na celý týden, nicméně to ještě neznamená, že se vzdá dvorného chování, k němuž byl vychováván od útlého mládí. Když mu předvedla svůj pytel plný kouzel, jak té věci říkala, okamžitě prohlásil, že ho ponese. Kate to ale zřejmě považovala za zlehčování svojí síly. Vlastní batoh ještě unesu, vřelé díky. Ale nedovolil jí to.

Prokrindapána, pomyslel si Lucern. Moderní ženy jsou vážně učiněná osina v zadku.

“A jsme tady,” oznámila Kate, když ho dovedla k taxíku. Řidiči nadiktovala adresu a Lucern nemohl než nastoupit za ní. Očividně si všechno zjistila. Zřejmě je z rodu lidí, co věří na buď připraven – stejně jako Bastien.

Přes bolest, která ho trápila, Lucern cítil, jak mu pobavením cukají rty. Nemohl si pomoci. Kate prostě vážně je rozkošně roztomilá.

Nejeli daleko. Když taxík zastavil a on vystoupil, zjistil, že ze všech míst, kde je mohl vyklopit, si vybral jakousi restauraci. Luc zmateně zíral na budovu, zatímco se Kate drala ven z taxíku.

“Kate, myslím, že jsme na špatném místě,” řekl, když taxi odjelo. “Nevidím-”

“Tudy.” Vzala ho pod paží a vedla ulicí dál. “Nechtěla jsem, aby nás vysadil až tam, pro případ, že se naše malé dobrodružství zítra ocitne v novinách. Taxikář by si mohl vzpomenout, kde nás naložil a kam odvezl, a mohli by nás tak vystopovat až do hotelu. Takhle z toho nemusíme mít strach.” Hlas měla kapánek nejistý. Ačkoli to byl její nápad, zdála se fest napjatá.

“Aha. Dobrý nápad,” zašeptal Lucern. Raději se nezmínil o faktu, že zásluhou toho, jak jsou oblečení – o cinkání kovu v ruksaku, ač ho coby správný muž nesl, nemluvě – si je zapamatuje kdekoli kdokoli. A nechat se vysadit o pár domů dál moc nepomůže. Přesto netřeba dělat paniku. O to se postará sám. Ne o paniku. Srandičky, což? Přece o její bezpečí. Nemá v úmyslu Kate jakkoli ohrozit.

Konečně spatřil budovu, kterou hledali, ale Kate ho popadla za ruku a táhla pořád dál. Právě se chystal zeptat proč, když vtom najednou zahnula do uličky, která vedla podél protější strany domu.

“Obhlédla jsem to tady, ještě než jsem šla nakupovat,” dramaticky šeptala, při tom se plížila uličkou a jeho vlekla za sebou, jednou rukou mu svírala zápěstí, málem jako želízka. Šla vážně zvláštně. Přikrčená, těsně podél zdi, snad si nemyslela, že tím zmenší riziko, že je někdo uvidí?

Lucern lehce zmaten pozoroval, co to vyvádí, a dumal, jestli její obvykle rozumná mysl nedošla úhony. Určitě chápe, že pokud jde takto, není vidět méně, zato je dobře vidět, že se nechystá na nic dobrého. Patrně nikoli.

Mohl si pouze povzdechnout, když špičkou boty nechtě nakopl kamínek a ten se rozkutálel, což bohužel nakoplo i Kate. Rozběhla se, jeho samozřejmě táhla s sebou, k popelnici kousek za polovinou uličky. Zavlekla ho za ni, přidřepla a ustrašeně vykukovala ven.

“Slyšel’s to?” ptala se šeptem, že je celá vylekaná fakt nehrála. “Myslím, že jsem něco slyšela. Ale nikoho nevidím. Možná to byla jenom nějaká kočka nebo…”

“Nebo krysa.” Lucern se naklonil, aby jí to tajuplně zašeptal do ucha. Věděl, že je to od něj nečestné a nesportovní, zvlášť když ví, co slyšela. Ale prostě si nemohl pomoci. Dobírat si ji bylo tak snadné. Takhle se nebavil už… no, celá staletí, uvědomil si překvapeně.

“Krysa!” Kate se nečekaně narovnala, hlavou ho zespodu praštila do brady. Dobře mu tak.

Lucern ucukl. Trhl sebou, třel si bolavé místo, a Kate se chytila za hlavu a zavyla bolestí. Skoro okamžitě zmlkla, samozřejmě, ale přesto Lucerna napadlo, že efekt utajení je tímto nadobro v čudu. Páchání zločinů rozhodně není Katina parketa.

“Pššš,” zamračila se na něj. Jako kdyby to byl on, kdo právě teď zavřeštěl. Nicméně Lucern, jako pravý džentlmen, to bez mrknutí oka přešel, raději se zájmem sledoval, jak z kapsy vytahuje pletené čepice. Jednu si nasadila a přetáhla přes obličej. Byla to lyžařská kukla. Když si díry upravila tak, že byly vidět jen oči a rty, pochopil, co tím chce básník říci, když úlisně praví: a poté došlo i na něj. Druhou totiž podala jemu.

“Nasaď si to,” nařídila. Sebrala mu ruksak a položila ho na zem. Vesele zazvonil.

“Tohle si nenasadím,” odsekl pohrdavě.

Kate si netrpělivě povzdechla. “Natáhni si to, Lucerne. Nechci zítra otevřít noviny a zjistit, že se z nich na mě mračí tvá bledá tvář.”

“Jak by se-”

“Bezpečnostní kamery,” přerušila ho otráveně.

Lucern odfrkl. “Stěží budou mít bezpečnostní kamery v-”

“Bezpečnostní kamery mají dneska všude,” skočila mu zase do řeči. “Sníží to pojistné.”

Remcal, ale podvolil se. O pojistném toho moc nevěděl. Nasadil si tu stupidní věc a cítil se jako idiot. Díky Bohu toho není svědkem nikdo z rodiny. Konkrétně Etienne by si z něj s chutí dělal legraci celé dekády. Věděl, že Kate nemůže vidět, jak se na ni mračí, stejně mu to nezabránilo vrhnout na ni obzvláště zuřivý kukuč. Ne, že by si toho všimla. Zuřivě štrachala v batohu. Ať už tam měla cokoli, strašně to chřestilo a cinkalo.

Co to do pekla přinesla? uvažoval podrážděně.

“Za všechny ty roky, co seš na světě,” začala napjatým tónem, “nepředpokládám, že ses dozvěděl něco o vloupání, nebo jo?”

“Tu a tam něco ano,” připustil.

“Dobře.” Říkala to, jako by se jí ulevilo. “Protože všechno, co o tom vím já, znám z televize.”

Lucern zvedl obočí, ale protože mu došlo, že ani to vidět nemůže, řekl vážným tónem: “To nelze brát za bernou minci.”

“Pravda,” vyhrkla. “Mám ráda seriály o policajtech a prostě jsem se řídila podle nich. Doufám, že mám všechno, co potřebujeme. Nebyla jsem si jistá – prostě jsem procházela železářství a brala všechno, co vypadalo užitečně.”

Aha. Čímž se vysvětluje, proč se na srazu těch fešáků ani neukázala. Ne, že by jí to měl za zlé. Celkem potěšen poklekl vedle ní a zvědavě nakouknul do ruksaku. Nejprve uviděl několik dlouhých, špičatých nástrojů. Vypadaly jako šroubováky se zaostřenými konci. Bylo jich docela dost, v různých velikostech. “Šídla? Na co?”

“V televizi vždycky používají ostré špičaté věci, aby se někam vloupali,” vysvětlila Kate. “Vrtají se jimi v zámku.” Odmlčela se, vypadala zamyšleně. “Nebo kreditní karty.” Zamračila se, pak zaklela. “Já věděla, že si mám vzít s sebou kabelku.”

Lucern jí už nevěnoval moc pozornosti. Prohrabával se batohem. “Hasák?” Významně pozvedl velký těžký nástroj.

Kate se kousla do rtu a rozpačitě se zavrtěla. “Myslela jsem, kdyby se nám nepodařilo vypáčit zámek, mohl bys rozbít okno.”

Lucern zvedl obočí, pak vytáhl z tlumoku kolo lana… “Lano? Lano, Kate? Na co jsi hrome brala lano?”

“Kdybychom museli vyšplhat nebo sešplhat z okna ve druhém patře,” vysvětlovala a z tónu hlasu už bylo jasně patrné, že se brání.

“Je to jednopatrová budova,” zdůraznil Lucern.

“Aha, ano.” Nespokojeně se na dům zadívala, jako kdyby ho podezírala, že se scvrkl o jedno patro, když se na něj chvilku nedívala.

“Já myslel, že jsi tohle místo obhlédla.”

“No však jo. Já jen…” Mávla rukou pánu bohu do oken. “Dobře, tak nebudeme muset sešplhat z okna. Ale co když… třeba budeš muset někoho svázat.”

“Hmm.” Lucern sáhnul pro další předmět. “Lepicí páska?” Vytáhnul roličku stříbrné pásky. Dokonce i potmě viděl, jak se Kate červená.

“Táta odjakživa říká, že neexistuje práce, při které by duct tape nepřišla vhod,” bránila se, ale moc sebejistě to neznělo. Pak narovnala ramena a dodala: “Můžeš přelepit sklo, než ho rozbiješ, jestli ho tedy budeš muset rozbít. Bude míň hluku a nepořádku. Nebo jestli budeme muset někoho přivázat, duct tape se prakticky nedá přetrhnout.”

“Já myslel, že na svazování máme lano.”

“Fajn,” odsekla podrážděně. “Tak si je svaž lanem. Páskou jim přelepíme pusu, místo roubíku.”

Lucern se málem rozchechtal, ale podařilo se mu udržet vážnou tvář. Očividně vzala v úvahu všechny eventuality. Až na jednu. Nepotřeboval žádný z těchto nesmyslů. Pěkně všechno naskládal zpátky do batohu, zavřel ho a vstal.

“Počkej tady,” přikázal. Pak vykročil uličkou k bočnímu vchodu.

No a Kate, jako obvykle, neposlechla, ale rozběhla se za ním. Hlásek se jí chvěl špatně potlačovanou panikou, když se ptala: “Co míníš udělat?”

“To, co jsme sem přišli udělat,” odpověděl. “Vyloupit krevní banku.”

Zaklepal na dveře. Kate tomu stěží mohla uvěřit. Houbeles stěží. Vůbec tomu nevěřila. Lucernova představa vloupání do krevní banky bylo prostě zaklepat na ty pitomé dveře? Vážně potřebuje televizi, aby získal ponětí o realitě. Klepání při vloupání těžkým průšvihem zavání.

Možná přišel o zdravý rozum, pomyslela si nešťastně. Sotva jí ta myšlenka v hlavě vzklíčila, hned se ujala, a Kate nelenila a začala o tom vážně uvažovat. Možné to rozhodně je. Hlad a bolest způsobená nedostatkem krve ho mohly srazit na kolena. Třeba z něho teď fakt je fakt šílenec, napadlo ji. Tak se mu s tím na to tata svěřila.

“Jsi šílený,” zašeptala do ticha, které se rozhostilo po jeho zaklepání. “Žízeň po krvi tě připravila o rozum. Ty-”

Sklapla, protože se postranní dveře otevřely. Kate byla tak překvapená, že jenom stála a poulila oči na muže, který stanul na prahu. Pískově žluté vlasy, přibližně jejího věku, měl laboratorní plášť a tázavý výraz, jakoby lidé, co klepou na dveře mimo otevírací dobu, nebyli nic moc zvláštního.

Vážně nečekala, že jim někdo otevře, ale kdyby ano, poslední, koho by čekala, by byl jeden ze zaměstnanců krevní banky. Všichni přece mají být doma, nebo ne? Čekala ochranku nebo možná někoho z uklízecí čety.

Její myšlenky byly přerušeny, když si ten mladík zřejmě povšiml lyžařských masek. Byla si víceméně úplně jistá, že právě to byl důvod paniky na jeho tváři. Když začal zavírat dveře, Kate koukla na Lucerna a dloubla do něho. Patrně se ani nemusela obtěžovat. Hned v příštím momentu se totiž muž zastavil. Lucern už na ovládnutí jeho mysli pracoval.

Ticho jako v kostele a Lucern upřeně hleděl na muže, jehož tvář se zvolna stávala bezvýraznou. Pak se zdvořile optal: “Jste sám?”

“Ano.” Hlas krevního bankéře byl monotónní, zněl skoro omámeně.

“Jsou zde bezpečnostní kamery?” zeptal se Lucern.

Kate pocítila oprávněné zadostiučinění, že trvala na lyžařských kuklách, když muž hlesl ano. Lucern naproti tomu vypadal méně, než potěšen. Určitě doufal, že si bude moct kuklu stáhnout, pomyslela si.

“Byl byste tak hodný a doprovodil nás k vašim zásobám krve?” pokračoval Lucern. Kate zvedla oči v sloup nad jeho způsoby jako ze starého světa. Jak to tak vypadá, dělá tímto způsobem všechno. Dokonce i vloupačku.

“Když se zaměstnanec krevní banky obrátil a poslušně zamířil chodbou kamsi dozadu, Lucern pohlédl na Kate. “Počkej tady. Hned se vrátím.”

“Jo, jasně,” zněla její odpověď. Hodila si tornu přes rameno a šla za ním dovnitř. Tohle byl její nápad. Ať se propadne, jestli bude čekat venku v uličce a točit palci mlýnek jako nějaká pitomá hrdinka románu, za které… la la la.

Lucern po ní křísl rozzlobeným pohledem. Bez váhání mu ho oplatila. Přidala do kroku a následovala muže v laboratorním plášti, Lucerna nechala jít v závěsu.

Po cestě chodbou do neznáma se nervózně rozhlížela. V krevní bance bylo ticho jako v hrobě. Nijak radostné pomyšlení, usoudila, ale připomnělo jí to rakve a tak o nich začala meditovat.

Lucern v rakvi zjevně spát nemusel. Sice vylepšil zatemnění hotelového pokoje zavěšením deky přes závěsy, nicméně v rakvi nespal. Předpokládala, že se jedná o další faktický omyl páně Stokera. Zato, podle Lucerna, nemusí spát v rakvi, protože není mrtvý. Je jenom starý.

Kate se mračila, když spolu s Lucem a jejich průvodcem vešla do místnosti plné kovových a skleněných chladniček. Luc je velmi starý. Obvykle raději randila s muži plus mínus svého věku. Lucern do této kategorie rozhodně nezapadal. S klidným svědomím mohla říci, že je to nejstarší muž, se kterým kdy chodila. Možná je dokonce nejstarším mužem, se kterým chodil kdokoli kdykoli.

Zastavila se hned za dveřmi a jen sledovala, jak Lucern kolem ní kráčí k jedné z chladniček. Otevřel její dvířka, objevily se úhledné řady balíčků s červenou tekutinou, kterou tolik potřeboval.

Kate zvědavě koukla na muže v laboratorním plášti. Vypadal dokonale mimo, zombie vydaná Lucernovi na milost, a okamžitě pocítila vděčnost, že má silnou mysl. Kdyby ne, Lucern ji mohl uhranout a přimět udělat cokoli, co bude chtít. Což bylo dost děsivé pomyšlení.

Obrátila pozornost zpátky k Lucernovi, pak se zájmem pozorovala, jak si vybírá sáček a vráží do něj zuby. Proces byl pěkně čistý. Očividně byl schopný nasávat krev přímo skrz zuby, jako slámkami, protože tam stál, zuby strčené dovnitř a krev mizela. Šlo to relativně rychle. Přesto se přistihla, že nervózně vyhlíží do chodby, když čekala, až bude hotov.

Lucern tímto způsobem zkonzumoval osm pytlíků, pěkně jeden po druhém. Když dorazil poslední a začal zavírat dvířka chladničky, Kate se vyrazila vpřed a zastavila ho.

“Co to děláš?” zeptal se, když otevřela batoh. Začala do něj strkat pytlíky.

“Beru nějaké s sebou. Zítra je taky den, budeš potřebovat jíst i zítra,” zdůraznila. “A tohle už znova absolvovat nemíním.”

Přikývl. “Vezmi i ty prázdné,” nařídil. Pak šel za krevním bankéřem, zamumlal něco, čemu nerozuměla.

“Cos to říkal?” optala se Kate, když už pelášili chodbou, kterou přišli, tentokrát ovšem opačným směrem.

“Instruoval jsem ho, aby pozměnil záznamy, zakamufloval rozdíl, takže krev nebude chybět.”

“Aha.” Kate ztichla, když vyšli ven. Chladný vzduch na tváři, když si konečně stáhla kuklu, byl fakt úleva, a ona cítila, jak se z ní trocha napětí vytrácí. Ale úplně se neuvolnila, dokonce se jí neulevilo ani v taxíku, když už mířili zpátky do hotelu. Byla vytočená jako klíště a to celý den. Stěží mohla uvěřit, že to bylo tak snadné. Zaklepat na dveře? Panenko skákavá.

Lucern překryl dlaní hřbet její ruky a Kate na něj překvapeně pohlédla. Usmíval se. Málem. Když nic jiného, obvyklé mračení bylo to tam. Což je u něj ekvivalent úsměvu, pomyslela si. Viděla, že líčka teď mají zdravou barvu a ty bolestné vrásky mu z obličeje zmizely. Nemohla uvěřit, kolik krve vypil, ale očividně mu udělala dobře. Vypadal zdravější, než ho vůbec kdy viděla.

Očima sklouzla k jeho ruce položené na ruce její, a pak ji otočila, aby se ho mohla chytit. Věděla, že vycítil napětí, které ji stále svíralo, a pokouší se jí beze slov říci, že všechno je, jak má být. Ale cítila se jako holka, co se se svým klukem drží poprvé za ruku. Bylo jí líto chvíle, když přijeli k hotelu a on ji pustil, aby zaplatil šoférovi.

Oba mlčeli, když vcházeli dovnitř a jeli výtahem do svého poschodí. Uvažovala, jestli ji políbí a poděkuje jí za pomoc, až tam dorazí. Doufala, že ano. Doufala, že udělá mnohem víc, než jen to. Ale hned věděla, že si dělá marné naděje, když vešli do pokoje a uslyšela televizi. Chris se vrátil a relaxuje na gauči.

“Haló, ahoj! Právě přemýšlím, kam jste vy dva asi tak mohli jít. Tohle dorazilo, když jste byli pryč.” Ukázal na docela velkou bedničku na stole u okna. “Je to adresováno Lucernovi Argeneau u Kate C. Leeverové. Dle mého odhadu to tvůj brácha musel poslat ještě jednou. Asi si všechno domyslel.” Zamračil se, když uslyšel, co říká. “Ačkoli… tohle nemůže být ta první, ta se k němu neměla šanci vrátit – je to jen jeden den.” Pokrčil rameny. “Musel poslat nějakou jinou.”

Kate neposlouchala. S pusou dokořán civěla na bedničku na stole, nevěřila vlastním očím. Na jejím boku se totiž skvělo logo A.B.B. Argeneau Blood Bank? Pane na nebi. Všechen ten stres a strach… pro nic za nic.

12. KAPITOLA

Lucern hleděl přes konferenční salonek k místu, kde si Kate zrovna povídala s Deannou Stancykovou. Najít Kate byla hračka, měla na sobě slunečně žlutou sukni a barevně sladěné sáčko, zářila životem a vitalitou, usmívala se, tvář živou, gestikulovala rukama, když mluvila a smála se. Byla krásná. Stačilo dívat se na ni a píchalo ho u srdce. Ačkoli to také mohly být zažívací potíže, pomyslel si při vzpomínce na mastnou snídani, kterou ráno spořádal.

Kate byla v jeho přítomnosti strašně nemluvná, odkdy se minulou noc vrátili do apartmá a našli bedničku od Bastiena. Dokonce se za ním ani nepřišla do pokoje přesvědčit, co v ní je. Akorát mu podala batoh s půltuctem sáčků kradené krve, zamumlala dobrou noc a vklouzla do svého pokoje. Čímž pro něj noc ztratila kouzlo.

V ložnici bednu vybalil a všechnu krev – z jejich dobrodružné výpravy stejně jako tu od Bastiena – uložil do mini ledničky. Musel z ní nejdřív všechno vyndat. Plechovky pití, malé lahvičky s alkoholem a pochutiny naskládal na prádelník, a pak se odebral do obývacího pokoje a zřítil se na gauč, aby se chvíli díval s Chrisem na televizi v naději, že se Kate ještě objeví. Neobjevila.

Pokušení jít za ní bylo silné. Žízeň po krvi uhasil a nyní zjišťoval, že ho trápí zcela jiné touhy – pověstnou špičkou ledovce byla chuť prostě být s Kate. V její společnosti se cítil jaksi lehčí, mladší. Jako kdyby neexistoval už šest set let a nebyl životem unavený. Ta ženská mu psychiku zamíchala jako balíček karet.

Po zhlédnutí špatného filmu o upírech – dobrý Bože, proč jsou upíři pokaždé zlosynové? – Lucern Chrise opustil a šel do postele. Probudil se brzy, vysál dalších pár pytlíků krve, pověsil cedulku Nerušit na oboje dveře z ložnice, na chodbu i na ty, co vedly do obytné části apartmá – aby uklízečka nenašla v ledničce krev a netrefil ji šlak – pak se připojil ke Kate a Chrisovi, a společně se vydali na snídani.

Všichni tři snídali v hlavní jídelně, kde si k nim přisedla i hrstka spisovatelek Roundhouse. Lucern toho při jídle moc nenamluvil, jen se zájmem naslouchal, jak si Kate a Chris vykládají s ostatními. Teprve nyní si uvědomil, kolik jejich času si sobecky uzurpoval. Hlídali ho jako dítě. Skoro se styděl.

Tehdy o sobě dala vědět jeho vrozená hrdost, a když všichni přešli do konferenčního salonku, trval na tom, aby Kate absolvovala povinné kolečko a popovídala si se svými autorkami. Přesvědčil ji, že se o sebe dokáže postarat. Zdála se být na rozpacích, ale nakonec ustoupila. Vážně potřebovala strávit aspoň trochu času s tolika autorkami, s kolika stačila. Často se po něm dívala, občas se u něj zastavil, aby se ujistila, že je v pohodě, ale větší část dopoledne strávila kroužením po místnosti, povídáním a smíchem, uklidňováním a chválením.

Chris si také šel po své práci, pečovat o své píšící ovečky, Lucerna nechal sedět s autorkami, se kterými snídali. Luc strávil dopoledne povětšinou posloucháním, jen tu a tam něco prohodil. Ženy to byly milé, zajímavé a tvůrčí, a přijaly ho mezi sebe bez nejmenších námitek. Ale i ony měly sklon chovat se k němu trochu jako k muži pod ochranou, pomáhaly mu zvládnout nekonečné nájezdy fanynek.

Vážil si jejich pomoci, ale začínal mít něco jako komplex. Proč si všechny myslí, že potřebuje chránit? Chovají se k němu, jako by byl křehký a – hrůzou se otřásl – choulostivý. Je nejméně choulostivý muž, co zná. Proboha, v mládí býval bojovník, skolit muže mečem nepovažoval za nic výjimečného. Když byly vynalezeny pistole, bojoval v nesčetných soubojích. Míval ve zvyku za úsvitu zastřelit muže, vsednout na věrného oře a odcválat do svého klubu na snídani. Dokáže se o sebe postarat. Avšak Kate ani ostatní si to zřejmě neuvědomují. Ačkoli opustila své místo vedle něj, stále ho sledovala, jako ptačí máma pozoruje ptáčátko, které se poprvé pokouší létat. Nepochyboval, že kdyby usoudila, že mu teče do bot, v tu ránu by mu stála po boku.

Kate se podívala jeho směrem právě, když ho to ptačí synonymum napadlo, tak se na ni zamračil, že má o něm tak nízké mínění.

“Kate je krásná žena,” tiše konstatovala Jodi Hamptonová, Lucernovi u ucha. “Navíc je sladká a obětavá. Hodně spisovatelek by se hodně zlobilo, kdyby jí někdo ublížil. A to včetně mne.”

Překvapeně se k ní otočil. Jodi vedle něj seděla při snídani, a přidružila se k němu i poté, co dorazili do konferenčního salonku. Padesátiletá, ale s vitalitou mnohem mladší ženy, Jodi Hamptonová byla jednou z nejúspěšnějších autorek Roundhouse Publishing. Kariéru budovala krvepotně, svou čtenářskou obec zmnožovala spíše knihu od knihy, než aby ze dne na den udělala díru do světa, a podařilo se jí to tak skvěle, že se jejích posledních pět knih dostalo na žebříček bestsellerů New York Times. Snad proto nebylo žádným překvapením, že, stejně jako byla atraktivní, byla i sebejistá a zajímavá. Méně očividné, nicméně Lucern to odhalil velmi záhy, bylo, že byla také nesmírně laskavá – i když zrovna teď promluvila jako medvědice, která zahání dravce od svého medvíděte. Což se Lucernovi proklatě líbilo. Konečně se objevil někdo, kdo ho nepovažuje za bezmocného, ale naopak za potenciálně nebezpečného. Ač pouze na poli citů.

“Nikdy Kate neublížím,” ujistil ženu, která si právě šikovně získala jeho náklonnost… vyhrožováním. Měl rád inteligentní ženy.

Jodi pomalu kývla. “Doufám, že ne, Luku Amiraulte, protože se mi zamlouváte.”

“Mé pravé jméno zní Argeneau. Lucern Argeneau,” představil se. “Luke Amirault je pouze pseudonym.”

Zase kývla a podala mu ruku. “A moje pravé jméno je Teresa Jordan. Ráda vás poznávám, Lucerne.”

“Říkej mi Lucu.” Potřásl jí rukou a cítil, že se mu rty kroutí do něčeho, co zdárně simulovalo úsměv. “Chápu-li to správně, Tereso, píšeš historické romance?”

“Ano. A mám všechny tvoje historické texty, pomáhají mi při studiu. Jsi mnohem mladší, než jsem čekala. Ačkoli mi to mělo dojít. Tvoje knihy nejsou jako většina těch zaprášených starých dějepisných knih. Díky tobě dávné věky ožívají. S tvými knihami je studium radost a zábava.”

Lucern cítil, že se mu rty zase stáčí, tentokrát do skutečného, potěšeného úsměvu. Zvláštní pocit. Neměl ve zvyku se moc usmívat. Začal s tím teprve, když do jeho života zavítala Kate. Ale dospěl k názoru, že by tomu dokázal přivyknout.

Uvědomil si, že záplava fanoušků v salonku zvolna opadá. Nepatrně se uvolnil a začal fundovaně diskutovat o historii, se svou novou přítelkyní. Brzy se k nim přidala celá parta spisovatelek Roundhouse.

“Trochu se to zklidňuje.”

Kate kývla, vedle ní se objevil Chris. Měli za sebou dlouhé, ale produktivní dopoledne. Byla si docela jistá, že se jí podařilo promluvit s jednou každou svou spisovatelkou, která přijela na konferenci. A momentálně byla zralá na pauzu.

“Je čas na oběd,” podotkla. “Všichni pravděpodobně jedí. Za chvíli to zase vypukne.”

“Možná bychom měli sebrat Lucerna a taky si dát něco na zub,” navrhl Chris.

“Dobrý nápad.” Kate se otočila, aby se po Lucernovi poohlédla, a uviděla ho zabraného do hovoru s Jodi.

“Začíná rozvazovat, když se teď cítí lépe,” zašeptal Chris, zatímco přecházeli na druhou stranu místnosti. “Vůbec to není zapšklý samorost, jak odjakživa tvrdíval Edwin. Buď to, nebo na něj máš dobrý vliv.”

Kate se suše zasmála. “Já bych spíš řekla, že ta klučičí jízda, co jste si vy dva hned tu první noc tak skvěle užili, mu rozvázala pusu.”

Chris se zasmál. “Nemohl jsem uvěřit, že se nikdy nedíval na televizi. Přesto byl hned ve svém živlu. Má skvělý smysl pro humor, pod tou nabručenou skořápkou zkostnatělého Angličana. Mám ho rád.”

“Já taky,” odpověděla Kate automaticky, najednou si uvědomila, že je to pravda. Má Lucerna ráda. Nebyla si jistá proč, ale má. A nešlo jen o ty fantastické polibky, a že je důležitý pro její kariéru. Uvažovala proč ho má ráda, mezitím došli ke skupině debatujících spisovatelek, o Lucernovi nemluvě, a čekali na vhodnou chvilku, aby o sobě dali vědět.

Lucern byl sice hrubý a nevrlý, když se s ním u něj na zápraží viděla poprvé, ale ne tak hrubý, aby ji vystrčil ze dveří a poslal svou cestou. Na což měl plné právo. Připustil, aby ho vytáhla ven na nákup, odevzdaně za ní po krámě tlačil vozík, a jedl, co navařila. S těmi dopisy dělal zbytečné potíže, ale nyní chápala, že to nebyla schválnost.

Vzpomněla si, jak mu předčítala dopis od čtenářky, která se ptala, jestli by ji Lucern neproměnil v upírku, a na Lucovo rezolutní: Ne. Pak se jí vybavil dopis od čtenářky, která se zamilovala do Etienna, a na Lucernovu odpověď: Je zadaný. V té chvíli si myslela, že schválně dělá potíže, ale nyní jí to už všechno bylo jasné. Skoro se nahlas zasmála, ačkoli tenkrát měla co dělat, aby na něj neječela.

Luc je čestný muž a drží slovo. Slíbil udělat R.T. a, ačkoli byl podveden, aby si myslel, že se jedná jen o interview, dostál svému slovu. Účastní se konference, na kterou, jak dobře věděla, by ho nic na světě nedostalo, kdyby nedal své slovo. Je čestný muž. Navíc je starostlivý a kavalír. Stačí se podívat, jak ji odmítl kousnout a způsobit jí bolest, přestože to tak strašně potřeboval.

Samozřejmě, začínala ho podezírat, že má nějaký zvrhlý smysl pro humor, pod svou korektní fasádou a vší tou nabručeností. Občas v jeho oku zahlédla jakýsi třpyt – obvykle, když se choval jaksepatří stupidně – že nemohla nepřemýšlet, jestli ji čirou náhodou naschvál nepopichuje.

“Jé, ahoj.”

Kate se vytrhla ze zamyšlení a usmála se, když ji Jodi vesele pozdravila.

“Napadlo nás zajít si na oběd, dokud je tu celkem klid,” oznámil Chris. “Jde ještě někdo?”

Všichni psavci byli v tu ránu na nohou a brali si své věci. Jak to tak vypadá, na přestávku byl zralý každý. Kate se usmála na Lucerna, který automaticky popošel k ní a vzal ji pod paží. Vypadalo to majetnicky, málem jako by si ji přivlastňoval, ale ona tušila, že tak byl prostě vychován. Přirozená galantnost.

Kdosi navrhl odejít z hotelu a na chvíli uniknout atmosféře konference, ale Kate měla strach ze slunce. Co Lucern? Luc její obavy zřejmě vycítil, protože se na ni škaredil. Zamumlal, že bude v pohodě. Prý má svou medicínu.

“Jakou medicínu?” optala se Jodi.

“Lucern má něco jako alergii na slunce,” vysvětlila Kate zdráhavě. Pak spěšně dodala: “Ale má… ehm… nahoře lék, jsem si jistá, že bude v pořádku. Můžeme si najít nějakou restauraci poblíž, jestli chcete.”

“Ne. Nemá smysl vláčet ho po okolí, zatímco budeme něco hledat. Nechceme, aby se mu udělalo špatně. Ještě jsme nejedli v hotelové hospůdce. Můžeme ji vyzkoušet,” navrhla Jodi. Ostatní ženy bez námitek souhlasily.

Cestou dolů si autorky začaly z Lucerna utahovat. Jaká prý je to náhodička, píše romány o zaláskovaných upírech a je alergický na sluníčko. “Hmm. Možná bychom si měly dávat pozor na krk,” laškovala Jodi.

Kate byla hrůzou bez sebe. Co to začala? Při tom – z jejího pohledu – nemístném žertování byla stále napjatější a ustrašenější, ale Lucern zůstal v klidu. Nakonec to všechny přestalo bavit a vzali si na paškál cosi jiného. Dorazili do hospůdky a vzali místo.

Oběd byl vynikající, připočtěte prima společnost, stálo to za to. Když dojedli, všichni s odchodem očividně váhali, tak se Kate rozhodla, že troška legrace, než je všechny zažene zpátky do jámy lvové – čtěte do konferenčního salonku – je nezabije. “Možná bychom se mohli zajít podívat na ostatní akce, co se tady konají,” navrhla.

Jodi se pohotově vytasila s programem konference a předčítala, co mají na výběr. Vzdělávací programy pro spisovatele, předváděčka vaření nazvaná: Kuchtění s láskou, parapsychologické a astrologické tentononc, a lekce tance.

Dvě autorky zlákalo vzdělávání, ale dušovaly se, že se časem do salonku na besedu se čtenáři vrátí. Další dvě se šly koukat na kuchtění, slibovaly totéž. Jedné se zachtělo tance a bez diskuzí vzala do zajetí kvílejícího Chrise. Ne, že by mu to bylo co platné. Tudíž zbyla Jodi, Kate a Lucern.

“Well, zbývá parapsychologie křížená s astrologií,” konstatovala Jodi, složila program a šupla si ho zase do kabelky.

“Zní to zábavně.” Kate odstrčila židli a vstala. Náhodou se podívala na Lucerna a překvapilo ji, že se tváří nejistě. Jodi si toho všimla také.

“Co se děje, Lucu? Máš strach, že senzibil spatří ve tvé budoucnosti něco zlého?” poškádlila ho dáma hbitého jazyka i pera.

Lucern udělal obličej. “Nebo v mé minulosti.”

Říkal to tím svým klasicky nevrlým tónem, ale v očích měl nezbedný třpyt, který Kate začínala rozpoznávat. Jodi ho zřejmě poznala také, protože se rozesmála. Kate to přesto vrtalo v hlavě. Lucern má dlouhou minulost. Šest set let. Což je fůra času. Přistihla se, že uvažuje o všech těch letech, co už chodí po světě. Miloval někdy někoho? Byl ženatý? Měl děti? Teď je svobodný – aspoň to tak vypadá. Proboha, nemá jistotu ani v tomhle. Třeba má ženu. Třeba má děti. Třeba …

“Jak to, že se ti tak dlouho dařilo vyhýbat manželství, Lucerne? Nebo jsi ženatý?” optala se Jodi, jako kdyby jí četla myšlenky. Odjakživa měla dar chovat se způsobem, který Kate lehce znervózňoval. Možná má jisté psychické schopnosti. Hrome, třeba dokonce umí číst myšlenky, a ví, že Lucern její otevřel mysl lecčemu, čemu by se dříve smála. Kate se rozhodla, že si odteď bude myšlenky hlídat, bude-li Jodi poblíž… čistě pro jistotu.

“A kolik ti vlastně je?” pokračovala Jodi. “Pětatřicet nebo tak nějak?”

Kate pozorovala Lucernova ústa. Vyklenula se do, u něj tak vzácného, uličnického úsměvu, s pravým koutkem zvednutým o fous výš.

“Nebo tak nějak,” odpověděl. “A ne, nikdy jsem nebyl ženatý.”

“Proč ne?” Jodi zjevně neváhala strkat nos do všeho. K nemalému úžasu Kate se Lucern zdál tou otázkou spíš pobavený, než že by ho naštvala. Jak to tak vypadá, Chris měl pravdu. Luc rozvazuje.

“Kdo by si mne vzal?” optal se zlehka místo odpovědi. V očích zase měl ten zlomyslný třpyt.

Jodi se podívala na Kate, a Kate cítila, že rudne. Copak jí ta bystrozraká ženská vidí až do ledví? Ví už, jak ji to k Lucernovi táhne? Panenko skákavá, vážně musí být opatrnější.

“A jsme tady,” zazpívala nepřirozeně vesele. Přímo před nimi se objevila cedule lákající na parapsychologické a astrologické věštění.

V místnosti byly zdánlivě nahodile rozmístěny malé stolky. Každý měl k dispozici jeden senzibil, parapsycholog či astrolog, a rozložil si na něj své iniciále a rekvizity.

U každého stolku byla jen jedna židle, hned vedle té, na které spočinul ten který věštec. Pěkně jeden klient po druhém, děkuji vám. Také zde byly stolky, u kterých jste si mohli koupit krystaly a tak podobně. Dost se to podobalo jakémusi okultnímu rynku.

“Nechám si udělat horoskop,” prohlásila Jodi. “Pak si nechám předpovědět osud od astrologa. A taky od parapsychologa.” Spisovatelčina zelená kukadla přímo zářila. Očividně byla příjemně rozrušená.

Kate u žádného spiritisty nikdy v životě nebyla a neměla ponětí, kde začít. Jeden pohled na Lucerna, nudil se, tak kývla na Jodi a usmála se: “Veď nás, MacDuffe.”

“Jste velmi mladá duše, světlá a překypující láskou a nadšením vyzkoušet vše, co vám svět nabízí.”

Lucern zůstal zticha, když na něj údajná parapsycholožka zamávala řasami, ale Kate si za ním výsměšně odfrkla. Parapsycholožka se přestala rozplývat nad jeho dlaní na tak dlouho, aby po ní mohla střelit zlým pohledem, pak pokračovala: “Prožil jste mnoho, mnoho životů.”

Kate si zase odfrkla. “Kde na to vzal čas?”

“Promiňte?” Parapsycholožka si ji teď přezíravě měřila.

“Já myslela, že je velmi mladá duše,” zdůraznila Kate. “Jak může být velmi mladá duše, která prožila mnoho životů?” Dotkla se Lucernovy paže. “Pojďme. Tohle je ztráta času a peněz.”

Lucern byl okamžitě na nohách a hnal ji i Jody pryč, parapsycholožka na ně jen zlověstně zírala. Manévroval je k východu, když vtom se Jodi zastavila a tak Kate a Lucovi nezbylo, než se zastavit také.

“Ne, počkat. Chci předpověď od ní.” Autorka ukázala na stůl, za kterým seděla bělovlasá dáma, sama, bez serepetiček, které jinak na žádném stolku nechyběly. Kate předpokládala, že právě absence blýskavých cetek snižovala její popularitu. Zbytek jasnovidců si oblékl pestrá roucha a měli na nich pompézně vyvedená jména, a stolky zdobily okázalé ubrusy. Tato žena se ubrusem neobtěžovala a oblékla si béžové šaty, ve kterých zaručeně splyne s davem, a měla připnutou jen jednoduchou vizitku.

“Od ní?” optala se Kate s pochybami. Žena nevypadala nijak zvlášť úspěšně, zato zvláštně poklidně.

“Skutečný talent se nezatěžuje nicotnostmi,” řekla Jodi. Tak do toho šli všichni tři.

Kate a Lucern vážně přihlíželi, jak žena uchopila ruku Jodi. Řekla, že Jodi je spisovatelka – což podle Kate nebylo nesnadné poznat, protože jsou na konferenci spisovatelů. Bylo to padesát na padesát. Jodi knížky buďto píše nebo čte. Pak žena řekla, že je docela úspěšná, ani to ovšem nebyl žádný velký objev. Možná Jodi poznala podle obrázku na zadní straně jejích knih.

Příští výrok už Kate překvapil. Věštkyně řekla, že Jodi stále trpí bolestnou ztrátou, kterou zakusila před nějakou dobou, ztrátou své spřízněné duše. Kate cítila, jak se jí ježí chloupky vzadu na krku. Nebylo to sice obecně známo, ale manžel Jodi zahynul před čtyřmi lety, rok předtím, než jí vydali první knihu. Kate také věděla, že ho Jodi stále oplakává. Prohlašovala, že byl její jedinou pravou láskou. Senzibilka pohladila Jodi konejšivě po ruce a pověděla jí, že ta její láska je právě teď s nimi, a že bývá nedaleko bez ustání. Ale také řekla, že chce, aby Jodi žila dál. Někdo brzy vstoupí do jejího života a, i když nebude její spřízněnou duší, jako byla její první láska, bude Jody věrným přítelem, milencem a společníkem, po zbytek jejích dní – a ta jasnovidná dáma pak ještě řekla, že první láska Jodi si přeje, aby tomu tak bylo.

Oči Jodi se leskly slzami. Vstala a obrátila se na Kate a Lucerna. Kate si lámala hlavu, co říci, aby trochu zvedla náladu, když vtom Lucern najednou podotknul: “Takže, jak to tak vypadá, nakonec si ještě vrzneš, než umřeš.”

Kate k němu obrátila zděšený pohled. Nikdy ho neslyšela promluvit tak krutě. Nikdy ho neslyšela používat taková moderní slova. V šoku se otočila na Jodi, ale autorka vyprskla zvonivým smíchem.

“Ano, už to tak vypadá. Není to pěkné?” Jodi si povzdechla a dotkla se Lucovy paže. Pak Kate vysvětlila: “Bavily jsme se s holkama o sexu. Jasně, až když v salonku začala váznout zábava. Beth skuhrala, že její postavy si užívají lepší sex, než ona, a já na to odsekla, že ona má aspoň nějaký, a já osobně že vážně pochybuji, že si ještě někdy vrznu, než umřu. Jenomže teď se zdá, že ano!”

Usmála se na Lucerna, pak ho postrčila k židli. “Jsi na řadě, příteli můj. Hořím nedočkavostí uslyšet, co řekne o tobě.”

Kate pozorovala starší ženu bez okolků cpát Luca na sedačku. Chvilku se cítila jaksi otrávená. Bilo do očí, že ti dva dnes ráno navázali něco ne nepodobné přátelství, a pak se zastyděla, protože si uvědomila, že to, co cítí, je žárlivost. Zahnala ty malicherné pocity a raději obrátila pozornost k parapsycholožce, která se chopila Lucernovy ruku a nyní mu konečky prstů zlehka přejížděla po dlani. Oči měla zavřené, plně se soustředila.

“Jste velmi starý,” řekla tlumeným hlasem. Zamrkala a otevřela oči, zahleděla se na jeho krásnou, mladou tvář, celá zmatená se zamračila, pak oči zase zavřela. “To vaše duše musí být stará,” opravila se. “Velmi stará. Měl jste mnoho lásek.”

Kate cítila, jak se jí v hrudi cosi svírá, než se dáma opět opravila: “Ne, ne lásek. Milenek. Měl jste jich mnoho. Mnoho, mnoho,” dodala, zase to znělo překvapeně. Pak otevřela oči a poněkud roztrpčeně se optala: “Měl jste vůbec čas na spaní?”

Kate zacukaly rty. Věřila, že Lucern byl s mnoha ženami. Je to přece zdravý mužský, a už víc, než šest set let. Dokonce, i kdyby měl jen jednu milenku ročně, bylo by jich šest set. Kdyby měl ročně víc, než tři… v duchu se vzbouřila. Na tak vysokou matematiku nikdy nebyla. Zcela konsternovaná se rozhodla, že se ho musí zeptat, jestli upíři mohou dostat a hlavně přenášet pohlavní choroby. Doufala, že ne, ale vážně, tohle se dozvědět musí.

“Začal jste být unavený životem,” pokračovala paní senzibilní, upoutala tím pozornost Kate. “Všechno se zdálo tak těžké a krutost lidí vás začala vyčerpávat. Ale něco – ne, ne něco, ale někdo – někdo vás vrátil životu. Donutil vás cítit, že by možná ještě stálo za to zase žít. Že ještě existuje radost.”

Kate se zčistajasna lepil jazyk na patro. Někdo? Kdo? Potají doufala, že to byla ona. Současně ji ta představa vyděsila. Lucern ji přitahoval. Dokonce ho začala mít ráda a vážit si ho, ale…”

“Držte se jí.” Žena se Lucovi dívala hluboko do očí: “Budete o ni muset bojovat, ale ne tak, jak jste zvyklý. Zbraně a fyzická síla vám v této bitvě nebudou k ničemu. To se svou vlastní pýchou a strachem budete muset bojovat. Pokud selžete, srdce se vám v hrudi scvrkne jako seschlá rozinka a zemřete jako osamělý, zahořklý stařec, litující všeho, co jste vy neudělal.”

Lucern jí vytrhl ruku, vstal a odkráčel. Kate se otočila, aby běžela za ním, ale ta snad vševědoucí dáma ji zničehonic popadla za ruku. “Počkejte. Váš muž bude za chvíli v pořádku.”

Kate ztuhla. “On není můj muž.”

Výraz parapsycholožky naznačoval, že Kate nikoho neošálí. “Je zvláštní, váš muž. Ale abyste mohla být s ním, budete si muset vybrat. Budete se muset všeho vzdát. Pokud máte kuráž, vše, co jste kdy chtěla, bude vaše. Pokud ne…” Pokrčila rameny a pustila ruku Kate. “Teď utíkejte za svým mužem. Jenom vy ho můžete uklidnit.”

Kate uháněla za Lucernem. Věděla, že Jodi je jí v patách. Kůže zápěstí ji pořád svrběla tam, kde na ni jasnovidka sáhla, brněla, jako by ji zasáhl proud. Nepřítomně si ji masírovala, myšlenky měla roztříštěné. Bude se muset všeho vzdát, ale získá vše, co kdy chtěla? Jak by to vůbec bylo možné? Hodila tyhle starosti za hlavu, když vyběhla ven z místnosti a zahlédla Lucerna mizet za rohem.

Ve chvíli, kdy ho obě dohonily, v konferenčním salónku Roundhouse Publishing, Luc už seděl u stolu, obklopen fanynkami.

Allison mávala na Kate přes celou místnost, aby šla za nimi. Kate nejistě přelétla pohledem ze šéfky k Lucernovi.

“Kouknu se, jestli je Luc okay. Ty jdi zjistit, co chce velká šéfová,” navrhla Jodi a postrčila ji k vedoucí editorů. “Stejně tady moc dlouho nepobudeme. Zavírají dřív, aby se všichni mohli připravit na Maškarní ples & banket ve stylu renesance.

Aha, no ano, vzpomněla si Kate, cestou k šéfce. Dnes večer je maškarní ples.

Lucern vážně přikývl, když čtenářka, se kterou právě domluvil, vstala a šla si popovídat s Jodi. Zvykal si hovořit se čtenáři. Zpočátku se ze všech sil snažil tomu vyhnout, ale kázání, které mu u něj doma dala Kate, zapustilo v jeho mysli kořínky – že prý by ho, nebýt jich, nikdo nevydával. Že se dotknul jejich životů a že mu o tom jenom chtějí povědět. Naučil se víceméně mile reagovat na poklony, které mu skládali a které ho uváděly do rozpaků, ale zjistil, že při troše snahy se mu čtenáři otevřou. Povídali mu o všem možném, dávali mu kousky sama sebe, a on nevěděl, co si s nimi počít.

Jedna žena se mu svěřila, že právě ztratila mladinkého syna, že jí svět připadal bezútěšný a nekonečně krutý, ale že našla únik a naději v jeho knihách. Třeba, jednoho dne, bude život zase dobrý. Pak se přinutila usmát a řekla mu, že by si moc přála, aby byl vampyrismus skutečný, že kdyby v něj věřila, prohledala by celou zemi a našla upíra, aby zachránil její dítě.

Lucerna pro ni bolelo srdce. Cítil její bolest, natahovala se po něm a prosakovala mu do těla. Věděl, že to je špatné, ale nedokázal ji nechat jenom tak odejít. Vklouznul jí do mysli a… neodstranil bolest, ale opředl ji jemným závojem zapomnění, až byly dobré vzpomínky silnější, než ty zlé, Odcházela od něj s úsměvem.

Dnes se setkal s mnoha zraněnými lidmi. Jakmile se jim otevřel, nemohl se už před nimi uzavřít. Ale také se setkal s mnoha lidmi, kteří byli v pohodě. Celý zážitek shledával vážně zajímavým, bez přehánění. Napsal své knihy z ryze sobeckých důvodů, aby zaznamenal pravdu. Ale nyní viděl, že se dotýkají života mnohých. Přivedlo ho to k nápadu pokusit se o nefalšovanou fikci, o něčem takovém dosud nikdy neuvažoval. Život začal jako válečník. Po sto letech z něj byl zhýralý fláma, hráč a děvkař. Když ho to omrzelo, dal se na vědu a ponořil se do historie. Možná přišel čas přehodit výhybku a zkusit něco víc tvůrčího. Ale bude to umět?

“Okay. Čas jít.” Kate mu zničehonic stanula po boku. “Allison dnes zavírá salonek dřív, takže každý bude mít dostatek času nachystat se na Renesanční ples.”

Luc vydechl úlevou. Ostatní spisovatelé vypadali, že s ním jsou zajedno. Mluvení se čtenáři bylo sice prospěšné, ale také únavné. Lucern byl vskutku překvapen, jak vyčerpaný je.

Když spolu s Kate kráčel k výtahu, připomněl si, že v žádném případě nesmí zapomenout nakrmit se ještě před bálem. Bylo to bezpodmínečně nutné. Díky čemuž se v duchu vrátil k bálu jako takovému. Renesanční ples.

Výtečně, na tuto éru má velmi milé vzpomínky. A právě z tohoto důvodu si byl zcela jist, že noční ples bude skvělá zábava.

13. KAPITOLA

Renesanční ples byl otřesný. Když na tu éru vzpomínal, Lucern zapomněl na jednu podstatnou věc: na šaty, které nosily ženy. Vzpomněl si na ně, nikterak radostně, hned co Kate vyšla ze své ložnice a vstoupila do obývacího pokoje.

Oblékla si dlouhou alžbětinskou róbu z brokátu barvy burgundského vína a bílé krajky. Měly sametový živůtek s tradičním špičatým náprsníkem. Dlouhá sukně byla skládaná a svrchní rukávy nabírané. Vypadala krásně. Opravdu. Ale živůtek byl alfou a omegou roucha. Tlačil jí ňadra k sobě a do výše, tudíž vypadaly, jakoby se měly každou chvilku z výstřihu vyhoupnout. Lucernovi se začaly sbíhat sliny, sotva se objevila na prahu. Pak ho ale napadlo, že nebude jediný, jehož oko popatří na ty svůdně okrouhlé bochánky, až hříšně náležitě stavěné na odiv. Kate hodlá tuhle zatracenou věc nosit na veřejnosti. To pomyšlení se mu pranic nezamlouvalo.

Otevřel pusu, aby jí svůj názor sdělil, když vtom ho předběhla, zarazila se a zamrkala, jako by nevěřila vlastním očím. “Co to máš do pekla na sobě?” vyhrkla.

Ztuhl překvapením. Shlédnul na tmavomodrý oděv, do něhož byl oděn, řka: “Toto jest tradiční úbor ze šestnáctého století. Copak jsi ho sama neobjednala?”

“Ano, samozřejmě. Ale já jim jen řekla míry a neupřesnila…” Došla jí slova. Mračila se na něj jako kakabus.

“Tobě se to nelíbí?”

“Nelíbí? No, je to prostě… vypadáš tak trochu… ehm… froufrou,” vykoktala nakonec. “Chci říci… v těch punčocháčích ti fakt hezky vyniknou nohy, ale…?”

“Říká se jim plundry,” obohatil její slovní zásobu Lucern. Ještě pořád se pokoušel přijít na to, co znamená froufrou. Neznělo to nijak lichotivě, aspoň v jejím podání. Naneštěstí nedržel krok s moderními eufemismy. Vážně by měl častěji chodit ven. “Myslel jsem, že mimo jiné edituješ i historické romány,” odtušil, možná poněkud nevrle.

“Převážně středověké,” vysvětlila. “Renesance nebyla tak populární.” Našpulila rty, pak je stočila kousek na stranu. “Tak, co je tamto… ehm…” – neurčitě mávla směrem k jeho slabinám – “tamta kachní věc?”

Lucern si povzdechl. “To je poklopec.”

“Aha.” Pomalu kývla, zvažovala onu poněkud přemrštěnou součást oděvu.

Lucern se zadíval dolů a taky se nad ní zamyslel. Šlo o obrovský, vzedmutý a vypouklý váček, zdobený několika okrasnými špendlíky. Ba co hůř, byl zdeformovaný skladováním a vágně opravdu připomínal kachnu. Očividně se jednalo o raně renesanční šat. Poklopce vyšly z módy za vlády královny Alžběty.

“Četla jsem o nich, ale myslela jsem si, že mají být… ehm… kulatější či co. Ještě si ublížíš. Někdo půjde okolo, bouchne do něj a-”

“Hej! Vy dva vypadáte fakt ohromně!” Chris vyšel ze svého pokoje oblečený do dílem červeného a dílem vínově červeného úboru, ne nepodobného Lucernovu. Nicméně jeho poklopec byl trochu normálnější.

Lucern se na mladíka usmál, cítil, že z něj napětí pozvolna vyvěrá. Nestaral se, že si Kate utahuje z jeho kostýmu, i když ještě horší bylo, že svou pozornost zaměřila na poklopec. Vědomí, že na něj kouká, přimělo onen kousek anatomie, který zakrýval, zpozornět.

“Tak co” – Chris se podíval z jednoho na druhého – “můžeme jít?”

Kate si byla jistá, že jí prsa každou chvilku vyskočí z živůtku. Dělala, co mohla, aby se obešla bez dýchání a tak tomu zabránila, ale pokaždé když se musela uklonit, také raději v duchu odříkala modlitbičku, aby zůstaly na svém místě. Díky Bohu, až doteď zůstaly – ale vždycky, když se narovnala, přistihla Lucerna probodávat pohledem jednoho každého muže v dohledu. Což shledávala docela zábavným. Co ale zábavným neshledávala ani pramálo, byl způsob, jak ženy civěly na Lucův poklopec. Ta zatracená věc jiskřila a třpytila se, rádoby drahokamy na okrasných špendlíky odrážely všechno světlo. A nejen světlo. Také její vlastní oči se tam co chvíli vracely. Bylo opravdu trapné, nakolik ta věc rozptylovala. Ne, že by si toho Lucern všímal. Jestli věděl, že a jak mu bezmála dvě tisícovky žen v sále zírají na genitálie, pak skvěle předstíral, že ne a kráčel hrdě jako páv. Nechápala, kde bere odvahu. Mít na ňadrech nasazené blýskavé kužílky, krčila by se a pokoušela se je schovat.

“Wow, to je ale nářez, huh?” ozval se Chris.

Kate se rozhlédla po bavičích. Muzikanti, šašci a kejklíři, tanečníci i trubadúři. Skutečně se to blížilo její představě, jak takový bál za starých časů vypadal. Přitlačila rukou položenou na Lucernovo rámě a naklonila se mu k uchu, při tom zašeptala: “Je to tady takové, jaké to bývalo ve skutečnosti?”

Zaváhal. “Víceméně. Samozřejmě osvětlení bývalo kalnější. Měli jsme jenom svíčky, žádný proud. Zem by byla pokrytá rákosem. Psi a krysy by se prali o zbytky jídla. Pach by byl o poznání nepříjemnější a-”

“Dost, to stačí,” skočila mu do řeči. “Náš ples mám radši.”

“Hmm.” Kývnul.

Našli stůl a stěží se stačili usadit, když si k nim přisedla Jodi a několik dalších spisovatelek. Konverzaci nejprve dominoval úžas nad výkonem lady Barrowové. Šašci byli zábavní, trubadúři hráli na historické nástroje. Večeře, když došlo na její podávání, byla lahodná, byť ne zcela dobová.

Jakmile byly sklizeny talíře, začalo se tančit. Lucern zašeptal, že bude za moment zpátky, a Kate, předpokládající, že musí na pány, nepřítomně kývla, všímala si tanečníků, kteří vířili po obvodu sálu. Obrátila se, aby něco řekla Jodi, která zabrala místo po boku Lucerna z druhé strany, ale zarazila se, když uviděla, že Luc je stále tam. “Myslela jsem, že jsi…”

Pak jí slova došla, když si všimla, že má ruce pod stolem. Vypadal, že… něco dělá. “Co…?” začala udiveně.

“Něco mě drží,” odsekl.

Kate zamrkala, v hlavě měla zmatek. “Co tím myslíš, že tě něco drží?” Představovala si… no, nejlépe bude moc dlouho neuvažovat o tom, co si představovala. Brzy totiž zjistila, že realita je mnohem horší, než představy.

“Ubrus,” hlesl, trochu se svezl a postranně se pokoušel uvidět, v čem je problém. “Jeden ten špendlík.”

Víc říkat nemusel. Kate měla okamžitě přehled o situaci. Jeden z okrasných špendlíků na poklopci se nějak chytil do ubrusu. Ke své neskonalé hrůze zařvala smíchy.

Lucern se nebavil. “Tohle není směšné,” setřel ji vztekle. “Musím si ulevit a to dost naléhavě. A nemůžu vstát.”

“Takže… vy lidi taky musíte chodit na záchod?” vyzvídala Kate.

Zíral na ni, jako by přišla o rozum. “Kam na ty nápady chodíš?”

“No,” bránila se. “Bram ve svých knihách nikde nepíše, že by si Dracula šel ulevit. Prostě mne nenapadlo-”

“Co já vím ani nenapsal, že si šla ulevit Mína,” zavrčel Lucern. Škubl ubrusem, ten tím pádem, spolu se vším, co na něm leželo, popojel asi o palec blíž.

Konverzace u stolu rázem ustala. Kate vzhlédla a zjistila, že všichni zděšeně zírají na Lucerna, ať už s větší či menší mírou zaujetí. Věděla, že Lucern by sám nikdy o pomoc nepožádal, a tak se rozhodla ušetřit jeho hrdost. Přitáhla k sobě pozornost lehkým zakašláním, pak se usmála na Chrise: “C.K., můžeš pomoci Lucernovi? Má nějaké nesnáze.”

“Jasně, jaké nesnáze?” Kamarád začal vstávat.

“Jeden ze špendlíků na poklopci se přichytil k ubrusu. Nemohl bys vlézt pod stůl a uvolnit ho,” poprosila.

Chris se zasmál a zarazil se. “Děláš si prču, že jo?”

Když zavrtěla hlavou, hned kecl zpátky na židli. “Promiň. Osvobozování poklopců není má parketa.”

“Chrisi!” výhrůžně vyštěkla Kate.

“Kate,” odpověděl mile. “Je to tvůj autor. Ty vlez pod stůl a dostaň ho ze spárů ubrusu.”

“Já myslela, že ho máš rád.” Kate usoudila, že na med chytí víc Chrisů, než na ocet.

“Tak moc zas ne.” S přehledem jí to vrátil. Pak se omluvně podíval na Lucerna. “Promiň, Lucu.”

“Naprosto chápu. Zvládnu to.” Odpověděl důstojně, ale rudý byl až za ušima, což Kate zaujalo. Nevěděla, že se upíři mohou červenat.

Zase trhl ubrusem a Kate se zamračila. Převrátí stůl a/nebo zničí kostým, který ona vypůjčila. Nijak dobré vyhlídky. Rozhodně netoužila mít zbytky večeře na svém draze vypůjčeném kostýmu. Nechtěla platit za čistírnu. Nechtěla platit za ten směšný poklopec, který měl na sobě Lucern, protože ho zničil. Spolkla poslední doušek vína, položila sklenku a obrátila se na Lucerna.

“Okay. Ruce pryč a nech mne kouknout.”

Lucern zaváhal, pak ruce zvedl a položil na stůl. Kate se naopak sklonila, aby zjistila, v čem to vězí. Byla ve špatném úhlu. “Nemůžeš trochu couvnout?”

“Ne, pokud nemám vzít ubrus s sebou,” odsekl.

Narovnala se a rozpačitě se rozhlédla, nijak ji nepřekvapilo, když uviděla, že celý stůl obkroužený spisovatelkami romantické literatury lačně pozoruje, co to vyvádí. Našla oči Jodi vedle Lucerna z druhé strany. “Odtud nic nevidím. Budu muset pod stůl.”

Jodi vykulila oči, pak se ale vehementně zvedla a zavelela: “Vstávat, děvčata. Nemusí hned každý vědět, co se tu děje. Zahrajeme si na paraván.”

Všechny autorky bez meškání vstávaly a obcházely stůl. Kate s úlevou sledovala, jak tvoří půlkruh kolem její a Lucernovy židle. Široké sukně byly pro roli paravánu jako stvořené. Chris byl jediný, kdo zůstal sedět. Pozoroval manévry rozšířenýma očima, zjevně si nebyl jist, zda má být pobouřen nebo se chechtat.

“Jdi na věc,” řekla Jodi, sotva byly všechny na místě. Spisovatelky to svorně odkývaly.

Kate se poněkud absurdně cítila jako voják vyslaný na sólovou tajnou misi. Zatoužila, aby prve vypila víc vína, zhluboka se nadechla a pak sjela ze sedačky, rovnou pod stůl. Byla tam strašná tma. A vedro. Poklekla vedle Lucernových nohou v punčocháčích, stočila hlavu na stranu a snažila se uvidět na špendlík a o co se zachytil, ale pořád nebyla v úplně správném úhlu a ani dost blízko.

Potichu zaklela jako dlaždič, dlaždiči snad prominou, a sunula se blíž, okolo jeho nohy, až se mu klečmo vmezeřila mezi kolena. Váhavě sáhla po svázaném ubruse. Rozhodně se nemínila dotýkat poklopce, aspoň pokud se tomu bude moci vyhnout. Trochu zvedla látku, ale opravdu byla přichycená.

“Potřebuješ tam dole svíčku nebo tak něco?” ozvala se shora Jodi, která nelenila a nabízela pomoc. Její hlava se na chvilku objevila pod stolem, pak zmizela a Kate už jen slyšela, jak se ptá: “Nemáte některá v kabelce takovou tu maličkou baterku, co vypadá jako propisovačka? Obvykle ji nosívám, ale…”

Zbytek toho, co říkala, už Kate nezaslechla, protože se Jodi narovnala.

“Ty se dostáváš do samých zajímavých situací, Katuško, děvče mé drahé,” promlouvala sama k sobě Kate, snažíc se rozvázat látku, aby zjistila, kde je přichycená k Lucernovi. Přece je to její práce, zajistit, aby její spisovatelé takovýmito akcemi hladce propluli, a pomáhat jim ze zapeklitých situací. Nicméně, dle jejího uváženého názoru, tato situace opravdu přesahovala meze povinností editora. Nebýt v téhle kaši Lucern, ani by ji nenapadlo řešit to osobně. Což bylo zajímavé, ale hloubat nad tím až bude později. Lekla se, když ji něco kleplo zespod do ruky. Poklopec, uvědomila si s úžasem. Rostl a šťouchal do ní. No ano, rostlo to, co bylo pod ním. Zdá se, že Lucern nachází v tomto očistci i něco víc, než jen trapné pocity.

Lucern si upřímně přál, aby se země otevřela a pohltila ho. Mohla dokonce schlamstnout i jednu každou spisovatelku kolem něj, a Kate ostatně taky, je-li ctěná libost, hlavně když tím skončí toto utrpení, nejtrapnější okamžiky jeho života. Jako by nestačilo, že se mu poklopec zašprajcoval do ubrusu, Kate teď navíc klečí mezi jeho nohama a snaží se ho vymotat, což dává povstat myšlenkám, které nemají co dělat s jeho vyprošťováním, aby mohl navštívit místnost pro pány. Představoval si, jaké by to bylo, kdyby, místo vyplétání ubrusu, prostě odsunula poklopec stranou, vytáhla ho ven a obemkla rty. Pak si uvědomil, že tvrdne a doufal… modlil se, aby si toho pro Boha nevšimla.

Jak vůbec mohl takto skončit? On, muž nadevše milující pořádek a řád. Neúčastní se konferencí ani renesančních bálů. Jak se mu mohl vlastní život natolik vymknout z ruky? Něco ho dloublo do poklopce, prudce se napřímil, upoutal tím pozornost žen okolo něj.

“Pardon,” ozval se zpod stolu přidušený hlas Kate. Znělo to, jako by mluvila skrz zaťaté zuby. Lucern zavřel oči ponížením a přál si mít kůl, aby si jím mohl vlastnoručně probodnout srdce.

“Píchla vás špendlíkem?” optala se starostlivě Beth, jedna ze spisovatelek.

Lucern místo odpovědi zavrčel, ale vyznělo to spíš jako zakňučení. Beth to vzala jako ano a soucitně ho poplácala po rameni.

“Tak tady jste!”

Lucern otočil hlavu a spatřil lady Barrowovou prodírat se chumlem autorek. Jodi se pohotově přitiskla na stůl vedle jeho nohy, kryla výhled na Kate pod ním. Lady Barrowová vypadala, že je trochu zvědavá, proč jsou všechny tady, ale nezeptala se. Místo toho se usmála na Lucerna.

“Allison povídala, že už se cítíte lépe, ale chtěla jsem se o tom přesvědčit na vlastní oči.”

Lucern na ni poulil oči, věděl, že je má vykulené a skoro mu lezou z důlků. Za normálních okolností by vstal, když se přiblížila dáma, ale teď to bylo nemožné. Ačkoli proto oči nepoulil. Pravým důvodem bylo, že Kate – netušící, že je přítomna lady Barrowová – vzala poklopec a odsunula ho. Navíc – neúmyslně? – uchopila jistou část jeho anatomie, která rostla jako z vody a vyplnila zdánlivě předimenzovaný poklopec.

“Pardon.” Hlas Kate opět zazníval v hlubin podstolí. “Špatně vidím na tenhle špendlík.”

Lady Barrowové zmrzl úsměv na rtech. Její oči neomylně zamířily dolů, kde suknice Jodi kryla stůl, pak putovaly vzhůru, ke spisovatelčině poplašené tváři, a nakonec sklouzly k Lucernovi, jehož výraz nikoho nenechal na pochybách, že se do krve stydí. Než stačila slovo říci, hlas Kate se ozval znovu. Byl podrážděný a úsečný. “Do prkenné ohrady, Lucerne! Hned, jak tě vyháknu, trvám na tom, abys sundal tyhle zatracené špendlíky. Jsou jen pro zlost.”

“Lucův poklopec uvízl v ubrusu,” vyhrkla Jodi, než lady Barrowová stačila otevřít pusu. “Kate se ho snaží uvolnit.”

“Poklopec, míní poklopec,” dodala snaživě Beth. “Kate se snaží uvolnit jeho poklopec z ubrusu. Ne jeho z poklopce.”

“Chápu,” špitla lady Barrowová, zdálo se, že si není zcela jistá, co si má v nastalé situaci počít. Nicméně zděšená byla jen okamžik. Pak pokynula Jody, aby ustoupila stranou, vyhrnula ubrus a poklekla, aby se podívala pod stůl. “Vidíte tam vůbec, Kate? Nebo vám mám sehnat nějaké světlo?”

Lucern ucítil, jak ho ruka Kate leknutím sevřela pevněji, a se zaúpěním zavřel oči.

“Lady Barrowová?” Katin hlásek zněl neuvěřitelně slabě.

“Ano, jsem to já. Potřebujete tam dole nějaké světlo?”

Tlumené zaklení, které vyšlo zpod stolu, skoro zaniklo v nečekaném výbuchu smíchu shora. Lucern otevřel oči a uviděl Chrise zakrývat si pusu. Už to nevydržel. Lucern dospěl k názoru, že mu to nelze míti za zlé. Nebýt sám v centru tohoto debaklu, možná by to i on považoval za neskonale zábavné. Ale byl, proto to považoval za čirou hrůzu a děs.

Neslyšel, co Kate pošeptala v odpověď lady Barrowové, ale muselo to být přitakání, protože ta se narovnala a rozhlédla okolo, pak požádala jednoho ze svých zaměstnanců, aby sehnal baterku. Muž střelhbitě vyrazil, aby splnil její přání. Poté se lady Barrowová obrátila a povšimla si Lucernova bolestného výrazu. Konejšivě ho poplácala po rameni. “Nevadí. Takové věci se tu a tam stávají každému z nás.” Našpulila rty. “Inu, ne přesně takováto věc, ale vy víte, jak to myslím.”

Lucern si povzdechl a zase zavřel oči. Pak nějaký drsný hlas řekl: “Co se to tu děje? Proč tady všechny mé spisovatelky jenom tak postávají?”

Kate poznala hlas Chucka Morgana a chtělo se jí plakat. Raději si opřela hlavu o Lucernovo koleno a uvažovala, jestli může být ještě hůř. Nejprve se svědkem této ponižující události stala lady Barrowová a nyní dorazil i prezident společnosti. Božínku, na této konferenci na své nadřízené vážně udělá dojem! Všechno bylo mnohem snazší, když byl ve funkci Edwin a ona pouhá asistentka.

“Cože?” Chuckův zděšený řev byl pravděpodobně slyšet z jednoho konce sálu na druhý, pomyslela si Kate – a soudě podle toho, jak všeobecné štěbetání a smích zničehonic ustaly, věděla, že má bohužel pravdu. Pane Bože, brzy budou úplně všichni vědět, že je tady dole.

Pak však uslyšela hlas lady Barrowové, ostrý a pevný jako nůž z damascenské ocele, a sama pro sebe se zasmála. Kathryn dokáže být stejně laskavá jako každá druhá, ale není to žena, která si nechá jen tak něco líbit a nikoho se nebojí, aspoň pokud ona ví. Pravděpodobně právě Chuckovi dává klystýr za to, že přitahuje pozornost k záležitosti, kterou se všichni snaží ututlat, a nejraději by ji za to objala.

“Už jste tady!” uslyšela vykřiknout lady Barrowovou. “Děkuji vám.”

Ubrus se zvedl a objevila se dáma. Ke Katině úžasu místo, aby jí jen strčila baterku do ruky, Kathryn Falková, Lady Barrow, poklekla a zalezla pod stůl za ní. “Tady dole je pěkné horko, což?” podotkla konverzačním tónem, jako by takovéto věci u ní byly na denním pořádku. Lady Barrowová se uhnízdila, rozsvítila baterku a posvítila do míst, kde se ubrus zapletl do poklopce, pak vážně kývla na Kate. “Do toho, děvče. Čím dřív to rozmotáte, tím dřív se odsud dostaneme.”

Což se snáze řekne, než udělá. Lucern byl do slova a do písmene chycen. Minimálně tři z půltuctu špendlíků uvízly porůznu v ubrusu. Jeden špendlík se nejdříve patrně jen zahákl, pak Lucernovo vzteklé tahání uvěznilo ostatní. Osvobodit ho dá práci.

Lady Barrowová zůstala po celou dobu trpělivá, svítila, kam měla, přidržovala ubrus, když Kate potřebovala ruku navíc, občas radila, občas utrousila vtip, aby uvolnila napětí. Avšak i s její pomocí se to zdálo být mučivě dlouhou kalvárií. A trapnou také. Strašně moc se chtěla vyhnout sahání na Lucernův poklopec, bylo to však nemožné – a častěji ho v ruce držela, než nedržela. Dobře si uvědomovala tvrdé tělo vespod, když přetáčela látku sem a tam, ve snaze všechny špendlíky vyháknout a další nezaháknout. Dokonce ani nechtěla vědět, jak se Lucern cítí. Musí to být strašná muka.

Jestli toho Kate brzy nenechá, Lucern si byl absolutně jist, že sám sebe zostudí, přímo tam u stolu, všem na očích. Nedotýkala se ho sexuálním způsobem, ale už sám fakt, že byla mezi jeho koleny a hýbala s ním, ho nutil reagovat jako pubertální chlapec. Žil dlouhou, předlouhou dobu, ale nikdy dřív se v takovéto situaci neocitl. A dáli Bůh, už se v ní ani nikdy neocitne.

“Další je venku.”

Katin hlas vyšel zpod stolu a všichni stojící okolo vydávali zvuky, které Lucern odhadoval na blahopřání a povzbuzování. Pokusil se na sedačce nevrtět, když ho chytila zase jinak. Většinou mu erekce tak netrčela – ale předpokládal, že se snaží dostat k poslednímu špendlíku. Podíval-li se dolů, dokonce viděl její prstíky obtočené kolem něj, kde vykoukly zpod látky ubrusu. Vzhlédl k Jodi a uviděl, že doširoka otevřené oči upírá do jeho klína. Podařil se mu jakýs takýs úsměv.

“Ach, můj Bože.”

Tento výkřik jedné ze spisovatelek přitáhl pozornost obou, jeho i Jodi. Byla to Beth a vypadala vážně zděšeně. Lucern cítil, jak mu srdce padá do kalhot. Vlastně do plunder. Naivně si myslel, že příchod prezidenta Katiny společnosti byl to nejhorší, co se mohlo stát, ale spisovatelčin výraz ho vyvedl z omylu.

“Co je?” zeptala se, rozhodl se, že nejlépe bude zjistit, co se děje.

“Znáš dokumentaristy? Lidi, co filmují všechno a všechny?”

“Ne.” Nikdy o žádných filmujících dokumentaristech neslyšel.

“Vždycky natáčí dokument o konferenci R.T.,” vmísila se Jodi. “Děsně rádi filmují všechny ty ženy a parádičky.”

“Ano. A… teď se tam nedívej, ale jdou naším směrem. A s nimi fotograf z místního plátku.”

“Ach, můj Bože,” zašeptala tentokrát Jodi. “Pravděpodobně hledají lady Barrowovou. Celou noc se za ní táhnou jako smrad.”

“Zatraceně,” vydechl Lucern. Bude hůř.

“Poslední,” oznámila lady Barrowové s úlevou, kterou zakladatelka Romantic Times nemohla neopětovat.

“Dobře,” oddechla si ta dobrá žena.

Kate jí to vážně nezazlívala. Obě byly ohnuté, hlavy nakloněné na stranu a záda přimáčknutá zespodu ke stolu. Kate před tou ženou nemohla než smeknout, že jí přišla sem dolů na pomoc. Nemusela, ale lady Barrowová se držela hesla, že má-li se něco udělat, udělejme to osobně. Energií a nadšením přímo sršela.

S povzdechem se přinutila soustředit na úkol, který měla doslova po ruce. Musí uvolnit poslední špendlík a budou odtud venku. Pak hodlala trvat na tom, aby Lucern zamířil rovnou na pány a všechny okrasné špendlíky sundal. V prvé řadě nechápala, jak si je na ten prokletý poklopec vůbec mohl připnout, a byla vděčná, že si s ním nezatančila, než se stalo tohle – mohla mít chycené šaty. Nebyla by to žádná legrace, vyplétat je uprostřed tanečního parketu, všem na očích? Už takhle dost lidí ví, že je pod stolem a pracuje na Lucernově poklopci. Nepotřebuje, aby i ten poslední návštěvník konference spatřil jejího autora v prekérní situaci.

“Hotovo! Seš volný,” zavolala s úlevou, když povolil poslední špendlík. Začala se odtahovat a zjistila, že se drží za rukáv. Zatímco vymotávala obrus z posledního špendlíku, zachytila se rukávem o jeho bratříčka. Teď byla přišpendlena k Lucernovi, zápěstím k poklopci.

“Sakra.”

“Co je?” zamračila se lady Barrowová. Na druhé straně ubrusu se strhla nějaká mela. Zdálo se, že všichni mluví najednou.

“Jsem chycená za jeden špendlík jeho…” vyjekla Kate a po kolenou se hrnula dopředu, aby uchránila rukáv před natržením, protože se Lucern najednou odsunul dozadu. Skřípání nohou jeho židle o podlahu přehlušilo její polekaný výkřik, a byla nucená spěšně vylézt zpod stolu, protože začal vstávat. Kate zamrkala při nečekaném blýsknutí, uslyšela Lucerna zaklít, ale byla nakrátko oslepená. Prve pod stolem byla moc tma.

“Dávejte pozor, pane Amiraulte,” varovala ho lady Barrowová, lezoucí zpod stolu. “Má rukáv chycený do vašeho…”

Lady Barrowová ztichla při pohledu na nejnovější přírůstek jejich publika. Kate si jí povšimla také, její oči se přizpůsobily a zvolna registrovaly filmovou kameru namířenou jejím směrem. Nechyběl ani fotograf s velmi profesionálně vyhlížejícím aparátem. Ten záblesk má na svědomí on, uvědomila si. Vyfotil ji.

Lucern, který dělal, co mohl, aby ignoroval její ruku visící mu před slabinami, požádal utrápeným, ač nadmíru zdvořilým tónem: “Říkejte mi Lucu, lady Barrowová.”

“No teda,” ozval se muž s profesionálně vyhlížejícím fotoaparátem. “O téhle události jste se mi nezmínila, lady Barrowová.”

“Kdo…?” začala Kate, jenomže už věděla, že se jí odpověď líbit nebude.

“Místní noviny,” ponuře odtušila lady Barrowová. Dostala se na nohy. “A vzhledem k tomu, že tato krize je už zažehnána, myslím že raději půjdu řešit tu další.”

Jodi spolu s ostatními spisovatelkami jí pomohly uhladit sukně, pak Kathryn Falková vzala reportéra pod paží, otočila ho na druhou stranu a kormidlovala ke svému stolu.

“Sázím se o prachy, že jí ten pisálek bude do deseti minut zobat z ruky,” řekla Jody s nelíčeným obdivem. Obrátila se na Lucerna a Kate, povzbudivě se usmívala. “Ten obrázek se do novin nedostane. Za to vám ručím.”

14. KAPITOLA

Dostali se na titulní stranu

Daily News.

“Ta novinářská hyena přísahá, že on to svému redaktorovi nedal, ale nevím, kdo jiný by to mohl být,” prohlásila Kathryn Falková, mírně řečeno rozladěným tónem. Zavolala Kate a Luca hned ráno a požádala je, aby se s ní sešli v hlavní restauraci na snídani. Kate se okamžitě zmocnilo zlé tušení, že došlo na nejhorší. A měla pravdu.

Zoufale zírala na fotografii v novinách. Byl na ní Lucern, napůl stál a vypadal k nakousnutí, v tom svém froufrou kostýmu, a byla na ní i ona, vypadala jako nějaká laciná běhna. Lezla zpod stolu, chytala ho za… Nešťastně vzdychla a znovu si přečetla titulek. MOMENTKA ZE STŘEDOVĚKU? křičela na ni velká písmena.

Editorka Roundhouse Publishing Kate C. Leeverová si s gustem bere vše, co jí padne pod ruku, od autora upířích milostných románů, Luka Amiraulta, zatímco se Kathryn Falková, Lady Barrow, CEO a zakladatelka Romantic Times Magazine, lhostejně dívá na ples ve stylu renesance, konaný minulou noc.

Kate zaúpěla a začala švihat novinami o stůl, ale pak se zarazila a znovu si přečetla podtitul. Pečlivěji si prohlédla obrázek.

“Až dostanu toho chlapa do rukou, já ho-” začala lady Barrowová.

“Myslím, že říká pravdu,” přerušila ji unaveně Kate. “Mám dojem, že mne blesk toho novináře oslepil, zrovna když jsem vylézala zpod stolu. Vy jste ještě pořád byla pod ním. Přesto na téhle fotografii jste.”

Lady Barrowová si vzala noviny a podívala se na ně zblízka, nakrčila čelo. “Myslím, že máte pravdu. Ale kdo jiný to mohl nafotit? Fotoaparáty nebyly povoleny. Na focení lidí jsme měli najatého fotografa. Jediní hosté s kamerami byli reportéři a…” Hlas se jí vytratil, oči zúžily. “Proč, ten…” Kousla se do jazyka, velkou radost neměla. “Jestli mne omluvíte, musím teď něco zařídit.”

Vstala, pak se zarazila a přinutila se k úsměvu. “Nedělejte si z toho těžkou hlavu. Bouře ve sklenici vody. Rychle to vyšumí, pokud nikomu neposkytnete interview.”

Kate a Lucern kývli, pak pozorovali, jak lady Barrowová opouští restauraci – bezpochyby, aby osobně a s chutí stáhla z kůže jistého fotografa.

Kate vzdychla. Lucern také. Vyhýbali se pohledu na sebe. Vyhýbali se pohledu na sebe už od minulé noci. Jodi pomohla vyprostit Katin rukáv z poklopce, poté se Lucern okamžitě omluvil. Kate se pak posadila ke stolu, kde se ji Jodi a ostatní spisovatelky marně snažily rozveselit, zatímco Chris se statečně snažil nesmát. Chuck si dvakrát přišel pohovořit se spisovatelkami a po ní házet vražedné pohledy. Allison se stavila přinejmenším třikrát, aby ji ujistila, že všechno bude v pořádku. Chris se zase snažil nesmát.

Když se Lucern nevrátil ani za půl hodiny, Kate se omluvila a vrátila se do jejich apartmá. Lucern právě vycházel ze svého pokoje. Jeho pohled se dotknul jejího, pak rychle uhnul, to už se ptal, jestli ples skončil. Kate mu řekla, že ne, ale že ji bolí hlava a chce si lehnout. Něco soucitného poznamenal, vysvětlil, že si zašel nahoru na drink – z čehož pochopila, že se napil krve – pak řekl, že si možná dá pohov i on.

Kate jen pokrčila rameny. Cítila se vymačkaná jako citron, deprimovaná a celkově nešťastná. Právě zažila gigantickou blamáž a uvažovala, jak se to všechno mohlo takhle zvrtnout.

A to bylo předtím, než její hloupost rozmázli v novinách.

Znovu si povzdechla.

“Myslím, že bychom měli jít do konferenčního salonku,” navrhl nakonec Lucern.

Kate se ušklíbla. První den ho musela na tu pitomou besedu dovléknout. Teď je celý žhavý tam jít. Zato ona ne. Poslední věc na světě, co teď chce, je jít někam, kde se může setkat s Chuckem Morganem. Jestli z ní vydavatel neměl radost včera v noci, dnes, potom, co viděl titulky, bude zuřit. Pokud nebude v poledne nezaměstnaná, může si gratulovat.

Ale, řekla si, nemá smysl to oddalovat. Půjde zjistit krutou pravdu.

Nebylo to tak zlé, jak se obávala. V jistém ohledu to bylo horší. Pořád měla práci. Což je ta dobrá zpráva. Chuck byl celou tou publicitou naopak přenáramně potěšen. Koneckonců, Lucern se dostal na titulní stranu prestižního listu. Stejně tak i Roundhouse Publishing. Nepřestával jí blahopřát, jako by její veřejné ponížení byl nějaký důmyslný, předem připravený, grandiózní reklamní tah. Kate měla chuť ho uškrtit. Když se den chýlil ke konci, rozhodla se, že jestli ji ještě jednou pochvalně poplácá po rameni, udělá to.

Říci, že pro ni bylo úlevou, když salónek uzavřeli a všichni dostali volno, aby se šli nachystat na noční Rock ‘n’ Roll party, by bylo slabé slovo.

Pohledem zabloudila k Lucernovi. Ten panečku vylezl ze své ulity škarohlída, jen co je pravda. Pokaždé, když se dnes po něm podívala, mluvil s nějakou fanynkou nebo spisovatelkou. Sice si tím jistá být nemohla, ale měla vážné podezření, že toho od příjezdu na konferenci namluvil víc, než za posledních několik destiletí. Stával se den ze dne hovornějším, a dnešek nebyl žádná výjimka.

No a jak jinak, nenašel se jediný návštěvník konference, který by neviděl onu titulní stranu. Novinka dne byla také patřičně nafouknuta, a přestože většina lidí s Kate soucítila, našlo se i pár takových, co neměli nic lepšího na práci, než aby se jí vysmívali. Byli samé: Ubohý drahoušku, nebo: Jak to pro vás muselo být trapné, a při tom se jí smáli do očí. Zato Lucerna tito posměváčkové netrápili. S ním zřejmě každý nesmírně soucítil, posměšky si schovávali pro ni.

Tak už to bývá, pomyslela si unaveně Kate, cestou ke stolu, kde seděl Lucern a spisovatelky. Ženy vždy trpí posměchem a ponížením, zatímco muž odkráčí středem oslavován nebo litován. Bohužel, ač se snažila seč mohla, nedokázala se na Lucerna zlobit za to, jak se chovají ostatní. Pořád dokola se omlouval, když Kate a Jody vymotávaly její rukáv z jeho poklopce, a věděla, že ho celá ta věc skutečně trápí. Ale navíc to nebyla jeho vina. Prostě nešťastná náhoda, to už se v životě občas tak stane.

Lucern se na ni díval, jak se přibližovala, a Kate se dokonce povedlo vyloudit úsměv na rtech, sáhla pro něj až na dno svého já.

“Čas jít?”

“Ano.” Usmála se na něj, pak na všechny u stolu. “Je čas jít se připravit na Rock ‘n’ Roll party.”

Lucern vstal a vzal ji za ruku, putoval pohledem po její tváři, v očích špetku čehosi, o čem se domnívala, že by to mohla být starost. “Vypadáš unaveně.”

“Byl to dlouhý den,” souhlasila, lehce při tom pokrčila rameny. Odešli ze salónku. Nepromluvili, dokud se nedostali do svého apartmá. Chris se ještě nevrátil a bylo tam prázdno a ticho.

“Co si má našinec obléknout na rokenrolovou party?” optal se Lucern, když za nimi zavíral dveře.

“No, má to být retro party. Padesátá léta. Džíny a triko budou v pohodě. Přivezla jsem ti koženou bundu a boty,” vysvětlila Kate. Slíbila, že se o všechno postará a dělala, co mohla.

“Kožené sako?” optal se Lucern, jedno obočí zvednuté.

“Ano. Však víš, vzhled ? la Fonzie.”

“Kdože?”

Zamračila se jeho zmatenému výrazu, pak si vzpomněla, že se až do úterka nedíval na televizi. Spousta věcí mu ušla, uvědomila si užasle. “Hrdina seriálu, co dávali v padesátých letech. Kožená bunda, džíny, kožené boty a napomádované vlasy. Velmi cool.”

“Aha. Ano, pamatuji si na pár podivných lidiček z té doby, co by tvému popisu odpovídali,” kývnul Lucern. “Ale jak jsi zjistila velikost bot?”

Kate se začervenala a pokrčila rameny, pak se obrátila ke dveřím. Protáhla se jimi a teprve potom přiznala: “Zavolala jsem tvojí matce a zeptala se.”

Na odpověď nečekala, prostě mu zavřela před nosem a nechala ho dočista perplex zírat na dveře. Pak vytáhla oblečení z půjčovny, zabalené do igelitu. Bundu a vysoké boty položila na postel a podržela před sebou ramínko s vlastním kostýmem v průsvitném obalu, aby ho podrobila přísné inspekci. To teda bude něco. Kostým nevypadal nic moc. Vsadila by se o cokoli, že ta spodnička bude děsně škrábat.

Vlastně se spletla, připustila o něco později, když se prohlížela v zrcadle. Měla sedlové střevíce, kotníčkové ponožky, širokou růžovou sukni s pudlíkem a nadýchanou spodničkou, a smetanově bílý svetřík. Vlasy si vyčesala do ohonu a namalovala se jen tak, aby se neřeklo. Vypadala na šestnáct. Zakroutila hlavou nad svým odrazem, usoudila, že lepší už to nebude, a cestou z pokoje přibrala Lucův kostým.

Chris a Luc se svorně koukali na televizi, když za nimi přišla do obývacího pokoje a teď zmateně těkala pohledem z jedné do vysokého lesku ulízané hlavy ke druhé. Vytřeštila oči. “Co jste si provedli s vlasy, vy dva?”

Chris se otočil a zakřenil se. “Nejsou bezva? Luc mi pomohl. Nepřivezl jsem si kožené sako, ale on říká, že když si strčím balíček cigaret pod rukávy trička, budu vypadat cool i tak.”

Kate se podívala na Lucerna. Nádhera. Teď má na krku hned dva napomádované Fonzie. Přesto, až na účes, byli všechno jen ne stejní. Chrisovy vlasy byly světlé, zatímco Lucernovy tmavé jako půlnoc. Chris byl vysoký a šlachovitý, tělo měl spíš vychrtlé, než svalnaté a rozložité, jako Luc. A zatímco Chrisovi bylo čistě bílé bavlněné triko volné, Lucernovi černé elastické triko těsně obepínalo hrudník a bicepsy, a rýsoval se pod ním každičký sval. Bože, vypadá k sežrání. Dokonce, i když má na vlasech dost tuku, aby se na něm usmažily koblihy.

“To je pro mne?” Lucern vstal a šel za ní, dlouze ji laskal očima.

“Ano.” Podala mu oblečení, věděla, že se červená. Nejenže na šestnáct vypadala, v té chvíli se na šestnáct i cítila.

“Vypadáš krásně,” řekl hlasem ztlumeným do šepotu. “Sladce a roztomile. Obrázek mládí.”

Sladce a roztomile. Kate ta slova v duchu přežvykovala, zatímco Luc rozbaloval boty a bundu, pak se obul a oblékl. Štěňátka jsou roztomilá. A kdo chce vypadat jako obrázek mládí?

“Sedí perfektně.”

Kate hleděla na Luca, který se protahoval, zkoušel, jak mu pasuje bunda přes ramena. Ačkoli se nezastavila na ramenech, ale na hrudi, kde vystupovaly provazce svalů. Roztomilá a mladistvá. Povzdechla si.

“Vypadá skvěle.” Chris se zvedl a přidal se k nim, uprostřed pokoje. “Pojďme. Musím se ještě stavit v trafice a koupit cigarety, abych si je mohl strčit pod rukávy.”

Kate se povedlo odtrhnout oči od Lucernovy hrudi. Kývla, otočila se a jako první vyšla ven.

Rock ‘n’ Roll party už byla v plném proudu, když tam dorazili. Kate se jednou koukla na tanečníky – z valné části tanečnice – a naskočila jí husí kůže. Některé byly velmi dobré. Některé zjevně neměly ponětí, co dělají. Dost se obávala, že bude spadat do té druhé kategorie.

“Předpokládám, že ty tohle tančit umíš?” optala se Lucerna. Její bolestný výraz přebil širokým úsměvem, u něj setsakra vzácný jev, a přikývl.

“Vlastně velmi dobře.” Pak dodal: “Naučím tě to.” Kate, která byla toho názoru, že má obě nohy levé, to znělo hodně jako hrozba. Ale Lucern byl velmi dobrý učitel a, jeden z mála mužů zde, čili velmi žádaný. Vyhověl každé dámě s grácií, která Kate málem přivodila koma z šoku. Viděla ho tančit s dvaceti ženami najednou. Vyrovnal je do řady, trpělivě učil kroky za všeobecného hihňání, pak s nimi zatočil ve vzduchu, se silou a výdrží býka. Ženy si myslely, že je báječný. Kate také. Nemohla uvěřit, že tento šarmantní muž je tentýž mrzout, který jí kdysi přibouchl dveře před nosem. Tento muž se smál. Tento muž měl Jobovu trpělivost. Tento muž byl snem každé ženy. Dokonce mu dovolila učit ji tančit.

Večírek byl sice ohromně zábavný, ale Kate přetrpěla stresující den a brzy byla utahaná jako kotě. Lucern si zjevně všiml zívání, které snaživě maskovala. “Musíš na kutě,” prohlásil rozhodně, když ji přišel vyzvednout. Celou cestu do apartmá jí pak dával kázání – hlavně, že dost nejí. Musel si všimnout i toho, že byla příliš zaneprázdněná povídáním se svými spisovatelkami a tak nesnědla víc, než jen pár soust z bufetu.

“Tohle se mi nelíbí. Musíš o sebe lépe pečovat,” hartusil na ni. “Vynakládáš příliš mnoho času a energie na své spisovatelky, mne nevyjímaje.”

Kate se pokoušela bránit, zdůrazňovala, že tohle je jenom jeden týden v roce.

Jenomže Luc nebyl dost hloupý, aby jí na to skočil. “Jodi se zmínila o mnoha dalších konferencích, které se konají během celého roku. A já slyšel, že pravidelně pracuješ do noci a dokonce o víkendech, edituješ a čteš knihy ze své kopky hnoje, jak tomu vy profíci říkáte, anóbrž nevyžádané rukopisy.”

Kate si v duchu poznamenala, že má Jodi hned po skončení pracovní doby odstřihnout od svého Windows instant messenger, jestli na ni dál hodlá donášet. Vždycky nechávala instant messenger přihlášený, pro případ, že by její spisovatelky měly nějakou otázku. Jodi ji často hubovala, že moc pracuje, ale poslední, co Kate potřebovala, bylo, aby se Lucern dozvěděl, že nemá absolutně žádný společenský život.

No a co, stejně už je jasné, že ztratil zájem podléhat vášni, kterou krátce sdíleli. Od té první noci a rána poté se už o nic nepokusil. To bylo úterý a středa. Teď je pátek v noci a kromě držení za ruku, asi pro uklidnění, Lucern neudělal nic, čím by vyprovokoval další takovou náruživou chvilku.

Je tedy pravda, že ani ona sama, to si musela přiznat. Po očku ho pozorovala a odhadovala. Možná…

“Hned jak se vrátíme do pokoje, půjdeš do postele. A nechci tě vidět dřív, než v sedm ráno. To znamená desetihodinový spánek. Potřebuješ ho jako sůl,” prohlásil Lucern pevně, čímž bezohledně přerušil tok jejích ne zrovna platonických myšlenek, když vystoupili z výtahu.

Kate si v duchu povzdechla. Tolik k tomu možná… Už nemá zájem sdílet s ní lože a právě se postaral, že s tím nápadem nepřijde ani ona sama. Byly ty dvě vášnivé mezihry způsobené čistě potřebou krve? Možná ji schválně svedl, jen aby si mohl hryznout. Možná si v těch prvních dvou případech nevšimla nedostatku pravého zájmu, protože byla omámená, neuvědomovala si, že ji záměrně vzrušuje, jen aby ji kousnul. Potřetí si to už rozhodně uvědomovala a všímala si toho, ale jenom dokud ji jeho bravurně natrénovaný, promyšlený útok na její smysly, neudolal. Možná o ni nikdy neměl zájem, jen jako o večeři.

Proč si kdy myslela něco jiného? A kdy to začalo tolik znamenat?

Kate si nešťastně povzdechla, když vešli do svého apartmá. Bylo poněkud deprimující, nebýt nic, než zákusek.

“Hezky se vyspi.” Lucern ji lehce postrčil ke dveřím její ložnice a Kate tam odešla beze slova. Svedla zamumlat dobrou noc, než vklouzla dovnitř, ale to bylo jen z hrdosti. Ramínka měla svěšená a srdíčko bolavé, když se začala svlékat.

Lucern pozoroval, jak se dveře za Kate zavírají a zamračil se. Ta žena pracuje moc tvrdě, jí moc málo a zabíjí se, jen aby byli všichni šťastní – včetně jeho. Potřebuje si odpočinout. Potřebuje víc jíst. A, především, potřebuje se uvolnit. Dokázal by vymyslet mnoho způsobů, jak jí k uvolnění pomoci. Naneštěstí většina z nich zahrnovala ji a jeho, oba nahé, a on si vůbec nebyl jist, že by to uvítala, když teď o něm ví celou pravdu. Z vlastní zkušenosti věděl, že většinu žen jeho upírství odradí. Kate rozhodně není první ženou, která za ta dlouhá léta jeho malé tajemství odhalila, a on zjistil, že se ho častěji bát začnou, než nezačnou, když se dozví pravdu. Aby udržel sebe a rodinu v bezpečí, musel se často vynasnažit a zastřít jejich vzpomínky nebo je přesvědčit, že celé to odhalení byl jen sen.

Ačkoli Kate vystrašeně nevypadala. Zdálo se, že se na jeho vampyrismus dívá jen jako na nějaký problém. Luc je upír, ale je také jeden z jejích nejúspěšnějších spisovatelů, a potřebuje krev. Musí mu nějakou sehnat. Dokonce byla ochotná oddávat se intimnostem na pánských záchodcích, aby mu vyhověla. Vyjma toho však žádné známky zájmu neprojevila.

Vybavil si první noc tady a první ráno, kdy se navzájem našli za vášnivých okolností. Jenomže to bylo ještě předtím, než se Kate dozvěděla, že je upír. Mohla by ho teď stejně dobře shledávat odpudivým.

Zničehonic si uvědomil, že má ztuhlý krk a ramena. Sundal bundu a hodil ji na židli. Zakroužil nejprve jedním ramenem, pak druhým, a taky hlavou, snažil se uvolnit napjaté svaly. Může za to Kate. Moc by si přál vědět, co si myslí a co ona na to. Chtěl, aby ho chtěla. Chtěl ji. Ušklíbl se. Pošetilé přání. Kate je moderní žena toužící po kariéře a život a domov má v New Yorku. Opustila život v ospalé Nebrasce, aby se vydala za prací ve vydavatelské branži. Těžko se toho vzdá a přestěhuje se do Kanady, aby s ním žila na hromádce – a on ji nezná dost dobře, aby si byl jist, že s ní chce strávit život. Pro běžného člověka je špatné manželství trestem jen na nějakých čtyřicet nebo padesát let. Pro něj by to mohlo být mnohem delší.

Bezděky sklouznul pohledem k malému baru v rohu a zauvažoval o skotské na dobrou noc. Rozhodl se, že si dá zajít chuť. Pití nijak zvlášť neholdoval a nechtěl s tím začínat. Alkohol hodně uškodil jeho otci, Claudovi, nakonec ho dokonce zabil.

Pokrčil rameny, dospěl k názoru, že když půjde spát, nic tím nepokazí.

První věc, která zaútočila na jeho smysly, byl těžký, nasládlý pach krve, visící ve vzduchu. Pak si uvědomil, že lampička na nočním stolku svítí, a strnul. Určitě ji zhasnul, než odešel tančit. Nyní byla rozsvícená. Jeho tělo začalo pumpovat adrenalin do žil, zatímco očima pročesával místnost.

Pootevřená dvířka lednice a rozpárané sáčky krve ležící před ní vysvětlovaly ten zápach. Mimo to se nezdálo, že by s něčím bylo hnuto. Nezdálo se, že by tu někdo byl. Samozřejmě, vůně krve byla tak silná, že jeho obvyklá schopnost vycítit něčí přítomnost, dostala na frak.

Udělal krok ke svým vyrabovaným zásobám krve, mínil se podívat, jestli se dá něco zachránit. Ale už když to dělal, slyšel dveře ložnice, jak se za ním zavírají. Otočil se právě včas, aby ucítil kolík, zabodnout se mu do hrudi.

Kate si svlékla šaty a v duchu losovala, jestli se jít osprchovat nebo zalézt rovnou do postele, když vtom uslyšela rámus. Zarazila se a s nachýlenou hlavou špicovala uši. Něco tvrdě narazilo do zdi, která oddělovala její pokoj od Lucova. Popadla župan, nasoukala se do něj a pevně utáhla pásek, to už sprintovala do obýváku.

Dveře do Lucernova pokoje byly zavřené. Klepáním se neobtěžovala, rozrazila je a vběhla dovnitř. Skoro vrazila do dvou zápasících mužů. Nejdřív viděla jenom ty dva muže, kteří se spolu perou, pak si všimla kůlu, jehož špička byla zabodnutá do Lucernovy hrudi a kolem kterého prosakovala krev. Vykřikla hrůzou, i když o tom nevěděla. Zaslechla výkřik, jako zvuk někde v dálce.

Nakonec ochromení způsobené šokem jakž takž vydýchala a rozzuřeně se rozhlédla kolem sebe. Jediná zbraň, kterou uviděla, byly noční lampy. Utíkala jednu popadnout a od plic zaklela, když se ta zatracená věc ani nehnula. Byla připevněná ke stolku. Mrkla na Lucerna a muže, který ho napadl. Objevilo se víc krve a vypadalo to, že se kolík zabořil hlouběji. Lucern očividně slábl. A jako na potvoru nebylo široko daleko nic, co by šlo použít jako zbraň. V zoufalství chytila polštář a uháněla k nim, vrhla se na cizince, bušila ho polštářem do hlavy a do zad. Velký dojem tím na něj neudělala. Ani se neohlédl.

Zavyla vzteky, protože zahlédla Lucernovu smrtelně bledou tvář. Vzala polštář za oba konce a přehodila ho tomu záškodníkovi přes hlavu. Přimáčkla mu ho na obličej, vší silou zatáhla a snažila se vlézt muži na záda. Ten, k její nemalé úlevě, Lucerna pustil a potácel se dozadu, při tom se ji pokoušel nahmátnout. Dařilo se jí uhýbat, i když mlátil rukama hlava nehlava, a polštář držela, seč mohla. Nejspíš takhle nemohl dýchat a Kate se modlila, aby omdlel dřív, než se mu ji povede setřást.

Zahekala, ale podařilo se jí zůstat mu na zádech, i když doklopýtal pozadu ke zdi hned vedle šatny a narazil do ní. Vydržela, věděla, že by oba byli, ona i Luc, ztracení, kdyby ne.

Zoufale se podívala na Lucerna. Klečel vedle postele, rukama slabě svíral kolík trčící mu z hrudi. Vybavila si, jak říkal, že ho kůl může usmrtit, pokud zůstane uvnitř příliš dlouho, a věděla, že se k němu musí co nejrychleji dostat. Myšlenky se jí rozutíkaly, protože muž, kterého si osedlala, zase zády do něčeho vrazil, tentokrát je narval do šatníku. Zavrčela, protože se hlavou praštila o šatní tyč.

Bolest byla jako exploze uvnitř její hlavy, oslepila ji ohňostrojem bílých jiskřiček za očima. Chtěla se chytit za hlavu a držet, dokud agónie nepomine, ale nemohla pustit polštář, a tak tam visela, nevidomá a v bolestech, při vědomí zůstávala už jen silou vůle.

Když bolest konečně začala slábnout, Kate si nebyla jistá, kolik času uplynulo. Chvíli jí trvalo, než si uvědomila, že se něco změnilo. Ocitla se níž u země. Zaměřila se na muže, na kterého se lepila, a uviděla, že se svezl na kolena, ji vzal s sebou. Spustila nohy na zem, pohledem se vrátila k Lucernovi. Oblila ji ledová hrůza. Byl zhroucený dopředu, hlavou dolů. Došlo jí, že už nemůže dál čekat, až útočník ztratí vědomí nedostatkem kyslíku, pustila jeden konec polštáře a prohledávala podlahu šatny.

Pokusila se udržet polštář na mužově obličeji jednou rukou, ale bylo jí jasné, že selhává. Uslyšela ho mohutně popadat dech a věděla, že dlouho nepotrvá a vzpamatuje se natolik, že je zase vážně ohrozí. Málem při tom pomyšlení zpanikařila, když vtom jí cosi padlo pod ruku. Chňapla po tom, poznala jakousi botu a bez rozmýšlení jí útočníka bouchla po hlavě. Když pod silou úderu nepadl, uvědomila se, že ji drží za podpatek. Nechala polštář polštářem, obrátila botu a – tentokrát podpatkem – uhodila do zátylku nepřítele vší silou, kterou ze sebe dokázala vydolovat.

Moc ji potěšilo, když rána zafungovala – muž ani nepípl a padl na obličej. Nechala ho ležet, vyškrabala se na nohy a klopýtala k Lucernovi. Nejprve ho vzala za ramena a nutila se zvednout. Bez hlesu se překotil na záda. Hlavou udeřil o zem, tvrdě, a ohnula se mu kolena, spodek nohou uvízl pod ním. Kate na něho nešťastně koukala. Byl šedivý. Nikdy neviděla, že by měl tuhle barvu. Ale moc krve neztratil, to dobře viděla. Kolík mu stále trčel z hrudi, krev jen trochu prosakovala. Ale vzpomněla si na jeho povídání o tom, že srdce nemůže pumpovat, když v něm vězí kolík, a věděla, že jestli ho nevyndá, Luc zemře.

Kůl byl vyroben z lehkého dřeva, který se obvykle vyskytuje v místech, kde řádí kutilové, a vypadal jako spojovací kolík či co. Lucernův útočník ho koupil a seřízl do špičky, aby jím mohl Lucerna probodnout. Na ní teď bylo kůl vytáhnout… jinak umře.

Neztrácela čas přemýšlením o tom, co dělá. Věděla, že se počítá každá vteřina. Vztáhla ruku, pevně kůl uchopila a vytáhla ho ven – což nebylo tak snadné, jak čekala. Opravdu o tom nepřemýšlela, ale kdyby ano, zřejmě by čekala něco jako vytáhnutí nože z másla. Lucernovo tělo fakt nebylo máslo. Při vytahování narazila na odpor a musela zabrat silou. Čvachtavé mlasknutí, které se ozvalo, když se jí to nakonec povedlo, způsobilo, že ta troška jídla, kterou se jí podařilo při večeři pozřít, zauvažovala o výletu tam, odkud přišla.

Kate těžce polkla. Odhodila kolík a rychle zakryla ránu v Lucernově hrudi, protože krev se z ní teď řinula proudem. Trochu přitlačila, snažila se ho uchránit před vykrvácením k smrti, při tom se celou dobu modlila, aby ta jeho speciální krev škodu napravila. Jak tam tak seděla, uvažovala, jestli ho vlastně pomáhá zachránit nebo zabít.

Tak tam seděla několik minut, jenom mu tlačila na prsa, až ji zasténání Lucernova útočníka varovalo, že přichází k sobě. Nevěděla, co si počít. Má zůstat a zadržovat jeho krev nebo jít zase vyřadit z provozu probírajícího se muže? Tušila, že jestli přijde k vědomí, ona i Luc to mají spočítané. Luca určitě dorazí a ji pak zabije, o svědka jistě nestojí. Na druhou stranu ale riskuje, že Lucern vykrvácí k smrti, jestli od něj odejde.

Pohledem sklouzla k Lucernově tváři a zaváhala, pak opatrně odtáhla ruce z jeho hrudi. Hodně se jí ulevilo. Krev už nevytékala tak intenzivně jako prve. Tělo opravovalo samo sebe. Doufala, že se nemýlí. V opačném případě je mrtvý.

Zahnala takové myšlenky, zvedla se a rozhlédla po místnosti, hledala něco, čím by nepřítele svázala. Uviděla černý batoh se zlodějskými proprietami a oddechla si. Podala ho Lucernovi, aby si odnesl krev, a už se neobtěžovala chtít ho po něm zpátky. V mžiku byla u něj a našla lano, ale zase ho odhodila a raději si vzala stříbrnou lepicí pásku a nůž. Bobříka zručnosti nikdy nelovila, takže s uzly by si neporadila. Kromě toho měla vážné podezření, že zbavit se pásky bude pro toho mužského těžší.

Další útočníkovo zanaříkání ji přimělo zanechat meditací a vrhnout se k němu. Dala mu ruce za záda a rychle začala páskou obtáčet zápěstí, pak pro jistotu pokračovala k lokti. Jakmile si byla jistá, že se nedokáže osvobodit, přesunula se k nohám a stejným způsobem spoutala kotníky. Pak ho převalila na záda, takže ležel na zalepených rukách, a ještě mu páskou pečlivě přelepila ústa a omotala ji kolem hlavy. Dostat pásku z vlasů bude děs běs, ale bylo jí to šumák. Zaslouží si to a ještě víc.

Zrovna končila, když se oči útočníka najednou otevřely. Lekla se, protože sebou trhl, snažil se uvolnit. Z očí mu čišela nenávist. Moment ten zlostný pohled opětovala, pak odstřihla pásku. Hotovo. Jeho marný boj ignorovala.

Být Lucern normální člověk, zavolala by policii. Jenže Lucern není normální člověk. Jak by to vysvětlila? Přejela pohledem po místnosti, oko jí padlo na pootevřená dvířka ledničky a rozřezané sáčky krve. Tohle policii vysvětlit nedokáže. Ne, je na to sama.

Vyštrachala se na nohy a skoro neochotně šla za Lucernem. Pak zaváhala, nebyla si jistá, co má dělat. Na velkou ztrátu krve to pořád nevypadalo. Na druhou stranu tušila, že se velké množství krve spotřebuje na opravu poškození Lucernovy tělesné schránky. Bude potřebovat krev.

Očima vyhledala jeho ústa. Nezdálo se, že by dýchal, neřkuli byl ve formě, aby se mohl napít z ní. Zato uviděla, že se z rány na prsou přestala řinout krev. Už vůbec nekrvácela. Pokud si byla vůbec něčím jistá, pak tím, že díra je menší a je tam méně krve.

Kate si vybavila, že Lucern vyprávěl o čemsi, co má v krvi, prý to používá krev na opravu zranění. Spotřebovává to krev dokonce i teď? Mohlo by ho to opravit a udržet naživu… jestli je ještě naživu.

Naklonila se a chytila za roztřepené kraje Lucova trička v místě, kde je kolík protrhl. Rozevřela je a zabrala, v ruce jí zůstal dlouhý pruh látky. Položila ji vedle sebe na zem a dala hlavu až nad Lucovu hruď, zadívala se na ránu zblízka. Ano, rozhodně tam je méně krve. Určitě je to znamení, že pořád žije?

Začala si nervózně okusovat rty, koukla na nůž ležící jí u ruky. Sám se z ní nakrmit nemůže. Ale nemohla by ho nakrmit?

Jednala dřív, než si to stačila promyslet a hlavně rozmyslet. Rozřízla si zápěstí, podržela je nad ránou a nechala do ní kapat krev. Zůstala tak, ani se nehnula, dokud se nezačala cítit trochu namotaně. Pak rychle sáhla po torzu trička, které prve uškubla. Pevně si jím ovázala zápěstí. Jednou rukou to šlo těžko, ale povedlo se.

Nakonec už jen seděla a dívala se na muže, který napadl Lucerna. Byl tam, kde ho nechala, pořád pevně svázaný. Jestli s improvizovanými pouty bojoval, drží pevně, konstatovala v duchu a obrátila pozornost zpátky k Lucernovi. Oči měl pořád zavřené, tvář bledou a klidnou. Neotevřel oči, ani se na ni neusmál, jak doufala. Rána se zázračně nezavírala. Nebylo to jako ve filmu. Přála si, aby bylo.

Kate se rozhodla bdít a držet stráž. Vůbec si nebyla jistá, že se ty stříbrné oči ještě někdy otevřou, ale ani to nehodlala vzdávat.

Přemáhala ji únava, pošoupla se kousek níž, lehla si vedle něj a položila si mu bolavou hlavu na nezraněné rameno. Moment tiše ležela, naslouchala, ale po bušení srdce ani vidu ani slechu. Kolík mu srdce zastavil. Jen si nebyla jistá, zda je zastavil jednou pro vždy.

“Vrať se ke mně, Lucerne,” zašeptala. Přivřela víčka, aby jí světlo nesvítilo do očí. “Prosím.”

15. KAPITOLA

Lucern se probíral k vědomí, lapal po dechu. Jeho tělo rychle vdechovalo kyslík hluboko do plic a právě tak rychle vydechovalo. Zvuk srdce byl jako dunění bubnu, zvonilo mu v uších a před očima měl jen tmu. Tma pomalu ustupovala rozmazaným barvám. Chvíli nehybně ležel, zatímco jeho tělo dělalo, co mohlo, aby regenerovalo. Věděl, že se přiblížil smrti.

Zvolna si uvědomil tlak na rameni a kouknul dolů, s úlevou zaregistroval, že se mu vrátil zrak. Viděl šošolku něčí hlavy. Tvář neviděl, ale poznal medově blonďaté kadeře Kate a ucítil, že jím protéká zvláštní teplo vyvolané vědomím, že je s ním.

Zavřel oči, v duchu dělal inventuru. Žádné poškození mozku, aspoň podle něj. Paměť má neporušenou. Kate ho zachránila. Ta představa pro něj byla drobet šokující. Býval zvyklý být bojovníkem, zachráncem, hrdinou. Ale dnes byla hrdinou Kate, zastavila útočníka – světe, div se – polštářem.

Musel by se smát, kdyby na to měl energii. Ta čertovská ženská s polštářem v ruce porazila útočníka, který jemu samotnému dal co proto. To vážně jednoho zamrzí. Její odvaha a chytrost je hrůzostrašná kombinace. Pokusil se zvednout ruku, aby pohladil měkké pramínky jejích vlasů, chtěl se jí dotýkat, ale ještě na to neměl sílu.

Frustrován vlastní slabostí a nedostatkem sebevlády se přinutil k trpělivosti. Tělo bude pracovat jako šílené, aby nejprve opravilo mozek a životně důležité orgány. Až budou provozuschopné, krev se soustředí na to ostatní. Pak se mu vrátí síla, aspoň částečně.

Jak tam tak ležel, zauvažoval o svém útočníkovi. Kdo je ten muž? Na tu otázku by vážně rád znal odpověď, ale také dumal, co se s ním stalo. Mohl pouze předpokládat, že se o něj Kate postarala, jinak by na něm určitě neusnula. Pokud spí.

Vytřeštil oči.

Podle předchozích zkušeností se zraněními Lucern odhadoval, že byl v bezvědomí asi půl hodiny. Což se zdála být poměrně krátká doma, aby Kate zvládla útočníka, jemu vytáhla kolík z hrudi a usnula. Tentokrát, když se pokusil pohnout, byl schopen zvednout ruku a zesláble ji položit Kate na hlavu.

K jeho nesmírné úlevě Kate ospale zakňourala. Schoulila se vedle něj jako kotě a přitulila se k němu. Lucern si oddechl. Žije. Všechno ostatní může počkat. Zavřel oči a upadl do lehkého spánku, zatímco jeho tělo dokončovalo opravy sebe sama.

Když příště otevřel oči, dohnal ho k tomu hlad. Síly se mu ještě zcela nevrátily – pořád byl slabý, relativně řečeno – ale jeho slabost byla srovnatelná se silou průměrného muže. Opatrně se pohnul, vysunul se zpod Kate a hlavu jí jemně uložil na zem, než se posadil a rozhlédl kolem sebe. Okamžitě spatřil útočníka ležícího na podlaze vedle šatny. Byl svázaný jako vánoční krocan.

Luc očima zalétl k lednici a všiml si čtyř rozseknutých pytlíků. Trhl sebou. Čtyři pytlíky. Potom, co se nakrmil naposled, mu jich zbylo osm. Zvedl se a šel k ledničce, otevřel už pootevřené dveře dokořán a nahlédl dovnitř. Zafuněl úlevou při pohledu na čtyři neporušené sáčky krve. Musel záškodníka vyrušit dřív, než stihl zničit veškeré zásoby.

Popadl jednu pintu a zabodl do ní zuby, pak mu nezbylo, než obhlédnout neveselý stav pokoje. Dá trochu práce, dát ho do pořádku. Musí vyčistit krev na koberci a postarat se o džentlmena, který teď na zemi imituje medvědí předložku.

Zvažoval, co s útočníkem udělat, při tom zkonzumoval další dva sáčky krve. Nakonec dospěl k závěru, že toho musí zjistit víc, než se rozhodne. Musí se dozvědět, jestli to byl útok na Luka Amiraulta, upířího autora, nebo na Lucerna Argeneau, upíra. Ten rozdíl může být setsakra důležitý pro bezpečí jeho rodiny.

Cítil se docela dobře, když dorazil třetí pytlík krve. Rozhodl se tedy nechat si čtvrtý, poslední sáček, na později, a zavřel dveře ledničky. A dal se do práce. O všechno se postaral, jak nejlépe dovedl – včetně útočníka – pak obrátil pozornost ke Kate, která pořád ležela a spala na zemi uprostřed pokoje. Uvažoval, že ji zanese zpátky do jejího pokoje, ale poslední, co viděl, než se odebral do bezvědomí, bylo, jak hlavou narazila do šatní tyče. Nelíbila se mu představa nechat ji celou noc samotnou. Co když jí zranění později způsobí nějaké komplikace? Může se vyspat u něj, i když rozhodně ne na podlaze.

Popošel vedle Kate, klekl si a vsunul pod ni ruce, pak si ji zvedl do náručí. Málem se ani nepohnula, když ji nesl k posteli a ukládal. Začal se narovnávat a při tom si všiml cáru látky, co měla kolem zápěstí. Vzal ji za ruku a odmotal provizorní obvaz. Dostal strach. Říznutí se zatáhlo a už nekrvácelo, ale nedokázal odhadnout, jak bylo hluboké. Nemyslel si, že by bylo zapotřebí je zašít, protože se už zavřelo, ale…

Vzal telefon a zavolal na recepci, požádal o obvaz a dezinfekci, pak dumal, jak mohla k takovému zranění přijít. Napadla ho jediná věc. Stalo se jí to při rvačce. Teď litoval, že dovolil, aby to tomu chlapovi prošlo tak lehce. Měl ho—

Myšlenky mu přerušilo klepání na dveře vedoucí na chodbu. Dorazila první pomoc. Šel pro ni, poslíčka dál nepustil, pak se vrátil ke Kate, aby ji ošetřil. Zranění vyčistil a pečlivě obvázal, pak jí něžně položil ruku na hruď a svědomitě přikryl.

Nechal ji spát, sám si svlékl zničené oblečení a osprchoval krev. Pak vklouznul do postele, ujistil se, že je od Kate nejdál, jak může. Nechtěl riskovat, že ji náhodou bouchne do ruky nebo poleká, když se vedle něj probudí. Bude spát hezky na své straně postele.

No ano, jednu věc v potaz nevzal. Že Kate na své straně možná nezůstane. Právě začal klimbat, když se překulila, ruku si mu přehodila přes hruď a přivinula se, jako by tam patřila odjakživa. Dost zvláštní, měl stejný pocit.

Kate se probouzela pomaloučku, téměř jako by se jí ještě nechtělo čelit krutému světu. Jejímu zamženému mozku chvíli trvalo vybavit si, co se stalo. Pak v duchu spatřila Lucerna. Ztuhla a otevřela oči. První věc, na kterou narazily, byla Lucernova brada. Chvíli na ni zírala, pak váhavě sklopila zrak k jeho hrudi. Bála se, že tam najde zející díru. Když uviděla lůžkoviny, prudce se posadila, vylekalo ji, že je s ním v posteli. Celá zmatená pohledem přelétla místnost – jen aby zjistila, že je všechno v pořádku. Copak to všechno byl jen zlý sen? přemítala popleteně.

Oči jí padly na podlahu před mini-chladničkou, a jazyk se jí přilepil na patro. Očividně se někdo pokoušel smýt krev, a podařilo se mu odstranit to nejhorší, ale pořád tam zůstala velká, nezřetelná skvrna. Obrátila se zpátky k Lucernovi a stáhla přikrývky.

Překvapilo ji vzlyknutí, vydralo se jí z hrdla při pohledu na netknutou hruď. Úleva a úžas, dva pocity v jednom. Konečky prstů zlehka přejela po dokonalé kůži, pak zavřela oči a snažila se zklidnit divoce bušící srdce. Žije!

Teplá dlaň překryla její ruku a Kate zase otevřela oči. Lucern byl vzhůru, a koukal na ni a držel ji za ruku.

“Zachránila jsi mi život,” řekl vážně. “Děkuji ti.”

Odvrátila zrak, očima našla šatnu a prázdnou zem před ní. “Ten muž, co tě napadl…”

“Vymyl jsem mu mozek a poslal ho domů.”

Zírala na něho s hrůzou. “Poslal domů? Zaútočil na tebe.”

“Těžko jsem mohl zavolat policii a pokusit se vysvětlit situaci,” zdůraznil Lucern. Pokrčil rameny, pak dodal: “Kromě toho, nebyl v pořádku. Jeho mysl je… v nepořádku.”

“Proč tě napadl? Byl na konferenci? Je-”

“Ne, nebyl to návštěvník konference. Žije tady ve městě. Podle všeho je jeho žena velká fanynka milostných románů. Když ho opustila, chtěl něco, čemu by to mohl klást za vinu. Rozhodl se, že za to mohou všechny ty knihy, co čte.” Pokrčil rameny. “Začal je číst sám, a když narazil na moje, napadlo ho, že jsem upír. Uviděl naši fotografii v novinách a tak se dozvěděl, že jsem ve městě, a usmyslel si, že jsem ovládl mysl jeho ženy a odlákal mu ji. Začal věřit, že když mne dokáže zlikvidovat, její mysl se tím osvobodí. Věřil, že by se k němu vrátila.”

Kate hleděla na Lucerna, její myšlenky uháněly jako splašené. Mluvil tak chápavě.

Minulou noc se cítila bezmocná a k ničemu, a trápil ji pocit velké ztráty, když existovala možnost, že může být mrtvý – větší ztráty, než příslušela jednomu z jejích spisovatelů. Skutečně už s tím nemělo smysl bojovat. Věděla, že se její city k tomuto muži prohlubují. Považovala ho za brilantního a talentovaného, než se s ním setkala, a zjistila, že je nevrlý a hrubý, když přijela k němu domů, pak pomalu objevovala ostatní stránky jeho já, jako když se z krunýře želvy noří jedna nožka za druhou, ocásek i nakonec hlavička. Přišla na to, že tvrdá skořápka, kterou ukazuje světu, je opravdu jen skořápka. Štít, který ho má chránit. Je chytrý a silný, ale je také soucitný a laskavý. Nějaký muž ho skoro zabil, a přesto Lucern ve svém srdci nalezl cit, který mu umožnil ho litovat. Slyšela v jeho hlase soucit. Byl stejně citlivý a otevřený, jako jeho výraz. Dnes ráno se zdálo, že ten pomyslný štít úplně chybí, a ona neměla zdání proč. Téměř si přála, aby tomu tak nebylo. Snad by pak byla schopná bojovat s množstvím citů, které se rodily a sílily uvnitř ní.

“Kate?”

Její oči znovu zaostřily na jeho tvář.

“Co hlava?” optal se. “Viděl jsem, že ses udeřila o šatní tyč, ještě než jsem v noci ztratil vědomí.”

“Má hlava je na tom špatně,” odpověděla mu vážně.

Do očí mu vstoupila starost. “Vážně?” Posadil se a sáhl po ní, prsty jí zlehka přejížděl po zátylku. “V noci jsem se díval, ale nebyla tam žádná moc velká rána ani boule. Myslel jsem…” Zmlkl, když mu položila dlaň na hruď, kde byl prve kůl. Lůžkoviny se mu svezly k pasu, naskytla se jí tak neomezená vyhlídka na obnažené tělo.

Vypadal dobře. Přesto věděla, že bude muset doplnit krev použitou na opravu jeho tělesné schránky. Také bude zapotřebí nahradit sáčky krve, které ten záškodník zničil. Luc jí bude potřebovat dost, aby přečkal zbytek konference. Byla sobota, šest hodin ráno, jak jí prozradil pohled na hodiny na nočním stolku. Zbývá jen dnešek a zítřek – ale Lucerna zranili a bude potřebovat notnou dávku. Byla ochotná nabídnout mu svou vlastní. Na rozdíl od minulé noci, tentokrát jí bude potěšením dát krev. On se postará, aby to potěšením bylo, to věděla. Její prsty mu šmejdily po hrudi, jakoby samy od sebe.

Kůži měl na dotek trošku chladnou – ne studené tělo mrtvoly, ale o stupínek či dva chladnější, než měla ona. Bylo to příjemné. Málem se cítila, jako by měla horečku, ale věděla, že rozpálené tělo nemá nic společného s nemocí, zato všechno s nahým mužem v posteli vedle ní. Byla si víceméně jistá, že je nahý. Hned to první ráno zjistila, že spává nahý, a matně si vzpomínala, že se nohama dotýkala nahé kůže, když se dnes ráno pohnula. Samozřejmě, třeba měl trenýrky, boxerky nebo slipy. Hm, spíš ne.

Lucern polapil její rozvernou packu, čímž ukončil mentální debatu, zda je nahý. Kate odtrhla oči od jeho klína, kam kdožvíproč zabloudily. Zajal je pohledem a neuhýbal, když zvedal její ruku k ústům a vtisknul jí polibek do dlaně.

Zatajila dech. Laskání probudilo v dlani mravenečky, kteří teď šupajdili rukou vzhůru, vyvolávali tím v ní lehké chvění.

“Hodně tě bolí hlava?”

Kate jí pomalounku zavrtěla. “To jsem neměla na mysli, když jsem říkala, že má hlava je na tom špatně, Lucu.”

“No a co tedy…?”

“Kate otázku ignorovala a zvedla ruku, aby ho pohladila po tváři. Čistý obvaz na zápěstí ji překvapil. “Tos ty…?”

“Ano.” Vzal ji za ruku a přitáhl si ji k ústům. Znovu ji políbil na dlaň, hned nad okraj obvazu. Očima mu probleskla zlost. “Udělal ti to on?”

“Ne. Já,” přiznala. “Abych ti pomohla.”

Pohledem sledoval, kam se dívá… jemu na hruď, a na tváři bylo poznat, že mu svitlo. Zlost, co se před momentem objevila, zjihla.

“Kate,” začal, hlas měl chraplavý. Jenže ona nestála o jeho vděčnost. Neudělala to čistě jen pro něho. Její důvody byly mnohem složitější a částečně sobecké. Udělala to sama pro sebe. Protože si nedokázala představit svět bez něj. Nechtěla takový svět a nechtěla žádné díky. Chtěla mu dát šanci vzít si krev, kterou bezpochyby potřeboval, a chtěla jeho.

“Chci tě,” přiznala bez vytáček. “Jsi jeden z mých spisovatelů, upír co velmi nutně potřebuje krev, v noci jsi málem umřel, oba jsme mohli zemřít a přesto teď, dnes ráno, mi na ničem z toho nesejde. Chci tě strčit zpátky do postele, vylézt si na tebe a vzít tě do sebe.”

Lucern na Kate doslova zíral, mysl měl těmi slovy dokonale vymetenou a na oplátku naplněnou výjevem, který právě vylíčila. Úplně živě viděl, jak do něho strká, až padl na záda, odhodila pokrývky a přehoz, setřásla ze sebe huňatý froté župan, pak si přelezla na něj a sáhla dolů, aby ho do sebe navedla.

Před pouhou chvílí by to, co navrhovala, bylo nemožné. Jeho tělo by takříkajíc nespolupracovalo. Jenomže teď byl vzhůru a nedočkavě vykukoval zpod deky. Zatraceně, pomyslel si s mírným úžasem, na těch moderních, agresivních ženách vážně něco je.

Odkašlal si, podařilo se mu usmát. “Myslím, že ta idea má cosi do sebe,” zachraptěl.

Zvláštní, jeho strohá, takřka formální slova Kate rozesmála. Lucern se pokoušel rozhodnout, jestli se k ní má přidat nebo se urazit, když vtom zčistajasna zvážněla, narovnala se vedle něj na posteli a rozvázala si župan. Stáhla si ho z ramenou. Když se jí svezl kolem pasu, řekla vážně: “Doufám, že máš kondom.”

Lucern zíral na světle smetanovou pokožku jejího těla. Měl ji skoro nahou, je to teprve pár dní, zrovna v této místnosti, ale nenaskytl se mu tak úžasný pohled, jako nyní. Kate byla štíhlá a souměrná, oblých tvarů, ale ne příliš. Růžové bradavky korunující ňadra na něj mířily jako čočky dalekohledu. Chtěl po nich vztáhnout ruce a uchopit je jako skutečný dalekohled, ale ne aby se skrz ně díval. Přímo zoufale je chtěl olíznout a sát a…

“Kondom?” hlesl, jako by to slovo nikdy dřív neslyšel. Díky Bohu se mu v hlavě vyjasnilo dost, aby pochopil význam: obávala se soudobých pohlavních chorob. “Aha. Neobávej se, choroby v mém těle nepřežijí.”

Usmál se tím svým převzácným úsměvem, měl radost, že to mohl říci. Absence kondomu nebude problém. Kromě toho si v té chvíli byl jistý, že jeden kondom by jim stejně nestačil. Bylo by jich zapotřebí mnoho… mnoho, mnoho, myslel si, když napřahoval ruku, aby prsty pohladil jednu vztyčenou bradavku.

Polekaně vzhlédnul, když ho Kate po té ruce pleskla. K jeho zděšení se nezdálo, že by na ni svým výrokem udělal kdovíjaký dojem. Mračila se.

“Copak upíři nemají sperma?”

Lucern musel o té otázce chvíli přemýšlet, než jeho ubohá zhlouplá mysl pochopila. Sperma? Sex. Děti. Aha!

“Aha!” Divoce se rozhlédnul po místnosti, v hlavě mu to šrotovalo. Nemá kondom. Nepoužívá kondom. Pohlavní choroby ho neděsí a otěhotnění se nikdy nebylo moc proč bát. Jen zřídka se člověku a příslušníku jeho rasy podařilo zplodit dítě. Bratranec, posedlý vědátor z jeho rodu, mu vysvětlil proč, ale on si na to momentálně nemohl vzpomenout. Přesto, nedomníval se, že by to Kate riskla. Zřídka nerovná se nikdy. Potřebuje kondom.

“Uh, jen minutku. Jen… uh…” Smetl přikrývky stranou, vyskočil z postele a popadl zakrvácené kalhoty, které v noci svlékl. Začal prohledávat kapsy. Když našel peněženku, vytáhl ji a usmál se na ni – zaručeně bolestným úsměvem. “Jenom musím… ehm… jen minutku.”

Vyběhl z ložnice do obýváku. V půli cesty ke dveřím se zastavil, protože na něho křikla: “Nemáš v plánu jít ho koupit, že ne? Seš nahej, Lucu!”

To ho zastavilo.

“Lucu?”

“Ne. Ne, nemám-Jen minutku,” zavolal nakonec. Horečně přemýšlel. Obleče se… ale pak v duchu uviděl Kate. Ne, není čas se oblékat. Co když si to rozmyslí? Co když změní názor? To nemohl riskovat. Rychlejší bude…

Letěl k telefonu, popadl sluchátko a namačkal číslo recepce.

“Dobré ráno,” zazpíval nechutně veselý ženský hlas. “Recepce. Mohu vám nějak pomoci?”

“Kondomy,” vyhrkl Lucern.

“Promiňte, pane?”

“Kondomy. Potřebuji kondomy,” vyštěkl.

“Chápu, pane.” Veselost se jí z hlasu vytratila. “Jakou velikost?”

“Velikost?” Ono to má velikosti? Lucern zkoumavě pohlédl dolů na sebe. “Velkou.”

“Samozřejmě, pane. Vždycky jsou velké,” opáčil hlas suše. “Máte na vybranou z velikostí normální, velký a extra velký.”

Lucern se na sebe podíval ještě jednou. Zdál se menší, než byl ještě před chvílí. Erekce opadá. Zřekne se extra velkého. “Velký.”

“Lucu? Co to děláš?”

Lucern se obrátil a uviděl Kate, stála nahá na prahu ložnice, její oči nervózně rejdily mezi ním a dveřmi Chrisova pokoje. Sjel ji pohledem od hlavy k patě a byl vděčný, že jeho zrak v noci nedoznal úhony. Natožpak čich. Linula se z ní sladce kořeněná vůně, obklopovala ho svou šťavnatostí. Voněla jako něco dobrého na zub. Při tom pomyšlení se mu v mysli zrodila jiná představa: olizuje každičký palec jejího těla a-

“Lucu?” Kate začínala vypadat ustaraně. “Jsi v pořádku? Vypadáš… divně.”

“Pane?”

Lucernův pohled se opět svezl k erekci. Do telefonu řekl: “Změňte to na extra velký.”

“Extra velký co? Lucerne, co to děláš?” naléhala Kate. Začínala mluvit podrážděně.

“Jen minutu,” vyštěkl Lucern do sluchátka. Položil ho na stolek, uháněl za Kate a popadl ji za paže. “Hned tam budu. Vrať se do postele. Máš husí kůži.” Naskočila jí všude – na pažích, které rukama nepřítomně hladil, na prsou, které nepřítomně hladil očima, na-Možná ani extra velký nebude dost velký.

Potřásl hlavou. Lucern Kate otočil a nasměroval k posteli. “Hned tam budu. Slibuji.”

“Ale-”

Lucern zavřel dveře před jejími protesty a spěchal zpátky k telefonu. “Haló?”

“Ano, pane.” Ženu čekání evidentně naštvalo. “A teď, jak velké balení chcete? Máme balení po šesti, dvanácti, čtyřiadvaceti a šestatřiceti.”

“Šest, dvanáct, dvacet čtyři, třicet šest?” opakoval Lucern. Tohle bylo jako nějaký test. Pro Krista Pána, nedokáže myslet. Vůně Kate se stále vznášela kolem něj a v mozku měl snad piliny. Krátce zauvažoval, jestli by neměl vypít víc krve. Třeba jí ztratil větší množství, než si myslel, a jeho hladina krve v krvi je tak nízká, že ji teď tělo musí brát odjinud, aby podpořilo erekci. Jestli ano, pak se určitě rozhodlo vzít ji z mozku. Myšlenky měl zkalené jako jezero po průtrži mračen.

“Pane?”

“Všechny,” hlesl nakonec. Čím více, tím lépe.

“Lubrikované nebo nelubrikované?”

“Urgh,” Lucern se začal dusit.

“Výtečně. Lubrikované,” odtušila žena. “A teď… jaké chcete? Pro její potěšení, Žebrované, Extra silné, Ultra rozkoš, Sdílený prožitek, Tvarované, Sensitive, Ultra tenké, Magnum, Supra, Pleasure Mesh, Prodlouženou rozkoš nebo Magnum XL?” Po hlasu se zdálo, že se opravdu skvěle baví.

Lucern ne. Kouknul dolů a uviděl, že jeho nebohá erekce touto záplavou otázek rozhodně trpí. Byl to smutný pohled a Luc do sluchátka nešťastně zakňučel.

“Prostě pošlu všechny druhy, mám?”

Lucern právě klesal na stolek úlevou, když vtom zákeřně dodala: “Nemělo by to trvat víc, než půl hodiny. Pěkný den, pane.”

Okamžitě se vztyčil. Well, tělo měl vztyčené. Penis mu pořád uvadal jako fialinka vonná na poledním slunci, když řval: “Za půl hodiny?” do sluchátka.

Odpovědí mu byl obsazovací tón.

“Lucu?”

Praštil telefonem a obrátil se, dveře jeho ložnice byly zase otevřené. Opět v nich stála Kate. Ale, už zase, na sobě měla župan. Čehož si povšiml s hrůzou, srdce mu padalo do… srdce mu usedalo a napovídalo, že ta chvíle právě odplouvá. Jestli se on na něco rychle nezmůže, ona si to rychle rozmyslí. A taky že jo. Nejistota se už plížila na ten její rozkošný čumáček.

“Možná bychom to měli prostě nechat plavat. Když se to tak vezme, jsi jedním z mých spisovatelek a pravděpodobně není moc profesionální, abych…”

Lucern málem nahlas zaúpěl. Přesně tohoto se obával. Zlé tušení se naplnilo a tak udělal jedinou věc, kterou dokázal vymyslet. Šel za ní, popadl ji a políbil. A nebyla to žádná ledabylá pusa ve stylu: Dobré ráno, rád tě vidím. Byl to polibek: Chci tě, rozpálenou a zpocenou a celou mou. Kate váhala jen chvilinku, pak – nikdy dřív se Lucernovi tolik neulevilo – zanaříkala. Přimazlila se k němu a celá roztála.

Lucernova erekce vstala z popela a dala mu palec nahoru. Šťouchla do Katina županu. Což stačilo, aby ji vzal do náruče a odnesl do postele. Lépe řečeno k posteli. Postavil ji na nohy hned vedle, bryskně jí sebral župan, odhodil ho dost stranou, aby… pak se pustil do práce. Musí ji přesvědčit, že neudělala chybu, když přiznala, že ho chce.

Měl plán – začne opečovávat její tělo – bude předehru protahovat tak dlouho, dokud nedorazí kondomy. Půlhodinka by neměla být vůbec žádný problém. Tak dlouho mu bude trvat už jen prozkoumání jednoho každého palce její pokožky. Začal na ňadrech, vzal je do rukou, pěkně palcem vespod, jako zralé hrozny, a sklonil hlavu, aby ochutnal jednu dokonalou hrozinku. Toho bohdá nebude, aby…

Kate zasténala a otřásla se, protože její bradavka v ústech Lucerna ztuhla. Už si začínala myslet, že tohle nebyl moc dobrý nápad, když od ní Lucern odešel, ale teď, když jí sál prsa, vtahoval zduřelé vrcholky do úst a probouzel v ní touhu, která nakrátko usnula, dovolila si pochyby zaplašit. Chtěla ho. Ach, ano, chce ho.

Bloudila mu rukama po ramenou a dolů po zádech, poškrábala ho, když ji hravě kousnul.

Lucern se zasmál, tváří v tvář jejímu ňadru, a uložil ji na postel. Sám sebe na ni. Jeho ústa našla její a hltala je. Kate ho líbala každou uncí své bytosti, rukama mu vklouzla do vlasů a přidržela si ho. Pak jim dovolila jet mu dolů po těle.

Ztuhnul, rozkoší přivíral oči, když šikovnými prstíky obemkla jeho erekci. Jemně stiskla, než ho pohladila po celé délce.

Ach, ty výbojné moderní ženy, pomyslel si bezděčně. Ženy z dob renesance a regentství byly mnohem ostýchavější. Ne všechny, samozřejmě, ale většina nechala na muži, aby udával tempo a vykonal většinu práce. Ne tak jeho Kate. Bez okolků ho popadla, nutila pokračovat, a Lucern byl opět nucen v duchu konstatovat, že na těch moderních ženách rozhodně něco je. Jsou chytré, podnikavé, všemi mastmi mazané, pekelně sexy a nebojí se jít za tím, co chtějí. Jsou…

Příšerné, pomyslel si najednou, když přirazil do jejího laskání. Musí zabít celou půlhodinu, než dorazí kondomy. Nějakou chvíli už s ženou nebyl. Několik století sexu z něj ukradlo všechnu novost a jeho unavilo se jím obtěžovat, před více než padesáti lety. Od té doby vedl poněkud asexuální život. Nicméně Kate tuto jeho stránku probudila k životu – a to jaksepatří razantně. A jestli se ho nepřestane dotýkat a hladit ho tak, jak to dělá právě teď, ztratí nad sebou kontrolu jako pubertální jinoch. Oh, tohle není dobré.

Sáhl dolů, chytil ji za zápěstí a její ruku odtáhl. Přerušil polibek a sunul se po jejím těle níž, až dostal erekci bezpečně z dosahu. Byl rozhodnutý ji zaměstnávat a vzrušovat, dokud nepřinesou kondomy.

Kate kňouravě zaprotestovala současně touhou i rozladěním, když Lucernova ústa sklouzla z jejích a začal putovat níž, cestou ji olizoval a okusoval. Krátce myslela na to, jaká je hrozná škoda, že nemá dvě pusy. Mohla by ho dál líbat, zatímco by se věnoval jejímu tělu.

Zajala tu protivnou ruku, která jí zabránila zkoumat, a přitáhla si ji k ústům. Chopila se silného prstu, vcucla ho do pusy a skousla. Lucern se zastavil, aby věnoval zvláštní péči ňadrům.

Tělo měla v jednom ohni, chvěla se jako osika a nepokojně se pod Lucernem svíjela, svírala mu ruku a těžce dýchala, když se ústy dostal až k bříšku. Svaly na břiše jí jenom hrály, stahovaly se pod jeho něžným útokem. Pak se sevřely, protože postoupil dál na jih a nutil ji dát nohy od sebe. Oh, tohle je… Jenom doufala, že ji tam nekousne.

Ta myšlenka, ať jakkoli hloupá, měla na svědomí, že jí ze rtů vytryskl trylek smíchu, ale odumřel stejně rychle, jako se zrodil. Při tom, co jí dělal, se jí nedostávalo dechu ani myšlenek, na takové starosti, a za moment už jí ani za mák nesešlo na tom, zda ji kousne. Hlavně když nepřestane s tím ostatním.

Dobrý Bože, zabije ji rozkoší a ona zemře šťastná, pomyslela si omámeně.

Hned potom ztratila schopnost myslet, protože její tělo implodovalo. Vykřikla, vzepjala se, boky zvednuté a trhala vše, co jí padlo pod ruku. Nekontrolovatelně se třásla, chytila Lucerna za ramena, sotva se pohnul. Jenom jediná věc by tohle mohla ještě vylepšit. Mít ho v uvnitř sebe. Tím si byla jistá. “Prosím, Lucerne,” zajíkala se.

“Copak, cukroušku?” optal se vleže mezi jejíma nohama.

“Chci tě v sobě. Natáhni si kondom,” škemrala. Když ztuhl a zarazil se, zamračila se. “Lucu?”

“Ehm…” K její nepopsatelné hrůze se od ní odtáhl. “Já, no…”

“Nesehnal’s kondom?” optala se. “Já myslela-”

“Ano, ano. Já ho jen zapomněl vedle,” ujišťoval ji rychle. Zvedal se z postele se slovy: “Já… ehm… jenom moment vydrž. Zůstaň tady.”

Pak se vyřítil ven a zabouchl za sebou dveře.

16. KAPITOLA

Lucern rozrazil dveře a vykouknul do chodby. Doufal, že uvidí, jak se tam potlouká poslíček s kondomy v ruce. Samozřejmě, nikde nikdo. Chodba byla úplně prázdná. Frustrovaně prásknul dveřmi, pak se obrátil a rozhlédl se po apartmá. V každém pokoji by měli mít kondomy. Hotel by je měl mít v inventáři stejně jako čokoládové tyčinky a chlast. Luc vážně nechápal, proč to ještě nikoho nenapadlo.

Tichý povzdech a šustění pokrývek přitáhly jeho pohled ke dveřím jeho pokoje. Sluch mu momentálně fungoval nadmíru dobře. Všechny smysly měl nabuzené. Celé tělo mu vibrovalo vzrušením, a tak vůbec, každičká rozbolavělá píď jeho já chtěla být s Kate. Tohle bylo jako některé patro pekla. Některé patro…

Lucern se zamračil na svůj pokoj a na tu hebkou, ochotnou žínku v jeho posteli. Věděl, že tato konference bude jako exkurze v pekle. Nicméně si neuvědomil, že to bude dokonalé mučení celého těla.

Zachrápání z opačné strany, upoutalo jeho pozornost. Pokoj Chrise Keyese. Jasně, ten chlap si klidně chrápe. On nezakouší muka zatracenců a…

Chris je chlap.

Ta myšlenka přerušila Lucernovu mentální tirádu a hned se mu zadíval na dveře. Katin kolega by mohl mít kondom. Musí mít kondom. Očima střelil po vlastním pokoji. Ačkoli si nemyslel, že by Kate chtěla, aby se dozvěděl, co spolu vyvádí. Byl si úplně jistý, že bude děsně nerada, jestli si řekne jejímu kamarádovi o kondom.

Další povzdech z jeho ložnice, následovaný dalším šustotem. Dokázal si to živě představit. Kate nedočkavě leží na jeho posteli, bradavky stále vztyčené, tvář uvolněnou touhou a…

Prostě jí nepoví, odkud kondom má, rozhodl se Lucern. Pospíšil si ke Chrisovým dveřím. Nezaklepal ani nevydal žádný zvuk, který by Kate mohla uslyšet, prostě otevřel dveře a protáhl se dovnitř. Na nic nečekal a vrhl se k posteli, na které spal Chris. Popadl spícího editora za ramena a nevybíravě s ním zacloumal.

“Probuď se,” zasyčel.

Chris byl okamžitě vzhůru, polekaně vytřeštil spánkem slepené oči. “Co je? Co se stalo?” vyhrkl vyděšeně. “Hotel hoří?”

“Ne. Potřebuji kondom. Máš nějaký?”

Chris na něj zhlouple mrkal. “Cože? Kondom?” Začal zvedat hlavu, pak se mu do zorného úhlu dostalo Lucernovo nahé tělo. Ztuhl, hrůzou mu klesla čelist. “Jé, Ježíši, nemiř tou věcí na mne. Ach, můj Bože.” Setřásl Lucernovy ruce a znechuceně se překulil. “Já tady spím. Jdi pryč.”

Lucern proklál zachmuřeným pohledem Chrisova záda, narovnal se a zkřížil ruce. “Potřebuji kondom.”

“A já potřebuji spát. Běž pryč,” zopakoval editor.

“Máš nějaký?” nedal se odbýt Lucern.

Očividně si uvědomil, že Lucern nehodlá jít pryč, Chris se přetočil nazpátek. Vztekle na něho civěl. “Ano, mám. Ale připadám ti snad jako lékárna?” optal se ironicky. Posadil se. “Koukni, Lucerne, mám tě rád. Ale Kate je má kamarádka a…” zmlkl a zamračil se. “Přestaneš už tou zatracenou věcí na mne mířit? Mám teď z tebe komplex. Díky Bohu jsou všechny moje spisovatelky ženy. Žádná si nade mne nepřijde stoupnout nahá a nebude mi před očima mávat sama sebou. Neměl bych toho o soukromém životě Kate vědět až tak moc. Jsme přátelé a kolegové a… Už jste spolu spali? Jindy-”

“Ne.” Skočil mu do řeči Lucern, aby ho umlčel. “Ještě ne! A všechno, co chci, je ten prokletý kondom, ne kázání!”

“Jo? No, všechno, co chci já, je spát a nevidět Kate zraněnou a tebe…” Odmlčel se, protože někdo zaklepal na vnější dveře apartmá.

Lucern se hned hotovil k odchodu, Chris ho čapl za ruku. “Takhle přece nemůžeš jít otevřít! Co když je to nějaká fanynka, které se podařilo tě vystopovat?” Editor odhodil deku a vyskočil z postele. Pyžamo sice neměl, ale měl na sobě boxerky. Vykráčel z pokoje, aniž se obtěžoval vzít si župan. Lucern ho následoval v diskrétní vzdálenosti, čistě pro případ, že by za dveřmi opravdu byla fanynka a ne kondomy, co objednal.

“Dobré ráno, pane!” Uniformovaný poslíček stál na prahu, široce se usmíval a podával několik krabic. “Myslím, že tohle je pro vás.”

Chris vyvalil oči. Lucern nevěděl, jestli ho vyděsilo množství nebo pestrost výběru. Když tam editor pořád jen stál a k ničemu se neměl, ztratil trpělivost a vykročil.

“Dej mi to.” Vzal si krabice od nyní už také vykuleně civícího poslíčka, pak zaváhal. “Nemám spropitné. Chris, máš na spropitné?”

“Cože?” Editor na něho prázdně zíral.

“Spropitné pro něj,” zopakoval Lucern podrážděně. Poukázal na svou nahotu. “Nemám nic. Pak ti to zaplatím.”

“Aha.” Chris se poplácal po boxerkách tam, kde by kalhoty měly kapsy. Zamračil se. “Ne, samozřejmě nemám…”

“To je okay. Můžete si mne odchytit později,” vyhrkl poslíček. Vypadal dost nesvůj, podával tužku a podložku s proužkem papíru. “Jenom podepište tohle, naúčtují to na tento pokoj, a já hned budu pryč.”

Chris papír rychle podepsal a vrátil pero i podložku. “Ehm, díky.”

“Nemáte zač, pane. Užijte si to, vy dva.” Poslíček významně mrknul, pak zavřel dveře.

Chris se otočil tváří k Lucernovi, na obličeji se mu zračil čirý děs. “On si myslí, že my – že ty a já – on…” Zděšením ne-skoro nesouvisle koktal.

Lucern byl příliš netrpělivý, aby ho uklidňoval, chtěl se vrátit za Kate. Vzal to upíří zkratkou a vklouznul editorovi do mysli. Jdi do postele, Chrisi. Tohle všechno byl jen zlý sen. Spíš.

Muž se okamžitě uklidnil. Vykročil ke dveřím, mumlal: “Ach, ano. Spím.”

Lucern sledoval, jak se zavírají dveře Chrisovy ložnice, pak utíkal zpátky do svého pokoje. Skoro srazil Kate. Opět měla župan a zjevně ho šla hledat.

“Jé,” vyjekla a couvla o krok, když se tak zničehonic objevil. “Zdálo se mi, že slyším klepání na dveře a hlasy.”

“Ano. Hotelový poslíček,” přisvědčil Lucern. Všiml si, jak kulí oči, když uviděla krabice, co držel, a dostal strach, že ji množství kondomů odradí. Vyhrkl: “Nebyl jsem si jistý, který druh vzít, tak jsem objednal všechny.”

“Chápu.” Zrůžověla jako pivoňka, ale dokázala se usmát. “Inu, to je… ehm, to je prozíravé… nebo tak něco.”

Lucern si v duchu povzdechl. Tahle otrava s kondomy je vážně brzda milování.

Rozladěn rozpaky, které teď mezi ním a Kate zavládly, položil krabice na prádelník, zavřel dveře a vtáhl si ji do náručí. Chtěl, aby byla zase rozpálená a mokrá a vzdychala po něm. Přece nepodstoupil tyhle útrapy, aby zničily náladu. Líbal ji s úmyslnou vášní, měla prohrábnout řeřavé uhlíky a rozdmýchat oheň, který prve založil, ale když se k němu Kate hned nepřivinula a nesplynula s ním, znovu ho napadlo, jaká je to smůla, že je mu její mysl uzamčená. O kolik snazší by bylo jednoduše ji napojit na svou touhu a vlít ji do ní. Místo toho to bude muset udělat obtížnějším způsobem. Přiměl ji jít kousek dál a opřít se o prádelník, přerušil polibek, trochu se zaklonil a rozvázal pásek froté županu. Ztuhl, když se látka rozevřela.

Zatraceně, vzala mu dech. Zvedl ruce, aby v dlaních uvěznil ňadra.

Kate si roztřeseně povzdechla, když ji laskal, a Lucernovi došlo, že ten obtížný způsob také může mít něco do sebe. Chtěl slyšet víc takových povzdechů. Chtěl, aby sténala a kňourala a vyslovovala jeho jméno tím sexy škemravým hlasem. Chtěl se do ní zabořit a rozdivočit ji rozkoší. A nechtěl ztrácet čas stěhováním do postele.

Pustil ňadra, odstrčil krabice kondomů z cesty, chytil Kate pod pažemi a zvedl ji a usadil na prádelník. Župan jí stáhl z ramen, nechal ho spadnout na masivní dřevo, pak se postavil mezi její nohy. Chtěl ji zase rozpálit. Chtěl ji rozparáděnou a celou jeho. Položil jí ruku na zátylek a přitáhl si ji k dalšímu polibku. Druhá ruka si pohrávala s jejím tělem. Pomocí prstů a úst plánoval obmalovat každičkou linii jejího těla, neopomenout ani píď. Chtěl se s ním mazlit, okusovat je, hladit a hltat.

Avšak i Kate měla své plány. Ucítil, jak ho obkroužila rukou a přejela po něm po celé délce, a skoro se neudržel. Dokázal se ovládnout, ale líbal ji teď skoro surově. Okamžitě vjel rukou mezi ně, aby na oplátku našel její středobod.

Kate zalapala po dechu a skoro seskočila z prádelníku. Lucernův dotek byl pro její stále citlivou pleť šok. Zasténala a pošoupla se blíž, její nohy se mu semkly kolem pasu, ruce mu ovinula kolem těla. Byl tvrdý a silný a příjemný na dotek, a přiváděl ji k šílenství. Už jednou jí pomohl dospět k vrcholu a moc toužila prožít to znovu. Ale tentokrát ho chtěla mít v sobě.

Lucern zasténal a zachvěl se, když našla jeho tvrdost a vzala ji do ruky. Kate se mu zasmála do úst, potěšená důkazem, že i ona na něj může zapůsobit. Pak poslepu hmatala, dokud nenahmatala jednu se škatulek na desce prádelníku. Nějak se jí podařilo otevřít ji jednou rukou a vyndat kondom. Neměla ponětí, jaký druh to je, a méně jí už na tom záležet nemohlo. Chtěla ho mít v sobě. Hned.

Lucern zaslechl jakési šustění, pak trhání. Právě se chystal přerušit polibek a porozhlédnout se, když ucítil, že se mu na vršíček přítele z nejlepších něco přitisklo a začíná to po něm klouzat dolů. Teď polibek bez meškání přerušil. Ke svému úžasu spatřil, že mu Kate navléká kondom.

“Kate,” procedil skrz zatnuté zuby. “Já-”

“Já tě chci,” vydechla a dokončila, co začala. Chytila ho za pozadí a přitáhla si ho blíž. “Hned.”

Víc říkat nemusela. Lucern si sice myslel, že by chtělo ještě trochu zapracovat a dostane ji tam, kde už ji jednou měl, ale líčka se jí červenala a tělo napínalo. Chtěla ho. Bez dalších cirátů ji chytil pod koleny, přitáhnul na prádelníku blíž k sobě a přitisknul ústa k jejím. Zabořil se do ní. Pak se musel hned zastavit. Pocit z ní, jak se kolem něj semkla, teplá a mokrá, nebyl podobný ničemu, co kdy zažil. Utonul v její vůni a pocitech, téměř byli jedno tělo, jedna duše. Téměř.

Jednal instinktivně, odtrhl ústa z jejích a sjel ke krku, a částečně se vysunul. Kate zamňoukala rozkoší, spodní část jejího těla se chvěla proti němu. Zaklonila hlavu, aby mu umožnila laskání. Lucern cítil, že se mu zuby prodlužují a zatnul jí je do krku ve stejnou chvíli, kdy přirazil do jejího těla. Šlo o čistě zvířecí pud, jako když dominantní kocour chytí kočku za krk, když do ní vjíždí. Kate C. Leeverová je jeho a on si ji jako takovou poznačil.

Kate vykřikla a vzepjala se proti Lucernovi, když její mysl zaplavila rozkoš. Byl to nečekaný příval, omračující vlna, když jeho mysl splynula s její, obdaroval ji tím, co sám zakoušel. Její rozkoš – skoro nesnesitelná už dříve – byla náhle dvojnásobná a moment si myslela, že to srdce nemůže ustát. Pak se jí tělo zachvělo a křečovitě stáhlo, sevřela ho nohama, nevědomky mu nehty poškrábala celá záda, a za pevně zavřenýma očima jí vybuchl gejzír světýlek.

Cítila Lucernovy ruce, vklouzly jí pod zadeček a přirazily ji k němu pevněji, a zanaříkala. Ten pohyb způsobil, že se jí prohnala další vlna rozkoše. Vlny do ní bušily, jedna jela na druhé, zatímco ona prožívala současně jeho rozkoš i svou vlastní. Uchopila ho rukama za vlasy, držela se jako o život, protože se po předávkování rozkoší cítila opile. Bála se otevřít oči, bála se, že se místnost bude otáčet stejně divoce, jako její mysl.

Pouzí smrtelníci jí po tomto zážitku budou připadat krotcí a o ničem, uvědomila si smutně. Lucern ji zničil pro všechny ostatní a moc se bála, že to je jako droga. Vše, na co dokázala myslet, bylo, že chce víc. Srdce jí bušilo jako zvon, tělo se svíjelo jako žížala na háčku, a ona chtěla pořád víc. Chtěla se v tom utopit. Už se v tom topí, došlo jí, když začala ztrácet vědomí. Přesto pořád chtěla víc.

Lucern ucítil, že na něj Kate klesla, když ho přemohla rozkoš. Choval ji na hrudi, zatímco se mu tělo otřásalo, pak ještě chvíli počkal, než se mu vrátila síla. Poodtáhl ji, aby se jí mohl podívat do obličeje, a zjistil, že omdlela.

Nijak zvlášť ho to nepřekvapilo. Nemělo to nic společné s tím, že ji kousnul. I když do ní zatnul zuby, měl tělo nasycené a nepil. Mdloba byla důsledkem pouze a jenom toho, co právě prožili. Už se mu to v minulosti párkrát stalo, když vlil všechnu svou rozkoš do mysli milenky, a tenkrát to ani jednou nebylo tak výbušné, jako tentokrát. Víc by ho překvapilo, kdyby neomdlela.

Usmál se, vtiskl jí polibek na čelo, pak si ji zase uložil na hruď. Musel sbírat sílu. Také s ním tento zážitek pořádně zamával. Lucern se nikdy v životě necítil tak strašně slabý a přesto spokojený, a důvodem byla tato žena ležící mu v náručí. Jednou rukou ji hladil po zádech, prsty druhé ji vískal ve vlasech.

Nakonec, sotva ucítil, že na to má, jí podebral prdelku a zvedl ji z prádelníku. Odnesl ji takhle do postele. Nohy a paže měla bezvládné, ale stále byli jedno tělo. Než se k posteli dostali, znovu v ní ztvrdnul. Oddechl si, když zamumlala a otevřela oči. Klekl s ní na postel, pak oba dva uložil.

“Lucu?”

“Ano.” Shrnul jí vlasy z čela a políbil na špičku nosu.

“To bylo…”

“Ano,” přitakal vážně. Přesunul se a opřel o loket, aby jí od sebe ulehčil. Kate rozšířila oči, až jí málem vypadly z důlků, protože ucítila, jak se v ní hýbe. Hned pak se zdála zklamaná.

Lucern nechápal proč, dokud neřekla: “Ty ses ne-”

“Ano, udělal,” skočil jí do řeči, nechtěl, aby si třeba jen na moment myslela, že ho nepotěšila. “Jenže jsi jako droga a chci tě zase.” Při řeči se povysunul a zajel zpátky.

Kate přivřela víčka, vypadala ospale a sexy a škvírkami očí vykukovali nezbední rarášci. “Aha, well, dělám, co můžu, aby mí spisovatelé byli v jednom kuse šťastní, Lucu,” zašeptala.

Pak, dřív než stihl její komentář nějak komentovat, ho chytila za hlavu a přitáhla k polibku. Vyklenula se proti němu, vtahovala ho hlouběji do sebe.

“Lucovi došly knížky,” oznámil Chris.

“Cože? Už?” Kate se odvrátila od fešáka z obálky, se kterým právě hovořila. Byl jedním z nejpopulárnějších modelů široko daleko, jeho jméno a tvář prodávaly knihy stejně, jako jméno jakéhokoli autora. Poslední dobou uvažoval, že se dá na psaní, aby svým jménem a tváří vydělal víc peněz. Bohužel, z pár kapitol na ukázku, které jí před pár týdny poslal, bylo jasné, že sám nic kloudného napsat neumí. Poslední dvě hodiny se ho Kate pokoušela přesvědčit, aby použil stínového spisovatele. Teď to s ním vzdala a zamračila se na Chrise.

Jsou na knižním veletrhu. Dnes se žádné besedování se čtenáři nekonalo. Na programu byla autogramiáda, od deseti dopoledne do dvou po poledni, a jeden každý přítomný autor podepisoval své knihy, až se mu od propisky kouřilo, a rozprávěl se čtenáři.

Kate a Lucern dorazili v 10:01. O minutu se opozdili, ale zpozdili by se mnohem víc, kdyby je Chris od 9:30 nepopoháněl ke spěchu boucháním na oboje dveře a ječením: “Vstávat, vstávat! Musíme jít.” Samozřejmě, Kate ve svém pokoji nebyla. Zato byla vděčná, že to kolega neví. Ona a Lucern zásobu kondomů vyplenili ve velkém stylu. Jak to tak vypadá, upíři mají mnohem větší výdrž, než průměrný člověk mužského pohlaví. Navíc byli hrozně vynalézaví, ačkoli Kate nevěděla, zda je to vlastnost rasy nebo jen Lucerna. Připouštěla, že se během šesti století naučil hezkých pár triků. Ona si užila všechny.

“Ano. Byl velmi pilný a dav se na něj prostě vrhl, brali jeho knihy jako šílení,” vysvětlil Chris.

Kate pohlédla na hodinky. Bylo teprve poledne. Zbývaly celé dvě hodiny autogramiády. “Přivezli jsme krabice knih navíc. Jsou-”

“Jsou fuč,” lakonicky konstatoval Chris. “Ty už rozprodal taky.”

“Měli jsme jich dovézt víc,” povzdechla si Kate. “Co teď dělá?”

“Prostě tam sedí a vykládá si se čtenáři. Což je v pohodě, ale stěžuje si na únavu. Posílá mne, abych se zeptal, jestli by si nemohl zajít zdřímnout. Chceš, abych ho doprovodil nahoru?”

“Ne, já ho…” A hned zmlkla.

Málem už řekla, že ho nahoru doprovodí sama, ale bryskně změnila názor. Nepochybovala, že je Lucern unavený. Byla to velmi vyčerpávající noc, nejprve přepadení, pak ten maratón milování. Bylo brzy, když se prve probudili, a hráli si celé hodiny, než je Chris vyrušil, aby jim připomněl, že je čeká autogramiáda. Chudáček upír musí být dočista vyplivnutý. Ačkoli, jestli s ním půjde nahoru ona, mohl by mít tendenci začít tam, kde skončili – a Kate si vůbec nebyla jistá, že má dost silnou vůli, aby odolala a odmítla.

“Co máš s krkem?” optal se Chris znenadání. Bezděčně si ho třela.

Rychle prsty odtáhla. Měla stopy kousnutí na krku a ještě na několika dalších místech na těle.

Čekala, že ji Luc kousne, samozřejmě. Mínila mu pomoci natankovat. Jenomže nečekala, že ji kousne tolikrát ani kam všude ji kousne. Ten chlap je zvíře a ona se ho nemohla nabažit. Zvlášť proto, že se cítila prostě skvěle. Netrpěla slabostí ani neměla závrať, potom, co se z ní nakrmil. No ano, zpočátku párkrát omdlela, ale zdálo se to být malou cenou za rozkoš, kterou si vážně užívala. Opravdu ji zničil pro všechny další muže.

“Kate. Co máš s krkem?” zopakoval Chris.

Mávnutím ruky prohlásila tu otázku za nepodstatnou. “Nic. A ano, prosím. Ocenila bych, kdybys ho doprovodil do apartmá. Čistě pro případ, že by tam číhaly fanynky, mohly by ho otravovat.”

Jenomže Lucern vlastně vycházel s fanoušky dobře. A ti, povětšinou ty, na něj na oplátku byli neuvěřitelně milí. Kate se ve skutečnosti mnohem více obávala dalšího trotla, co by na něj zaútočil jako ten včera v noci. Ale Chris o tom nevěděl. Nikdo to nevěděl.

“Okay,” Chris ochotně souhlasil. “Za minutku se vrátím, jestli některá z mých spisovatelek něco nepotřebuje.”

“Díky. Dám ti na ně pozor, než se vrátíš,” ujistila ho Kate.

“Ach, to je ale pěkný kostým.”

Lucern při komentáři Jodi cosi zabrblal, odtrhl zrak od Kate a pohlédl na pár promenující se na pódiu. Právě probíhala soutěž modelů z obálek milostných románů o titul Mr. Romance a zároveň i módní přehlídka historických kostýmů. Což, volně přeloženo, znamenalo očumování mužských v obtažených černých kalhotách a volných košilích á la pirát, kteří se vodili s ženami ve starodávných róbách.

Popravdě řečeno, Lucern chtě-nechtě zjišťoval, že kostýmy žen jsou celkem působivé repliky oděvů, které se nosily, když býval mladší. A pravděpodobně by si přehlídku vychutnal mnohem víc, kdyby s ním seděla Kate. Místo toho trčel u kulatého stolu s Chrisem a několika spisovatelkami. Kate seděla v první ze čtyř řad přímo před jevištěm.

Byla porotcem této soutěže. Což o to, tomu rozuměl. Nedělalo mu problém být sám, když šla dělat svou práci. Co se mu nelíbilo, byl fakt, že sedí hned vedle toho dlouhovlasého fešáka, se kterým prve tak pilně štěbetala na knižní autogramiádě. Ve skutečnosti ho neunavilo podepisování knih. Doufal, že tím Kate vyláká do jejich pokoje na další kolo milování. Jenže byla příliš zaměstnaná. Tím modelem – kulturista, dlouhé vlasy-krátký rozum, stál trochu moc blízko a měl sklon dívat se jí do výstřihu trochu moc často.

Možná by mu to tolik nevadilo, kdyby ten mužský byl spisovatel a ona s ním řešila pracovní záležitosti, ale ten mužský je model. Manekýn, chcete-li. Do prkýnka, jak vlastně říkat chlápkům z titulní stránky? O čem si asi tak mohli povídat? Lucern se zakabonil, protože se ten dotyčný zrovna naklonil ke Kate setsakra blízko a něco jí drze šeptal rovnou do toho ouška jako růžovounká lasturka… Nikdy se nepovažoval za žárlivce. Nyní zjišťoval pravý opak. A nelíbilo se mu to.

“Ach, tyhle jsou také krásné.”

Lucern zase odtrhl oči od párečku v zóně rozhodčích. Pohlédl na jeviště a ponuře kývnul, že s Jodi souhlasí, když uviděl vínově červený kostým ženy, která se tamtudy procházela. Róba byla krásná, dokonalá ukázka pozdně renesančního šatu. Kate by v tom vypadala úžasně. Lucův pohled emigroval zpátky k ní. Zachmuřil se, když uviděl, že teď dokonce ani nekouká na pódium, ale zaujatě hovoří s tím modelem.

Prokletý chlap. Copak neví, že je zadaná? Zjevně ne. A čí je to chyba? Kate. Měla mu dát jasně najevo, že není k mání.

A proč s ním vlastně nechtěla dnes odpoledne spát? Copak jí ráno nepotěšil? Znovu a znovu. On si jejich milování rozhodně užil. A právě tak si byl jist, že si je užívala i ona. Nebo ne?

“Katie má s Robertem trochu problémy,” poznamenala Jodi.

Lucern na ni pohlédl. “S Robertem?”

Jodi kývla. “Je to nejpopulárnější muž z obálky široko daleko. Jeho jméno je uznávané stejně jako jména většiny autorů. Chce těžit ze svého jména psaním vlastních milostných románů a současně být modelem na obálce. Bohužel neumí psát. Jeho knihy jsou samé bušení a vzdouvání.” Zasmála se, pak vysvětlila: “To je stereotypní pohled na romance – že prý je to jen samé bušení a vzdouvání.”

Lucern temně zavrčel. Neměl ve svých knihách žádné bušení ani dmutí, přesto byly považovány za romance.

“Kate se pokouší Roberta přesvědčit, aby si najal stínového spisovatele,” pokračovala Jodi. “Ale on se o to hádá. Myslí si, že je úžasný spisovatel.”

Lucern vážně kývnul a podíval se teď na Kate novýma očima. Takže ten model je spisovatel. Hlavu má ale u Kate, zase. Což mu není zdravé, zase. Zrovna když se díval, vyprskla smíchy. Pak se navíc dotkla jeho ramene. Už ji to viděl udělat spisovatelkám – Kate je slečna ráda si sáhnu, čehož si nemohl nevšimnout. Často ho poplácala po ruce, rameni nebo paži, když spolu mluvili. Zpozoroval, že to má ve zvyku i s ostatními. Nikdy mu nevadilo, když ji přistihl, že to udělala ženám. Ale aby tak sahala na Roberta, to se mu věru nikterak nezamlouvalo. Ani kapánek se mu to nezamlouvalo.

Podrážděný, se sklonem žárlit, o kterém dosud nevěděl, že jím trpí, Lucern sáhl po drinku a dopil zbytek, pak se rozhlédl, protože se všichni kolem něj roztleskali. Na jevišti rozhodčí zvolili vítěze v kategorii muž z obálek romantických knih. Představení skončilo.

“Takže,” navrhl Chris spolusedícím u stolu, když se zvedal, “máte před Roundhouse party trochu času. Mohli byste si třeba zajít na něco k snědku a pití. Já musím pomoct Kate a ostatním s přípravou celé akce. Jodi, dohlédnete na Lucerna, postaráte se, aby neměl žádné problémy?”

“Jistě,” kývla spisovatelka. Když uviděla, jak se Lucern mračí, vzala ho pod paží a řekla: “Chris to myslí dobře, Lucu. Jste na konferencích nový a každý se prostě obává, že by vás to všechno mohlo vyvést z míry.”

Lucern jenom zavrčel. Nemračil se kvůli Chrisově domněnce, že potřebuje, aby na něj někdo dohlížel – ačkoli to bylo také k vzteku – mračil se kvůli faktu, že Kate zaměstná příprava té hloupé party. Nebude mít příležitost si s ní promluvit. Nemluvil s ní už od rána, kdy přišli na knižní veletrh. Začínal se cítit trochu opuštěně – nový pocit, a zrovna tenhle ho pranic netěšil. Stával se na té ženě závislý, jeho náladu ovlivňovala její přítomnost. Nelíbilo se mu to. Život se měnil v sérii extází, když byla poblíž, a depresí, když ne. Lucernovi najednou připadalo, že nuda a stejnost života před Kate byla lepší. Bezpečnější. Možná by to chtělo vytvořit jistý odstup. Koneckonců, konference zítra skončí, on poletí domů do Toronta a ona se vrátí do New Yorku.

A všechna ta vášeň a smích se stanou pouhou vzpomínkou, pomyslel si smutně. Kate do něj na chvíli vlila život. Potěšil se, ale o to bolestnější bude návrat k té staré prázdné existenci. Už dlouho se přáteli nezatěžoval, vždycky umřeli nebo je musel opustit, když se odstěhoval. Časem bylo snazší prostě je ze života vynechat. Téměř si přál…

“Pojď s námi, Lucu.” Jodi vstala a čekala vedle jeho židle. “Jdeme do hospůdky tady v hotelu na malou večeři. Pak se rozejdeme. Musíme se připravit na Roundhouse party.”

Lucern setřásl melancholii a zvedl se. “A jaké je téma této party?”

“Ty to nevíš?” Vypadala překvapeně.

“Měl bych?” nechápal. Zmocnilo se ho neblahé tušení.

“Well, je to ples upírů. Budeš hvězdou večera!”

Lucernovi se podařilo sebou netrhnout, ale rozhodně nebyl šťastný upír. Včera v noci si rokenrolový mejdan senzačně užil, ale dnes v noci vážně neměl náladu se družit. A navíc být hvězdou večera… tato informace na něj zapůsobila doslova jako poplašná zpráva.

17. KAPITOLA

“Myslím, že jsme hotoví.”

Kate poznámku Allison odkývla. Rozhlížela se okolo, jak dopadlo jejich snažení. Černé ubrusy, krvavě rudé růže na každém stole a tlumené osvětlení. Vše je připraveno.

“Raději se běžte převléknout. Za půl hodiny začnou přicházet hosté a vy a Luc je máte vítat,” upozornila ji hlavní editorka. Kate se ušklíbla, ale kývla a ukázala Chrisovi, že je čas jít. Zamířila ven z plesového sálu.

Allison, Chuck, Tom a Deeana už byli převlečení. Vytráceli se jeden po druhém, zatímco ostatní pokračovali ve výzdobě. V civilu zbyla už jen Kate a Chris. Odkládala to schválně až na teď. Netěšila se, jak bude Lucernovi oznamovat, že má být hvězdou tohoto plesu. Věděla, že z toho radost mít nebude a po všem tom smíchu a vášni, co spolu prožili, se obávala návratu Jeho rozhněvané mrzutosti, Lucerna nevrlého.

“Hlavu vzhůru,” řekl Chris, když vystoupili z výtahu. “Luc se už docela odvázal. Třeba to zvládne levou zadní.”

Kate se přinutila na kolegu usmát. Jen doufala, že má pravdu. Cítila se provinile, že o tomhle Lucovi neřekla hned na začátku, jenže je zbabělá.

Ples upírů nebyl její nápad. Přišel s tím Chuck. Považoval to za brilantní reklamní tah, a když se mu to pokoušela vymluvit, namítala, že Lucern není příliš společenský a mohlo by toho na něj být příliš, Chuck její protesty nemilosrdně smetl ze stolu. Dokonce ignoroval i to, že účastníci konference budou mít málo času na přípravu. Původně totiž byla na programu špionážní party. Kate bylo strachy špatně, že půlka návštěvníků přijde v trenčkotu a druhá v peleríně. Mohlo by se to celé svrhnout ve frašku!

Tyhle obavy pustila z hlavy, když se zastavila u vchodu do apartmá. C.K. vytáhl kartu a odemknul dveře. Lucerna spatřila okamžitě. Seděl na gauči a koukal na televizi. Měl mokré vlasy a župan, očividně s oblékáním vyčkával. Zpočátku jejich příchod vůbec nezaregistroval, zdál se zcela pohlcen dějem. Na tváři výraz nelíčené hrůzy. Na co se to dívá?

Pohlédla na obrazovku, poznala reprízu Buffy, přemožitelky upírů.

Lucern zničehonic poposedl, vydal jakýsi znechucený zvuk. Znělo to hodně jako děvka, ačkoli si tím jistá nebyla.

Věděla, že mají na přípravu velmi málo času, tak si odkašlala. “Ehm… Lucu?”

Ostře se na ni ohlédl, mračil se jako tisíc čertů. “Viděla jsi to? Buffy právě probodla toho nebohého upíra. Dokonce zatím ani neudělal nic zlého, zrovna vylezl z hrobu, a ona ho probodla. Tohle prostě není správné. Má problémy s tím Angelem a zlost si vylévá na upírech, tak je to.” Luc polohlasem zaklel, když se obracel zpátky k obrazovce.

Chris vyjekl smíchy a zamířil do svého pokoje. “No, jdu se nachystat.”

Kate se kousla do rtu, když ho pozorovala odcházet.

“Koukni!” vykřikl Luc, zase vztekle poposedl. “Teď to udělala znovu. Je nadržená na kolíky. Jenom do každého bodá hlava nehlava, někdy úplně bezdůvodně. Tahle Buffy je-”

“Lucu?” přerušila ho Kate.

“Hmm?” Oči pořád upřené na televizi.

“Musíme se připravit na ples.”

“Ano. Osprchoval jsem se a oholil, musím se jen obléknout. Čekal jsem, až se vrátíš, abych zjistil, co si mám vzít na sebe. Nevěděl jsem, jestli máš další kostým nebo-udělala to zase!” Vyletěl z gauče, rozzuřeně zíral na obrazovku. “Kdo tyhle nesmysly píše? Neproměníme se v ohavnou bestii, když kousneme, a vybuchl jsem snad v oblak prachu, když mne probodl? Ne. Ne, vždyť to říkám. Tohle je ostudný nesmysl. Prostě směšné. Měl bych to psát já a…”

Zbytek už neslyšela. Nechala Lucerna hrozit pěstí televizi a zapadla do svého pokoje pro kostým, který mu vypůjčila. Takže Lucern objevil televizi. Smůla, vážně. A navíc je to její vina. První večer přece trvala na tom, aby sledoval televizi.

Pořád ještě remcal, že prý napíše komukoli, kdo má seriál Buffy na svědomí a zvedne mu mandle, když se vrátila. Zastavila se vedle něj a truchlivě vrtěla hlavou.

“Předpokládám, že bych měla být vděčná, žes ještě neobjevil sportovní kanál. Muži sportovní maniaci dokážou být prostě nemožní,” podotkla.

Lucern konečně odtrhl pohled od obrazovky a odfrknul. “Sport. Viděl jsem, čemu lidé říkají sport. Pche. Chceš sport? Měla bys vidět rytířské klání. To býval sport. Soupeři sobě rovní, boj na život a na smrt, krev teče proudem.” Zrakem zaparkoval na ramínku, které držela. “To je pro mne?”

“Ano.” Podala mu je. Začala se obracet, ale vyjekla překvapením, protože ji chytil za ruku a zatáhl, až pozbyla rovnováhu. Přistála mu na klíně, nepůvabně na něj kecla. Než se stačila vzpamatovat, překryl její ústa svými a počastoval ji důkladným polibkem.

“Oh,” vzdychla, když bylo po všem. Točila se jí hlava. Paže, které dostala jako součást základního vybavení, se poněkud vymkly kontrole a odplížily se Lucovi kolem krku a tak mu ležela rozplácnutá na hrudi jako mokrý hadr.

“Ahoj,” zamručel upír. Dlaní jí jel po vnitřní straně nohy, udělal si zajížďku, aby pohladil stopy kousnutí, které zanechal nahoře na stehně.

Ztuhla a zavrtěla se, protože mezi nohama ucítila tupou bolest.

“Bolí to?” optal se tiše, při tom třel ranky bříšky prstů.

“Ne.” Sáhla dolů, aby ho zarazila, ale úzká rovná sukně pracovního kostýmku pevně obepínala nohy. Nemohla mu bránit.

Začal ji kousat do ucha a prsty jí po noze klouzal stále výš.

“Lucu,” zaprotestovala, vyděsilo ji, jak roztřeseně to zní. Pokusila se o pevnější tón. “Musím se připravit.”

Lucern zavrčel a vsunul prst pod elastické kalhotky. “Mně připadáš připravená.”

“Ach.” Mírně se vyklenula vstříc hlazení. Tělo měla celé žhavé vzkřísit trochu kouzla z dnešního rána. Jenomže zdravý rozum jí spílal. Ples. Lucern je hvězdou večera. A Chris je hned za tamtěmi dveřmi. Tato poslední myšlenka, víc než ty ostatní, ji přinutila vyškrábat se Lucovi z klína a uniknout pokušení.

“Musím se obléknout,” vyhrkla. Vběhla do svého pokoje a přibouchla dveře před jakýmkoli komentářem, který by mohl pronést, pak se o ně opřela zády, ruce přitisknuté k hrudi. Oddechovala jako by běžela o závod, nohy roztřesené jako sulc, tělo citlivé na dotek. A bojovala s vlastními instinkty. Mnohem raději by ho chytila za ruku a odvlekla do postele. Ruku na srdce, momentálně měla co dělat, aby to neudělala. Ale povinnost volala.

Povinnost. Povzdechla si. Pořád ještě Lucernovi neřekla, že má být hlavní atrakcí dnešního plesu. Teď je celý roztoužený, ale rychle vychladne, až se dozví, do čeho ho nechtě namočila.

Přinutila se na to nemyslet, odstrčila se ode dveří. Musí se připravit. Přivezla si z domu dlouhou černou róbu. Oblékla si přiléhavé šaty, jako druhá kůže z černého hedvábí, pak se nalíčila. Pleť získala jemný bílý lesk prvotřídního porcelánu. A rtěnka červená jako krev, třešnička na šlehačkovém dortu. Nakonec si rozpustila drdol a vlasy kartáčovala, až jí spadaly v měkkých vlnách kolem ramen.

Dospěla k názoru, že je tak hotová, jak jen může být a víc už se sebou nenadělá. Vzala dvoje upíří zuby, které přivezla z New Yorku, a spěšně vyšla z pokoje.

Lucern stál uprostřed obývacího pokoje, oblečený a připravený jít. Kate cítila, že jí při tom pohledu ze rtů unikl okouzlený povzdech. Vypadal vskutku báječně, ve smokingu a peleríně, kterou mu obstarala. Byl živoucím snem každé ženy. Vidět ho Buffy, po Angelovi už ani nevzdechne. Skutečně si přála nemuset ho rozzlobit novinou, co mu musí chtě nechtě sdělit.

“Vypadáš úchvatně,” řekl Lucern vážně.

Přinutila se usmát a kráčela vpřed, na dlani vztažené ruky měla zuby.

Lucern s nechutí shlédnul na laciné plastové upíří zuby, pak strnul. Zabodl se jí pohledem do tváře. “Prosím, řekni, že si děláš legraci.”

Kate se kousla do rtu, aby potlačila smích, který ji zčistajasna nebezpečně zalechtal v krku. Luc vypadal tak strašně vyděšený už jenom pomyšlením, že by si měl ty zuby nasadit.

“Budou je mít všichni,” oznámila mu. “Je to ples upírů.”

“Mám vlastní zuby,” pronesl důstojným tónem.

“Ano, já vím. Ale nikdo to nečeká. Prosím, prostě si je nasaď. Prosím, Lucerne?” Dotkla se jeho paže.

Pohledem jí ulpěl na rtech způsobem, který ji safraportsky rozptyloval, pak si těžce povzdechl s podrážděným: “Ach, tak tedy dobrá.”

Sebral z dlaně jedny zuby a nacpal si je do úst. Pak jimi párkrát zkusmo skousnul, dělal obličeje a hýbal čelistí, aby lépe seděly. “Ou ořesné.”

Kate při tom huhlání zamrkala. Rozhodla se, že nejlépe bude fňukání nepodporovat, pokrčila rameny a strčila si do pusy ty druhé. Rázem pochopila, co tím myslel. Jsou otřesné. A zatraceně nepohodlné. Byly tak hrozné, že skoro zvažovala tiše na ně zapomenout.

Chris vplul do pokoje, taktéž ve smokingu a peleríně. “Oba vypadáte skvěle,” pochválil je.

Blýsknul na ně úsměvem a při tom odhalil realisticky vypadající upíří chrup.

Lucern se okamžitě zamračil. “Iíš? Ihle yaají eálě. Aaené uby ou a ono.”

Kate se pokoušela nepodařená slova přeložit, když sebou Chris trhnul. “Člověče, Kate,” vytřeštil na ni oči. “Kdes tyhle zuby sebrala? Ježíši. Jsou absolutně zastaralé, to není legrace.”

Kate o zrádce z vlastních řad křísla dožraným pohledem. Rozhodla se oba muže ignorovat a zamířila ke dveřím se slovy: “Jdeme, nechci se opozdit.” Lépe řečeno, pokusila se je vyslovit. Vyšlo z toho něco jako: Eme, nei e ooi. Povzdechla si, protože Chris zařval smíchy, vztekle otevřela dveře a vyrazila ven.

Lucern se pokusil vyndat si zuby ve výtahu, ale dokázala ho přesvědčit, aby si je zase nasadil. Pak si je sama sundala, odkašlala si a řekla: “Lucu, opravdu jsem se ti o tom měla zmínit už dříve, ale-”

“em havní atace leu.”

“Cože?” Chris na něho koukal s otevřenou pusou, pak se obrátil ke Kate. “Co to říkal?”

“Řekl: Jsem hlavní atrakce plesu,” odpověděla jako ve snách. Pak se Lucerna optala. “Jak to víš?”

Vyplivl zuby dřív, než odpověděl: “Jodi mi to řekla.”

“Aha.” Kate se kousla do rtu a hleděla mu do tváře, snažila se zjistit, proč není naštvaný. “Nebyl to můj nápad,” špitla.

“To opravdu nebyl,” ozval se Chris. “Je to výplod Chuckova mozku. Kate se mu to snažila rozmluvit.”

Když Lucern jenom kývnul a jinak nic neřekl, Kate se zamračila. “Ty se nezlobíš?”

Pokrčil rameny. “Byl jsem drobet rozladěný, zpočátku. Ale je to jen pár hodin života. Mám k dispozici spoustu hodin, Kate. Celá tato konference je pro mne stěží tep času.”

Chris vypadal zmateně. Kate nebyla zmatená, aspoň ne Lucovým postojem – prožil stovky let a bezpochyby prožije další stovky, těchto pár dní je sotva zrnko písku na pláži jeho života – ale přece jen jí nasadil brouka do hlavy. Měla pro ni ta slova skrytý význam? Je jednou ze stovek, možná tisíců žen, které prošly jeho životem během těch stovek let. Je pro něj vztah, který navázali, stejně nedůležitý jako tato konference? Ona sama je jen dalším zrnkem písku?

Ta představa ji trápila, přesto dávala dokonalý smysl. Čím jiným by mohla být? Za čtyřiadvacet hodin bude doma v New Yorku a on zpátky v Torontu. Život se vrátí do starých kolejí. Nakonec potká nějakého milého muže, usadí se a bude mít pár dětí, zestárne. A Lucern bude pořád mladý, sexy, a přivádět nějakou jinou ženu na vrchol extáze. Ta představa ji doopravdy zabolela.

Zhluboka se nadechla ve snaze zaplašit krutou bolest v srdci, vsunula si zuby zpátky do úst a vyšla za Chrisem ven z výtahu.

“Tady jste!” vítala je Allison, když dorazili na místo. Stála na prahu plesového sálu, spolu s lady Barrowovou a Chuckem. “Jdete právě včas. Jeden nebo dva lidé už jsou tady, ale nikdo víc.”

“Výtečně. Byla by ostuda opozdit se na vlastní slavnost,” odtušil Lucern suše. Změřil si vydavatele pohledem, pod kterým se plešoun ošíval a rudnul.

“Ano, well,” koktal Chuck, ale to už se Lucern obrátil, aby pozdravil lady Barrowovou.

Luc se usmál na dámu v krásné karmínové toaletě, chopil se její ruky a hluboce se uklonil. “Lady Barrowá.” Galantně jí políbil hřbet ruky. “Vypadáte a voníte skvěle, dost dobře k snědku.”

Lady Barrowá se dobromyslně zasmála, ale Kate ztuhla. Jasně si vzpomínala, že ji onehdy málem kousnul. Také si vzpomněla, že ještě musí doplnit Lucovu zásobu krve. Pokud ví, potřebuje jí víc, než tu, co si vzal od ní dnes ráno, když se milovali. Měla v úmyslu zajet do krevní banky, ale vykouřilo se jí to z hlavy. A Luc teď musí být hladový. A určitě má také bolesti z nedostatku krve.

Přesto nijak špatně nevypadal. Dívala se na Luca, jak se směje a rozpráví s Allison a lady Barrowovou. Byl maličko bledý, ale ne šedý jako tenkrát. A neměl na tváři žádné bolestné vrásky.

Kate o tom uvažovala, když Lucernovi připomínala, aby si nasadil zuby, a zaujali svá místa u dveří, aby vítali návštěvníky plesu. Dospěla k závěru, že budou muset odejít z plesu dřív a zase vykrást krevní banku. Nedělala to ráda. Krevní banky měli pořád krve nedostatek. Ale Lucern je stejně potřebný jako kterýkoli jiný pacient, a těžko ho může nechat trpět.

Strávili u dveří asi hodinu, než Allison oznámila, že je čas kroužit sálem. Kate se držela poblíž Lucerna, bála se, že by mohl – ze zoufalství – kousnout nějakého hosta. Nemusela by mít tolik starostí, kdyby za ním ženy pořád nechodily a neprosily ho, aby se s ním právě při tom mohly vyfotit. Mohla si jen představovat, jak ho mučí předstírání, že je kouše do krku. Je to dost podobné jako chtít po ženě, která drží dietu, aby celou noc měla v puse koláč cheesecake a nekousla si.

Nicméně kromě toho všechno šlo fajn. No ano… až na ty zatracené zuby, které koupila. Bylo strašně těžké mít je nasazené a mluvit souvisle a Lucernovi už aspoň třikrát spadly do sklenky s vínem, když se chtěl napít. Když mu spadly počtvrté, popadla ho za ruku a odtáhla k jevišti na druhé straně sálu. Vklouzla do zákulisí a zavedla ho do prvních dveří, na které narazila, rozsvítila a zavřela za nimi dveře.

Lucern se rozhlédl. Byla to šatna. Zvedl obočí. “Co-”

“Zuby sem,” skočila mu Kate do řeči a vztáhla ruku.

Ani se nenamáhal skrýt úlevu, že se jich zbavuje. Sotva chrup podal Kate, šla dozadu k toaletnímu stolku a vyhodila oboje falešné zuby, na ty svoje nezapomněla, do odpadků. “Můžeš používat vlastní zuby. Prostě všem povíme, že se nad tebou slitovala nějaká hodná fanynka, když viděla, jak trpíš, a dala ti svoje náhradní.”

Obrátila se… příšerně se lekla, protože stál přímo za ní. Neslyšela ho přicházet. Podařilo se jí usmát, i když srdíčko jí zčistajasna tlouklo jako splašené. “Asi bychom měli pár minut počkat, než půjdeme nazpět. Netuším, jak dlouho trvá nasadit si zuby, jako má Chris, ale předpokládám, že lepidlo potřebuje chvilku na zaschnutí.”

“Hmm.” Lucern jí jel rukou vzhůru po paži, usmál se, když se zachvěla.

Kate se snažila nevypadat na to, co cítí. Že je připravená na něho skočit. Tomu zatracenému mužskému stačí jenom se jí dotknout a už ho chce. Dobrý Bože, třesou se jí nohy. Odkašlala si, odsunula se a klesla na čalouněnou lavičku před toaletkou. Obrátila se k zrcadlu, otevřela kabelku, sáhla pro růž a rychle si přemalovala rty. Očima střelila k odrazu muže, který stál za ní, když jí položil ruce na ramena.

Luc nic neřekl, jen zachytil její pohled v zrcadle. Kate vyschlo v puse. Polkla, když uviděla stříbrný oheň, jímž mu žhnuly oči. Ten pohled znala. Dnes ráno ji na tom ohni skoro upálil zaživa. Luc ji chce.

Ruce sklouzly z ramen a zrak Kate je následoval dolů, kde vzaly do dlaní ňadra. Šaty neměly záda, takže na podprsenku musela zapomenout. Mezi dlaněmi a ňadry nebylo nic, než černé hedvábí.

“Lucerne…”

“Pššš.” Položil koleno na lavičku vedle jejích boků, pak jí naklonil hlavu na stranu. Vlasy smetl dozadu, vtiskl polibek na hrdlo.

Kate se o něj opřela zády a dívala se do zrcadla. Ze rtů jí uniklo zavzdychání, když přejel palci přes vztyčené bradavky. Pak jednu ruku zvedl, aby ji vzal za bradu a pootočil hlavu. Políbil ji. Kate zasténala, otevřela se mu, vyšla vstříc laskání, rukama mu jela po pažích vzhůru, až k ramenům.

Zůstala celá překvapená, když ji nečekaně zvedl na nohy. “Co je?”

“Pojď,” nic víc neřekl. Pak odešel ze šatny, ji táhnul za sebou. Kate si pomyslela, že ji bere zpátky na ples, ale vedl ji na jeviště kryté oponou. Rychle ho přešel. Kate se snažila jít za ním potichu, dobře věděla, že je od plesového sálu plného lidí dělí jen stažená opona, ale střevíčky s jehlovými podpatky dělaly při chůzi klap-klap-klap. Luc ji odvedl dolů po schodech na druhé straně a ven z nějakých dveří.

“Kam jdeme?” zasyčela, nervózně se ohlédla chodbou ke dveřím do plesového sálu.

Luc se zastavil u výtahu a stisknul knoflík. “Vypadáš unaveně,” řekl. “Dnes jsi pracovala příliš tvrdě. Musíš si odpočinout.”

Ostře se ohradila: “Lucu, musíme… Jéé,” vykřikla, protože se dveře výtahu otevřely a upír ji vtáhl dovnitř.”

“Lucu,” zopakovala. Zmáčkl tlačítko s číslem jejich poschodí, ale Kate proklouzla mezi něj a ovládací panel a stiskla čudlík na otevírání dveří. “Musíme-” Skoro si spolkla jazyk, když se jí zákeřně přitiskl na záda a zezadu vzal do rukou ňadra. Nechala být knoflíky výtahu a popadla ho za ruce. “Lucerne!”

Otíral se jí o zadeček a Kate přivřela oči, cítila, jak je tvrdý. Dveře výtahu se zavřely a kabina začala stoupat. “Šlofík zní dobře,” vydechla. Pak zavrtěla hlavou. “Ne, musíme…”

Zase slova spolkla, protože se sklonil a chytil ji těsně nad koleny. Rukama jel vzhůru po kůži, vklouznul pod sukni, jak se narovnával.

Kate zasténala a rozkročila se. Podebral ji mezi nohama oběma rukama a přitiskl na sebe.

“Chceš mne.”

“Chci tě,” zopakovala Kate jako v transu. Pak zamrkala. “Hele!”

Mrskala sebou, až ji pustil. Obrátila se a zaškaredila se na něho. “Nezkoušej na mě ty svoje hypnotické žvásty.”

“Ty mne nechceš?”

Kate se jenom ještě víc zamračila. Věděl, že ho chce. Nemohl by se jí vloudit do mysli, kdyby ne. Na tom ale nezáleží. Už takhle jen těžko bojovala s vlastní touhou a dělala, co se od ní očekávalo – nechat ho kontrolovat jí mysl rozhodně nepomáhalo. A on do ní vklouznul tak snadno!

Výtah zastavil, dveře se rozjely a Lucern ji vzal za ruku a vytáhl ven.

Pokoušel se brzdit nohama, když ji vlekl po chodbě. “Lucerne. Ještě jednu hodinu na plese. Jednu jedinou hodinu. Pak můžeme zajít do krevní banky a vyřešit tvůj malý problém. Nemůžeme… Okay, půl hodiny,” zoufale licitovala, když se zastavil u dveří a strčil kartu do zámku. “Ještě půl hodiny na plese!”

Strčil ji dovnitř, přirazil dveře, pak šel ke gauči.

“Nebo bychom mohli do krevní banky zajet teď, pak se vrátit na ples,” prosila Kate. Luc se zřítil na gauč, přitom ji pořád držel za ruku. “Můžeme se ti postarat o krev teď, pak se vrátit-”

“Kate,” přerušil ji Lucern.

“Co?” optala se ostražitě.

“Nepotřebuji krev.” Přitáhl si ji do klína. “Jediné, co potřebuji, jsi ty.”

Kate nedostala šanci odpovědět. Lucern to totiž mazaně překazil. Zavřel jí pusu pusou. Nejdřív držela ústa zavřená, ignorovala pokušení polibky mu oplácet, bojovala o zachování kontroly. Jenže rty nebyly jedinou zbraní, kterou na ni mistrně používal – jedna ruka ji objala kolem zad, prsty vklouzly na boku pod šaty, hladily citlivou pokožku podpaží a podél prsou. Druhá pilně pracovala na vázačkách na ramenou.

Hrdelně zasténala, ale podařilo se jí udržet rty semknuté, i když se rozvázala první stužka, pak druhá. Látka se jí svezla k pasu a Lucern se přestal pokoušet ji líbat a sklonil hlavu, aby líbal bezbranná ňadra.

“Zatraceně,” vydechla Kate, když sál jednu bradavku, pak druhou. “K čertu s plesem.”

Popadla ho za vlasy, přitáhla si jeho hlavu zase nahoru a hladově políbila. Tohle je jejich poslední společná noc. Chuck a džob může táhnout do pekla. Užije si každičký okamžik, který jim ještě zbývá. Pohár rozkoše vypije až do dna.

Uslyšela Lucerna zavrčet, čímž ocenil kapitulaci, hned pak se náruživě pustil do díla. Ruce měl všude. Škádlily ňadra, hladily pas, laskaly boky, klouzaly po stehnech vzhůru.

Kate byla odjakživa žena činu a pasivní snášení doteků ji neuspokojovalo. S trochou pomoci se zvedla a posadila se na něj na gauči obkročmo, úzkou sukni šatů při tom vykasala až bokům. Chtěla se ho dotýkat a ochutnávat všude. Přerušila polibek, odklonila se a zahájila svlékání. Rozepnula pelerínu a stáhla mu ji z ramen, totéž provedla se sakem smokingu.

Oba kusy oděvu skončily zmačkané za ním na gauči a Kate se bez meškání vrhla na košili. Vydechla úlevou, jakmile ho měla obnaženého k pasu. Sklouzla z klína a klekla na zem mezi kolena a obrátila pozornost ke kalhotám. Když rozepnula knoflík a sjela jezdcem zipu dolů, Lucern se pohnul, jako by chtěl vstát, ale Kate se naklonila a nedovolila mu to. Stáhla mu kalhoty i boxerky a uchopila erekci. Lucern sebou trhnul a zalapal po dechu, když ho vzala do úst, vzdychal, když po něm jela rty dolů a zase zpátky.

“Kate,” zavrčel a zapletl jí ruce do vlasů. Zřejmě se nemohl rozhodnout, co dělat. Tušila, že jí chtěl hlavu odstrčit, ale nedokázal to, takže prostě držel, zatímco ho oblažovala. Strpěl to chvilku či dvě, pak přece jen zatlačil a hlavu jí odsunul.

Zase vrčel, tvář napjatou, a ona poznala, že probudila zvíře. Chytil ji jednou rukou, vstal a ji bral s sebou. Potom ji drsně políbil, netrpělivě sestrkával černé hedvábí přes útlé boky. Ještě ani nedopadlo na zem a už držel jemnou látku kalhotek. Zabral, roztrhly se ve dví na první pokus.

Kate lapala po dechu a chvěla se. Dokázala vnímat pouze jeho ruku, prsty nořící se jí mezi nohy. Pevně semkla víčka a přitiskla se vstříc doteku, věděla, že ji nožičky už dlouho neudrží. Lucern si to zřejmě uvědomil také, protože ji přestal líbat a obrátil ke gauči. Přitlačil ji na něj, až se ocitla na kolenou, on za ní, ohnul ji přes opěradlo a přirazil.

Vykřikla a sevřela opěradlo gauče, když vklouznul dovnitř a naplnil ji. Znovu vykřikla, když ji zezadu objal, jednou rukou se chytil pod ňadry, potřeboval oporu, a druhou jí vjel mezi nohy, zatímco se pohyboval dovnitř a ven.

Byla horečná a nespoutaná, tahle vášeň, oba rychle přemáhala. Kate neucítila, jak ji Lucern kouše, ale rozhodně si všimla, když zaplavil její mysl svou vášní. Už balancovala na hraně vyvrcholení, teď do toho spadla po hlavě, v extázi se rozkřičela. Lucova rozkoš se v duchu přidala k její. Ale ten zvuk se zdál slabý, zvonilo jí v uších a Kate dostala strach, že…

18. KAPITOLA

Neomdlela. Ačkoli k tomu měla strašně blízko, přiznávala si v duchu Kate, když se příští ráno sprchovala. Je dobře, že je mladá a zdravá, jinak by ji tahle vášnivá střetnutí dost možná zabila.

S úsměvem zalezla pod vodu a nechala ji smývat mydlinky. Lucern je lepší, než čokoláda. Jako dítě se jednou zeptala mámy, jak pozná, že je zamilovaná. Maminka odpověděla, že bude milovat, až bude ochotná vzdát se čokolády navždy, aby s tím někým byla třebas jen hodinu. Kate, zapřísáhlý a beznadějný čokoholik, se hned na místě rozhodla, že se nikdy nezamiluje. Byla si jistá, že žádný mužský nestojí za takové strádání.

Lucern za čokoládu stál. Hořká čokoláda, bílá čokoláda, mléčná čokoláda – s radostí se všech vzdá, kvůli němu. Ale voda neodplavila jen mydlinky, i ten šťastný úsměv.

Pochybovala, že někdy dostane na vybranou.

S povzdechem vypnula sprchu a vkročila na malý ručník, který položila na zem. Z poličky vzala velkou osušku, aby se utřela, jenomže vtom se zarazila, protože se zahlédla v zrcadle. Ruka s ručníkem jí klesla, zírala na svůj odraz.

Tělo měla samý kousanec. Bylo na něm jen velmi málo míst, která Lucern ještě nepoznačil. A každé kousnutí znamenalo blaho. Všude kde pod kůží vedla žíla, a také někde kudy ne, měla tělo poznačené. Ranky by měly bolet, teď, když není obluzená vášní a Lucern jí do mysli nevlévá rozkoš, ale nebolely.

Kate si bříšky prstů přejela po sadě na rameni a zachvěla se při vzpomínce, jak ji tam Lucern kousnul, když do ní vjížděl. Tělo v tu ránu ožilo, zase dychtilo po Lucernovi.

“Pro Boha, jsem feťák,” vydechla a spustila ruku. Hůř, je feťák, který se chystá dát droze vale. Je neděle, poslední den konference. Odpoledne se koná čaj o páté a v noci večírek na rozloučenou, ale to jsou jediné plánované společenské události. Žádná beseda se čtenáři už na programu není. Většina účastníků odjíždí odpoledne nebo večer. Někteří dokonce odlétají domů už ráno.

Kvůli alergii na slunce Lucernovi rezervovala letenku do Toronta na 16:30 a ona s Chrisem poletí do New Yorku v 17:30. Tak ho budou moci doprovodit a ještě se dostat domů dost brzy, aby vybalili a přes noc si odpočali, než půjdou zítra do práce.

Kolik času s ním jí tedy zbývá? uvažovala. Probrala se v šest a měla v plánu přimazlit se k Lucernovi a probudit ho něhou, ale nejdřív si zašla dát sprchu. Odhadovala, že je 6:15 nebo 6:30. Tím pádem jí zbývá asi deset hodin. Vyschlo jí v ústech. Deset hodin. Deset hodin a pak…

Najednou viděla rozmazaně, bolelo ji srdce.

Rázně si utřela slzy a znechuceně posmrkla. Ježíši, co to s ní je? Tak měli úžasný sex. No a co. Neprovedla nic tak stupidního jako se třeba… zamilovat, říkala si v duchu.

Jenže to lhala. Nešlo jen o úžasný sex. Je v tom až po uši. Kruci. asný jen o ž po uši. hromn7. a bolelo ji srdce.Není zrovna typ, co bez mrknutí oka porušuje zákony a vykrádá krevní banky jen kvůli jakémusi spisovateli. Třeba o Jodi má vysoké mínění, ale pro ni by to neudělala. Ani by jí nenabídla zápěstí, aby si něco zakousla ke snídani. Jo, zabouchla se do Lucerna. Těžce.

Jak se to stalo? Kdy se to stalo? Očividně před středeční snídaní. Možná, když Luc dokázal, že je muž, který drží slovo, protože na konferenci skutečně přiletěl. Ne, je mnohem pravděpodobnější, že k tomu došlo dřív, než odcestovala z Toronta. Byla dost upřímná, aby přiznala – minimálně sama sobě – že Lucerna nedokázala pustit z hlavy celý měsíc. Odkdy se s ním rozloučila, až do dalšího shledání. Ohromě ji těšilo rezervovat mu pokoj, zaregistrovat ho na konferenci a vybírat a objednávat pro něj všechny kostýmy. Dokonce se jí o něm zdálo – sny plné vášně a potu, jako ten, co si vychutnala u něj doma.

Kriste Pane, je idiotka. Mělo jí to dojít. Měla poznat, co vlastně cítí a držet se od něj dál. Třeba by se jí podařilo to překonat, dokud byl ještě čas. Ne. Teď, když spatřila jeho měkké a krémové jádro, viděla ho jednat s fanoušky s nekonečnou trpělivostí a laskavostí, usmívat se. Smála se s ním a zažila extázi, kterou jí mohl dát pouze on…

Kate se rozbrečela. Slzy jako hrachy se jí koulely po lících. Odraz v zrcadle ji vyděsil. Bála se, že stejně zareaguje na letišti. Bude plakat jako dítě, když by měla s úsměvem říci sbohem. Ponese na dlani srdce krvácející pro něj. Lucern bude v rozpacích a znechucený. Od moderních žen se čeká, že takové věci zvládnou s noblesou. Mají se do milostné pletky bezstarostně vrhnout, pak lhostejně pokrčit rameny a bez mrknutí odkráčet, když je po všem.

Srdce stále doufalo, nesměle naznačovalo, že i pro Lucerna to možná bylo víc, než jen milostná pletka. Hlas naděje krutě umlčela. Luc nikdy o citech nemluvil. Dokonce ani neřekl, že ji má rád. A, i když to přiznání bolelo, měla strach, že pro něj byla pouze chutným pokrmem. Neuměl kontrolovat její mysl, což mu jinak umožňovalo kousnout. Takže ji musel vzrušit. A vzrušovat uměl dokonale. Jenomže důvod bil do očí. Využíval ji. Prožívali vášnivé chvilky v noci, kdy přijel, a příští ráno. Potřeboval krev. Pak bylo ticho po pěšině až do útoku zhrzeného manžela jedné z fanynek. Lucern byl zase na štíru se zásobami.

Pro Lucerna je jenom večeře. Ponižující, pravda. Ale mnohem větší hanba je, že ačkoli mu není ničím jiným, stejně si není jistá, že se mu nebude po zbytek života vnucovat na jídelníček, jen aby mohla být blízko něj.

Zavřela oči a objala se. Nesmí už Lucerna vidět. Nemůže riskovat, že si udělá takovou ostudu. A kdyby ji odmítl…

Ne. Další setkání s ním riskovat nemůže.

Lucern se přetočil na bok a sáhl po Kate, ale ruka nahmátla prázdnou postel. Zamračil se, otevřel oči a zadíval se do tmy. Nebyla tam. Vzepřel se do sedu a rozhlédl se po pokoji. Ta zatracená ženská vstala a nechala ho samotného v posteli. Ještě s ní nebyl hotov. Měl v úmyslu držet ji na lůžku a celý den patřičně zaměstnávat. Na program kašle. Tohle je jejich poslední společný den. Užije si každičký okamžik, který jim ještě zbývá.

Odhodil přikrývky, vylezl z postele a mašíroval do koupelny. Kate nikde. Oči mu padly na hodiny u postele. Bylo půl osmé a něco. Jediným důvodem tmy v pokoji byla deka, kterou přehodil přes žaluzie na oknech. Odvrátil se od postele, trhnutím otevřel dveře a vykročil z místnosti.

Chris seděl na gauči a koukal na kreslené grotesky. Mrkl přes rameno, pak se podíval ještě jednou.

“Jé, šmarjápanno!” Editor protočil oči nad Lucernovou nahotou a obrátil se zase k televizi. “Oblékneš si nějaké šaty? Zatraceně! Já… Proč mám dojem déj? vu? Nikdy jsem tě nahatého neviděl.” Obrátil podezíravý pohled Lucernovým směrem. “Viděl?”

Lucern otázku ignoroval. Chrisovu vzpomínku na ono ráno vygumoval, což mu ovšem nehodlal věšet na nos. Nicméně, také nemohl vrazit do Katina pokoje takhle, aniž by tím vyzradil pravou povahu svého vztahu k ní, a tím ji s velkou pravděpodobností velmi rozčílil. Ledaže by si opět ochočil mysl jejího přítele.

Díváš se na televizi, Chrisi. Nevidíš mne.

“Nevidím tě.” Keyes se obrátil zpátky k televizi.

Lucern pokračoval ke dveřím Kate a strčil do nich. Pokoj byl uklizený a plný slunce. Žaluzie vytažené. Rychle dveře zavřel. Pak tam prostě stál. Viděl dost, aby poznal, že pokoj je prázdný. Letmý pohled do šatníku stačil, aby mu srdce spadlo do kalhot, které neměl. Dokořán otevřené dveře nemilosrdně odhalily prázdnou šatní tyč. Zavazadla žádná.

Poklusem se vrátil do obýváku a rovnou za Chrisem. Uvolnil mu mysl a vyštěkl: “Kde je?”

Chris pomalu otočil hlavu: “Proč seš nahej?”

“Zatraceně, Chrisi, kde je Kate? Její věci jsou pryč.”

“Aha.” Editor se zatvářil rozmrzele. “Cosi se přihodilo a najednou měla naspěch. Musela odjet. Požádala mne, abych na tebe dneska dohlédl a večer tě doprovodil na letiště.”

Nebylo zapotřebí čtenáře myšlenek, aby poznal, že Chris lže. To, jak uhýbal pohledem, aby se mu nemusel podívat do očí, ho prozradilo. Lucern se cítil, jako by dostal ránu do břicha. “Kate odjela?”

“Jo. Jak jsem říkal, měla něco naléhavého na práci.” Chris se obrátil zpátky k televizi, ale zrudnul mu krk. Neuměl lhát.

Lucernova mysl zatím uháněla o překot. “Jak je to dlouho, co odjela?”

“No… well, asi půl hodiny, myslím. Vzbudila mě. Letí jí to v osm a musí projít ochrankou a vším ostatním. Nebyla si jistá, že to stihne.”

Lucern neposlouchal. Už utíkal k sobě do pokoje a začal si navlékat oblečení ze včerejší noci. Smokingové kalhoty a košili, ještě popadl peněženku a vyběhl ven.

Vyrazil z ložnice dveřmi, které vedly přímo na chodbu, neztrácel čas procházením obýváku. Naštěstí se tam nepoflakovaly žádné prohnané fanynky – musel by jít rovnou přes ně. Doběhl k výtahu, netrpělivě čekal, až přijede, pak ještě netrpělivěji čekal, než sjede těch plus minus dvacet pater do foyer. Všechno bylo zalito sluncem, když se vyřítil z výtahu. Lucern sebou trhl a zvedl si límec, aby ochránil tolik kůže, kolik mohl, ale jinak sluneční paprsky ignoroval a spěchal k řadě taxíků, lemující prostranství před hotelem. Skočil do prvního otevřeného a okamžitě převzal kontrolu nad myslí řidiče. Přinutil ho ignorovat přikázanou rychlost a jet přímou cestou na letiště.

Dokonce i tak, rušnou dopravu pod palcem neměl, bylo 7:56, když tam dorazil. Ještě musel najít její odletovou bránu. Modlil se, aby Katin let měl zpoždění. Což se prý často stává, vzpomněl si, že to kdesi zaslechl. S jedním okem na hodinkách uháněl k informacím a ženu za pultem přinutil vyhledat jméno Kate. Malé mentální pošťouchnutí zajistilo, že nezaváhala. Pak utíkal letištěm, vrážel do lidí a odstrkoval je z cesty, a mentálně zklidňoval strážné ochranky. Bylo 8:02, když se dostal k bráně, ze které odlétala Kate – právě včas, aby viděl, jak její letadlo roluje po ranveji. Luc se zastavil těsně u prosklených dveří, hleděl na letadlo, ramena svěšená.

“Pane Amiraulte?”

Pomalu se otočil, jeho oči spatřily usmívající se obličej lady Barrowové. Zvedla obočí nad jeho zdrceným výrazem.

“Proboha, co se stalo?” vyhrkla vyděšeně. “Vypadáte, jako byste právě ztratil nejlepšího přítele na světě.” Její slova se vytratila do ticha, když sklouzla pohledem z Lucerna k odjíždějícímu letadlu. “Oh. Viděla jsem vaši editorku, než odešla.”

Lucern zbystřil. “Opravdu? Chris říkal, že má něco naléhavého doma v New Yorku.”

“Hmm.” Lady Barrowová nevypadala, že tomu moc věří. “Inu, touhle dobou je toho zřejmě hodně. My měli něco podobného. Také jsem musela poslat editorku svého časopisu domů předčasně, aby problém vyřešila. I ona je v tamtom letadle.”

Pohledem zase zabloudila k aeroplánu a spolu s Lucernem ho pozorovala rolovat kolem budovy a mizet z dohledu. Povzdechla si. “Well, patrně by se vám hodil odvoz. Vezmu vás do hotelu, aspoň nemusíte shánět taxíka.”

Lucern ztuhnul, když mu protáhla ruku pod paží. Nechtěl jet zpátky s ní, vážně ne. Momentálně nechtěl s nikým mluvit a cítil se sakramentsky vykolejený a ublížený a vyčerpaný. Bohužel Kate nebyla jediná žena se silnou myslí. Myšlenky, které se pokoušel podstrčit do mozku lady Barrowové, očividně neměly žádný efekt. Místo aby mu pustila ruku a zanechala ho napospas mizérii, jak si přál, začala Luca tahat letištní halou k východu.

“Líbila se vám vaše první Romantic Times Conference, pane Amiraulte?”

“Lucu,” zamumlal málem nevrle. Pak se zamračil. “Ne. Ano. Ne.”

“Ah-ha.” Nezdála se být sebeméně překvapená jeho zmatkem. Ve skutečnosti jeho pocity výstižně verbalizovala. “Mám za to, žes byl malinko ohromený, omráčilo tě to a – ke všemu – ti zpočátku bylo pod psa. Po tom prvním dni, zhruba, sis začal užívat, ale teď bys nás všechny nejraději poslal do horoucích pekel, což?”

Luc k ní obrátil překvapený pohled, a ona mu oplatila vědoucím úsměvem, obháčkovaným porozuměním. “Pozor na hlavu.”

Zamrkal při těch slovech, pak si uvědomil, že stojí vedle limuzíny s tónovanými skly. Pozoroval, jak vklouzla do vozu, nastoupil za ní a s úlevou za sebou zavřel dveře. Když nic jiného, aspoň si cestou zpátky nebude muset lámat hlavu se sluncem.

“Jste dnes trochu bledý,” podotkla lady Barrowová, při tom otevírala dvířka malé ledničky tak, aby viděl dovnitř. “Dáte si něco k pití?”

Zběžně pohledem přelétl lahve s vodou, plechovky limonády a džusu, pak se zadíval na hrdlo lady Barrowové. Životabudičem by nepohrdl, rychlé kousnutí, než se dostane do hotelu a k poslednímu sáčku krve. Šetřil si ho na dnešní ráno a teď byl rád, že to udělal. Neměl chodit ven na slunce.

“Lucu?” optala se tiše.

Povzdechl si a zavrtěl hlavou. Nemohl lady Barrowovou kousnout bez dovolení. Je to příliš milá dáma, než aby jí tohle provedl. Raději kousne Chrise. Editor si to zaslouží za to, že lhal a okamžitě mu nevyklopil, že Kate odjela. Těch pár minut navíc by mu možná umožnilo dostat se na letiště včas, aby ji zastavil.

“Inu, dle mého by vám sklenička neuškodila,” rozhodla lady Barrowová. Uslyšel pufnutí, cinknutí a nalévání, a otočil hlavu. Uviděl, že Kathryn Falková míchá dvě sklenky džusu se šampaňským. Jednu mu podala spolu s otázkou: “Pohádali jste se nebo zpanikařila a utekla ze strachu?”

Lucern na ni zíral s otevřenými ústy.

Usmála se. “Mezi vámi dvěma to jiskřilo celý týden. A nikomu nemohlo uniknout, jak vás ochraňuje, ani to, jak vy chráníte ji.

Lucern přijal ranní koktejl. Vypil ho jedním douškem a prázdnou skleničku vrátil. Co Kathryn Falková řekla, byla čistá pravda, bohužel. Ale lady Barrowová nemohla vědět, že ta starostlivost, ze strany Kate, byla čistě profesionální povahy – slíbila, že na něj dohlédne a ten slib splnila krásně. Co se týče jiskření…

Aha, well, dělám, co můžu, aby mí spisovatelé byli v jednom kuse šťastní, Lucu.

Lucern sevřel rty, v hlavě mu zněla Katina slova. Nemyslel si, že všechnu vášeň předstírala, nebo že to dělala pouze a jenom jako součást své práce, ale dnes ráno ho opustila, jako by na ničem z toho vůbec nezáleželo. Nebo jako by se bála, že by to mohl považovat za víc, než to ve skutečnosti je, a udělat nějakou trapnou scénu, či co. A on by ji vlastně docela dobře udělat mohl, uvědomil si. Třeba udělat něco tak pošetilého, jako ji požádat, aby jela domů do Toronta s ním nebo…

Před tím nebo jeho mysl vyplašeně couvla. Nebyl připraven přiznat eventuální touhu strávit věčnost s Kate. Smát se a plakat a křičet a hádat se a milovat s takovou vášní po celá staletí. Ne, na to připraven nebyl.

Kde se vzala, tu se vzala, před obličejem měl zčistajasna sklenku, lady Barrowová mu znovu nalila. Když zaváhal, řekla: “Přijde k rozumu, Lucu. Jste krásný, nadaný, úspěšný muž. Kate dostane rozum. Jenom potřebuje čas.”

Lucern zavrčel a vzal si drink. “Čas je cosi, čeho mám sdostatek.”

Ta poznámka ho tížila na mysli dlouhé týdny. Vrátil se do hotelu s lady Barrowovou, ale nezdržel se déle, než kolik času potřeboval na sbalení zavazadel. Jel zpátky na letiště a prvním volným letadlem odletěl do Toronta.

Jeho dům, jeho hrad, který mu byl takovou dobu bezpečným útočištěm, se náhle zdál studený a prázdný, když do něj vkročil. Nebylo tam nic, než vzpomínky. Kate sedí na gauči, káže mu o důležitosti čtenářů. S úzkostí za ním utíká kuchyní, vyvádí kvůli zranění hlavy, které neměl. Směje se, předvádí vítězný taneček a plácne si s ním u něj v pracovně. Sténá a ve spánku se svíjí vášní na posteli v pokoji pro hosty, kam on teď coby správný zoufalec chodívá spát. Strašila mu v mysli, producírovala se tam téměř každou chvilku. Ať byl vzhůru či ne. Ale nic víc.

Obstaral si internetový chatovací program, který po něm chtěla, a často si vyměňoval okamžité zprávy s lady Barrowovou, Jodi a některými dalšími spisovatelkami, se kterými se seznámil na konferenci, ale i když měl Kate v kontaktech, nikdy nebyla online. Jodi se domnívala, že blokuje všechny. Uvažoval, že by jí poslal e-mail, ale co říci? Nedokázal vymyslet nic kloudného. A tak raději seděl za stolem, poslouchal, jak odtikává čas, číhal a čekal na ni, až bude online. Čas je cosi, čeho má sdostatek.

Už je to dva týdny, co ho čekání a marné číhání unavilo. Jedno kalné ráno chatovací program znechuceně vypnul a spustil textový procesor. Napadlo ho, že by zapracoval na svém prvním pokusu o fikci. Místo toho se přistihl, že podrobně líčí, jak poprvé potkal Kate, a pak vše, co následovalo.

Psát tuhle knihu byla skutečná katarze. Jako být při tom, nikým neviděn a neslyšen, a znovu prožívat každičký okamžik. Smál se věcem, které mu tenkrát k smíchu nepřišly. Třeba když se mu poklopec zašprajcoval do ubrusu, a pak také té šílené sháňce po kondomech. Nesmál se, když odjela, tak psát přestal. Příběh nazval jednoduše. Kate.

Poslední tečku za poslední větou příběhu udělal pár týdnů po tom, co začal, a vyčerpaně se zvedl na nohy. Bylo mu trochu lehčeji na duši, než bezprostředně po návratu z konference, ale ne o moc. Byl vděčný, že se setkal a strávil čas s Kate Leeverovou. Navždy ji ponese v srdci. Ale byl také smutný a rozzlobený, že jim nedala šanci na nic víc.

Vypnul počítač a dožraně se zamračil na záznamník na stole. Lissianna, která nedala jinak, než že ho všichni potřebují, protože obvykle spí přes den, kdy všechno ostatní bdí, je loni všem koupila k vánocům. On se neobtěžoval vzkazy poslouchat. Až donedávna. Přesněji řečeno do návratu domů z konference. Nepřestával doufat, že Kate zavolá, třebas jenom aby se zeptala, kdy bude mít hotovou další knížku. Jenže nezavolala ani jednou. A ani dnes v noci žádná z nahraných zpráv nebyla od ní.

Na záznamníku měl vzkaz od matky a další od Lissiann, Bastiena a Etienna. Odkdy přijel z konference, rodině se záměrně vyhýbal, a i když věděl, že o něj mají starost, necítil se na mluvení. Vlastně se necítil na mluvení s nikým, kromě lidí z konference. Se všemi se seznámil s Kate po boku. Když s nimi klábosil přes počítač, měl tak nějak pocit, že jí je blíž. A občas Jodi, nebo nějaká jiná nová kamarádka, měla něco nového o Kate, co se šířilo spisovatelskou drbárnou. I když nic důležitého. Edituje tu a tu knihu. Odmítla knihu tamtoho manekýna. Leze na ni chřipka. Už se z ní vylízala.

Ignoroval blikající světélko na záznamní mašince a zamířil do ložnice. Žaludek se mu svíral hlady a tělo bolelo potřebou krve, ale jít dolů a vyplenit lednici mu připadalo jako hrozná námaha. Neměl ani energii se svléknout. Jednoduše se dobelhal do pokoje a svalil se na postel. Chvíli se prospí, rozhodl se. Dlouhou chvíli. Nakrmí se později.

Slunce vycházelo, když Lucern usnul. Dávno zapadlo za obzor, když se probudil. A bolest, která mu užírala útroby, když si lehal, byla mnohem horší. Musí se nakrmit. Skulil se z postele a doklopýtal dolů do kuchyně. Dva pytlíky krve vypil na stojáka před ledničkou, další si vzal nahoru. Sáček byl skoro prázdný, když vešel do pracovny – což bylo jenom dobře, protože pohled na kohosi sedícího za stolem ho tak vylekal, že posledních pár kapek vylil na zem.

“Bastiene.” Zaškaredil se na bratra. “Co tady děláš?” Podíval se na obrazovku počítače a strnul, protože poznal poslední kapitolu Kate.

Bastien kliknutím zavřel textový procesor a zatvářil se omluvně. “Omlouvám se, Lucerne. Měl jsem o tebe strach. Jenom jsem se chtěl ujistit, že jsi v pořádku. Neuznal jsi za vhodné odpovědět na naše vzkazy. A za nikým nezajdeš ani nám nedovolíš tě navštívit. Všichni jsme se báli, tak jsem přišel zjistit, co s tebou je.”

“Kdy jsi přišel?”

Bastien zaváhal, pak kápnul božskou. “Těsně po svítání.”

“Ty jsi tady byl celý den? Cos…?” Otázka mu uvízla v krku. Přesně věděl, co Bastien dělal. Bráška si přečetl Kate. Každé slovo, stránku za stránkou, až do té poslední. Lucern zúžil oči, probodl mladíka pohledem. “Jak jsi věděl, že to napíšu?”

“Vždycky sis vedl deník, Lucu – aspoň odkdy je papír lehko k mání. Odjakživa sis všechno zapisoval. Často jsem uvažoval, jestli to neděláš, aby sis od všeho udržel odstup. Podobně jako, když se zamykáš tady.”

Lucern otevřel pusu, aby něco řekl, pak ji zase zavřel. Kdo mu uvěří, bude-li zapírat. Nikdo. Ani on sám. Tak proč plýtvat energií? Odvrátil se, šel kus dál a tam žuchl na gauč. Chvíli zůstal zticha, pak se mrzutě zeptal: “Tak co říkáš mé první vymyšlené knížce?”

Bastien povytáhl obočí, ale neprohlásil, že Lucern lže, jako když tiskne. Místo toho řekl: “Myslím, že to je velmi ubohý pokus o milostný román.”

Lucern zkameněl. Setsakra ho to urazilo. “Proč?”

“Well…” Bastien si začal hrát s myší. “Zaprvé. Ten chlápek je idiot.”

“Cože?” Lucern vyletěl, jako by ho něco kouslo.

“No jasně.” Bastienovi zacukaly rty. “Tím myslím… koukni se na něj. Všemocný, krásný, úspěšný upíří spisovatel, a on té dívce neřekne, že ji miluje. Hrome, dokonce jí ani neřekne, že ji má rád.”

Uražený všemocný, krásný, úspěšný upíří spisovatel se namíchl. “Odjela dřív, než mohl. Kromě toho, ona mu taky nic neřekla.”

“Pravda, neřekla. Ale proč by měla? Nevrlému mužskému, co se většinu času chová jako hňup. Pravděpodobně se bála.” Když na něho Lucern jen naštvaně civěl, Bastien vzdal hru na fiktivního hrdinu. “Měl bys jet za ní, Lucu.”

“Nemá zájem. Jenom dělala svou práci.”

“Jsem si docela jistý, že nemá v popisu práce s tebou spát. Nebo ti dovolit z ní pít.”

“Bastien má pravdu,” ozval se ode dveří čísi hlas.

Oba muži překvapeně vzhlédli. Marguerite Argeneau se chvíli dívala na své syny, pak vstoupila do pokoje a šla si sednout vedle Lucerna. Vzala jeho ruce do dlaní, smutně se mu zahleděla do očí a řekla: “Měl bys jet za ní, Lucu. Čekal jsi na Kate šest set let. Bojuj za ni.”

“Nemohu za ni bojovat. Není s čím bojovat. Nemá žádné draky, které bych přemohl.”

“Nechtěla jsem říci, že máš doslova bojovat,” odsekla Marguerite netrpělivě. “Mimochodem, copak to v minulosti někdy fungovalo? Když získáváš pozornost ženy zabíjením draků, kteří ji ohrožují, bude jenom podřízená a vděčná. To není láska, Lucerne. Proto jsi žádné děvče v minulosti nikdy nakonec nedostal. Kate tě nepotřebuje, abys pro ni zabíjel draky. I když možná tu a tam uvítá tvou pomoc, je dost silná, aby je přemohla sama.

“Takže mě nepotřebuje, že ne?” podotkl smutně.

“Ne. Nepotřebuje tě,” přitakala Marguerite. “Tím pádem má svobodnou vůli, aby tě opravdu milovala. A ona tě miluje, Lucerne. Ať ti neproklouzne mezi prsty.”

Lucern ucítil, jak mu srdce poskočilo nadějí, pak z něj promluvila letitá opatrnost: “Jak můžeš vědět, že mne miluje?”

“Způli tě milovala ještě dřív, než se s tebou vůbec setkala. No a tady se do tebe zamilovala zúplna.”

“Jak bys to mohla vědět?” nenechal se odbýt Lucern.

Marguerite si povzdechla a přiznala barvu. “Přečetla jsem jí myšlenky.”

Zavrtěl hlavou. “Na to má příliš silnou mysl. Nemohla jsi je přečíst. Nemohla.”

“Ty jsi Kate myšlenky přečíst nedokázal, protože je před tebou skrývala. Přitahoval jsi ji a měla z toho strach. Jak už jsem říkala, napůl tě milovala dřív, než se s tebou setkala. To ji děsilo. V duchu se před tím uzavřela a tudíž i před tebou.”

Luc zavrtěl hlavou. “Jak by mne mohla napůl milovat? Vždyť mne dokonce ani neznala.”

“A co tvoje knihy, Lucerne.”

Netrpělivě pokrčil rameny. “Spousta žen si myslí, že jsou do mne zamilované, díky těm proklatým knihám – viděl jsem je na konferenci. Vůbec mne neznaly.”

Marguerite si povzdechla. “Tamty ženy přitahoval vzhled a úspěch. Kate je jiná. Je tvojí editorkou. Nevěřila na upíry a nezamilovala se do úspěchu. Zamilovala se do toho, čím jsi ve skutečnosti. Poznala to ze slov, cos napsal.”

Když Lucern stále vypadal pochybovačně, máti podrážděně mlaskla. “Copak to mohla nepoznat? V reálném životě jsi právě tak nevrlý a nespolečenský, jako jsi byl ve vyprávění osudů Etienna a Rachel nebo v kterékoli své knize. Tvůj hlas přesto pronikl skrz. V těch knihách jsi byl úplně upřímný, ukázal dobré i špatné. Popravdě řečeno, při psaní jsi o sobě prozradil víc, než jsi kdy dal najevo osobně, protože jsi odkryl své myšlenky, které obvykle držíš pod pokličkou.”

Lucern pořád aspiroval na roli nevěřícího Tomáše.

Marguerite si půjčila stránku z jeho knihy a zatvářila se při tom jako učiněná fúrie. “Jsem tvá matka, Lucerne. Tohle mi věř. Nikdy bych tě nesvedla na scestí.”

“Úmyslně ne,” připustil. Úsměv mu cukal koutky rtů.

Oči Marguerite se zalily slzami a Luc věděl, že matka chce zaplašit prohry a zármutek minulosti. “Věř mi, synu,” řekla. “Prosím. Nevzdávej se štěstí tak snadno. Tvůj otec to udělal. Omrzel ho život a všechno vzdal. Nic, co bych mohla říci nebo udělat, mu nemohlo vrátit jednou provždy ztracenou jiskru. Měl jsi povážlivě namále. Hrozilo, že půjdeš v jeho šlépějích. Jeden čas jsem se o tebe nesmírně bála. Ale příjezd Kate s tebou zatřásl a vrátil ti do života radost.” Sepjala ruce. “Lucerne, bylo to, jako by ses znovu narodil. Usmíval ses a dokonce ses zase smál. Kate by ti mohla dát, co tolik postrádáš – syna nebo dceru, společnost, radost. Nedovol hrdosti, aby ti stála v cestě.”

Lucern zíral na matku, její slova mu vířila v hlavě spolu se slovy jiné ženy. Ta bělovlasá moudrá parapsycholožka na konferenci přece říkala něco velmi podobného. “Začal jste být unavený životem,” řekla tehdy. “Všechno se zdálo tak těžké a krutost lidí vás začala vyčerpávat. Ale něco – ne, ne něco, ale někdo – někdo vás vrátil životu. Donutil vás cítit, že by možná stálo za to zase žít. Že ještě existuje radost.”

“Držte se jí. Budete o ni muset bojovat, ale ne tak, jak jste zvyklý. Zbraně a fyzická síla vám v této bitvě nebudou k ničemu. To se svou vlastní pýchou a strachem budete muset bojovat. Pokud selžete, srdce se vám v hrudi scvrkne jako seschlá rozinka a zemřete jako osamělý, zahořklý stařec, litující všeho, co jste vy neudělal.”

Lucern cítil, jak se mu ježí chloupky vzadu na krku. Pohledem sklouznul k matce a zeptal se: “Jak mám tedy za ni bojovat?”

19. KAPITOLA

Kate zírala na Allison, v mysli jí řádilo malé tornádo. Hlavní editorka ji odchytila na chodbě, kousek od Chrisovy kanceláře, a zastavila se, aby jí sdělila, že právě dotelefonovala s Lucernem. Prý chce probrat možnost uspořádání autogramiádového turné, ale přeje si, aby Kate letěla do Toronta a vysvětlila veškeré podrobnosti.

Nemohla tomu uvěřit. Nevěřila vlastním uším. Proč si pro ni posílá? Třeba krevní bance famílie Argeneau došla krev, pošeptal jí hlásek posměváček, probuzený tím tornádem. Trhla sebou, zabolelo to. Nezáleží na tom, proč chce, aby jela do Toronta. Nemůže tam jet. Nepřežila by další setkání s ním. Přinejmenším srdce by to nepřežilo. Vlastně si nebyla jistá, že přežilo konferenci. Bylo potlučené a krvácelo.

“Mám příšerný fofr, Allison. Nemohl by tam letět namísto mne Chris? Vlastně by mohl převzít Lucernovu agendu úplně,” kula železo, dokud bylo žhavé. “Ano, to by asi bylo nejlepší. Nemyslím, že mohu s Lucernem spolupracovat.”

“Leda kulový nemůžete!”

Kate se otočila, chodbou se řítil Chuck a mířil rovnou k nim.

“Jestli existuje sebemenší šance, že toho bastarda do turné uvrtáme, jedete. Cena vaší letenky tam a zpět je jako plivnutí do moře prachů, které za tuhle okružní jízdu ochotně vysolí knižní řetězce. A příležitosti k propagaci jsou neuvěřitelné. Znamená to články v novinách každého města, kde bude zastávka. Možná dokonce televizní interview. Jestli si chcete udržet flek, zvednete zadek a příštím volným letadlem padáte ukecat Amiraulta, aby na to turné jel.”

Kate se neobtěžovala Chucka opravovat, co se týče Lucernova pravého jména. Měla příliš napilno se zvažováním výpovědi. Bohužel, nemohla si dovolit praštit s prací. Musí platit účty. Kdo mlčí, souhlasí, usoudil ne nesprávně Chuck, odchrchlal si a otočil se. Rázoval dozadu ke své kanceláři.

“Dobře to dopadne.” Allison se na ni povzbudivě usmála a pohladila ji po ruce. Pak také odešla do své pracovny.

“Vida, vida. Lucern si pro tebe konečně poslal.”

Kate se obrátila. Chris stál na prahu svojí pracovny a křenil se.

“Jenom, aby probral autogramiádové turné,” odsekla Kate. Zamířila k sobě.

Chris si odfrkl. Že by tomu neuvěřil? A šel jí hned za patami. “Jo, správně. Lucern Argeneau je celý žhavý jezdit od čerta k ďáblu a škrábat perem po papíře. Na to zapomeň. Ten je celý žhavý do tebe.”

Kate se s povzdechem posadila za stůl. “Zavři ty dveře, prosím, Chrisi. Nechci, aby o tom každý věděl.” Počkala, dokud dveře nezaklapl, pak hlesla: “Nechce mne.”

“Děláš si srandu? Ten chlap je to tebe blázen.”

“Jo,” ušklíbla se Kate a suše pokračovala. “Což poznám podle toho, jak mi denně volá a posílá květiny.”

Chris si sedl na roh stolu a pokrčil rameny. “Hele, to ty ses vyplížila z apartmá jako zloděj. Musela sis spočítat, že mužský pak může zaváhat. Možná si myslí, že nemáš zájem.”

Strnula. Tohle ji nenapadlo. Naděje v ní zvedla zuboženou hlavu. “Myslíš?”

“Vsadím na to tvůj krk.”

Kate zamrkala, pak se pousmála. “Můj krk, huh?”

“Jo.” Zazubil se a seskočil ze stolu, šel ke dveřím. “Mňo, jsem si jistý na devětadevadesát procent, ale nejsem sebevražedný typ. Raději ty, než já, jestli se pletu.” A vypařil se.

Pozorovala, jak se za ním zavírají dveře, pak koukla na lejstra na stole. Kvůli konferenci se dostala do skluzu. Snažila se práci dohonit, odkdy se vrátila, ale byla tak nesoustředěná, že byla pozadu stále víc a víc. A teď nic nedožene ani se nepohne dopředu. Ne, dokud nezjistí, jak je na tom s Lucernem.

Vytáhla zpod stolu kabelku a vstala. Nastal čas přestat truchlit a fňukat, a udělat si v tom jasno. Zvlášť pokud existuje naděje… Myšlenku nedokončila. Už takhle doufala víc, než je jí zdrávo.

Chris stál na chodbě. Se zdviženým obočím se ohlédl, když vyšla z kanceláře. “Kam se ženeš?”

“Chytit letadlo.”

“Aha.” Pozoroval, jak jde kolem, pak vyrazil za ní. “Ehm… neměla bys mu zavolat nebo napsat a dát vědět, že seš na cestě?”

“To by musel brát telefon a číst dopisy,” odfrkla. “Ne. Takhle je to lepší. Chce mě mít v Torontu. Má mě mít. Doufám, že je připraven.”

“Uh, dámo? Chcete tady vystoupit nebo ne?”

Kate odtrhla zrak od průčelí Lucernova domu a silou vůle se na taxikáře omluvně usmála. Ten dobrý muž se na sedadle přetočil a ustaraně ji pozoroval. Měl svatou trpělivost. Zaplatila mu už před několika minutami, ale místo aby vystoupila, seděla a ustrašeně koukala na dům.

“Omlouvám se. Já…” Bezmocně pokrčila rameny. Nedokázala přiznat, že odhodlání, které ji doneslo až sem, začíná vyprchávat, a na jeho místo se dere hrůza.

“Ne, hej, to je okay, dámo. Klidně vás zavezu někam jinam, jestli chcete.”

Kate vzdychla a sáhla po páčce u dveří. “Ne, děkuji.”

Vystoupila a přibouchla je, pak se postavila na kraj příjezdové cesty, taxi zatím couvalo pryč. Protože jela z kanceláře rovnou na letiště – ani se nestavila doma sbalit si kufr – neměla nic než kabelku. Teď ji svírala oběma rukama a snažila se dýchat pravidelně. Nemohla uvěřit, že je opravdu tady.

“Well, seš tady, tak raději pohni kostrou, holka, ať už to máš za sebou.”

Není nad to, když člověk dovede sám sobě poručit. Trochu povzbuzená vlastním pevným hlasem zdolala chodník a schody na verandu a zastavila se na prahu. Zvedla ruku, aby zaklepala na dveře, pak se zarazila. Uvědomila si, že ještě není ani poledne. Je jasný bílý den. Lucern bude spát. Znejistěla a ruka jí klesla. Nechtěla ho probudit. Rozespalý mrzutý Lucern rovná se špatný start.

Mrkla na hodinky. 11:45. Do soumraku zbývá dobře šest hodin, spíš víc. Zvažovala sedět na verandě a čekat, ale šest hodin je dlouhá doba. Kromě toho byla dost unavená. Nevydržela spát celou noc, odkdy se vrátila z konference. Šlofíkem by rozhodně nepohrdla. Aspoň bude osvěžená a při smyslech, až se s ním setká.

Obrátila se a pohlédla na ulici. Vzdychla. Nemá auto ani jak zavolat taxi, takže do hotelu jet nemůže. A nebude spát u něj na prahu jako nějaký bezdomovec. Otočila se zase ke dveřím, zaváhala, pak vzala za knoflík kliky. Pomalu jím otáčela, překvapilo ji, že dveře jsou otevřené. Nezamknul. Co za idiota nechává odemknuté dveře? Kdokoli může vejít dovnitř a probodnout ho. A na vlastní oči viděla, jak už mu to jeden nezvaný host udělal, takže nemůže tvrdit, že to nikdo neudělá. Musí si s ním vážně promluvit.

Zatím nemůže jenom tak odejít a nechat dveře odemknuté. Půjde dovnitř, zamkne za sebou a zdřímne si na gauči. Pro jeho vlastní dobro. Kate se usmála, jak šikovně vpád na jeho výsostné území sama sobě zdůvodnila. Výmluva možná nakonec neobstojí, ale zní docela rozumně. Skoro.

Zavřela a zamkla dveře a dostala se málem až do obývacího pokoje, když vtom z kuchyně uslyšela nějaké řinčení. Otočila se na patě a už už se rozběhla, že zaklepe zvenku, pak se ale na poslední chvíli zastavila. Co když ten hluk v kuchyni netropí Lucern? Měl by spát a měl dveře odemknuté, takže každý mohl prostě vejít a vykrást ho. Sama žila v New Yorku, kde je vysoká kriminalita. Toronto je velké město. Pravděpodobně to bude prašť jako uhoď. Musí zjistit, o co jde. Jenom nakoukne do kuchyňských dveří. Jestli to byl Lucern, vyklouzne ven a zaklepe. Jestli to není Lucern, vyklouzne ven a poběží k sousedům zavolat policii. Znovu se obrátila. Opatrně cupala chodbou, tak rychle a tiše, jak jen mohla. U dveří kuchyně se zastavila, zhluboka se nadechla pro uklidněnou, pak na škvíru pootevřela… a skoro zařvala leknutím. V kuchyni nebyl Lucern. Byl to někdo cizí, nějaká žena – uklízečka, soudě dle šátku na hlavě a mopu a kbelíku v rukou. Kate vylekalo, že jde ke dveřím, byla už v půli kuchyně, a pohybovala se rychle. Nehrozí, že by se stihla vrátit halou a dostat ven ze dveří dřív, než se žena objeví.

Nic lepšího nevymyslela, tak dveře dovřela a připlácla se na zeď za nimi. Zavřela oči a zatajila dech. Dveře se s vrzáním rozletěly. Kate vyčkávala. Slyšela kroky jít okolo, halou dál, směrem od ní. Pak otevřela oči, stěží mohla uvěřit, že ji nenačapala. Stála tam další tep srdce. Zničehonic se jí zmocnil strach, že se žena otočí a nakonec ji přece jenom uvidí. Vklouzla do kuchyně.

Dveře se právě dovíraly, když Kate uviděla, že se uklízečka zastavila před obývacím pokojem a luskla prsty, pak se obrátila. Kate logicky zpanikařila, až téměř hyperventilovala, celá šílená se rozhlédla po kuchyni. Na druhé straně spatřila dveře. Vrhla se k nim, otevřela je a našla schody vedoucí do sklepa. Váhala, ale teď bylo jasně slyšet kroky z haly. Žena se vrací.

Sešla na první schodek. Dveře nezavřela úplně, nechala škvíru, takže viděla ven. O úder srdce později se dveře rozlétly a vešla uklízecí paní. Vyrazila ke dřezu a dostala se tak z dohledu, o chvilku později šla zpátky a opustila kuchyni. Kate málem zase vyšla ven, pak se zarazila a rozhodla se počkat. Čistě pro každý případ.

Stála v téměř úplné tmě, cítila zívající černou jámu za zády, zjitřeně si uvědomovala každé zaskřípění domu. Vydržela to zhruba třicet vteřin, pak ji zbabělost ponoukla hledat vypínač. Stiskla ho a tma měla hned po legraci. Kate si oddechla. Takhle je to lepší. Prostě stojí nahoře na schodech do sklepa.

Myšlenky jí škobrtly, když nervózně koukla dolů ze schodů. Z místa, kde stála, byl vidět konec jakési lesklé mahagonové bedny.

Není to rakev, v duchu se okřikla Kate. Sešla další schod, snažila se lépe vidět na tu bednu. Je to nějaká truhla. Bože, doufám, že to není rakev.

Musela sejít po schodech skoro až dolů, aby ji viděla celou, i když už dlouho předtím věděla, že to rozhodně je rakev. Cítila se podvedená. Lucern tvrdil, že není mrtvý a nespí v rakvi. Nebo si to jenom vyložila, že nespí v rakvi? Řekl, že není mrtvý. Ale jestli není mrtvý, na co má rakev? Třeba ji jenom nechtěl rozrušit, tak zalhal, že není mrtvý.

Měl pravdu. Je rozrušená.

“Ach, můj Boře,” vydechla. “Spát s mužským, který je o šest set let starší, než já, s tím žít dokážu. Ale s mrtvým chlápkem?” Hrůzou vykulila oči. “Dělá to ze mne nekrofila?”

Krátce o tom popřemýšlela, pak zavrtěla hlavou. “Ne. Lucern není mrtvý. Tluče mu srdce. Slyším je bít, když si mu položím hlavu na prsa. A kůži nemá studenou. No, chladnou jo, ale ne studenou,” zdůraznila. Sice to nikdo kromě ní neslyší, ale vlastně přesvědčovala sama sebe a tak se hned cítila lépe. Dokud neuslyšela svůj hlas, jak říká: “Měj na paměti, že se mu srdce jednu chvíli zastavilo.”

Bezradně zasténala při vzpomínce na noc, kdy Luca probodli. Pak zamumlala: “Mrtví muži jistojistě nemohou mít tak báječnou erekci jako mívá Lucern. Neprotéká jimi krev.”

S tímto zdůvodněním byla docela spokojená, když vtom ji hlas logiky zase zradil. “Samozřejmě, nicméně je potřeba vzít do úvahy rigor mortis.”

“Prostě ji otevři,” zamumlala otráveně. Pomalu se přiblížila k boku rakve, při tom se dohadovala sama se sebou, aby se nějak zabavila. Nepřestávala se sebou mluvit, ani když vztáhla ruku, aby ji otevřela. “Pravděpodobně pro tohle všechno existuje prostinké vysvětlení. Luc v ní pravděpodobně něco skladuje. Třeba violoncello nebo zimní boty, nebo… tělo.” Poslední možnost zaječela, protože konečně zvedla víko… a uviděla muže, který ležel uvnitř. Zamrkal, otevřel oči, chytil se boků rakve a začal si sedat. Právě v té chvíli zhaslo světlo. Kate udělala tu nejlogičtější věc na světě. Začala vřískat.

Lucern se posadil, vytřeštil oči. Měl dojem, že slyší křičet nějakou ženu. Když se řev ozval znovu, vyletěl z postele a uháněl ke dveřím. Křičí hrůzou. Nedokázal si představit, co se dole děje. Znělo to, jako by ji napadli. Pelášil po chodbě, pak sjel ze schodů jako namydlený blesk a koukl do obýváku, kde stála jedna členka uklízecí čety. Bledá, oči vyvalené strachem.

“Co se děje? Proč jste křičela?” zahartusil na ni.

Očividně nebyla mocna slova. Jenom zavrtěla hlavou. Nechal ji být, obrátil se a pokračoval halou dál. Až na to, že vypadala vyděšeně, se nezdálo, že by s ní bylo něco v nepořádku. Mimoto křik přicházel spíš ze zadní části domu, než zepředu. Další zaječení prořízlo ticho, když utíkal ke kuchyni, což dokazovalo, že hádal správně. Ale tentokrát nepoznal jenom, že jde zezadu, ozývalo se ze sklepa.

Šťavnatě sakrující Lucern rozrazil kuchyňské lítačky. Uklízečům zvlášť zdůraznil, že sklep a horní patro jsou pro ně tabu. Ve sklepě nemá kdo co pohledávat.

“Ježíši, kolik vás tady je, lidi?” vyštěkl, když spatřil ženu stojící jako solný sloup u dveří do sklepa. Zírala na ně, jako by mohly každou chvíli explodovat.

“Dvě, pane,” hlesla a okamžitě se rozkřičela: “Já jenom vypnula světlo. Nic víc jsem neudělala. Dveře byly pootevřené a světlo rozsvícené – jenom jsem zhasla. Já nevěděla, že tam dole někdo je.”

Lucern ji ignoroval a otevřel dveře, pak stiskl vypínač. Vřískání neustávalo, akorát lehce ochraptělo. Byl už v půli schodů, když uslyšel Etienna říkat: “Klídek. To jsem jenom já. Vážně, všechno je v pohodě.”

Když se dostal k patě schodů, uviděl bratra stát vedle nich, ruce zvednuté ve smířlivém gestu.

“Etienne?” zavrčel a bratr se otočil, očividně se mu jaksepatří ulevilo. “Lucu, díky Bohu. Nechtěl jsem ji tak strašně vyděsit. Chci říci, slyšel jsem ji brblat cosi o rigor mortis a rakvích, a věděl jsem, že zvedne víko, tak jsem zavřel oči, abych ji trochu polekal, ale nenapadlo mne…”

Lucern bratra vlastně ani neposlouchal. Pohled, plnou pozornost, věnoval ženě, kterou uviděl stát ve svém sklepě. Kate. Jeho Kate. Hleděla mu do očí a, i když byla zpočátku bílá jako stěna a chvěla se jako osika, teď začínala dostávat barvu – a v očích jí jiskřilo. Doufal, že nadšením a radostí, že ho vidí.

“Kate,” vydechl. Usmál se, vztáhl ruce, protože se rozběhla k němu, byl hotov přivítat ji ve své náruči a ve svém životě. Jenomže chybička se vloudila. Kate neběžela vrhnout se mu do náručí. Víceméně se kolem něj prodrala a vrčela: “Říkal’s, že v rakvích nespáváte.” Začala šlapat do schodů.

Hmm. To jiskření byl hněv, ne nadšení, že ho vidí. Pospíšil si, aby s ní na schodech držel krok.

“Nespáváme. Mám ložnici,” ujišťoval ji. Lehce ho však rozptylovalo, že má tvář v úrovni jejího zadečku ve tvaru hlavou vzhůru obráceného srdíčka a nemohl od něj odtrhnout oči. Vážně bych měl mít doma víc schodů a při každé příležitost po nich chodit nahoru za ní, napadlo ho. Vskutku rozkošná vyhlídka.

“Ha! Tak co on dělal v té rakvi? Přemýšlel?” optala se sarkasticky. Vrazila do kuchyně.

“No, ano. Vlastně ano,” ozval se Etienne zpoza Lucerna. Držel se jim v patách. “Zjistil jsem, že tma a ticho rakve mi pomáhá řešit těžkosti, na které narážím při programování svých her.”

“Rakve?”

Všichni se obrátili a pohlédli na uklízečku, která pořád ještě stála v kuchyni. Lucern zrovna zvažoval, jestli jí nemá vymazat mysl, když vtom Kate vydala jakýsi zoufalý zvuk a vyběhla ven do haly.

Udělal krok, aby šel za ní, pak se zarazil a obrátil se na bratra. “Cos jí udělal? Je vzteky bez sebe!”

“Já jen… Ona…” Zaksichtil se. “Slyšel jsem ji scházet po schodech a nejdřív se bál, že to je některá z uklízeček, ale pak jsem ji uslyšel mluvit a poznal po hlase.”

“S kým mluvila?”

“Se sebou,” hbitě odpověděl Etienne. “Snažila se přesvědčit samu sebe, aby rakev otevřela a že nebudeš uvnitř.”

“A cos udělal ty – zavřel oči, pak je otevřel a sedl si, abys ji k smrti vyděsil, když posbírala odvahu zvednout víko?” optal se znechuceně Luc. To byl kousek, který Etienne čas od času vyzkoušel na každého.

Bratr se ošil, ale omluvně přitakal.

Lucern polohlasně zaklel a začal se odvracet, když vtom ho bratr chytil za ruku. “Nechtěl jsem ji tak strašně polekat. Chci říci, stejně napůl čekala, že tam někoho najde. Neměla se tolik vylekat, ale pak zhaslo světlo. Viděla dost, aby poznala, že v rakvi nejsi ty, ale neměla čas poznat, že to jsem já, než tady Miss Zelená úsporám vypnula světlo.”

Oba si rozzlobeným pohledem změřili nebohou malinko zezelenalou uklízecí paní, která se snažila být menší a ještě menší a pozpátku vyklízela pole. Stíhána bratrsky stejně podrážděnými zraky narážela do zdi. Bouchly přední dveře. Lucern se zase chystal vystartovat z místnosti, ale Etienne ho zase zabrzdil. “Počkej. Podle mne se nehněvá jenom kvůli té rakvi, Lucu.”

“Co tím myslíš? Co jiného by v tom mohlo být?”

“Well, povídala parádně divné věci, když se přemlouvala ke zvednutí víka rakve.”

“Jaké věci?”

“Ehm… no, zřejmě jí dost bere nervy už to, že spala s šest set let starým mužským, ale představa spaní s mrtvým-”

Uklízečka zalapala po dechu. Lucern se na ni zamračil. “Zmizte,” nařídil.

Nemusel to říkat dvakrát. Byla pryč, než bys řekl švec. Lucern si povzdechl a otočil se k bratrovi. “Nejsem mrtvý.”

“Inu, brachu,” Etienne zakoulel očima. “Já to vím. Ona ne. A je poněkud na větvi. Uvažuje, jestli z ní teď není nekrofil či co. A taky polemizovala, jestli ta tvá báječná erekce není rigor mortis.”

Lucern ucítil, jak se mu zvedá nálada. “Ona o mojí erekci říkala, že je báječná?”

Etienne na něho zíral s otevřenou pusou, pak zvedl ruku a zaklepal bratrovi na čelo jako na dveře. “Ťuk, ťuk. Haló! Země volá Luca! Ona si myslí, že to je rigor mortis.”

Lucern ruku odehnal jako mouchu, podráždění se vracelo. “A čí je to chyba? Etienne, stejně nechápu, proč musíš spát v té zatracené rakvi. Máš teplounkou milující manželku, která na tebe doma čeká v pěkné, pohodlné posteli. Co kruci děláš v rakvi u mě ve sklepě?”

“Mám problémy s Žízní po krvi III a potřebuji přemýšlet. Kromě toho, Rachel není doma. Musela do práce na nějakou poradu.”

“Dobrá, doporučuji, aby sis příště tyhle problémy řešil někde jinde, protože první věc, co udělám, je, že se té rakve zbavím.”

“Ale ne, Lucu, no tak, Lucu,” začal žadonit Etienne, ale Lucern se otočil a tentokrát už konečně z kuchyně odešel.

Rázoval halou a při tom si mumlal: “Rigor mortis? Nekrofil? Kam na to chodí?”

Dvě ženy z uklízecí čety měly v obývacím pokoji hlavy u sebe a šeptem zuřivě štěbetaly s intonací vyděšených opiček. Zmlkly, když šel kolem, a Luc na sobě cítil tíhu jejich vystrašených očí. Ignoroval je a kráčel rovnou k hlavnímu vchodu. Tam se zastavil, vytáhl roletku na prosklené výplni dveří a ucuknul, protože ho jasné sluneční světlo udeřilo do očí. Chvilku mu trvalo, než se v poledním slunci rozkoukal. Hned potom spatřil Kate. Stála na zápraží, zoufale zírala na silnici, jako opuštěné štěně.

Jasně, přijela taxíkem, došlo mu. Ale taxi odjelo, zatímco byla v domě, a teď se snaží rozhodnout, co si počít. Vrátit se a zavolat si z domu jiné taxi nechce, to bylo vidět na první pohled.

Povzdechl si, spustil roletku a otevřel dveře. “Kate?”

Ztuhla tam, kde stála, ale neotočila se.

Lucern vzdychl. “Kate. Pojď zpátky dovnitř, ať si můžeme promluvit, prosím.”

“Raději ne.” Hlas měla napjatý a pořád se neotočila, aby se na něj podívala.

“Dobrá.” Otevřel dveře doširoka a vyšel na verandu. “Když nejde Mohamed k hoře, půjdu já za tebou.”

Kate na něj ostražitě pohlédla, když se k ní připojil. “Hodláš mi teď přímo před očima zestárnout nebo vzplanout jako vích?”

Naštvaně se na ni podíval. “Dobře víš, že na slunci nevzplanu.”

“Taky jsem si myslívala, že nespíš v rakvi.”

“Já ne. Etienne ano. Je… no, v rodině platí za podivína.”

“Pěkně děkuji.”

Oba se obrátili na Etienna, který stál ve stínu veřejí.

“Jedu domů. Je mi líto, že jsem tě vystrašil, Kate,” řekl vážně. Pak se obrátil na bratra a dodal: “Prosím, vyjasni tu záležitost s rigor mortis a nekrofilií. Bude mne to trápit, dokud to neuděláš.”

Kate se začervenala, zjevně jí bylo trapné, že ta slova někdo zaslechl. Odvrátila se od obou a popošla stranou, očividně čekala, že Etienne odejde přes verandu. Když zavřel dveře, ale kolem nich neprošel, ohlédla se. Do očí se jí vloudila podezíravost, jakmile uviděla, že je pryč. “Co udělal? Proměnil se v netopýra a odletěl pryč?”

“Ne, samozřejmě, že ne,” odsekl Lucern. “Jde domem do garáže. Chce se vyhnout slunci.”

“Hmmm.” Nevypadala, jakože mu věří, tak Lucern prostě čekal. O chvíli později oba uslyšeli tlumený zvuk startujícího auta. Pak se otevřely dveře garáže a vyjel z ní Etiennův malý sporťák s tónovanými skly. Dveře se za ním automaticky zavřely a Etienne odfrčel po příjezdové cestě na ulici a pryč.

Lucern počkal tep srdce, pak se zhluboka nadechl a řekl: “Kate, už jsem ti to povídal. Ty nesmysly si Bram Stoker vybájil. Nemáme s nimi nic společného ani se neměníme v netopýry. V rakvích už nespáváme – kromě Etienna, který přísahá, že tam dostává inspiraci a nové nápady pro svoje videohry. Nejsem mrtvý. Nejsi nekrofil. Rigor mortis za mou erekci nemůže. Ty ano.”

Při těch posledních slovech zrudla, ačkoli nevěděl, jestli rozpaky nebo radostí. Měl podezření, že tak trochu obojím. Stála méně strnule, povolila ramena a už tolik nepřipomínala vojáčka v pozoru, ale také si nešťastně povzdechla a obrátila se k němu.

“Chceš, abych věřila, že jsi prostě jako každý druhý?”

“Jsem,” ujistil ji. Pak, aby učinil pravdě zadost, mu nezbylo než dodat: “No, až na ten hlad po krvi a stovky let života a nestárnutí a žádné nemoci a…” Ušklíbl se a raději své nejupřímnější doznání utnul. Za tohle u ní body k dobru nenasbírá.

“Normální muži nekontrolují mozky ostatních lidí,” zdůraznila Kate.

“Ne.” Vzdychl. “Podívej, to není žádná mystická síla. Infikovaná krev způsobuje, že nám těla fungují efektivněji. Jsme silnější a máme větší výdrž, než běžní lidé. Uzvednu věci desetkrát těžší, než průměrný muž velký jako já, poběžím déle a udeřím tvrději. Nikdy jsem pořádně nezkoumal schopnost číst nebo kontrolovat lidem myšlenky, ale mám za to, že je to prostě další rozvinutá schopnost. Říká se, že lidé nepoužívají celý mozek. Inu, zdá se, že krev mé rasy zajišťuje, že my ano. Nebo, přinejmenším, používáme větší část, než průměrný člověk. Pravděpodobně je to nezbytné k přežití, jako zuby.”

Dal jí chvilku, aby to strávila, pak dodal: “Opravdu na něčem z toho záleží, Kate? Faktem je, že jsem v některých ohledech jiný. Ale miluji tě, Kate. Celým svým srdcem. Mohli bychom tohle vynechat a najít způsob, jak být spolu? Rád bych se s tebou oženil. Strávil příští staletí s tebou.”

Hotovo! Udělal jsem to, pomyslel si. Přemohl vlastní draky, zahnal pýchu a strach a pověděl jí, co cítí. Nyní má jeho srdce a budoucnost ve svých rukou ona. A chvilku si myslel, že všechno bude v pořádku. Kate hrkly slzy do očí a tvář se jí rozzářila radostí a pohnula se směrem k němu. Pak se otevřely dveře a ven se protáhly obě uklízečky. Lucerna pozorovaly, jako by byl šílený sériový vrah. Nebo upír.

Luc se na ně zamračil, že ruší v takovém kritickém okamžiku, a obě sebou trhly a zpomalily. Pak jedna popadla tu druhou za zápěstí a vyhrkla: “Končíme! Už jsme volaly na firmu a řekly jsme jim, jak jste divný. Ruší smlouvu. Budete si muset na úklid sehnat někoho jiného.”

Lucern si jen povzdechl, když se rozběhly, o zlom krk utíkaly z verandy a po příjezdové cestě a k autu s logem jejich firmy, které zaparkovaly na ulici. Odjely za pištění pneumatik, které ho opět donutilo vzdychat.

Silou vůle se pousmál jedním koutkem úst a obrátil se zpátky na Kate. “Vidíš, musíš si mne vzít. Zdá se, že jsem všechny své pomocníky zastrašil.”

Kate se lehce usmála, pak sklonila hlavu a zadívala se na své prsty. Nervózně rozevírala ruce a hned je zase zatínala v pěst. Cítil, jak se do něj zabodl první šíp strachu. “Kate?”

“Já… jak bychom mohli být spolu, Lucu? Budeš žít stovky let a nikdy nezestárneš a já…”

“Mohu tě proměnit jako Etienne Rachel a Lissianna Grega,” přerušil ji tiše. Myslel, že to dávno pochopila. Zřejmě ne. Navíc mu ještě ani neřekla, že ho miluje, uvědomil si.

“Proměnit mne?” zopakovala, mluvila jako duchem nepřítomná. “Byla bych s tebou, žila navěky? Nikdy nezestárla?”

S úlevou zaznamenal, že být s ním je u ní na prvním místě, před věčným životem a nestárnutím. Pro většinu žen by ty dvě věci byly natolik lákavé, aby lásku předstíraly.

“Co moje rodina? Jak bych vysvětlila…?” Zmlkla, když vzal její ruce do dlaní.

“Budeš muset zmizet, zhruba za deset let. Všimli by si, že nestárneš, a ty bys jim to nemohla vysvětlit, aniž bys riskovala život celé mojí rodiny,” přiznal bez vytáček, přestože doufal, že tohle si bude moci nechat pro sebe, dokud ji nepromění a nepřipoutá k sobě.

“Mám se vzdát rodiny?” zašeptala, bylo jasné, že z toho radost nemá.

“Kate, pojďme dovnitř, prosím?” Klouzal jí rukama po pažích, hladil ji. Chtěl ji pomilovat, přesvědčit ji svou vášní. Věděl jak opojné a návykové to může být. Nebyla jediná, kdo zažíval dvojnásobnou rozkoš. On právě tak. Právě když s ní sdílel své vzrušení, Kate se mu instinktivně otevřela a podělila se s ním o svoje. Byl to vzácný, ojedinělý zážitek, zrozený z důvěry a lásky, kterou sdíleli. Aspoň se domníval, že je. Nikdy to s žádnou jinou ženou nezažil. Ale pořád mu neřekla, že ho miluje.

Kašlu na to, rozhodl se. Chce ji, potřebuje ji, miluje ji. K čertu s pýchou, vezme si ji, ať už ji má dostat jakkoli, a použije každičký trik, co zná, aby to dokázal. Zvedl jí bradu, podmanil si rty, líbal ji s veškerou vášní, která ho ovládla, sotva je k sobě přitiskl. Jako by byla pro něj stvořená. Měkká tam, kde on byl tvrdý, poddajná, kde on ne. Pevně ji objal a zasténal, když zatlačil tělem proti ní. Postrádal ji, byl rozbolavělý touhou po jejím těle a úsměvech a měkkém smíchu. Teď ji nemůže ztratit. A jednu chvíli si myslel, že zvítězil.

Kate se s povzdechem poddala, vzala ho kolem krku a držela se ho stejně zoufale, jako on držel ji. Z hrdla jí vycházelo tiché kňourání, když našel a vzal do dlaně ňadro – pak to uspěchal.

Přerušil polibek, chytil ji za zápěstí a táhl ke dveřím. “Pojďme dovnitř.”

Vzepřela se, vášeň se jí z tváře vytratila a nahradilo ji cosi blízké strachu. Zavrtěla hlavou. “Ne, nemohu. Musím přemýšlet.”

“Přemýšlet můžeš uvnitř,” naléhal, vlekl ji ke dveřím.

“Ne. Budeš se se mnou milovat a kousneš mě a můj mozek se změní na kaši.” Osvobodila si ruku a couvala na kraj verandy. “Musím přemýšlet, Lucu. Žádáš, abych se vzdala všeho, co znám. Všeho, co miluji.”

“Všeho, co miluješ?” optal se tiše, tvář zrůzněnou bolestí.

“Ne. Miluji…”

Zatajil dech. Jestli řekne, že ho miluje, nic na světě mu nezabrání odvléknout ji do domu, vzít si ji a proměnit. Ale zarazila se, nedořekla, nepřiznala to, tvářila se obezřele. Vrtěla hlavou a dál ustupovala ke kraji verandy. “Musím jet domů a přemýšlet o tom. Musím se rozhodnout…”

Kate se otočila a začala scházet ze schodů. Rozběhl se za ní, popadl ji za ruku. Obrátila k němu vystrašené oči a Lucern poznal, že se bojí, aby ji nepřipravil o možnost volby. Moment cítil hrozné pokušení. Ale pak si vybavil parapsycholožčina slova a v tu ránu věděl, že tohoto draka za Kate přemoci nemůže. Přemohl vlastní draky, pýchu a strach, a vložil své srdce do jejích rukou. Teď musel jen věřit, že bude dost silná, aby je uchovala v bezpečí. Pustil ji a řekl: “Zavolám ti taxi.” Kate se uvolnila a rty jí zvlnil vděčný úsměv. “Děkuji ti.”

20. KAPITOLA

Kate se poštěstilo sehnat letenku do New Yorku s odletem ještě tu noc. Čas před, během a po letu trávila kolísáním mezi štěstím a zoufalstvím. Lucern ji miluje. Není pro něj jenom jídlo. Není mrtvý, nespí v rakvi a miluje ji. Což je báječné, přímo úžasné. Ale aby s ním mohla být, musí ji proměnit, musí se vzdát rodiny a přátel – nebo bude muset, za plus mínus deset let. To není báječné.

Uvažovala o všem. Napadlo ji, že by třeba mohla být s ním neproměněná, ale představa jak stárne, její tělo a mysl chátrá, zatímco Lucern zůstává silný a bystrý, byla nesnesitelná. Měla vážné podezření, že by s ní zůstal, kdyby se tak rozhodla, ale vize jeho rukou, které si pohrávají s jejím vrásčitým, ochablým tělem, a pokládat si šedou hlavu na pevnou, svalnatou hruď… Ne, tohle by jim nikdy neprovedla.

Samozřejmě, také by mohla s Lucernem žít na hromádce, pak se rozejít, za deset nebo dvacet let, až si ji lidé začnou plést s jeho matkou. Ale už teď si stěží dokáže představit, že ho jednou provždy dobrovolně opustí. Udělat to poté, co ho deset dvacet let bude milovat a žít s ním, by bylo prostě nemožné.

Čili má na vybranou ze dvou možností. Dovolit mu, aby ji proměnil a vzdát se všech ostatních, které zná a má ráda, během deseti maximálně dvaceti let. Nebo odejít hned, dokud na to má sílu. Ani jedna varianta nebyla přijatelná. Navzdory dálce, která je dělila, odkdy opustila Nebrasku a přestěhovala se do New Yorku, si byla s rodinou velmi blízká. Máma s tátou často přilétali do New Yorku na divadelní představení nebo na nákupy, a bydleli u ní. A sestra ji navštěvovala několikrát ročně, vymetaly spolu obchody anebo se jen tak potloukaly po venku. Rodina. Znají ji lépe, než kdokoli jiný, a mají ji rádi. Dodávali jí odvahu, aby šla za svým snem psát. Mysleli si, že za úmysl stát se editorkou ve velkém městě si zaslouží před ní smeknout. Byli jí v životě oporou, pevnou půdou pod nohama. Jenomže se jich kvůli Lucernovi bude muset vzdát. Nebo se jich nevzdá a bude se muset vzdát Lucerna.

Kate tu noc málem oka nezamhouřila. Ráno si dala sprchu, oblékla se a šla na podzemku do Roundhouse. Její mysl se pohybovala v kruhu, celou noc bez ustání, a přesto ještě pořád musela vymyslet, jak si udržet Lucerna i rodinu. Už z toho šílela. Zoufale chtěla přijít na jiné myšlenky a doufala, že na to v práci při práci aspoň chvíli přestane myslet.

Chris už byl v práci, když tam dorazila. Což pro ni nebylo žádné velké překvapení. Všichni editoři pracovali přesčas a o víkendech. Zato Chris byl náramně překvapen, že vidí ji.

“Já myslel, že touhle dobou na sebe v Torontu budete s Lucernem špulit rtíky,” poškádlil ji, ale v očích měl obavy, dobře viděl jak je bledá a vyčerpaná. Ty obavy se mu odrážely ve vážném hlase, kterým se optal: “Takže jsem se mýlil? Vážně chtěl jen probrat turné?”

Kate zavrtěla hlavou a prošla kolem něj po chodbě ke své kanceláři. “Nemýlil ses. Vůbec jsme turné neprobírali.”

“Co jste teda probírali?” nedal pokoj a šel za ní.

Postavila kufřík na stůl. Sklopila zrak a mlčky na něj hleděla. Pak odpověděla otázkou: “Chrisi, kdybys mohl žít navždy, žil bys?”

Vyštěkl smíchy: “Do hajzlu, ne! Žít navždy, pronásledován autory navěky? Dobrý Bože, moc děkuju, z toho budu mít noční můry.”

Zasmála se přehrávané hrůze na jeho tváři, přesto řekla: “Mluvím vážně, C.K. Řekněme, že by ses už nemusel otravovat s autory. Mohl bys žít někde jinde, s někým, koho velice miluješ. Budeš mít peníze, lásku, žít navěky a nikdy nezestárneš.”

“V čem je háček?” zeptal se s cynismem, který ostatně čekala.

“Háček je v tom, že nestárneš. Proto se budeš muset vzdát rodiny a přátel a zmizet jim z života jednou provždy. Kvůli jediné vášnivé, téměř vše stravující lásce se nakonec budeš muset vzdát mnoha lidí, které máš rád.”

Chris tiše hvízdnul. “To je tedy tvrdý oříšek.” Krátce o tom popřemýšlel, pak řekl: “Well, myslím, že by záleželo na tom, jak moc bych ji miloval. Chci tím říci, že rodina je cosi výjimečného, ale mají vlastní rodinu.”

Kate se zamračila. “Cože to chceš říci?”

Pokrčil rameny. “Well, páry mají děti, které vyrostou, zamilují se, odstěhují a mají děti a vlastní rodinný život. Původní rodina je pro ně stále důležitá, ale vlastní děti se stanou prioritou. Dojde-li na lámání chleba, vlastní rodina je na prvním místě.”

“Ano, ale-”

“Ta postava je muž nebo žena?” přerušil ji Chris. Kate zamrkala.

“Cože?”

“Postava. Předpokládám, že se užíráš kvůli zápletce v nějaké knížce, ano?”

Zaváhala, pak přikývla. Těžko mu mohla říci, že se jedná o zápletku ve skutečném životě. Myslel by si, že je cvok, přišla by o renomé. “Žena.”

Chris kývnul. “Pak je to snazší.”

“Snazší?”

“Jistě. Ženy čelí tomuto rozhodnutí celé věky. Od středověku vyrůstají, vdávají se a stěhují pryč, obvykle dost daleko, takže už se s rodinou nikdy nesetkají,” zdůraznil. “Koneckonců, donedávna nemohly prostě sednout do letadla.”

“Ne,” zvolna souhlasila Kate.

“Hrome, ty sama ses s podobným problémem potýkala, když jsi sem přišla za prací. Opustila’s rodinu v Nebrasce.”

Zamračila se. “To je něco jiného. Jsou tam, kdybych je potřebovala. Nehrozí, že už se s nimi nikdy neuvidím.”

“No a pro tu postavu tam budou také. Nebude to jako by umřeli, když jim zmizela ze života. Pravděpodobně je bude moct vídat z povzdálí, dohlížet na ně. A dojde-li na nejhorší, a opravdu bude muset, může s nimi v budoucnu navázat kontakt. Nějak.”

Pomalu přikyvovala. Na to nepomyslela. Možná s nimi nebude moci mluvit, ale…

“Je tahle kniha z moderní doby nebo historická, jako ty první?” optal se Chris.

Zaváhala. Očividně si myslí, že si láme hlavu s Lucernovou nejnovější knihou. “Moderní,” hlesla nakonec, nechala ho na omylu.

“Hmm, to celé drobet ztěžuje,” myslel nahlas.

“Proč?”

“No… být ze středověku, jako jeho prvotiny, hrdinka by mohla odjet a pořád si s rodinou psát. Nepoznali by, že nestárne. Ale v dnešní době se těžko přestěhuje někam, kam se nelétá.”

Mohlo by to fungovat, pomyslela si Kate. Usmála se na něho. “Jsi vážně dobrý v rozboru děje, můj příteli.”

“Proto mne tak dobře platí.” Spiklenecky na ni mrkl.

Kate se zasmála. Nikoho neplatili dobře. Byli pod-placení, pře-pracovaní a většinu času ve stresu. A ona se přistěhovala až z Nebrasky, aby to mohla dělat. Všichni jsou blázni, říkala si v duchu a potřásala hlavou. Ale milují knížky. Vzala kufřík a zamířila ke dveřím.

“Kam jdeš?” zajímal se Chris. Dohnal ji a srovnal krok.

“Domů, do postele. Musím se nejdřív řádně vyspat, abych si tvoje návrhy mohla řádně promyslet.”

Spala dlouho a tvrdě, hlavně proto, že si byla jistá, že v tom, co řekl Chris, je odpověď na její problém. Až dokáže myslet jasně, najde ji. Ta víra zmírnila bolest v srdci a poskytla jí ždibec naděje, že možná… třeba… je budoucnost s Lucernem možná.

Uprostřed odpoledne ji probudilo klepání na dveře. Ospale se vybatolila z postele, přes flanelovou noční košili si natáhla huňatý růžový župan s králíčky, a v růžových králičích pantoflích se potácela do obýváku.

“Kdo je to?” zazívala, když došla ke dveřím.

“Marguerite.”

Kate strnula, malátnost zmizela jako mávnutím kouzelného proutku. Lucernova matka? Pane na nebi.

Úsměv, kterým ji přivítala, když otevřela dveře, měl nálepku ostražitost. “Paní Argeneau. Jaké překvapení.”

“To si dovedu představit.” Marguerite jí oplatila úsměvem mezi námi děvčaty, neskrývala své pobavení. “Mohu dál?”

“Samozřejmě.” Kate ustoupila, aby mohla vejít, pak zavřela dveře a šla za ní kratinkou předsíňkou do maličkého obýváku. “Chtěla byste něco k pití? Kávu, čaj, džus?”

“Ne, děkuji.” Marguerite se usadila na gauč, pohledem klouzala po rukopise na konferenčním stolku, pak se zadívala na počítač na maličkém jídelním stole. “Vidím, že jsi spisovatel jako Lucern.”

Kate rozpačitě sklopila oči k prvním kapitolám příběhu, který psala. Vytiskla je pro případného vydavatele, nikdy nedostala příležitost.

“Není divu, že to vám dvěma klape. Jste v mnohém stejní, ale protikladní v tom ostatním.”

Kate se celá nesvá zavrtěla. “Paní Argeneau-”

“Požádala jsem tě, abys mi říkala Marguerite, jestli si vzpomínáš,” přerušila ji klidným tónem.

“Marguerite,” opravila se Kate. “Já-”

“Přijela jsem ti pomoci.” Lucova máma jí znovu skočila do řeči. “Ne tě otravovat nebo ti nadávat, ještě tchýně nejsem, ale pomoci ti přijmout pravděpodobně nejtěžší rozhodnutí tvého života.”

Kate zaváhala, pak se zeptala: “Můžete? Opravdu mi můžete pomoci? Lucern je váš syn.”

“Ano, je. Ale já také musela přijmout toto rozhodnutí, před sedmi sty lety. Vím, jak těžké to je.”

Tomu teda říkám překvapení, napadlo Kate. “Tím chcete říci, že jste nebyla-”

“Byla jsem pouhá smrtelnice stejně jako ty, když jsem potkala Lucova otce, Clauda. Byl tmavovlasý a sexy a tenkrát mi připadal všemocný. Myslela jsem si, že ho miluji. Myslela jsem si, že mne miluje. Nemiloval. Své srdce dal jiné, dávno předtím, než si mne vybral za manželku.”

Kate tam seděla, měla pocit, jako by dostala pár facek. Byla na pochybách, zda se má kvůli Lucernovi vzdát rodiny, ale lásku k němu nezpochybňovala nikdy. Lépe řečeno od chvíle, kdy ji přiznala sama sobě, v luxusní hotelové koupelně na konferenci. Ale co když ho nemiluje doopravdy, co když je jenom oslněná jeho šarmem a schopnostmi a… ztratila nit, protože Marguerite zařvala smíchy.

“Omlouvám se, má drahá,” na moment si zakryla ústa. “To jen, že tvoje úvahy jsou nejhloupější, jaké jsem za drahnou dobu slyšela. Oslněná jeho šarmem a schopnostmi? Ty schopnosti tě napůl odpuzují – děsí tě, hlupáčku. A co se jeho šarmu týče, Luc je můj syn, a co už nadělám, mám ho ráda, ale dokonce i já musím připustit, že se mu šarmu smutně nedostává. Býval mrzutý a nabručený jako medvěd se včelím rojem u zadku, dokud jsi mu do života nezavítala ty.”

Kate byla šokována, že ji slyší používat takové termíny, ale větší starost jí dělalo, že: “Vy mi můžete číst myšlenky?”

Marguerite přikývla.

“Ale Lucern říkal, že mám příliš silnou mysl, aby v ní četl. Říkal-”

“On ti myšlenky číst nedokázal,” ujistila ji Marguerite. “Hlídala sis je před ním, protože jsi do něj byla už napůl zamilovaná. Jenomže přede mnou ses je hlídat neobtěžovala a já si tě přečetla a rozpoznala tvůj váhavý respekt a poté lásku. Nikdy nepochybuj o své lásce k němu, Kate. Poznala jsi jeho pravé já z knih, a že se za neurvalým chováním skrývá citlivá duše. Dozvěděla ses toho ještě mnohem víc, odkdy ses s ním setkala a miluješ ho… navzdory těm zvláštním schopnostem, které ti připadají tak odpudivé.”

Kate zůstala moment zticha. “Ale vy jste Clauda nemilovala.”

“Ne. Ne tou láskou, kterou sdílíš ty a Lucern. Claude nebyl stejně silný, jako naše děti, když vyrostly. Byl v podstatě slaboch, přesto jsem ho milovala takového, jaký byl. Ke konci byl spíš jako páté dítě, než partner, pomocník a manžel, kterým být měl. Zdálo se, že nemá naději – myslím, že právě proto začal pít z alkoholiků a narkomanů a zemřel tak, jak zemřel.” Povzdechla si. Pak pokrčila rameny. “Ale na tom nezáleží. Záleží na tom, že navzdory tomu jsem nikdy nelitovala rozhodnutí připojit se k němu. Mám čtyři báječné děti a zetě a snachu. Viděla jsem, jak se svět mění a přetváří způsobem, o kterém se mi nikdy ani nesnilo. Dělala jsem téměř vše, co jsem kdy dělat chtěla, přesto každý den objevuji další věci, které bych chtěla vyzkoušet.”

“Ale co když nejsem dost silná? Co když dopadnu jako Claude?”

“Jsi dost silná,” ujistila ji Marguerite. “Nahlédla jsem do tvé mysli. Ty, Lucern a všechny mé děti – máte naději. Bez ohledu na to, do jak nepříjemné situace se dostanete, nebo jak mizerně se cítíte, stále si v srdci uchováváte jedno zrníčko naděje, a to vás posiluje. Nakonec vás přinutí utřít si slzy, ofačovat rány a dát se znovu do boje. Povedeš si dobře, jako Lucernova životní partnerka.”

Kate nemohla nesouhlasit. Ale pořád zůstávala jedna starost. “Má rodina?”

Marguerite posmutněla. “Ano. Tvá rodina. Musí se ti zdát, že od tebe chceme, aby ses všeho vzdala, jen abys mohla být s jedním zvláštním mužem.”

Kate zatajila dech. Slova Marguerite jí připomněla parapsycholožku. “Je zvláštní, váš muž. Ale abyste mohla být s ním, budete si muset vybrat. Budete se muset všeho vzdát. Pokud máte kuráž, vše, co jste kdy chtěla, bude vaše. Pokud ne…”

“Budeme tvou rodinou, Kate,” slíbila tiše Marguerite. “A dokud budou živi, můžeš být v kontaktu i s tou druhou.”

“Lucern říkal, že za deset let…”

“Ano,” přerušila ji Marguerite. “Za deset nebo dvacet let, nesmí Kate C. Leeverovou spatřit nikdo z těch, kdo ji znali a milovali – rozhodně ne ti, co nejsou našeho druhu. Ale stále jim můžeš psát. Jednoduše řečeno, nesmí zjistit, že nestárneš. Budeš se jim muset vyhýbat a cestovat, vymýšlet si výmluvy, proč nemůžeš jezdit na návštěvy… a na pohřby. Pro Kate by bylo snazší, kdyby měla nehodu a byla považována za mrtvou, ale existují i další, ač komplikovanější způsoby, jak věci vyřešit. Lucern za tu námahu určitě stojí.”

“Díky,” zamumlal Lucern, když Bastien přiklapl dveře dodávky za rakví, kterou spolu zrovna přinesli ze sklepa.

“Nemáš zač,” ujistil ho Bastien. “Uskladním ji u sebe ve sklepě, dokud se s ní Etienne nepřiměje rozloučit. Prostě hospodyni povím, ať se nějakou dobu nenamáhá dole uklízet.”

Lucern strčil ruce do kapes a kývnul. Asi by měl pozvat bratra aspoň na skleničku, ale momentálně se na řeči vážně moc necítil. Matka se ráno stavila zjistit, jak se mu vede. Jasně, Etienne, co neví nepoví, vyslepičil jí, že tu byla Kate. Marguerite ho podrobila výslechu a vytáhla z něj, co se mezi nimi odehrálo, pak ho nechala na pokoji. Měl podezření, že Bastienův příjezd pro rakev byl jen záminkou pro další kontrolu a vůbec nepochyboval, že dříve či později se mu u dveří objeví i Etienne a Lissianna, z téhož důvodu. Předpokládal, že by jim měl být vděčný za rozptýlení. Přiváděl se totiž k šílenství bezcílným chozením sem a tam po baráku při čekání, až se Kate rozmyslí.

“No, asi bych měl…” Bastien nedořekl a zadíval se na příjezdovou cestu, kde zastavilo auto. “To je mámina limuzína.”

“Jo,” povzdechl si Lucern, napadlo ho, že by si měl nasadit pohodový obličej a předstírat, že pozvolna necvokatí. Na druhou stranu, nikdy dřív se nasazováním pohodového obličeje nezatěžoval. Proč se namáhat teď?

“Hmm. No, já raději pojedu.”

Lucern na bratra překvapeně pohlédl. Chvíli si myslel, že se Bastien snaží vyhnout matce, ale pak obrátil pohled na limuzínu a uviděl z ní vystupovat blondýnku.

“Kate,” vydechl. Jenom tam tak stál, zatímco bratr nasedal do dodávky. Limuzína vycouvala z příjezdové cesty, Kate tam nechala. Nakonec odjela i Bastienova dodávka. Přesto se žádný z nich nepohnul, jen se na sebe dívali. Teprve za dlouho, když už byla obě auta dávno pryč, Kate vykročila vpřed. Lucern se zčistajasna přistihl, že ho nohy nesou rovnou za ní.

Setkali se v půli cesty, stáli a hleděli si do očí. Pak Kate řekla: “Můžeme jít dovnitř?”

“Oh.” Lucern zamrkal. Nebyla to zrovna ta slova, ve která doufal. Ale pořád lepší, než kopačky. Když tady byla naposled, nebyla ani ochotná vejít s ním do domu. Tohle musí být dobré znamení. Jenomže byl netrpělivý, chtěl konečně slyšet, jak se rozhodla, tak ji čapl za ruku, zvrtnul se na podpatku a vlekl ji po chodníku nahoru.

Jakmile vešli do domu, zabouchl dveře, opřel se o ně zády a hltal Kate očima. Udělá z něj nejšťastnějšího muže na Boží matičce zemi nebo nejzoufalejšího ubožáka, co kdy žil? Doufal, že z něj bude pan Šťastný.

“Miluji tě.”

To je venkoncem dobrý začátek, usoudil Lucern.

“A ano, provdám se za tebe a strávím život s tebou.”

Začal se po ní natahovat, pak se zarazil. “Co tvoje rodina?”

“Nemohu se jich vzdát úplně, Lucu,” přiznala omluvně. “Mám je ráda. Ale přestanu se s nimi vídat a budu jim jenom psát, až začne být vidět, že nestárnu.”

Lucern se odstrčil od dveří a objal ji. Báječné řešení. Políbil ji s veškerou úlevou, láskou a vděčností, kterou cítil, pak si ji zvedl do náruče a vynesl po schodech nahoru, mířil rovnou do ložnice.

“Miluji tě, Kate. Učiním tě šťastnou. Nebudeš toho litovat,” ujišťoval ji mezi polibky na tvář.

“Vím, že ne,” zašeptala, ruce už měla kolem jeho krku. “A učiníme se šťastnými.” Už byli skoro u něj v pokoji, když si odkašlala: “Umm, Lucu?”

“Ano, lásko?” Strčil do dveří. Konečně uviděla jeho pokoj. Měla-li ještě nějaké podezření ohledně spaní v rakvi, rázem bylo zapomenuto. Nedalo se pochybovat, že tato místnost patří Lucernovi. Stejně jako on sám, byla i ona mistrovskou souhrou černě, stříbra a alabastru. Na oknech černé závěsy, nad postelí černé drapérie. Sluneční paprsky měly smůlu.

Dokud ji Lucern neuložil doprostřed postele, a sebe na ni, nevzpomněla si, na co se vlastně prve chtěla zeptat. Dala mu ruce na ramena, aby mu na chvilku zabránila ji líbat. “Bude to bolet?”

Lucern znehybněl se zvednutým obočím. “Proměna?”

Přikývla.

“Inu.” Čelo mu zkrabatily vrásky. “Nejsem si jist. Nikdy dřív jsem nikoho neproměnil.” Zaváhal, pak si začal sedat. “Zavolám matce a zeptám se jí. Ta to bude vědět.”

“Ne.” Kate se posadila, objala ho kolem ramen a přitiskla mu tvář na záda, pak dokončila: “Ne. Na tom nezáleží, jestli to bolí. Kvůli tobě projdu i plameny samého pekla.”

Ucítila, jak se mu záda třesou smíchem. Pak řekl: “A vykradeš krevní banku a samu sebe mi naservíruješ k snídani.”

Obrátil se na posteli a vzal její tvář do dlaní a dodal: “A nakonec se dokonce vzdáš možnosti být s vlastní rodinou.” Sklonil hlavu, aby jí vtisknul měkký, zvláštně uctivý polibek na rty. “Jsem velmi šťastný muž.”

Kate vážně kývla. Pak jí na rtech zahrál zlomyslný úsměv. “Doufejme, že to budeš říkat i za sto let, když na tebe budu hartusit, abys vynesl odpadky a vyměnil dítěti plenky.”

Lucern se zachechtal a přitlačil ji zády na matraci. “Bude mi potěšením. Všechno s tebou je mi potěšením.”

Jenom zavrtěla hlavou a přitáhla si ho k polibku. Nebyla takový blázen, aby si myslela, že se nikdy nepohádají, ani že pro něho vynášení odpadků bude kdovíjaká rozkoš, ale s jistotou cítila, že překonají všechny bouře, které jim příštích pár století přinese.

Koneckonců, mají naději – a dokud mají tu, všechno je možné.