Lynsay Sands

Argeneau 05. Kousnutí na pamětnou

1. KAPITOLA

“Vincente? Jsi tam?

Jestli ano, zvedni to.”

Vincent Argeneau silou vůle zvedl jedno oční víčko a rozhlédl se po temné místnosti. Kancelář u něj doma, podařilo se mu rozeznat obrys psacího stolu. Dveřmi pootevřenými na chodbu dovnitř pronikal úzký proužek světla. Usnul v pracovně na gauči.

“Vincente?”

“Co je?” Mátožně se posadil, ještě napůl spal, pohledem zapátral po někom, komu by mohl patřit ten hlas. Nakonec mu došlo, že vychází ze záznamníku na stole. Zatřepal hlavou, vyškrabal se na nohy a vrávoral na druhou stranu místnosti. Chopil se bezdrátového telefonu, zhroutil na židli a zavrčel: “Bastiene?”

“Vincente? Promiň, že tě budím, bratranče. Čekal jsem, jak nejdéle to šlo.”

Vincent zabručel a pohodlně se opřel, volnou rukou si mnul obličej. “Kolik je?”

“V New Yorku pět odpoledne. V L.A. zhruba dvě, jestli dobře počítám,” odpověděl omluvným tónem Bastien.

“Dvě,” povzdechl si Vincent. Není divu, že se cítí jak přejetý parním válcem. Byl vzhůru do devíti do rána, telefonoval, pak zatáhl těžké závěsy a raději se natáhl na gauč tady, než by se trmácel do postele. Nechtěl promeškat Bastienův telefon.

“Jsi vzhůru?”

“Jo.” Vincent si znovu promasíroval tvář, pak natáhl ruku a rozsvítil stolní lampu. Zamžoural, najednou bylo nějak moc světlo. “S trochou dobré vůle jo. Povedlo se ti zlanařit tu detektivní agenturu, o kterés tvrdil, že je tak dobrá?”

“Právě proto jsem nemohl čekat, až se vyspíš. Jsou na cestě. Přesněji řečeno, jejich letadlo mělo podle letového řádu přistát na LAX před patnácti minutami.”

“Kriste Pane!” Vincent se na kancelářském křesle napřímil. “To je fofr.”

“Jackie nemrhá časem. Vysvětlil jsem jí situaci a ona rovnou rezervovala letenky. Máš kliku. Zrovna dokončila jednu velkou zakázku, kterou dělala pro mne, a shodou okolností mohla odložit cokoli, co teď měla v plánu.”

“Wow,” ujelo Vincentovi, ale hned se zamračil, když mu došlo, co Bastien řekl. “Rezervovala? Ten detektiv je ženská?”

“Ano, a je dobrá. Setsakra dobrá. Vypátrá tvého sabotéra a celou záležitost vyřeší, než bys řekl švec.”

“Když to říkáš,” odevzdaně odtušil Vincent. “Díky, Bastiene, vážím si toho.”

“V pohodě. Rád pomohu.”

Vincent otevřel pusu, aby něco řekl, pak se zarazil, protože v pozadí zaslechl tlumený ženský hlas. Začal se křenit. “Je to Terri?”

“Ano. Mám tě pozdravovat… a varovat.” Odmlčel se a odkašlal si. “Víš… Vincente, máti je na cestě taky.”

“Cože?” Vincent vyletěl ze židle. Tahle zpráva byla poněkud šokující. Teta Marguerite ho doma nenavštívila celé dekády. Obvykle jezdil on za ní, do Kanady. Na návštěvu slunné Kalifornie si vybrala nejhorší možnou dobu. “Proč?”

“Ehm… well, to ti je legrační věc, opravdu.” Bastien se nervózně uchechtl. “Jak se zdá, tak nějak dospěla k názoru, že se cítíš osamělý a máš depresi.”

“Cože?” Vincent málem spolknul sluchátko, zůstal stát s pusou dokořán.

“Jo. Myslí si, že když jsi byl v New Yorku svědkem toho, jak jsme se s Terri dali dohromady – a pak také viděl moje sourozence s jejich pravými životními druhy – rozrušilo tě, že jsi pořád sólo a tak vůbec. Zjevně si myslí, že potřebuješ rozveselit nebo drobet pomoci, vzhledem ke své situaci.”

“Pane Bože,” zašeptal Vincent, jednou rukou si zoufale prohrábl vlasy.

“Jo, tušil jsem, že budeš radostí bez sebe.” Bastien s ním upřímně soucítil. “Pokusil jsem se jí to vymluvit, ale… znáš máti, když ta si jednou vezme něco do hlavy…”

“Pane Bože,” zopakoval Vincent.

“Letí pozdějším letadlem,” potěšil ho Bastien. “Nedorazí dřív než v šest večer vašeho času a zařídila si pronájem vozu, takže pro ni nemusíš jezdit.”

“Ví, co se tady děje?”

“Ne. A pokud nechceš, aby se do toho pletla, radím ti nic jí neříkat.”

Vincent vyštěkl smíchy. Pletla je slabé slovo. Jestli se Marguerite Argeneau dozví, že někdo sabotuje podnikání jejího synovce, rozhodne se ho vyslídit, ulovit a celý problém vyřešit. Ty, které milovala, chránila jako matka vlčice a on se naštěstí mohl počítat do této kategorie.

“Dobrý Bože,” vydechl nešťastně.

“Prostě ji strč do pokoje pro hosty, zaval hromadou turistických průvodců a nech, ať se zabaví, jak umí,” doporučil mu Bastien. “Nakonec se začne nudit a vypadne.”

Vincent se ušklíbnul, pomyslel si, že nikdy nic není tak snadné, jak se zdá na první pohled. “Hádám správně, že jsem neměl vyzvedávat tu Jackie a…” Marně se pokoušel vybavit si druhé jméno, které Bastien zmiňoval.

“Tinyho,” napověděl Bastien. “Ne, také si pronajmou auto. Jinak bych ti zavolal dřív.”

“Jasně.” Vincent si povzdechl.

“Dle mého odhadu máš tak půl hodiny, než se k tobě dostanou. Dost času, aby ses hodil do gala.”

“Jo.”

“Dobrá. Myslím, že teď už tě nechám, běž se probudit.”

“Jo, okay. Hele, pověz Terri—” Vincent zmlkl a podíval se k hale, protože se odtam ozvalo klepání na přední dveře. Zamračeně vstal a zamířil ven z kanceláře, telefon si vzal s sebou. “Vydrž. Někdo je za dveřmi.”

“Nejspíš zásilka, co jsem k tobě nechal doručit pro mámu. Jestli ano, musíš to hned dát do lednice.”

“Musí být prima dostávat jídlo až pod nos,” suše podotknul Vincent při chůzi halou.

“Nakonec vyřešíme i to, bratranče,” tiše slíbil Bastien a Vincent se cítil provinile, že fňuká. Bastien už před lety vyčlenil tým svých vědců, aby pracovali na vývoji léku na jeho dietetický problém. A že dosud žádný neobjevili, rozhodně nebylo kvůli nedostatku snahy.

“Je to krev?” zeptal se Bastien, zrovna když Vincent otevřel dveře.

“Umm… ne.” Pohledem klouzal po duu na mramorovém schodku před ním. Ještě nikdy nespatřil tak nesourodý pár. Žena blondýna, muž brunet. Ona velmi malá a oblá, on chlap jako hora, hodně přes šest stop. Ona na sobě měla strohý černý kostýmek s křídově bílou blůzkou, on plandavé kalhoty a smetanově bílý svetr. Byli jako noc a den.

“Vincent Argeneau?” otázala se.

Když přikývl, napřáhla ruku. “Jsem Jackie Morriseyová a tohle je Tiny McGraw. Mám za to, že Bastien vás už o nás informoval.”

Vincent na ruku civěl, ale – místo, aby se jí chopil – přirazil dveře, dal si telefon k uchu a odvrátil se. “Bastiene, ona je smrtelník!”

“Tys Jackie zavřel dveře před nosem?” užasl Bastien. “Slyšel jsem bouchnutí, Vincente. Ježíši! Nebuď takový hulvát.”

“Haló!” netrpělivě vykřikl Vincent. “Ona je smrtelná. Už tak je dost na draka, že je to ženská, jenomže já potřebuji někoho, kdo ví o naší speciální situaci, aby se vypořádal s tímto problémem. Ona—”

“Jackie o ní ví,” stroze sdělil Bastien. “Vážně si myslíš, že bych ti poslal nějakého nezasvěceného smrtelníka? Trochu mi věř.” Telefonní linkou se přes celý kontinent nesl povzdech. “Podívej, její otec založil detektivní agenturu Morrisey Detective Agency a hodně pro našince pracoval. Ví o nás od osmnácti, nebo tak nějak, a vždycky uměla zachovat tajemství. Jackie agenturu po otcově smrti převzala. Má jisté osobní výhrady, pokud jde o náš druh, ale je nejlepší v branži. Otevři ty proklaté dveře, hned. Vejde dáma.”

“Ale je smrtelná a… holka,” zdůraznil zase Vincent, pořád nijak zvlášť nadšený vývojem situace.

“Končím, Vincente.” Bastien zavěsil.

Vincent se zamračil na telefon a skoro už mu zavolal zpátky, ale pak dostal lepší nápad a vrátil se ke dveřím. Potřeboval pomoc s vypátráním sabotéra, jinak ho zruinuje. Dá slečince Morriseyové a jejímu ochočenému obrovi šanci. Když případ vyřeší a dostanou ho z maléru, fajn. Jestli ne, bude to Bastienovi otloukat o hlavu celá staletí.

Ta představa ho náramně obveselila, takže s lišáckým úsměvem na tváři sáhl po klice.

“Drzoun jeden!” Jackie pohledem propalovala dveře, které se jí právě přibouchly před nosem. Byla po dlouhém letu vyčerpaná a tohle bylo poslední přivítání, jaké by čekala, když všeho nechala a přispěchala na pomoc Vincentovi Argeneau.

“Není to nejvřelejší přijetí, jaké jsme zažili,” souhlasil Tiny, hlasem hlubokým a mocným jako horský masiv na pochodu.

Jackie si jen odfrkla, na její vkus příliš mírně vyjádřeno, pak se zvědavě zahleděla na titána, jak kráčí po širokém mramorovém zápraží pod krytým sloupovím u vchodu do dvoupodlažního sídla. Tázavě zvedla obočí, když nakouknul jedním z úzkých oken situovaných po obou stranách vchodu, ale pak si její pozornost nárokovalo nezřetelné brblání přicházející z druhé strany tmavých dubových dveří.

S nakrabaceným čelem se naklonila a přitiskla ucho na dřevo, snažila se zachytit, co Vincent Argeneau říká. Oči se jí zúžily a začala se vztekat. Uslyšela totiž námitky proti tomu, že je smrtelná a holka.

Dveře se bez varování rozletěly a Jackie se promptně narovnala. Zrádná červeň se jí pokusila stoupat po lících, což ji dožralo ještě víc. Nejlepší obranou je útok. Dřív, než stihl říci jediné slovo, vysypala z rukávu fakta, která v letadle nabiflovala z agenturního spisu.

“Narodil jste se v roce 1592, Victorovi a Marion Argeneau, oba byli upíři – nebo nesmrtelní, pokud preferujete tento výraz. Marion byla dobrá přítelkyně své švagrové Marguerite Argeneau a vy jste se, ve skutečnosti, narodil dva měsíce po synovi Marguerite, Bastienovi. Trávili jste spolu hodně času, vyrůstali společně a jste si blízcí jako bratři. Vaše matka zemřela v roce 1695, upálili ji na hranici, zrovna byla těhotná, čekala vašeho sourozence. Váš otec se poté stáhl do ústraní, od té doby žije samotářským životem a pracuje jako vykonavatel rady. Vídáte ho jen velmi zřídka.

Rozhodl jste se stát hercem, když jste se v deseti letech setkal se Shakespearem. Cestujete po světě, na žádném místě se nezdržíte déle, než deset let, pak popojedete dál a začnete odznovu. V Kalifornii žijete osm let, předtím jste byl deset let v Anglii a ještě předtím Rusko, Španělsko a Francie. Máte podíl na Argeneau Enterprises, ale navíc vlastníte V.A. Inc., která má několik želízek v ohni. Jedním z těch želízek je vaše vlastní produkční společnost, která momentálně nic neprodukuje vinou série nehod, o kterých se domníváte, že šlo o sabotáže. Byl jste nucen jednu každou inscenaci dát k ledu.”

Jackie zmlkla a výraz na tváři Vincenta Argeneau jí byl perně zaslouženou satisfakcí. Jako by dostal pantokem mezi oči. Dobře mu tak, zaslouží si to. Byla tady jenom proto, aby prokázala laskavost Bastienovi. Má jiné případy, na kterých by měla pracovat spíš, ale bere to tenhle neotesanec v potaz? Ne. Práskne jí dveřmi před nosem a pak má ještě tu drzost stěžovat si Bastienovi, že je smrtelná a holka. Byla zvyklá na lidi, kteří ji posuzovali podle pohlaví a výšky. Občas ji to štvalo, ale uměla s tím žít. Jenomže, ať se propadne, jestli bude bez mrknutí snášet předsudky vůči svému lidství. Je člověk a je na to hrdá. Někteří z těchhle nočních savců byli podle jejího názoru namyšlení, až bůh brání. Celé dny prochrápou, v noci chlastají krev z pytlíku a chovají se jako příslušníci vyšší rasy, protože nemůžou dostat rýmu a mají dokonalé zdraví.

Ta myšlenka jí připomněla, co vynechala.

“Po otci jste zdědil genetickou dispozici, která vám nedovoluje krmit se balenou krví, jako zbytek vašeho druhu. Při dodržování přísné diety balené krve, vyhladovíte k smrti. Jste nucen jídlo lovit a krmit se z živých dárců.” Vyklenula obočí a dodala: “Tiny a já nejsme na jídelníčku. Jestli některého z nás kousnete, příštím letadlem se vracíme do New Yorku. Rozumíte?”

Na odpověď nečekala. Rozhodla se, že na prahu už strávila času dost a hrnula se kolem něj do domu, dobře si vědomá, že Tiny se jí drží hned za patami.

“Zabezpečení tady prostě neexistuje,” prohlásila, nahlížela do každé místnosti, kterou cestou po hale míjela. “Přední brána byla dokořán. Vjeli jsme rovnou dovnitř. Což může kdokoli.”

“Zabezpečení mého domova není na pořadu dne.” Vincent Argeneau to říkal poněkud nedůtklivě, jak si nemohla nevšimnout, ale očividně se už z šoku otřepal a její střelhbité resumé svého dosavadního života překousnul.

“Mělo by být,” namítla Jackie a hned taky řekla proč. “Dal jste k ledu všechny inscenace, sabotér tak ztratil původní terč. Bude hledat nějaký jiný a váš dům je první, co mne napadá.”

Ohlédla se, když dorazila na konec haly, a nijak zvlášť ji nepřekvapilo, že ho vidí ustaraně koukat k předním dveřím. Neslyšela cvaknout zámek, když je před chvilkou zavíral. Teď se vrátil a pokorně zamknul, a ona se v duchu usmála a protáhla dveřmi do kuchyně.

Tiny čekal na prahu, zatímco obcházela kolem dokola, otevírala a zavírala skříňky, a čekala, až je Vincent dožene. Zrovna nahlížela do prázdné lednice, když vběhl do místnosti.

“Máte v domě hodně skla,” podotkla. “Francouzská okna, zasouvací skleněné dveře a okna deluxe. Máte na nich aspoň funkční bezpečnostní systém?”

Jeho zaváhání jí bylo dostatečnou odpovědí.

“Co hledáte?” optal se Vincent, místo aby přiznal, že žádný alarm nemá.

Pokrčila rameny. “Jestli tady máme s Tinym bydlet, musím zjistit, co potřebujeme. Jak jsem ostatně očekávala, nemáte tady vůbec nic k jídlu, nemluvě o nádobí, příborech a kuchyňském zařízení obecně,” konstatovala pragmaticky.

Zavřela lednici a pohlédla na svého asistenta. “Nejlíp, když začneš dělat seznam, Tiny. Prostě na něj napiš všechno.”

“Vy budete bydlet tady?” s hrůzou vyhrkl Vincent.

“Kdybyste nezastavil přípravy na uvedení svých inscenací na jeviště, někde bychom si něco pronajali a vzali práci v jedné z nich, jako naše krytí, a čmuchali. Protože jste všechny své hry skrečoval a udělal ze sebe a svého domova jediný možný cíl, musíme zůstat tady a zvolit si jiné krytí.” Obrátila se a pohlédla na něj. “Chápu-li to správně, zatím nemáte osobní asistentku?”

“Ne,” připustil, ač značně neochotně.

“Teď už máte,” sdělila mu větou oznamovací. Ukázala na Tinyho a dodala: “Také máte kuchaře a hospodáře v jedné osobě.”

Vincent na ni zíral a pak se podíval na Tinyho, který vážně kývnul.

Nechala ho vstřebávat změny, které mu významně zasáhnou do života, a zamířila ke dveřím z kuchyně. “Půjdu vyřídit pár telefonátů. Předpokládám, že mohu použít telefon ve vaší kanceláři?”

“Ano, samozřejmě.” Ta slova z něho vypadla skoro automaticky, vypadal totálně zmaten vším, co se najednou dělo.

“Mám vyložit zavazadla?” optal se Tiny, když k němu došla.

“Ano, buď tak hodný. A taky budu potřebovat přinést z auta kufřík. Až vyřídím ty telefony, projdu si pokoje v patře. “Když nebudu v kanceláři, najdeš mne nahoře.”

“Okay, šéfe,” zamumlal Tiny a vyšel za ní z kuchyně jako poněkud masivní ocásek.

Vincent je tentokrát nenásledoval a Jackie po cestě zpátky halou maličko povolila ramena.

“Byla’s na něj docela drsná,” odtušil Tiny, když došli ke dveřím, za kterými už prve vyslídila kancelář.

Pokrčila rameny. “Potřebuje otřást a probudit. Dosáhnou jistého věku a myslí si, že jsou nezranitelní. O takovémhle místě se lupičům zdávají krásné sny. Má z pekla štěstí, že ho ještě nevykradli nebo nepřepadli… A teď po něm někdo jde. Nemáme čas jednat v rukavičkách. Musíme to tady rychle zabezpečit, abychom se mohli soustředit na pátrání po tom sabotérovi.

“A nevychovaně ti přibouchl dveře před nosem,” dodal suše, čímž jí na rtech vyloudil úsměv. Obr jí zřídkakdy dovolil lhát si do kapsy.

“Jo,” přiznala. “Choval se hrubě. A pochyboval, že zvládnu svou práci, a má pýcha dostala na frak a postarala jsem se, aby změnil názor.”

“Myslíš, že mění názor?”

“Myslím, že si přeje, aby nikdy nezavolal Bastienovi a nepožádal ho o pomoc při hledání někoho, kdo by mu píchnul s touto záležitostí.” Spokojeně se zakřenila.

“Jestli je zoufalý, pak jsme tady svou práci odvedli,” vážně pronesl Tiny.

“Kéž by,” zadoufala nahlas, ale tiše se pochechtávala, když zamířil ven k autu a ona do kanceláře. Obrova schopnost ji rozveselit, ať měla jakkoli blbou náladu, byla za všechny prachy, a už za to mnohokrát děkovala pánubohu. Měla vážné podezření, že to bude ještě moc a mockrát potřebovat, než takhle práce skončí.

S povzdechem se svezla do kancelářského křesla u stolu a zírala na telefon. Bezdrátový, a jak tak hleděla na prázdnou dokovací stanici, vybavila si, že Vincent telefonoval, když otevřel dveře. Takže pořád má sluchátko.

Potřásla hlavou, zase vstala a vykročila kolem stolu. Hned nato se zastavila, protože se najednou objevil Vincent Argeneau, telefon v ruce. Po malém zaváhání pokračovala vpřed a sáhla po sluchátku, ale když si je chtěla vzít, nepustil.

“Omlouvám se za své hrubé chování, že jsem vám zabouchl dveře před nosem. Zrovna jsem se probudil a nebyl moc ve formě, a – podle informací od Bastiena – jsem vás nečekal dřív, než za půl hodiny.”

“Naše letadlo chytlo dobrý vítr. Přistáli jsme dřív,” vysvětlila Jackie.

Vincent Argeneau kývnul. “No, překvapilo mne, když jsem vás našel na prahu, a ještě mnohem víc mě překvapilo, že jste smrtelník. Bastien mne nevaroval a já prostě předpokládal, že problém bude řešit někdo z našinců.”

Zaváhala, pak ucítila, že se jí z ramen vytrácí napětí a pomalu kývla. “Omluva přijata.”

“Bezva. Takže snad můžeme začít znovu.” Pustil telefon a se smířlivým úsměvem napřáhl ruku. “Ahoj, jmenuji se Vincent Argeneau. Vy musíte být ta úžasná Jackie Morriseyová, kterou za mnou poslal bratranec Bastien, aby mi zachránila kůži. Je mi nesmírným potěšením se s vámi setkat. Ocením jakoukoli pomoc, kterou mi můžete v této záležitosti poskytnout. Vítejte u mne doma.”

Jackie mu automaticky vložila ruku do dlaně… a zamrkala, lehce ji zamrazilo, zřetelně si ten dotek uvědomovala. Lekla se a kvapně ruku vyprostila. Slova teď vypouštěla z úst rychle a úsečně: “Chci najmout někoho, kdo zde nainstaluje řádný bezpečnostní systém. Bude vás to stát spoustu peněz. Jestli s tím máte problém…” Větu nechala vyznít do ztracena, protože přikývl.

“Pokud si myslíte, že je to nezbytné, máte volnou ruku. Až to budeme mít z krku, snad se konečně soustředíme na sabotéra. Uvědomuji si, že jsem byl v těchto věcech laxní. Předpokládám, že mám z pekla štěstí, že mě ještě nevykradli nebo nepřepadli. Děkuji za otřes a probuzení.”

Strnula, protože poznala vlastní slova, která před malou chvílí říkala Tinymu, a najednou se upamatovala, že Vincentův druh má výjimečný sluch. Také umějí číst myšlenky, vzpomněla si. Radost jí to neudělalo. Bude muset dávat pozor na co myslí, snažit se udržovat mysl prázdnou, když bude poblíž. Trik, který se naučila už před lety. Jeho lidé uměli číst myšlenky, ale – doufejme – jenom když jste na něco mysleli. Mějte mysl prázdnou nebo recitujte nějakou hloupou dětskou říkanku pořád dokola a dokola, a jim to kdožvíproč překáží. S tímhle mužským na to bude muset pamatovat.

“Nechám vás v klidu telefonovat a půjdu se osprchovat a obléknout.”

Těmi slovy přitáhl její pozornost ke své holé hrudi. Překvapeně vykulila oči, uvažovala, jak to mohla doteď nevidět. Stál tam, tmavé vlasy rozcuchané spánkem, na sobě nic, než tmavomodré kalhoty od pyžama. Široká, bledá hruď se očím přímo podbízela. Byla jeho chováním u vchodu tak vyvedená z míry, že neoblečenost vůbec nevzala na vědomí. Ani jak krásná je jeho tvář s ostře řezanými rysy, a stříbromodré oči. Což je až s podivem, pomyslela si, a nechtělo se jí tomu ani věřit.

“Jakmile skončíte s těmi pány od alarmu, vezmu vás s Tinym na nákupy, pořídíme věci, které budete potřebovat v kuchyni, během svého pobytu, ” oznámil. “Nyní, pokud mne omluvíte…”

Otočil se na bosé patě a opustil pracovnu. Bezmyšlenkovitě došla ke dveřím a hleděla za ním. Pohledem se zájmem klouzala po svalnatých nahých zádech a pozadí v pyžamu, zatímco kráčel ke schodům. Sotva jí došlo, co dělá, zatřepala hlavou, odvrátila se a urychleně mazala zpátky ke stolu.

“Ani na to nepomysli,” peskovala se při hledání telefonního seznamu. Musela najít čísla místních firem, které se zabývaly zabezpečovací technikou. “Poslední, co potřebuješ, je zabouchnout se do upíra. To už tady bylo, holčičko, pamatuješ? A máš jizvy, co jsou toho důkazem.”

“Už mluvíš sama se sebou. Špatné znamení. Vždycky.”

Jackie se při Tinyho slovech lekla a vzhlédla, našla ho stát ve dveřích, s velkou bednou v rukách. “Co je to.”

“Dodávka z A.B.B. Náklaďák dorazil, když jsem šel do auta.”

“A.B.B.?” zašklebila se, věděla, že to bude krev.

Bastien ji poslal z rodinné krevní banky, Argeneau Blood Bank, matce, aby se tady měla čím krmit. Varoval ji, že Marguerite Argeneau přiletí dělat Vincentovi kvočnu. Prý si je jistá, že je osamělý a deprimovaný, když srovnává své samotinké já s bratranci a sestřenkou, kteří už všichni našli své životní druhy. Jí sice deprimovaný nepřipadal, ale na druhou stranu, prakticky ho nezná.

Tiny přešlápl, čímž opět upoutal její pozornost. Zadívala se na od pohledu těžkou věc, kterou nesl. Nepochybovala, že v bedně je chladicí box plný balené krve a dospěla k neradostnému závěru, že tenhle džob pravděpodobně bude očistec. Normálně nemuseli žít v tak těsné blízkosti nesmrtelných a sledovat jejich stravovací návyky v přímém přenosu. Nevěřila, že se jí to bude zamlouvat.

S povzdechem v seznamu nalistovala bezpečnostní agentury a začala vymačkávat telefonní číslo. “Strč to do kuchyně a řekni mu, že je to tady. Bude to chtít uklidit.”

Tiny kývnul a opustil kancelář, zatímco ona čekala, až někdo zvedne telefon.

O dvě hodiny později Allen Richmond z Richmond Security bryskně vypočítával nutná vylepšení a techniku, kterou bude potřeba nainstalovat, aby se dům Vincenta Argeneau stal bezpečným. Každý bod, který zmínil, si Jackie v duchu odškrtla z pomyslného seznamu ve své hlavě. Byl v pořadí třetí, kdo si během uplynulých dvou hodin prohlédl dům, ale první, komu nic neušlo, a na nic nezapomněl. Čili dá zakázku jeho firmě.

“Můžete to udělat ještě dnes?” optala se, když skončil.

“Bude vás to stát majlant,” varoval postarší muž, prohrábl si krátké šedé vlasy. “Budu muset odložit další práci, a taky použít zařízení z rozdělané akce. Mí muži budou muset pracovat přesčas…” Odmlčel se, napsal pár čísel do bloku, kam si dělal poznámky během obhlídky domu a přilehlého pozemku, pak vyslovil cifru, při které by většina lidí zbledla. Nicméně to nebylo víc, než čekala, tak upřela zrak na Vincenta, který se k nim připojil na konci prohlídky.

“Můžete si to dovolit?” optala se bez obalu.

Vincent se zamračil, jako by ho urazila, pak zavrčel: “Dejte se do toho.”

Jackie se obrátila na Allena a kývla. “Dejte se do toho.”

“Zavolám do kanceláře. Muži a potřebné zařízení tady budou do hodiny.” Allen Richmond vykročil ke svému vozu, při chůzi vytáhl z kapsy mobil.

“Well…” zamračil se Vincent. “Myslím, že tím se nám hatí nakupovací plány.”

“Mohu dohlédnout na dům, zatímco pojedete s Jackie nakupovat,” zahřměl drobeček Tiny, který právě přišel za nimi do stínu krytého sloupoví.

Teď se zamračila Jackie. Poslední, co chtěla dělat, bylo jít na nákupy s Vincentem Argeneau. Bohužel už minula čtvrtá a blížil se čas večeře. Budou potřebovat jídlo… a kávu. Černá tekutina jí byla pohonnou hmotou a životabudičem, celou noc bez ní nevydrží. S odevzdaným povzdechem to vzdala: “Vezmu si kabelku.”

“Měl bych vás varovat, Jackie nakupování nenávidí,” svěřil Tiny Vincentovi, když zamířila do domu.

Jackie jen protočila oči, setsakra slabé slovo, ale neměla šanci uvést věci na pravou míru. Rozezvonil se telefon, sotva otevřela dveře.

“Já to vezmu.” Vincent se najednou hnal kolem ní k pracovně.

Šla za ním a vzala si ze stolu kabelku, on mezitím zvedl sluchátko a řekl haló. Otočila se, že půjde pryč, když vtom vyhrkl: “Cože?” tak deprimovaně, že se zastavila a zase obrátila, dostala strach.

Vypadal překvapeně a zděšeně současně.

2. KAPITOLA

“Takže to byl telefonát od asistentky produkce, oznámila vám, že herečka v hlavní roli představení, které se dnes večer mělo hrát poprvé, dala výpověď a premiéra je v tahu?”

“Ano,” unaveně hlesl Vincent, oči upřené na silnici vepředu. Jackie řídila, ale on ji měl navigovat někam, kde by nakoupili kuchyňské potřeby. Neměl ponětí, kde lidé tyhle věci nakupují. Což ale cudně zatajil, doufal, že zahlédne nějaký neon s reklamou na příhodný supermarket či co dřív, než jí to dojde.

“Já žila v domnění, že jste natrvalo zarazil všechna představení, dokud se nevyřeší, kdo je sabotuje?”

“Ne tak docela,” zamumlal Vincent a uvažoval, co všechno jí Bastien vyzvonil, než ji sem poslal.

Dřív, než stihl otázku verbalizovat, Jackie na ni odpověděla: “Bastien nezabíhal příliš do detailů. Jenom mi řekl, že někdo sabotuje vaše hry. Doufala jsem, že si Tiny, já a vy dnes večer v klidu sedneme a všechno podrobně probereme, ale nejdřív jsem chtěla mít z krku naléhavé věci.”

“Naléhavé věci jako zabezpečování mého domu a nakupování,” odtušil a na rtech mu hrál lehký úsměv, když na ni pohlédl.

“Vy jste možná schopný žít a fungovat bez jídla, ale my ne,” ohradila se. “A já rozhodně nemohu fungovat bez kafe.”

“Samozřejmě. To bych od vás ani nečekal,” ujistil ji rychle. “Zdravý rozum velí nejprve se postarat o základní životní potřeby. Bezpečná střecha nad hlavou a jídlo jsou základní životní potřeby.”

“Ne pro vás. Přinejmenším ne jídlo,” rýpla si. Než na to stačil něco říct, bez varování dupla na brzdy a prudce odbočila na silnici vedoucí k obchodnímu centru.

“Pardon, myslím, že jsem byl trochu mimo,” brblal a hleděl na obrovský komplex.

“Nic se neděje,” řekla Jackie a zaparkovala. “Já to taky málem přejela a to jsem dávala pozor.”

Vincent jen zavrčel a vystoupil z auta. Šel za ní dovnitř. Vážně čekal, že příští chvíle budou děsná nuda a možná dokonce i k vzteku, ale brzy zjistil, že vše je jinak. Jak se tak zabral do výběru kuchyňských potřeb, zčistajasna zjistil, že jeho frustrace se jako kouzlem vytrácí.

“Nechápu, proč nemáte ráda nakupování,” zakroutil hlavou a vyškubl Jackie levný plastový kávovar a postavil ho zpátky na polici. Vybral mnohem dražší model, vyvedený v chromu a černé, a položil ho do vozíku.

Nebyl si jist, co bude v kuchyni zapotřebí, tak prostě bral po jednom ode všeho. Jeden hnětač, jeden mixér, jeden pomalý hrnec CrockPot, jeden odšťavňovač a tak dál. Zeptal by se Jackie, co si myslí, že bude potřeba, ale Tiny si nedělal legraci, když říkal, že nenávidí nakupování. Odsekávala a vrčela, odkdy přišli. Napadlo ho, že je to docela roztomilé, byla jako maličká vrčící čivava… ale ještě mnohem roztomilejší.

“Prosím, neříkejte mi, že jste jeden z těch lidí.”

Jackie zněla znechuceně a to ho přimělo obezřele zaváhat. “Jakých lidí?”

“Lidí, co věří v léčbu nákupem,” suše ucedila a sáhla po toasteru.

“Já vám nevím. Přijde mi to jako docela prima relaxace,” připustil Vincent. Sebral jí toaster a vyměnil ho za jiný.

“Co bylo špatné na tamtom?” vyjela na něho.

“Tento je lepší,” pokrčil rameny a ten svůj vložil do vozíku. “Je chromovaný a černý, bude se hodit k ostatním věcem.”

“To byl ten první taky,” namítla nedůtklivě.

“Ale tento má elegantní tvar a opeče čtyři plátky najednou.”

Obrátila oči v sloup. “Jsme jenom dva. Nepotřebujeme toaster na čtyři plátky.”

“Budeme čtyři. Zapomínáte na tetu a na mne,” připomněl jí.

“Vy nejíte,” odsekla podrážděně.

“Já náhodou jím,” namítl. Ne často, přiznal v duchu sám sobě, ale začne jíst víc, když tady bude ona.

Oko mu padlo na další mašinku v uličce a rozzářil se. “Jé, podívejte, vaflovač. Už jsem vafle jedl. Byly moc dobré.”

Postrčil vozík uličkou dál, aby si mohl tu vymyšlenost prohlédnout.

“Co myslíte tím jedl?” Ta otázka z ní doslova vyletěla, držela se v závěsu za ním. Trocha z její mrzutosti se zjevně vytratila, ke slovu přišla zvědavost, vzbuzená jeho výrokem. “Váš druh nejí, sajete krev.”

Vincent se usmál na starší dámu, která tlačila vozík uličkou zrovinka kolem nich. Při slovech Jackie ztuhla a vyděšeně na ně pohlédla.

“Zkoušíme role,” zalhal s okouzlujícím úsměvem. Paní se očividně ulevilo a úsměv mu nejistě oplatila, poté přidala do kroku. Vincent počkal, dokud nezmizela z dohledu, pak na Jackie káravě zvedl obočí. Nemusel se namáhat, už byla rudá až za ušima, že si tak trapně pustila pusu na špacír.

“Omlouvám se,” zamumlala, pokorně si od něho vzala vaflovač a položila ho do vozíku. Přesto se nedala: “Ale vy nejíte. Žádný z vás nejí… Kromě Bastiena. Jídává na obchodních schůzkách, čistě ze zdvořilosti, aspoň si to myslím. Začal jíst až poslední dobou, ale domnívám se, že to má co dělat s Terri.”

“No, já jím,” oznámil jí Vincent.

“Tak proč máte v kuchyni jako vymeteno a co se jídla týče, nikde nic?” optala se mazaně, detektiv v ní se nezapřel.

“Jídám hodně venku,” mlžil a – aby jí dal jí čas to strávit – pohnul se uličkou dál, k dalšímu vynálezu, strojku na zmrzlinu. “Máte ráda zmrzlinu?”

Vincent se po Jackie ohlédl a zjistil, že nabručený výraz je ten tam. Mašinku na zmrzku pozorovala pohledem bezmála roztouženým.

Uvědomila si, že ji pozoruje, ukáznila svůj výraz na netečný, a pokrčila rameny. “Zmrzlina je okay.”

Ne, jeho jen tak neošálí. V duchu se usmál a přidal strojek do vozíku.

“Myslím, že už máme všechno. Měli bychom jít. Ještě nás čekají potraviny,” připomněla mu.

“Jenomže tam je ještě jedna ulička. Měli bychom—”

“Dejte na mne, Vincente, myslím, že máme skoro všechno, co tady prodávají. Nic jiného nejspíš potřebovat nebudete,” skočila mu netrpělivě do řeči. Zarazila se a zamračila, protože uviděla, že zastavil a začal se na ni usmívat. Hlas měla ostražitý, když vyhrkla: “Co je?”

“Líbí se mi, jak vyslovujete mé jméno. Tak ostře, tak úsečně—”

“Tak naštvaně,” přerušila ho otráveně. “Máme všechno. Koupil jste po jednom od každého krámu, co v tomhle krámě mají.”

“Myslím, že máte pravdu,” slitoval se nad její usouženou tváří. “Myslím, že můžeme ke kase.”

Tlačil vrchovatě naložený vozík do přední části obchodu a pak se zarazil, přelétal pohledem pokladny, dokud nespatřil zářícího manažera, který na něj mával a ukazoval na konec uličky, kde byly jejich první dva vozíky už vyskládané na pokladní pás. Na Vincenta tento obchod vážně udělal dojem. Jakmile zaplnili první vozík ubrusy, utěrkami, talíři a příbory, vydal se vyhledat místo, kde by ho mohl nechat, zatímco budou nakládat do druhého. Manažer se prvního přeochotně ujal osobně a kohosi poslal, aby je z diskrétní vzdálenosti sledoval, jak plní vozík číslo dvě. Sotva byl plný, kde se vzal, tu se vzal, vynořil se prodavač s dalším prázdným vozíkem a vyměnil si ho s ním.

“Excelentní služby,” pochvaloval si Vincent, když mu manažer a pokladní začali pomáhat s vykládáním.

“Nový dům?” usmál se manažer.

“Dobrý odhad,” odtušil Vincent, což se dalo brát za souhlas, nebo také ne, tazatel měl na vybranou.

“Hádat netřeba,” zasmál se manažer. “Musí to být nový dům. Snad jediná věc, kterou nemáte, je mikrovlnná trouba.”

Vincent ztuhl a vyčítavě se podíval na Jackie. Srdceryvně zanaříkala, zvedla ruce na důkaz, že se vzdává, obrátila se a zamířila zpátky do sekce domácích spotřebičů.

O půl hodiny později netrpělivě sledovala, jak poslední položka nákupu míjí pokladnu… včetně mikrovlnky, chrom a čerň. “Na tohle všechno nemáme v autě místo,” zavrčela. “A ještě musíme do potravin.”

“Bude mi potěšením pověřit jednoho z našich poslíčků, aby vám nákup dovezl až domů,” úslužně nabídl manažer.

“Skvělé!” rozplýval se Vincent a Jackie se podařilo neprotočit oči. Teď už bylo jasné, že tenhle mužský si nakupování skutečně užívá. Celé dvě úmorné hodiny, co se po obchodě potulovali, byl uvolněný a veselý. Být to na ni, spokojila by se s kávovarem a papírovými talíři, nikoli však Vincent. Když už něco dělám, dělám to pořádně, prohlásil a dal si na čas s výběrem vzorku na talířích, stejně jako stylu sklenic, a trval na barevném sladění všech spotřebičů.

Jackie jen kroutila hlavou. Komu k čertu záleží, jestli je čajová konvice z bílého plastu, automat na cappuccino chromový a parní hrnec na zeleninu modrý? Vincentovi jo. Chtěl mít všechno čerň a chrom, aby to k sobě pasovalo.

Netrpělivě přešlápla z nohy na nohu. Vincent vydal v plen svou kreditkartu.

“Muž v domě se jmenuje Tiny. Bude-li brána zavřená a zamknutá na devět západů a budete muset zvonit, prostě mu řekněte, že tuhle dodávku schválila Jackie,” instruoval Vincent.

“Cestou mu zavolám a upozorním ho,” přislíbila, teď už hodně nedůtklivě. “Můžeme konečně jít?”

“Nic si z ní nedělejte,” poradil Vincent manažerovi, jako chlap chlapovi. “Právě přiletěla z New Yorku. Však víte, jací dokážou být Newyorčani.”

“No… to ano.” Manažer vážně přikývnul, vypadal – pro všechno na světě – jako by chtěl Vincentovi vyjádřit upřímnou soustrast, že se s ní musí otravovat.

Čeho je moc, toho je až nad hlavu. Jackie udělala čelem vzad a zamířila k automatickým dveřím.

“Přijďte zas!” volal za ním manažer, protože Vincent okamžitě vyrazil za ní.

“Nic podobného se v potravinách nebude opakovat, jasné?” prohlásila kategoricky, zatímco startovala motor pronajatého vozu. “Nevykoupíme obchod s potravinami. Jste upír, vy nemáte jíst.”

“A vy jste žena. Vy máte nakupování milovat,” odpověděl, jako když másla ukrajuje. “Myslím, že ne vždy jsou věci takové, jaké se zdají být, viďte?”

Netrpělivosti, tvé jméno zní Jackie. Chcípnul jí motor. Cítila, jak jí pokořením hoří tváře, zatnula zuby a znovu nastartovala. Pak se zhluboka nadechla.

“To musí být časovým posunem,” zašeptala, když plynule vyjela z parkovacího místa.

“Bezpochyby,” přitakal Vincent.

“Jste pořád tak zatraceně veselý?” vyhrkla předrážděně.

“Povětšinou furt,” zakřenil se na ni.

Dlouze si povzdechla. “Nejste jako Bastien. On je…”

“Rozvážný? Seriozní? Trpělivý? Usedlý? Vážný? Bráno v abecedním pořádku,” pobaveně napovídal Vincent.

“Dospělý,” usadila ho kysele.

“On je obchodník. Já jsem herec,” konstatoval Vincent, jako by se tím vše vysvětlovalo.

Jackie se zamračila. Pozapomněla, že i on je obchodník, s vlastní společností. Nutilo ji to uvažovat, nakolik je to jeho veselí a bodré, pohodové chování, jen hra.

“Máte Tinyho seznam?” optal se Vincent, když o deset minut později vcházeli do obchodu s potravinami.

Jackie sáhla do kapsy a vytáhla kus papíru, který jí cestou ke dveřím Tiny podal. Rozložila ho, přečetla si jediné slovo napsané hned nahoře, vykulila oči a vyprskla smíchy.

Vincent nevydržel, zvědavost mu nedala, a tak jí papír zabavil. Pousmál se. “No, přece jste mu řekla, ať tam napíše všechno.”

“Ano,” povzdechla si, ale nemohla nesouhlasit, a v duchu se smířila s tím, že ani tady to nebude šup tam šup ven. Potřebují všechno. Vincent doma nemá ani základní věci jako sůl a pepř.

“Tu máte.” Vincent sáhl do kapsy a vytáhl trochu peněz. Strčil jí je do ruky a ukázal na druhý konec krámu. “Co tak zajít támhle, koupit nám něco k pití, a já se zatím pustím do nakupování?”

Jackie se podívala, kam ukazoval… na druhém konci obchodu se skvěla vývěsní cedule kavárny, s úlevou přikývla. Dávka kofeinu udělá to celé rázem snesitelnější. “Jakou kávu pijete?”

Vincent zamrkal, otázku zcela nechápal. “Normální?”

Pozvedla obočí. Jeho odpověď jí prozradila, že normálně kávu nepije. Ale protože jí poskytl oddech od nakupování, nechala to za odměnu plavat a beze slova zamířila ke kavárně.

O deset minut později už v sobě měla půlku cappuccina a cítila se stokrát lépe. Dokonce jí ani nevadilo, že si Vincent zjevně míní prohlédnout všechno zboží v regálech. Málem slintal, když se díval na obrázky různých pochutin na konzervách a krabicích. Z jeho reakcí usoudila, že musela mít pravdu a že normálně nejídá, přesně jak ho podezírala.

Bohužel, když to řekla nahlas, Vincent jen pokrčil rameny a namítl, že restaurace, kam chodívá, takovéhle věci nepodávají. Díky kofeinového dopingu byla natolik v pohodě, že to pro teď hodila za hlavu, přesto si byla pořád jistá, že nejí.

Nakoupená kuchyňská výbava byla v pořádku dovezena do domu a Tiny už měl většinu uklizenou, když se konečně vrátili. Zbývaly potraviny. Jackie, spolu s Vincentem, nejprve obrovi pomohla zanést je dovnitř, teprve potom si přinesla diplomatku a položila ji na stůl.

Vyndala blok a propisku, kufřík zase zavřela a postavila na zem, pak se posadila a zadívala se na ty dva. Vincent a Tiny se pokoušeli zjistit, jak funguje strojek na zmrzlinu… aniž by se obtěžovali přečíst si návod. Zadusila smích, který ji lechtal v krku. Typičtí mužští, člověk by skoro zapomněl, že jeden z nich je upír.

Při té myšlence se zakabonila. To je to poslední, na co by chtěla zapomenout. Byl přitažlivý a okouzlující a… upír. Bod tři musí mít stále na paměti, bod jedna a dva ignorovat. Pro své vlastní dobro.

Pevně stiskla rty, ještě minutu ty dva kutily pozorovala, pak řekla: “Vincente?”

“Ano?” tázavě se na ni podíval.

“Bastien mne ve stručnosti seznámil s tím, co se tady děje, ale jak sám víte, moc mi toho neřekl.” Byla příliš unavená, aby svou nespokojenost skrývala. “Tiny a já to s vámi potřebujeme projít do detailů, stručně řečeno, dozvědět se všechno.”

“Čili konec hraní, do práce,” zalitoval Tiny a odložil mašinku na ledovou dobrotu. “Pusťte se do toho. Já připravím kávu a začnu vařit večeři. Poslouchat můžu při práci. Jackie bude hned lépe po těle i po duši, až se nají. Vždycky bručí, když jí klesne hladina cukru v krvi.”

Jackie zatnula zuby. Já přece nebručím. Když se to vezme kolem a kolem, reaguje pozoruhodně vlídně, aspoň podle svého názoru. Je sedm večer pryč, pro smilování Boží. Většinu dne strávila na letištích a v letadlech, jedla mizerné jídlo a pila ještě horší kafe, pak přijede sem, a aby toho nebylo málo, navrch musela jít nakupovat. Já… Tak jo, lehká večeře nezaškodí.

“Udělám něco rychlého.” Tiny se přesunul k ledničce.

Usmívající se Vincent se přesunul k ní, pohledem zvědavě putoval od tužky, kterou držela, k bloku na stole.

Jackie odolala nutkání blok zakrýt a odkašlala si. “Jak už jsem říkala, z toho, co mi pověděl Bastien, vím, že jste se rozhodl skrečovat představení kvůli sabotážím.”

“Ano a ne. Žádné z nich se momentálně nehraje, a já je skrečoval, minimálně dočasně, ale ne všechna najednou a rozhodně ne o své vůli,” nešťastně si povzdechl. Usedl naproti ní a pustil se do vysvětlování: “Jedno po druhém. Nezbylo mi, než donekonečna odkládat předem ohlášené premiéry každé připravované hry, a dočasně stáhnout z repertoáru ty, které se už hrály.”

“Proč? Bastien se zmiňoval o nehodách a menších katastrofách.”

“Ano.” Vincent si unaveně prohrábl rukou vlasy, když pomyslel na události, ke kterým došlo během posledních několika týdnů. “Dvě hry utrpěly menším požárem, při další se zase nešťastnou náhodou na veškeré kostýmy vylila barva —”

“Zpomalte, zpomalte,” brzdila ho Jackie s čelem nakrabaceným soustředěním. Pokoušela se dělat si poznámky, ale mlel tak rychle, že nestíhala. “Nejspíš bychom měli brát jeden případ po druhém, chronologicky. Který byl první incident, o kterém se domníváte, že patří to téhle série?”

“To se stalo tady, v L.A. V kostymérně spadla z police plechovka s barvou a jak vyšplouchla ven, postříkala všechny kostýmy v místnosti.” Stiskl rty. “Nikdo nevěděl, jak se tam ta barva dostala, ani proč bylo sundané víčko, ani kdo ji převrhl.

Jackie o tom zauvažovala, došla k názoru, že tohle mohla být nehoda.

“Příští nehodou byl oheň v jednom z divadel v Kanadě,” pokračoval Vincent. “Malý. Divadlo jako takové velké škody neutrpělo, ale naše scéna, kulisy byly zničené. I tohle tenkrát vypadalo jako náhoda, cigareta v koši na odpadky. Dokud se nezačalo dít to ostatní, myslel jsem si, že ta dvě neštěstí jsou prostě náhodné nehody.”

Když Jackie pouze kývla, pokračoval: “Další na řadě byl zase požár, tentokrát tady v Los Angeles. Větší, než ten ohýnek v Kanadě.”

Zvedla obočí. “Byl někdo zraněn?”

“Ne, budova byla v té době naštěstí prázdná, ale požár zničil divadlo úplně, naše kostýmy a kulisy spolu s ním,” řekl ponuře.

Udělala si další poznámku.

“Pak přišla nehoda při druhé hře v Kanadě. Bylo mi řečeno, že se přetrhlo lano a část scény spadla na herečku v hlavní roli.” Vincent udělal obličej. “Zlomila si ruku. Musel jsem roli přeobsadit.”

Jackie se zakabonila a napsala si další poznámku, vedle ní namalovala hvězdičku.

“Pak herec v hlavní roli v jiné hře v Los Angeles spadl ze schodů a zlomil si nohu. Ještě pořád jsem si myslel, že je to jenom smolná série,” přiznal s úšklebkem a zakroutil hlavou. “Dan Henson, ten herec, prohlašoval, že ho někdo strčil, ale až donedávna jsem mu nevěřil.”

“Proč?”

“Byl to ochmelka, v jednom kuse nasával,” pokrčil rameny. “Já si myslel, že to byla prostě—”

“Nehoda,” dopověděla místo něho, trpkým tónem. “Kdy jste si začal uvědomovat, že ty nehody možná žádné nehody nejsou?”

“Když herci obsazení do muzikálu, který jsem začal zkoušet v New Yorku, začali jeden po druhém marodit. Nakažlivá anémie.”

Jackie na něj hleděla, jako by nevěřila vlastním uším. “Nakažlivá anémie?”

“Ano.” Krátce se zasmál. “Myslím, že si má rodina myslela, že jsem se při zkouškách té show krmil.”

“A krmil?”

Vincent ztuhl, pak si ji změřil chladným pohledem. “Ne. Nekrmím se ze svých herců ani štábu. Vlastně vůbec nepiju z lidí, které znám nebo zaměstnávám. Obvykle,” dodal suše, jako by mohl být ochoten v jejím případě udělat výjimku.

Pokrčila rameny. Zeptat se musela. “Takže účinkující a štáb začali být chudokrevní a vy jste show zabalil a odletěl zpátky do Kalifornie.”

“Neměl jsem na vybranou. Abyste mohla hrát divadlo, potřebujete herce,” pokrčil rameny a pak s lítostí dodal: “Dělal jsem to hrozně nerad. Byl by to trhák.”

Koukala na něj s neskrývanými pochybami. “Vím skoro jistě, že Bastien o té Newyorské hře tvrdil, že se jmenovala Dracula, muzikál?”

“Jo,” povzdechl si. “Bylo to dobré. Další Rocky Horror Picture Show.”

“Fajn,” ani teď se neobtěžovala skrýt, že o tom vážně pochybuje. “Co se stalo, že vás to přimělo skrečovat všechna představení? Jenom tahle série nehod?”

Vincent se ušklíbnul, pak neochotně přiznal: “Je mi hanba to říci, ale ne. Jsem v branži už dlouho, takovéhle věci se stávají. Obvykle sice ne jedna za druhou, ale vím, jak se s nimi vypořádat a každý problém jsme vyřešili, sotva k němu došlo.”

“Tak co vás přinutilo dát všechno k ledu?”

Zamračil se a začal si hrát s rožkem jejího bloku. “Herci a herečky mě donutili to zabalit. V každém představení aspoň jeden, občas dva, herci nebo herečky a jejich alternace, dali ze dne na den výpověď nebo odkráčeli rovnou z jeviště. Všechno hlavní role. Museli jsme je přeobsazovat a odkládat premiéru, nebo show na čas přestat uvádět, aby se náhradníci mohli naučit role.”

Jackie o tom krátce přemýšlela a pak se optala: “Kolik her postihl náhlý odchod herce nebo herečky?”

“Všechny. Dvě v New Yorku. Dvě v Kalifornii. A dvě v Kanadě.”

“Šest,” zamračila se. “A představitel či představitelka hlavní role dali zničehonic výpověď, v každé z nich?”

“Ano.”

“Měli smlouvu?”

“Ano.”

Zamračila se víc. “Předpokládám, že v těch smlouvách jsou nějaké paragrafy o možných postizích, které jim mají zabránit prostě prásknout dveřmi?”

“Jasně, že jo,” hořce se zasmál. “Mohl bych je všechny pohnat před soud a po zbytek života by platili jako mourovatí, ale jakoby to žádnému z nich ani za mák nevadilo. Ne, že by na tom záleželo. Žalovat je mi nepomůže hru uvést a udržet na repertoáru.”

“A teď jedna náhradnice – stejně jako její alternace – odešla také?” odtušila polohlasem, myslela na telefonát, který ho připravil o náladu dnes odpoledne.

“Ano. Šlo o jednu hru ze dvou tady v Kalifornii a první ze šesti, co měla stanoven termín obnovené premiéry. Herečka náhradnice a její alternace s rolí sekly dnes ráno,” konstatoval ponurým tónem.

“Hmm… Nepředpokládám, že by se mohlo jednat o shodu okolností?”

“Ne.” Vincent to slovo zasyčel skrz zaťaté zuby a pak dodal: “Podnikám v branži čtyři sta let. Muset hru stáhnout, protože odejde herec i s alternací, je dost vzácné, ale šest najednou?” Zavrtěl hlavou. “Rozhodně se nejedná o náhodnou shodu okolností. Někdo mne hodlá zruinovat.”

Jackie se kousala do rtu, pozorovala svou ruku čmárat do bloku nesmysly, přemýšlela. Konečně vzhlédla. “Hádám, že jste jim přečetl myšlenky? Abyste zjistil, co je přinutilo odejít?”

“V hlavě měli prázdno, co se toho týče. Jenom věděli, že musí dát výpověď.”

“Tím myslíte, že jim vymazali paměť. Z čehož plyne, že váš sabotér je vamp… nebo aspoň má nějakého upíra k ruce. Ačkoli se domnívám, že nakažlivá anemie je toho už sama o sobě dostatečným důkazem.”

Vincent kývl, radost z toho neměl. Z nějakého důvodu fakt, že za sabotážemi stojí někdo z jeho vlastního druhu, vše zhoršoval. Vadilo mu to mnohem víc, než kdyby měl vše na svědomí nějaký smrtelník.

Jackie se s povzdechem opřela. Uvažovala o eskalaci událostí. Nehody na majetku, žhářství, nehody lidí, krmení se z lidí, a nyní jejich ovládnutí a přinucení dát výpověď. Incidenty rychle nabíraly na obrátkách.

“Kolik času uplynulo mezi požárem a nehodou na jevišti, kde si herečka zlomila ruku?”

“Týden,” odpověděl Vincent, zatvářil se zvědavě.

“A mezi nehodou na scéně a tou, při níž srazili herce ze schodů?”

Zamyslel se. “Asi pět dní.”

“A mezi ní a okamžikem, kdy první člověk onemocněl anémii?”

“Tři, čtyři dny, zhruba, ale pak začali padat jako mouchy, jeden za druhým.”

Jackie přikývla a zase si něco poznamenala.

“Intervaly mezi incidenty se zkracují,” uvědomil si.

Střetla se s jeho pohledem. “A jsou čím dál vážnější.”

“Od majetku ke zranění,” došlo Vincentovi, sledoval tok jejích myšlenek.

“Ano,” přitakala, vstala a vyšla z kuchyně. Spíš cítila, než slyšela, že Vincent jde za ní. Pohyboval se tiše jako stín.

Allena Richmonda našla v obývacím pokoji, dohlížel na instalaci čidel na oknech a dveřích.

“Jak dlouho potrvá, než budete hotovi?” vyhrkla, sotva k panu Alarm došla.

“Většina bude hotová ještě dnes v noci. Přízemí v každém případě. Zítra se musíme vrátit a dokončit horní patro,” odpověděl pohotově.

Kývla. “A brána?”

“Hotová.”

“Zavřená a zamknutá?”

Allen Richmond se zarazil, zabodl pohled přimhouřených očí do jejího obličeje, očividně pochopil, že to nejsou plané otázky ani buzerace. “Nechal jsem je otevřené, aby mí muži mohli jezdit sem a tam. Hned je dám zavřít.”

Spokojeně se obrátila a opět v čele, s Vincentem v závěsu, vyrazila z místnosti, právě když Tiny otevřel dveře kuchyně a vykouknul na ně.

“Večeře je na stole.”

Kývla a podařilo se jí nerozběhnout po hale. Umírala hlady a byla hrozně ráda, že Tiny umí vařit. Začal pro jejího otce pracovat stejné léto jako ona a ten z nich hned od prvopočátku udělal parťáky. Většina lidí si myslela, že rozhodujícím faktorem byla Tinyho velikost a že Ted Morrisey doufal, že obr mu udrží dceru v bezpečí. Ona ale věděla, že to není pravda. Rozhodující byla Tinyho osobnost. Tiny, přes všechnu svou obrovitost, nebo snad právě kvůli ní, byl nejvyrovnanější, nejklidnější bytostí na planetě. Ostrý protiklad téměř hyperaktivní, netrpělivé Jackie, jejímž krédem bylo zvednout-zadek-udělat-to-hned-teď, pořád si potřebovala něco dokazovat. On byl skála, ona bystřina, chlácholil ji, když ztrácela trpělivost, a mírnil, když jednala příliš tvrdě. Byli přátelé, a přestože teď byla spíš jeho šéfka, než parťák, pořád jí neváhal dát vědět, když se začala chovat jako Napoleonek v sukni. Což potřebovala a věděla to.

“Jé, Tiny, to vypadá nádherně,” rozplýval se Vincent, když vešel za Jackie do kuchyně a uviděl jídlo na stole.

“Jsou to jenom osmahnuté fazolky na cibulce, s česnekem, různým kořením a sojovou omáčkou,” skromně namítl Tiny. “Je to rychlé a jednoduché.”

“Hmm.” Vincent galantně přidržel Jackie židli. “No, voní to lahodně.”

Podezíravě si ho prohlížela, zatímco se usazovala.

Držel se tak statečně. Pořád nevěřila, že tenhle upír normálně jí. Vždyť v kuchyni neměl dokonce ani čajovou lžičku, ale připadalo jí, že teď se jíst chystá.

Vincent se posadil naproti ní, zatímco si dávala na talíř poctivou porci osmažené zeleniny s hovězím. Podala mu servírovací mísu, Tiny mezitím před každého postavil sklenici vody.

Vzal si jídlo a obsloužil se, než je předal Tinymu. Obr si zrovna sedal vedle nich ke stolu. Tiny a Jackie s napětím sledovali, jak si Vincent nabírá na vidličku první sousto a nese je k ústům. Ona se tvářila cynicky, Tiny vyčkával.

Překvapení, to byla první Vincentova reakce, když zavřel pusu plnou jídla. Přes tvář mu přelétly nejrůznější emoce, pak uvolnily místo potěšení. “To je dobré.”

Tiny se na židli uvolnil, Jackie jen zavrtěla hlavou. Ten mužský normálně vůbec nejí. Na to dá krk, ale nic neřekla a soustředila se na večeři. Vážně byla dobrá.

Dojedla první. Jak k jídlu, tak k dílu. Pospíchala s jídlem, jako pospíchala životem, pořád se hnala dál a dál, za dalším úkolem. Tiny, jak jinak, jedl jako žil, vychutnával každičké sousto, v poklidu si užíval každý okamžik. Vincent byl někde uprostřed, nejprve hltal, pak zvolnil. Nebylo pochyb o tom, že začínal být plný. Jestli nejedl celá desetiletí, jak ho podezírala, určitě má scvrklý žaludek, pomyslela si Jackie, ale opět nic neřekla. Sám trval na tom, že se nají, tak mu nezbude, než žít s následky.

Poděkovala Tinymu za večeři, vstala, opláchla talíř a strčila ho do myčky. Oko jí padlo na kávovar a celá se rozzářila, když spatřila konvici plnou černé tekutiny.

“Jé, Tiny, ty seš poklad,” zavrněla a našla jeden z nových hrnků, nalila si ho plný černého zlata. “Chce ještě někdo?”

“Já bych si dal, buď tak hodná,” přihlásil se Tiny, který zrovna dojedl a vstal. “Udělal jsem zmrzlinu jako zákusek.”

“Vážně?” se zájmem se rozhlížela po strojku na zmrzlinu.

“Nech to na mne,” zavelel Tiny a vydal se s talířem ke dřezu. “Vezmi kávu ke stolu.”

Tak to na něm nechala a poslušně přemístila sebe i dva šálky kávy. Vincent si o kafe neřekl, tak mu žádné nenalila.

“Už se to nese.” Tiny před ni postavil mističku se zmrzlinou a oznámil: “Čokoládová s višněmi.”

Jackie nelenila, popadla lžičku a sousto si nabrala. Zamumlala rozkoší, když jí lahodná hmota poškádlila chuťové buňky.

“Dobrota?” ožil Vincent.

Přikývla a polkla, pak ho popíchla: “Žádný zákusek, dokud nedojíte večeři.”

Věřte nevěřte, ten několikasetletý mužský vypadal při jejích slovech schlíple jako vypeskované dítě a odhodlaně pokračoval v jídle.

“Nemusí večeři dojídat. Nandal si příliš mnoho.” Tiny Vincentovi bleskově odebral jen napůl snědený talíř fazolí a vyměnil mu ho za zmrzlinu. “Dobrou chuť.”

Vincent objal obra něžným pohledem a pustil se do zmrzliny.

Jackie udělala obličej, když začal vzdychat rozkoší.

“Slečno Morriseyová?”

Pootočila se na židli a koukla přes rameno na Allena Richmonda, který právě strčil hlavu do kuchyně.

“Nějaké auto vjelo dovnitř za jedním z mých lidí, který se vracel z pauzy. Venku je žena, která hledá pana Argeneau.”

3. KAPITOLA

Jackie vstala, aby se podívala na zoubek ženě, která hledá Vincenta… a zarazila se, když vysoká, lepá bruneta odhrnula Allena Richmonda jako oponu a vkročila do kuchyně. Jackie valila oči. Krásná. Navíc děsně povědomá. Přesto nechápala proč, dokud jí Vincent nevyšel vstříc se slovy: “Teto Marguerite!”

Takže tohle je Marguerite Argeneau, Bastienova matka a Vincentova teta. V obývacím pokoji v Newyorském apartmá, kde Bastien bydlel, když byl ve městě, visí její obraz. Setkala se tam s ním, jednou nebo dvakrát, během let, co pro něj pracuje, a pokaždé jí dáma na portrétu připadala fascinující, už jen díky středověkému šatu a zasněnému pohledu. Ve skutečnosti byla dokonce ještě mnohem krásnější a – přestože toho o nesmrtelných tolik věděla – Jackie dělalo problémy strávit, že této ženě je víc, než sedm set let.

Marguerite Argeneau byla sice starší, než Vincent, přesto však stále velmi mladá, na poměry nesmrtelných. Jejich historie sahala před počátek psaných dějin, k samotné Atlantidě a – podle otcových spisů – stále existovala přinejmenším hrstka nesmrtelných, kteří odtam skutečně uprchli před pádem Atlantidy.

Jak to tak vypadá, ona bájná země skutečně existovala a byla technicky vyspělá, jak se někteří lidé domnívají. Natolik vyspělá, že její vědci dokázali zkombinovat nanotechnologii s bioinženýrstvím a vytvořili vysoce specializované nanoboty. Pokud byli vpraveni do těla, používali krev hostitele k opravě poškozených tkání a k boji s chorobami, a také k vlastní reprodukci a regeneraci.

Byli naprogramováni, aby toho nechali a rozpadli se na prvočinitele, jakmile práci dokončí. Jenomže lidské tělo je pod neustálým útokem slunečních paprsků, prostředí a jedním slovem stárnutí. Na lidském těle je pořád co opravovat a tak to nanoboti nezabalili, ale pokračovali v pilné práci, regenerovali se a reprodukovali, aby svého hostitele udrželi v optimální kondici. Tito nanoboti byli synonymem doušku z pramene mládí.

Naneštěstí, vše má své stinné stránky. Nikdy nic není zadarmo. Nanoboti spotřebovávali víc krve, než kolik jí lidské tělo dokázalo vyprodukovat, a tak své hostitele pozměnili, aby jim byli schopni krev, kterou potřebovali, dodávat. Udělali z nich dokonalé predátory. Dali jim větší sílu, rychlost a vysouvací špičáky, k získávání tolik potřebné krve. A protože sluneční svit tělo dehydruje a zvyšuje potřebu nesmrtelných krmit se, také jim dali úžasné noční vidění, takže mohli žít a lovit v noci, aby se vyhnuli ničivým slunečním paprskům. Sečteno a podtrženo, udělali z nich upíry.

“Děkuji vám, Allene,” zašeptala Jackie, zatímco se Vincent vítal se svou tetou.

Kýval hlavou jako pejsek za zadním sklem auta a couval z kuchyně. Dveře za ním zapadly.

“Jaký byl let?” zeptal se ze slušnosti Vincent, když se přestal s tetou objímat.

“Fajn, fajn. Měli jsme dvouhodinové zpoždění, proto jsem tady tak pozdě.”

“Aha, ano. Bastien říkal, že tvoje letadlo má přistát v šest.”

Jackie mrkla na hodinky. Bylo dost po osmé. Očividně na tetinku zapomněli oba dva. Že Bastienova máti letí do Kalifornie, se jí dokonale vypařilo z hlavy. Přála si, aby si to ta ženská na poslední chvíli rozmyslela. Neviděla v její návštěvě problém, dokud jí Bastien neporadil, aby nemluvila o tom, co se děje, pokud nechce, aby se do toho Marguerite míchala.

Nikdy z toho neměla radost, ať už se jí do řemesla pletl kdokoli, ale na Bastienovu matku nebude hrubá ani za nic. Nic jí neříkat se vážně jevilo jako nejchytřejší tah. Jenom doufala, že Vincent bude mít dost zdravého rozumu, aby taky držel pusu na zámek, pokud jde o tuto citlivou záležitost.

“A kdopak je tohle?”

Jackie nechala myšlenky plavat a přinutila se usmát, jakmile Marguerite obrátila jasné, bystré a zvědavé oči k ní a Tinymu.

“Oh.” Vincentův úsměv byl poněkud škrobený, když je představoval. “Tohle je Jackie, moje—”

“Asistentka,” bleskově mu skočila do řeči, aby se náhodou neuřekl, a věnovala mu významný pohled. Pak se zářivě usmála a napřáhla ruku. “Ráda vás poznávám, paní Argeneau.”

“Děkuji, drahá. I já vás ráda poznávám,” zacvrlikala a přijala podávanou ruku. “Říkejte mi Marguerite.”

Jackie zmrzl úsměv na rtech, protože ucítila čeření v mysli. Obranná reakce okamžitě naskočila a tak si vizualizovala cihlovou zeď, pak ještě pro jistotu začala v duchu recitovat ‘Polámal se mraveneček’. Snažila se tu ženskou udržet od svých myšlenek na dištanc.

Oči Marguerite se nakrátko rozšířily, pak zúžily, ale Jackie jen riskla natržení koutků a silou vůle vystřihla úsměv doslova od ucha k uchu. Jestli to bere jako strohé odmítnutí, smůla. Podle jejího názoru je neslušné lézt lidem do hlavy. Ne, že by si většina lidí vůbec uvědomila, že jim to dělá.

Marguerite jí ještě chvilku dotírala na okraj mysli, pak pustila její ruku a obrátila se k Tinymu.

“A tohle je můj… ehm… kuchař, Tiny,” dodal Vincent s bolestínským výrazem.

Jackie se na Tinyho zadívala a ulevilo se jí, když viděla, že se mu pohybují rty, zatímco si s Marguerite potřásal rukou. Odříkával: ‘Šla Nanynka do zelí’. Jednou jí řekl, že to prý dělává, když cítí, jak se mu nějaký upír snaží vkrást do myšlenek.

Jejich úsilí možná Marguerite zabránilo vlézt jim do hlavy. Jackie si tím nemohla být jistá. Naneštěstí už sám fakt, že se o to snažili, měl negativní vedlejší efekt. Vincentova teta získala podezření. Jackie viděla, jak jí obličej brázdí emoce, když přejížděla pohledem z jednoho na druhého. Po chvilce napjatého ticha se upírka najednou obrátila na Vincenta.

“Poslal Bastien to, co slíbil?”

“Ano, to dorazilo dnes odpoledne,” ujistil ji, pak pochopil: “Aha, jasně. Musíš mít po letu hlad.”

Vincent přešel přes kuchyň k lednici a otevřel ji. Objevila se krev zatavená do igelitu, úhledně naskládaná mezi sýrem a zeleninou. “Jeden nebo dva sáčky?”

Marguerite strnula při pohledu na krev, jen tak všem na očích. Zrakem sklouzla k Jackie a Tinymu, prohlížela si jejich nevyzpytatelné výrazy.

“Dva, prosím. Vezmu si je do svého pokoje,” dodala, zjevně jí byla proti srsti představa, krmit se před nimi.

Vincent vyndal dva pytlíky a doprovodil ji ven.

“Je hezká,” podotknul Tiny, když se zase usadil ke stolu. Vzal do ruky lžičku a kutal ve zmrzlině.

“Je stará,” suše opáčila Jackie. “Prastará. Zhruba sedm set let. Pro tebe moc stará.”

“Jo,” povzdechl si. “Nejspíš mě má za dítě.”

“Nejspíš,” souhlasila Jackie, pak zamrkala a najednou ji napadlo, jestli právě takhle nenahlíží Vincent a ostatní upíři na ni… jako na dítě. Ta myšlenka se jí nelíbila, ale patrně vysvětlovala aroganci, kterou z jejich strany občas cítila. Možná to byla spíš jakási shovívavost, pobavená trpělivost letitých s bujným, nezralým mládím. No a co, pomyslela si, možná mě mají za děcko, přesto mi zavolají, když mají problém.

“Tak co, kdo je ta Jackie a Tiny?” nevydržela Marguerite, zrovna vešla za Vincentem do jednoho ze zbylých pokojů pro hosty.

“Moje osobní asistentka a kuchař,” sice odpověděl bryskně, ale musel se odvrátit, aby zakryl jak se tváří, kufr položil na postel. Teta Marguerite mu vždycky poznala na nose, když lhal.

“Uh-huh.” Kašlavý zvuk, který vydala, moc přesvědčeně nezněl. “A kdy jsi začal jíst?”

Vincent se ani nepokusil tvrdit, že jí odjakživa. Jackie a Tiny ho neznali, takže si nemohli být jistí, jestli baští či ne, ale tetinka ho znala. Bydlel v jejím apartmá, když byl v New Yorku, a za celou dobu nesnědl ani co by se za nehet vešlo. To mu připomnělo rozhovor, který vedl s nejstarším synem Marguerite, Lucernem, když si bral svou editorku Kate, je to pár týdnů, a rozzářil se.

“Lucern mi vyprávěl, jak si na vlastní kůži ověřil, že jídlo podporuje krvetvorbou, takže se pak může krmit méně. Napadlo mne to zkusit.” Což nebyla lež. Lucern mu opravdu pověděl, že to je důvodem proč jí, ačkoli většina z nich ne. Pomáhalo mu to udržovat svalovou hmotu a stejně tak i vytvářet krev. Opravdu zvažoval jíst a současně se krmit, aby zjistil, jestli tím sníží počet krmení za den. Jenomže jednou mu do toho přišlo tohle, příště támhleto, vlastně to ještě nezkusil. Až doteď.

“A jak to, že o nás tvůj kuchař a asistentka vědí?” Marguerite zůstala stát vedle postele, obrátila se a probodla ho očima.

“Jak to, že o nás ví tvoje hospodyně a její manžel?” Pokrčil rameny. “Byli obeznámeni se situací. Šetří mi to čas, nemusím si na nic hrát, když jsem doma.”

Marguerite stiskla rty. “A ti muži, co se hemží všude po domě?”

“Instalují bezpečnostní systém. Bují tady kriminalita. Člověk nikdy nemůže být dost opatrný.” Vincent čekal na další otázku. Bylo nabíledni, že mu teta nevěří ani slovo a vážně si moc a moc přál, aby jí mohl prostě vyklopit, o co kráčí, jenomže poslední, co potřeboval, bylo, aby svůj zvědavý nos strkala do této záležitostí.

“Už ses ji pokusil přečíst?”

Vincentovo obočí překvapením vyletělo až na vrch hlavy. Tomu se říká překvapení. Tuhle otázku věru nečekal.

“Ne,” připustil. Lidi kolem sebe moc často nečetl. Připadalo mu to jako dotěrnost a navíc o pronikání do myšlenek přátel nestál. Ani ne-přátel, ctižádost a cílevědomost může podbarvit rozhodování každého a ve světě divadla je obojího až nechutně mnoho. Poté, co po sté zjistil, že tu hezkou osůbku, co s ním tak okouzlujícím způsobem flirtuje, ve skutečnosti zajímá jen to, co může udělat pro její kariéru… Well, prostě se mu jevilo lepší, už se jejich čtením neobtěžovat. Ne, že by v případě Jackie šlo zrovna o tohle. Přesto, neměl důvod ji číst, tak se nenamáhal.

Marguerite jen kývla. “Myslím, že vypakuji a dám si sprchu. Kdykoli jsem nucená pobývat na letišti a dýchat recyklovaný vzduch v letadle, cítím se po cestě celá jako umaštěná.”

“Okay. Přijď dolů, až budeš hotová. Provedu tě po domě,” slíbil a nechal ji o samotě.

Jackie a Tiny byli ještě pořád v kuchyni, když tam vešel. Posadil se na své místo, a vzal do ruky lžičku, při pohledu na rozteklou břečku na dně misky posmutněl.

“Dám vám novou.” Tiny se misky chopil a vstal, že ji zanese do dřezu.

Vincent si nemohl nevšimnout, jak se na něj Jackie zamračila, a tušil, že se jí nelíbí, že ho obsluhuje. Post kuchaře/hospodáře byl koneckonců jen krytí. Přesto tomu ohromnému chlapisku nic neřekla, ale obrátila se k němu: “Tak copak jste provedl, že to naštvalo jednoho z vašeho druhu?”

Tázavě vykulil oči. “Co tím myslíte?”

“No, něco jste provést musel. Musí existovat nějaký důvod, proč vás takto sabotují.”

“Nemusí to být nikdo nesmrtelný,” ohradil se rozmrzele.

Jackie vyklenula jedno obočí. “Ne, samozřejmě, že ne. Možná to byla prostě náhoda, že celý štáb zčistajasna podlehl anemii. Mimochodem, aspoň co já vím, nic jako nakažlivá anemie vážně neexistuje.”

Vincentovi poklesla ramena. “Ano. To zdá se nasvědčuje, že za vším stojí jeden z našinců,” povzdechl si. Pak přiznal: “Ačkoli jsem doufal, že to byl smrtelník, který si najal, nebo přijal pomoc, nesmrtelného.”

“Opravdu na tom záleží?” optala se tiše. “Ať tak, či tak, nějaký nesmrtelný do toho zapletený je a ti se jistě jen málokdy dávají do holportu se smrtelníky, proti nesmrtelným.”

“Ne,” přitakal. “A já se fakt pokusil přijít na to, kdo za tím vším může být, nebo je to té věci aspoň zapletený, ale skutečně mě nikdo nenapadá.”

“Hmm.” Jackie se opřela, nespokojeně špulila pusu, mezitím se vrátil Tiny a postavil před Vincenta misku čerstvé zmrzliny. “No, přemýšlejte dál. Pokud by vás něco napadlo, dejte mi vědět.”

Vincent přikývl, pak se zeptal: “Takže, do čeho se pustíme nejdřív?”

Jackie podrážděně přimhouřila oči. “My se nepustíme do ničeho. Vy si běžte po svém. Sabotér je problém k vyřešení pro Tinyho a mne.” Odstrčila židli a vstala. “Půjdu zkontrolovat, jak jsou daleko s bezpečnostním systémem.”

Vincent pozoroval, jak odchází, pohled zaujatě upíral na vyšpulený zadeček.

“Jackie má pravdu. Nejlépe uděláte, když detektivní práci necháte na detektivy,” ozval se Tiny, čímž upoutal jeho pozornost. “A hraní zase pro změnu necháme my na vás.”

Vincent zavrčel a nabral si plnou lžičku zmrzliny. Vychutnával studenou, sladkou laskominu a uvažoval, proč vlastně před těmi staletími přestal jíst. Opravdu ho jídlo nudilo? Teď mu nudné nepřipadalo.

“Tak,” řekl po chvilce. “Povězte mi něco o Jackie.”

Tiny pozvedl obočí, pak pokrčil rameny. “Je chytrá, ostrá jako břitva, a trochu cynická. Také je má šéfka.”

Poslední slova byla jasným varováním, že bude loajální a Vincent kývl na znamení, že to respektuje. “Bastien mi říkal, že její táta společnost založil.”

“Ted,” přitakal Tiny. “To byl setsakra paličák a čmuchal na slovo vzatý. Od každého očekával maximum… včetně své dcery. A Jackie ho nikdy nezklamala.”

“Nikdy?”

“Nikdy, za těch deset let, co ji znám,” vážně potvrdil Tiny.

Vincent o tom krátce pouvažoval, pak: “Otec je po smrti.”

“Ano. Rakovina,” smutně přisvědčil Tiny. “Jsou to dva roky.”

“Takže vede firmu dva roky?”

“Tři,” upřesnil. “Ted byl ten poslední rok už hodně nemocný. Jackie to postupem času víceméně převzala. Z něj se stala pouhá figurka.”

Vincent přikývl. “To muselo být těžké. Tím chci říci, když se obrátíte na detektivy, automaticky čekáte, že jim bude šéfovat muž. Předpokládám, že většina lidí bude chtít detektiva, muže.”

Tiny se pousmál. “V dnešní době už to není tak docela pravda. Ženy pronikly do všech oborů a stále častěji obsazují řídící funkce. Vlastně,” pobaveně se zakřenil, “povětšinou jediní, kdo jí hází klacky pod nohy, jsou právě jedinci vašeho druhu.”

Vincent překvapeně zvedl obočí a Tiny pokrčil rameny. “Mnozí nesmrtelní jsou postarší, pochází z dob, když ženy neměly zrovna na růžích ustláno. Nezastávaly důležité posty, neměly moc a mnohdy ani téměř žádná práva. Stařešinům ne vždycky vyhovuje, že firmu vede žena. Přesně jako vy, když jste jí přirazil dveře před nosem. Jackie nezbývá než pracovat dvakrát tak tvrdě, pokud si má získat jejich respekt.”

Vincent se zakabonil, byla mu hanba, že se neurvalým chováním bezděky přiřadil k těm zkostnatělým stařešinům, a Jackie připravil pernou chvilku.

“Ne tak Bastien, ten je čestnou výjimkou potvrzující pravidlo,” navázal Tiny. “Jedná s ní se stejným respektem, jako jednával s Tedem. A zakročí, pokud jí někdo z vašich příliš ztrpčuje život… nebo se o to aspoň pokusí. Jackie pomoc od něj často odmítne.”

Tomu se dalo docela dobře uvěřit. Jackie byla už od pohledu tvrdohlavá – paličatá po tatínkovi, jak vidno – pevně odhodlaná zvládnout všechno na vlastní pěst a prosadit se. Tušil, že musí být taková. Navzdory tomu, co říkal Tiny, věděl, že sexismus ve světě byznysu stále přetrvává, není to pochybná výsada pouze jeho druhu.

Vincent vnořil lžičku do misky, ale jen zacinkala o sklo. Miska byla prázdná. Všechnu zmrzlinu snědl. “Byla moc dobrá, Tiny. Děkuji.”

Vstal, odnesl misku ke dřezu a nejprve ji vypláchl, teprve potom dal do myčky, jako to viděl dělat Jackie a Tinyho. Zamířil ke kuchyňským dveřím. “Musím jít ven.”

“Ven? Sám?” Tiny se mračil, zjevně z toho neměl radost.

“Ven,” zopakoval Vincent pevně. “Sám.”

“Myslíte, že byste měl? Jestli sabotér obrátí pozornost na vás… Možná byste měl povědět Jackie—”

“Jackie řekla, že si mám jít po svém. Bohužel se potřebuji dva až třikrát denně nakrmit. Takže si jdu po svém,” jak prosté.

Tiny zaváhal, pak kývnul a zeptal se: “Co mám říct vaší tetě, jestli se po vás bude shánět?”

Vincent se zarazil s rukou na dveřích, ale problém promptně vyřešil. “Předpokládám, že nejlepší bude, když se jí zajdu optat, jestli nechce jít se mnou. Bylo by negalantní nechat ji tady první noc samotnou. Protáhnu ji pár bary, ukážu noční život ve městě andělů. Neměli bychom se vrátit moc pozdě.”

“Vyřídím to Jackie. Bavte se,” zamumlal Tiny, zatímco Vincent vyrazil z kuchyně.

“Je deset hodin a čtyři minuty,” oznámil Tiny. “O dvě minuty víc, než když ses dívala na hodinky naposled.”

Jackie silou vůle odtrhla oči od ciferníku a zamračila se na kamaráda a kolegu v jedné osobě. Když se na něho tak člověk díval, myslel by si, že je zcela zabrán do práce na laptopu na kuchyňském stole, ať už dělal cokoli. Očividně by se spletl. Přinejmenším nebyl natolik duchem nepřítomen, aby si nevšiml, jak se její oči nepřestávají ubírat k hodinkám, aby zkontrolovaly čas.

“Je v pohodě,” ujistil ji, pak vstal a šel k lince, otevíral a zavíral dvířka skříněk. Pak dodal: “Sabotér přece při žádném z předešlých útoků jeho osobně nenapadl.”

“Jenomže tenkrát měl na mušce jeho práci. Vincent mu tyhle terče vzal, skrečováním svých her. Sabotérovi zbyl jenom jeden poslední, on a jeho domov,” zdůraznila. “Kromě toho, já se nestrachuji o něj, já si jen… dělám starosti.” Zamračila se, že to přiznala, pak podrážděně vyhrkla: “Co vlastně hledáš?”

“Zjišťuji, co všechno tady máme. Mám recept, který bych chtěl vyzkoušet.”

Protočila oči a začala ťukat nehty do stolu, pak si uvědomila, co dělá a zatnula ruku v pěst, aby toho musela nechat. Takové chování může hodně prozradit. Za moment už to nevydržela a vyletěla ze židle. “Jdu do postele.”

“Je teprve něco po desáté,” podotknul překvapeně. Nikdy nechodila spát před jedenáctou.

“Něco po desáté je tady,” nemohla nesouhlasit. “Ale v New Yorku – kde jsme dneska ráno vstávali – před chvilkou odbila jedna v noci.”

“Aha, jasně,” kývnul a obrátil se, aby zavřel dvířka skříňky. “No, já ještě unavený nejsem, upeču ke snídani muffiny. Mělo by mi to trvat slabou hodinku, pak asi taky půjdu do postele.”

Jackie se u dveří zastavila a ohlédla právě včas, aby viděla, jak si zavazuje růžovou zástěru – Já jsem mistr kuchař! – na jejíž koupi dnes odpoledne Vincent trval. Pohled na něj v té směšné věci, jen prohloubil její předráždění.

“Nemusíš vařit, Tiny. Je to tvoje krytí, ne práce.”

“Já vím,” odpověděl kliďánko. “Vaření mě baví. Co mne se týče, bezva relaxace.”

“Jasně,” zašeptala a věděla, že je to pravda. Před pár lety absolvoval kuchařský kurz gourmet a často ho nachytala, jak listuje časopisem pro ženy, hledal recepty. Podezírala ho, že ve skutečnosti je drobná ženuška v obrovském těle chlapa, což byl patrně důvod, proč jim to spolu tak pěkně klapalo. Táta o ní odjakživa prohlašoval, že je velký drsný mužský v malinkém tělíčku ženy.

“My jsme teda páreček,” zabrblala, když kráčela halou, a hned sebou trhla. Její hlas se překvapivě hlasitě rozlehl tichým domem. Pánové od alarmu dokončili přízemí a před necelou hodinou odešli. Allen Richmond jí svatosvatě slíbil, že je hned ráno pošle zpátky, aby se pustili do práce na druhém patře. V té chvíli ji to potěšilo, ale až nyní jí došlo, že to možná není nejvhodnější. Marguerite a Vincent jsou upíři. Ve dne spí a hned ráno vzhůru rozhodně nebudou, aby se muži mohli dát do zabezpečování jejich pokojů.

Dumala, jak problém alespoň ošetřit, když už ne vyřešit. Vyšla po schodech nahoru a rozhlédla se po chodbě, tiše počítala místnosti. Ložnice pána domu, její pokoj, pokoje Marguerite a Tinyho, a ještě dva pokoje pro hosty, momentálně neobývané. Ona a Tiny vzhůru budou, čili se dá dělat ve čtyřech místnostech, než vstane Marguerite s Vincentem. Upozorní techniky, aby pracovali pokud možno potichu, a ty dva nevzbudili.

Šlo o profesionální přístup, nic míň, nic víc, ale část jí litovala, že je k tomu nucená. Nikdy nebyla zcela ve své kůži, když měla co do činění s upíry. Bastien si z ní občas utahoval, že když dojde na jeho druh, najednou má předsudky, trpí vamp-fobií, a nemýlil se. Naštěstí znal prapůvodní příčinu její antipatie a byl natolik chápavý, že ji přehlížel. Teď uvažovala, jestli by měl Vincent stejné porozumění. Předpokládala, že ano. Připadal jí inteligentní, milý, se smyslem pro humor… taky se zdálo, že skvěle vychází s Tinym, na jehož mínění dala odjakživa. A aby toho nebylo málo, byl k smrti nádherný, až to bralo dech, s tím svým uličnickým úsměvem a sexy stříbromodrýma očima.

Je to upír, připomněla si. Na to nemůže zapomínat… nesmí na to zapomenout. Měla strach, že pokud k tomu dojde, mohla by být tak pitomá, aby toho chlápka začala mít ráda víc, než jí káže profesní etika. A tohle tedy rozhodně nehrozí. Tuhle lekci zvládla ještě velmi mladá a díky Cassiovi se poučila jaksepatří.

Podvědomě zatnula zuby, stačilo pomyslet na upíra, se kterým se v devatenácti zapletla. Mysl jí dala ránu pod pás, promítla jí jeho obraz: šest stop čtyři palce vysoký, zlaté vlasy až po ramena. Krásný jako řecký bůh.

Instinktivně ho začala z mysli vytlačovat, pak toho ale nechala a popustila myšlenkám uzdu. Nechtěla se trestat, spíš doufala, že když si vzpomínky v duchu oživí, uchrání ji to před něčím hloupým, co by mohla udělat nyní, o jedenáct let později. Sama sebe podezírala, že by nebylo na škodu popřemýšlet o tom, co se tak perně naučila. Koneckonců, opakování je matkou moudrosti. Obzvláště vezmeme-li v úvahu fakt, že bydlí v domě upíra, kterého shledává pohříchu atraktivním.

“Vidíš! Teď‘s to přiznala,” povzdechla si, když vešla do pokoje a zavřela za sebou dveře. “Shledáváš Vincenta Argeneau pohříchu atraktivním.”

Přiznala to sice jen sama sobě, nahlas, přesto se okamžitě začala cítit zranitelná. K upírovi Cassiovi necítila nic, než mírné opovržení a hněv.

Bývala dobrá studentka a poslušná dcera, až do léta, kdy se seznámila s Cassiem. Byla naivní a hloupé dítě… ale myslela si, že je žena. S upírem se setkala, když přišel k nim domů na schůzku s jejím tátou, ohledně případu, na kterém pro něho pracoval. Byl bledý, v jejích očích blonďatý bůh. Učiněný Adónis, což měl zcela jistě v plánu.

Jeho krása ji dočista uhranula, když zazvonil, mohla na něm oči nechat, tak tak vykoktala, že tatínek ještě není doma. Stále si dokázala vybavit pobavený úsměv, který mu zvlnil rty. Tenkrát to nechápala, nyní až moc dobře. V duchu se jí vysmíval, stydlivá holčička, co ho zbožňuje.

Stěží dokázala uvěřit svému štěstí, když se jí optal, jestli by mohl na otce počkat. Červenala se a usmívala a v jednom kuse štěbetala, usadila ho do obývacího pokoje, pak se omluvila, že půjde připravit čaj, příliš nervózní a rozrušená, než aby si vzpomněla, že upíři čaj nepijí. Což věděla od osmnácti, kdy začala pracovat v otcově firmě.

Ted Morrissey byl nadšený a dychtivý, když mu poprvé zavolal Bastien Argeneau s tím, že pro něj má práci. Jeho firma byla tenkrát malá a doporučení jednoho spokojeného klienta adresované hlavě tak obrovské nadnárodní společnosti bylo jako výhra v loterii. Jenomže brzy poté táta přestal o případech mluvit, nebo aspoň o těch, ve kterých byli zainteresováni Argeneau nebo kdokoli, kdo byl na ně nějak napojen. Jackie nechápala proč, dokud ji první den, kdy nastoupila k němu do práce, nevzal k sobě do kanceláře. Řekl jí, aby si sedla a že to, co jí teď hodlá povědět, nesmí nikdy nikomu prozradit… Upíři existují.

Mladá a celá žhavá uvěřit neuvěřitelnému, překonala šok celkem rychle a prvních několik týdnů svého učebního poměru horlivě procházela spisy, které si otec o všech nesmrtelných vedl. No, a když jí bylo devatenáct a stanula tváří v tvář krásnému Cassiovi, považovala se za cosi jako experta na nesmrtelné.

Ach, jaká to arogance mládí, pomyslela si smutně. Splašeně pobíhala po kuchyni, chystala podnos s čajem, když tam za ní Cassius přišel. Řekl, že si prý nemá dělat škodu, pak jí něžně položil dlaň na tvář a zadíval se jí do očí. Dech jí uvízl v krku, v puse měla najednou sucho. Pořád se dokázala upamatovat, jak se tenkrát celá rozklepala, najednou byla rozechvělá a slabá jako muška vinná, takže se musela zády opřít o kuchyňskou linku, aby se vůbec udržela na nohách.

Když ji políbil, její mysl zaplavila vášeň, o které se jí nikdy ani nesnilo. Vlna touhy a potřeby, až měla pocit, že se utopí. Byla ztracená.

Cassius ji přestal líbat, sotva uslyšeli, že se přední dveře otevírají. Když je táta v kuchyni objevil, Jackie nervózně dokončovala přípravu podnosu s čajem a Cassius seděl u stolu, ale Ted Morrisey nebyl dnešní. Křísl po nich ustaraným pohledem, který jí napověděl, že tuší, co se tady dělo. Nicméně neřekl nic, aspoň ne hned. Jen jí doporučil, aby nechala čaj čajem a uvedl Cassia do své kanceláře.

Svezla se tenkrát na kuchyňskou linku a přitiskla si ruku na srdce. Měla pocit, že jí vyskočí z hrudi. Byla si jistá, že potkala muže svých snů a zděsila se, když odešel a táta za ní přišel, aby jí řekl, že se má od Cassia držet dál. Pro své vlastní dobro.

Tehdy přestala být poslušná holčička. Když Cassius zavolal a pozval ji ven, lhala a vykrádala se z domu, jen aby ho viděla. Tátovi měla za zlé, že nemá pochopení pro mladou lásku. Bůhvíproč vše bylo, díky tomu lhaní a potajmému plížení na schůzky, ještě víc vzrušující, je-li to vůbec možné.

Cassius ji bral do elegantních restaurací a do divadla. V jeho náruči se cítila hrozně sofistikovaná, a ačkoli byla napoprvé nervózní a ustrašená, když se s ní cestou domů začal v limuzíně milovat, brzy se poddala bezduché vášni. Ve chvíli, kdy z limuzíny vystupovala, si byla jistá, že je zamilovaná.

Zdálo se, že Cassius ji miluje stejně, jako ona jeho. Jako by se nedokázal udržet a nedotýkat se jí, začínal si s ní na těch nejnevhodnějších místech. Líbal ji a přitom jí rukou vjížděl pod sukni v restauracích, kde jen ubrus zakrýval, co dělá. Tahal ji do bočních uliček a miloval se s ní u zdí domů, kde jim byla záštitou pouze tma. A nakonec se s ní miloval ve své soukromé lóži v divadle, kde byli všem na očích a mohl je vidět kdekdo. Pokaždé byla zpočátku odtažitá, když něco takového navrhl, ale brzy zjistila, že ji přemáhá vášeň a že nedychtí po ničem jiném, než ho potěšit. Byl jí drogou a ona narkoman, který nikdy nemá dost.

Táta brzy zjistil, že se s Cassiem schází za jeho zády. Jak by taky ne? Sice lhala a plížila se ven potají, ale rande mívali na veřejnosti a bylo jen otázkou času, kdy mu to někdo vyzvoní. Přišla domů z toho, co nakonec mělo být jejich poslední schůzkou, a narazila na otce. Příšerně se pohádali, ke konci ječela, že ho nenávidí a bude se s Cassiem scházet, pokud bude chtít, a že on s tím nic nenadělá. Vyběhla ven a chytila taxi, jela rovnou do Cassiova bytu. Zazvonila a dveře se hnedle otevřely, ale když došla až do bytu, zjistila, že je plný cizích. Cassius pořádal večírek, zazvonit mohl kdokoli a pustili by ho dál. Nejspíš ani nevěděl, že tam je.

Přinutila se usmívat, zdravila každého, jako by o večírku věděla a byla pozvaná, při tom se prodírala narvanými místnostmi, hledala Cassia. Jeho pracovna bylo poslední místo, kde po něm pátrala, a nejprve se zdálo, že ani tam nikdo není. Zmatená a zoufalá, aby ho konečně našla, se dala na ústup, když vtom ji něčí smích přiměl zůstat stát a podívat se za sebe. Teprve pak si všimla, že dveře na balkon jsou pootevřené. Uvědomila si, že právě tam musí být, přešla přes pokoj ke dveřím a zarazila se, když uviděla, že není sám. Nepoznala, kdo byli ti dva, co stáli na balkoně s ním, ale jejich oči, které v noci svítily, jí napověděly, že jsou nesmrtelní jako Cassius.

Zrovna došla ke dveřím, aby je otevřela a dala mu vědět, že tam je, když vtom jeden z těch mužů řekl něco, co ji zastavilo.

“Jak se zdá, hodně se s malou Jackie vídáš.”

“Hmm. Vídával,” ušklíbnul se Cassius a pokrčil rameny. “Ale začínám se nudit. Je příliš nesofistikovaná. Její zbožňování mne nejdřív bavilo, ale časem je spíš k vzteku.” Pousmál se. “Baví mě nutit ji dělat věci, které dělat nechce. Její mysl je tvárná jako hrnčířská hlína a tak snadno ovladatelná. Prakticky jsem se ani nemusel snažit dostat se jí do myšlenek a přesvědčovat ji, aby řekla ano, vážně chtěla, abych jí to udělal v divadle, kde nás mohl kdokoli vidět.”

“Překvapuješ mne, Cassie,” podotkl jeden z mužů. “Podle toho, cos mi říkal, tě už sex omrzel a—”

“Tady nejde o sex,” netrpělivě mu skočil do řeči. “Ačkoli i ten je mnohem zajímavější, když víš, že ji nutíš dělat věci, které jsou v rozporu s její morálkou.” Pokrčil rameny. “Ale ta hra mě začíná nudit a myslím, že to brzo ukončím. Jenom se ještě musím rozhodnout, jak to chci ukončit. Něčím velkolepým. Třeba vtrhnu do zasedačky na obchodní schůzku Teda Morrisseyho a ošoustám ji na stole, před důležitými klienty. Představ si jeho ponížení, když bude řičet rozkoší jako mrouskající kočka.”

“Ježíši, Cassie, já věděl, že nemáš Teda v lásce, ale tohle je prostě…”

“Neprokazuje mi patřičnou úctu,” odsekl Cassius, vztekal se, ničeho takového u něj zatím nikdy svědkem nebyla. “Chová se, jako by byl stejně dobrý jako my, což není. Nikdo z nich. Všechno to jsou jen prostoduché děti, ze kterých se krmíme a můžeme je ovládat, jak se nám zlíbí a on si to konečně musí vtlouct do hlavy.”

Ochromená šokem a najednou hrozně, hrozně vystrašená, že by ji tam mohli objevit, potichu vycouvala ode dveří a uháněla pryč z místnosti. Při útěku se každou půl-sekundu s úzkostí ohlížela přes rameno. Věděla, že jestli ji Cassius zahlédne dřív, než se jí podaří dostat ven, bude v maléru. Přečetl by jí myšlenky a zjistil, že všechno slyšela… Nenechal by ji odejít, kdyby věděl, co se dozvěděla. Převzal by kontrolu nad její myslí, jak to očividně dělal v jednom kuse, a nechal si ji u sebe, dokud by ji nepřiměl udělat něco, čím by veřejně ponížila sebe i tátu.

Strach polevil, jakmile se ocitla v taxíku a konečně na cestě domů, ale úplně nezmizel. Cassius ji ovládal a udělá to znovu, dostane-li k tomu příležitost. Připadalo jí, že je v jejím nejlepším zájmu zajistit, aby nedostal. Mnohem pokornější Jackie zašla za tátou, sotva se vrátila domů. Vyklopila mu všechno a, přesně jak doufala, tatínek si věděl rady. Okamžitě zavolal Bastienovi Argeneau a upír přišel k nim, aby celou věc prodiskutovali.

Tenkrát se cítila hrozně trapně, ale při pohledu zpět si uvědomovala, že Bastien byl nesmírně laskavý. Ujistil ji, že všichni jeho druhu nenahlíží na smrtelníky tak, jako Cassius, a že prý nebyla pošetilá a hloupá, Cassius jen zneužil svou schopnost kontrolovat její chování, a že se nemá proč stydět za cokoli, co možná udělala. Pak ji také ujistil, že nemusí mít strach, že by Cassius dostal příležitost znovu ji ovládat. Pošlou ji na nějakou dobu pryč, aby byla v bezpečí, a on se zatím o celou záležitost osobně postará.

Druhý den ráno už seděla v letadle do Evropy. Rok chodila na univerzitu v Oxfordu, než se zase vrátila do práce, do tátovy firmy. Nikdy se nezeptala, co se s Cassiem stalo. Z kusých útržků informací, které si v průběhu let dala dohromady, se dozvěděla, že zničehonic zatoužil přestěhovat se do New Yorku. Také se dozvěděla, že mu bylo důrazně doporučeno už nikdy ji ani jejího otce neobtěžovat svou přítomností.

Jackie s povzdechem padla na postel. Vzpomínání na těch několik krátkých týdnů života už nebolelo jako kdysi. Tenkrát byla zlomená, srdce na padrť. Bolelo ji a ponižovalo, když se marně pokoušela zjistit co – jestli vůbec něco – z citů a vášně, které pociťovala, bylo skutečně její, a co jí podstrčil Cassius. Byla si docela jistá, že prvotní okouzlení bylo pravé. Dokonce i nyní uznávala, že Cassius je krásný muž. Ale jeho slova ji přiměla pochybovat o všem ostatním, co posléze prožila. Jestlipak bylo něco z té všestravující vášně její? Nebo jí to prostě vložil do hlavy, kontroloval ji tím?

Ani dnes na tu otázku neznala odpověď. Jediné, co věděla, bylo, že upíři jsou hodně nebezpeční, schopní rozvrátit vůli smrtelníků. A tak už léta usilovala o utužení své mysli, aby odolávala jejich schopnostem číst jí myšlenky, přitom celou dobu věděla, že nakonec, pokud budou opravdu chtít, snadno její obranu překonají a nebudou jí myšlenky jen číst, ovládnou je. Toto vědomí jí radilo instinktivně se jich bát. Což ji děsně rozčilovalo.

Bastien Argeneau byl od té doby jediný upír, u kterého se přiblížila pocitu důvěry. Nebylo divu. Vždy s ní jednal s přiměřeným respektem a onehdy se dokonce zasnoubil se smrtelnicí. Jemu opravdu věřila, že se na její lidi nekouká svrchu. Co se týče ostatních jeho druhu, už si tak jistá nebyla, proto se při styku s nimi měla na pozoru. Zdálo se to být nejbezpečnějším způsobem, jak se s tímhle vypořádat.

A proto se také rozhodla, že není důvod nepokračovat v tom, co se osvědčilo. Bude se mít na pozoru, zvlášť teď, když bydlí v jednom domě s Vincentem. Neriskne další ponížení, jako to, co jí připravil Cassius.

Když ti někdo ublíží jednou, je to jeho vina, když ti ublíží podruhé, je to tvoje vina. Musí své srdce vůči Vincentovi obrnit. Jednoduché jako facka. Velí tak pud sebezáchovy.

4. KAPITOLA

Vincent se překulil, s námahou otevřel oči a zamžoural na hodiny na nočním stolku. Obočí mu skoro splynula v jedno, jak se zamračil, když rozeznal digitální číslice. Jedenáct, čtyřicet osm. Pane Bože, ještě není ani poledne. Obvykle spával aspoň do šesti do večera, aby se pokud možno co nejvíce vyhnul slunečnímu svitu.

Jedenáct, čtyřicet devět. Zle si změřil měnící se numero. Něco ho muselo vzbudit. Ospalá mysl se zrovna snažila vykoumat, co to asi tak mohlo být, když dveřmi ložnice pronikly tlumené hlasy. Zamračeně se obrátil, odkud přicházely. Dva mužské hlasy, čím dál tím hlasitější, jak se buditelé blížili. Napjal se, když došli ke dveřím, jenže očividně pokračovali chodbou dál, protože se hlasy začaly zase vytrácet.

“Co se to sakra děje?” Odhodil přikrývky, dal nohy na zem a vstal. Oblékáním se neobtěžoval, šel rovnou ke dveřím a otevřel je. Vyhlédl ven a oči mu málem vypadly z důlků, při pohledu na všechny ty muže chodící dovnitř a ven půltuctem do chodby otevřených dveří.

Vyšel z pokoje a vyrazil, nahlížel do všech otevřených dveří, které míjel. V horním patře zbyly jediné stále zavřené. Dveře pokoje, kde spala teta Marguerite. Uvažoval, jak dokáže v tomhle randálu spát, při tom sešel ze schodů, a rázem měl v hlavě jako na kolotoči, zmatené myšlenky se na něm nadšeně vozily. Celé přízemí bylo zalité světlem. Všechna okna v domě bývala zakryta těžkými závěsy, které držely světlo venku, takže mohl v pohodě chodit sem a tam, pokud to bylo ve dne zapotřebí. Momentálně byl jeden každý závěs rozhrnut a slunce nelenilo a s rozkoší se rozlévalo po dřevěné podlaze.

Zavrčel. Zamířil do kuchyně, čekal, že tam najde Tinyho, ale ten tam nebyl, při jeho postavě bylo na první pohled jasné, že je někde jinde. Takže Vincent udělal čelem vzad, prázdnou kuchyni nechal za sebou a vyrazil halou vpřed, nahlížel do místností, které míjel, hledal Jackie a hlavně vysvětlení, proč jeho dům obsadila malá armáda. Jackie i Tinyho našel ve své kanceláři.

“Dobré jitro,” zaburácel Tiny, sotva ho spatřil, pak se zase obrátil k Jackie, která zrovna telefonovala.

“Už jsem vám přece vysvětlila, kdo jsem. Jsem nová osobní asistentka pana Argeneau a ten mi dal za úkol vám zavolat a požádat vás o zaslání těchto informací. Prostě je, stránku po stránce, šoupněte do faxu a pošlete mi je.” Jackie to říkala netrpělivě, očividně ji odpor kohokoli, s kým právě mluvila, nijak netěšil. Vincent pozoroval, jak se tváří stále upjatěji a upjatěji, když pro změnu tomu komusi chvilku naslouchala, pak podrážděně mlaskla a odsekla: “Právě vešel do kanceláře. Chvilku vydržte, prosím.”

Naklonila se a stiskla tlačítko, kterým hovor přepojila na čekačku, a zamračila se na něho.

“Vaše asistentka produkce dělá problémy. Prosím, povězte jí, aby odfaxovala seznam zaměstnanců té inscenace v New Yorku,” vyštěkla, znovu stiskla příslušné tlačítko a podala mu telefon.

Vincent zaváhal, nebyl zvyklý, aby mu někdo rozkazoval, ale pak si vzdychl a sáhl po sluchátku. “Lily?”

“Konečně, pane Argeneau, ta ženská tvrdí, že—”

“Ano, ano,” skočil jí do řeči a vynasnažil se dál mluvit příjemnějším tónem: “Ano, Lily. Jackie je má nová osobní asistentka a já ji požádal, aby tě kontaktovala. Prostě sem posílej všechno, o co si řekla nebo v budoucnu ještě řekne. Okay? Díky.”

Předal Jackie aparát, aniž by vyčkal souhlasu, a pak netrpělivě poslouchal, jak opakuje své požadavky, jak to zjevně udělala už několikrát. Sotva skončila, zavěsila. “Děkuji vám.”

Když Vincent stiskl rty, Tiny vzal v úvahu jeho vyčerpanou tvář a prohlásil: “Myslím, že raději zajdu zkontrolovat oběd.”

Jackie sledovala, jak obr odchází a pak řekla: “Vážně vám děkuji. Ta vaše Lily je jak osina v zadnici.”

Sice měl v úmyslu dát jí co proto za kravál, který tropili ti mužští, ale zvědavost byla silnější, než vztek, a tak se místo toho optal: “Jak jste našla její číslo?”

“Nic těžkého. V otočném vizitkáři ji máte pod P, jako asistentka produkce,” pobaveně odtušila Jackie.

“Najít číslo problém nebyl, dovolat se jí ano. Když jsem zavolala do její kanceláře, na ústředně mi dali číslo k ní domů. Musela jsem tam volat dvacetkrát, než to konečně zvedla.”

“Vůbec to brát nemusela,” zabrblal. “Lily normálně nezačíná pracovat, dokud nezačnu já.”

“Což mi připomíná, jak to že jste vzhůru tak časně? Čekala jsem, že budete spát nejmíň do večeře.”

Svou otázkou mu připomněla, že je vlastně naštvaný a tak se na ni zamračil. “Co všichni ti mužští dělají v mém domě?”

Svou otázkou ji očividně překvapil. “Dobře víte, co tady dělají. Zabezpečují vám dům. Dokončují instalaci alarmu a kamer na okna a dveře nahoře.”

Ano, tohle přece věděl, ale… “Copak nemohli přijít později? Probudili mě.”

Jackie se s povzdechem opřela. “Čím dřív bude všechno hotové a plně funkční, tím lépe.”

Vincent se sice pořád kabonil, ale scházely mu argumenty, aby jí mohl oponovat. Její zdůvodnění nemělo chybu. Bohužel.

“Požádala jsem je, aby hlučeli pokud možno co nejméně,” dodala na svou omluvu. “Domluvím jim ještě jednou, abyste si mohl ještě pospat.”

“Ne, ne. Už jsem vzhůru.” Přešlápl z nohy na nohu. Jal se Jackie pečlivě zkoumat, zaregistroval, že si oblékla další formální kostýmek, tentokrát šedý, s červenou blůzičkou. Velmi ostrý kontrast, moc jí to sluší, pomyslel si, a oko mu sklouzlo na hrdlo, které se mu díky dvěma nezapnutým knoflíčkům jevilo jako žírná pláň. Přistihl se, že na smetanově bílou pleť zírá jako uhranutý. V jeho případě se to rovnalo mávání voňavou pizzou před nosem člověka, co má hlad jako vlk. Bezmyšlenkovitě udělal krok vpřed. Zastavil se, až když stehny narazil do stolu.

“Pro smilování Boží, přestaňte se na mne dívat jako na oběd!” vyhrkla podrážděně. “A… vážně tady pořád musíte chodit do pasu nahý?”

Vincent zamrkal a podíval se na sebe, až teď mu došlo, že má jenom poddajné, bavlněné kalhoty od pyžama. Jeho neoblečenost ji zjevně vyváděla z míry, čehož si nemohl nevšimnout, zvlášť když Jackie vzápětí přistihl, jak mu zírá na hruď. Očima putovala přes prsa k plochému břichu, až měl skoro pocit, že cítí, jak ho hladí. No a sám sebe zase pro změnu přistihl při tom, že má nutkání vypínat svalstvo, které s takovým zájmem obmalovávala pohledem, ale než to stihl, Jackie zamrkala, jako by se budila z transu, a zvedla oči k jeho tváři.

Zrůžověla jako pivoňka, že ji načapal, jak na něho kouká, pak ale uviděl, že stiskla rty do přísné čárky, a proto rychle promluvil, aby jí zabránil zase na něho vrčet. “Takže, co bude teď?”

Zaváhala, pak pohlédla na komínky papírů na jeho stole. Vzdychla, prohrábla si zlaté vlasy a viditelně se jí ulevilo. “Tohle je vaše pošta, pane Argeneau.”

“Hmm. Pošta.” Ignoroval návrat k nanejvýš formálnímu oslovení a kývnul, prohlížel, co se mu během času nashromáždilo. Nikdy poštu neotevíral. Jen ji dával na stůl v hale, a když už se tam nevešla, pohřbil ji do krabice.

“V hale máte poštu starou aspoň tři měsíce,” ještě, že neřekla, že už na ní vyráží plíseň.

“Ano, well—”

“Otevřela jsem ji a setřídila podle data, nejstarší je nahoře,” pokračovala, jeho nepodařený pokus o vysvětlenou přešla. “Na této hromádce jsou jen stvrzenky o zaplacení. Z toho usuzuji, že máte na všech účtech povolené inkaso.”

“Ano,” odpověděl, ač duchem ne zcela přítomen. Očima zabloudil od hromádky účtenek ke smetanově bílé pleti jejího hrdla a otálel tam, dokud sám sebe nedonutil podívat se jinam.

Přikývla. “Odpoledne je založím, pokud mi řeknete, kde máte šanony.”

“Já osobně je jen házím do škatule a tu pak dám do támhleté skříně,” zcela bezelstně přiznal Vincent a ukázal na dveře vpravo.

Nevěřícně při té novině vytřeštila oči. “A co když přijde čas platit daně? Copak vy ne—”

“Škatule sakumprásk posílám svému účetnímu,” uklidnil ji. “Většinu z toho sice nepotřebuje, ale třídění nechávám na něm.”

“To je – to…” zmlkla, odkašlala si a pak řekla: “Účetní se platí od hodiny, takže vás vytřídění zbytečností přijde draho.”

Pokrčil rameny, tohle mu vrásky nedělalo. Peníze pro něj velkým problémem nebyly. Díky podílu na Argeneau Enterprises spolu s příjmy vlastní firmy a dlouhodobým investicím, se během čtyř set let sice nestal odporně bohatým, ale dost bohatým.

“Jak myslíte,” nakonec jen pokrčila rameny. “Hodím je teda do škatule.”

“Jistě.” Pohledem zase zabloudil k jejímu tak lákavému hrdlu a zase honem pryč od něj. Vážně musí tohle urychlit a najít si něco na zub. “To ostatní je co?”

Jackie ukázala na další komínek. “Dopisy od fanoušků, ty milé. Je zřejmé, že svým fanynkám neodpovídáte.”

Zaslechl v jejím hlase nesouhlas a tak aby konverzaci popohnal, ukázal prstem na další dvě hromádky. “A tohle?”

“Obchodní korespondence,” ukázala na tu větší. “Dopisy od vašeho agenta, režisérů atd.”

Odmlčela a on ji zřejmě oprávněně podezíral, že se kouše do jazyka, aby neokomentovala skutečnost, že se neobtěžuje otevírat důležitou poštu. Odkašlala si a ukázala na poslední hromádku. “Tohle je důležité. Právě to jsem hledala v prvé řadě, když jsem vaši poštu otevírala.”

“Copak to je?” optal se a zvedl dopis hned nahoře.

“Neobvyklé dopisy od fanoušků a rozzlobené dopisy od zaměstnanců, které jste vyrazil, a naštvaných herců a hereček, co nedostali roli. Případní podezřelí.”

Vincent zavrčel a začetl se do dopisu, který držel v ruce. Bylo to jen pár slov. Přečetl ho, zarazil se, pak si ho přečetl ještě jednou a na hlad rázem zapomněl.

Vím, kdo jste. Vím, co jste.

Zamračil se, podíval se na obálku, kterou Jackie k dopisu připnula. Poštovní razítko bylo místní a datum zhruba před dvěma měsíci, zpáteční adresa jeho vlastní. Dopis i s obálkou přesunul vespod hromádky a přečetl si další, a pak další. Několik prvních bylo na jedno brdo. Krátké. Jednoduché.

Vím, kdo jste. Vím, co jste.

Pak přišlo:

Oops, někdo měl nehodu.

Vincent strnul a podíval se na obálku. Byla datovaná den po nehodě na jevišti, kdy si herečka zlomila ruku. Mračil se ještě víc, dopis odložil a podíval se na další. Tam stálo:

Oops, někdo zakopl.

Věděl, co na ní najde, ještě dřív, než se na obálku vůbec podíval, ale stejně to udělal a ústa se mu stáhla bezmocným vztekem, když viděl, že byla odeslána den poté, co si Dan Henson zlomil nohu.

“Tyhle jsou od něho?” Strčil dopis vespod a objevil se další.

Někdo měl žízeň.

Nijak ho nepřekvapilo, když našel Newyorské razítko datované někdy uprostřed záhadné epidemie nakažlivé anémie, která postihla jeho herce a štáb.

“Ano, vypadá to tak,” přisvědčila Jackie a vzala mu je z rukou. “Ale možná ne. Naskakuje z nich husí kůže, ale ničím nevyhrožují. A jsou odeslány vždy den poté, co se něco stalo. Mohou být od někoho, kdo má jen úchylný smysl pro humor.”

Když Vincent její hypotézu ocenil pohrdavým odfrknutím, pokrčila rameny. “Nechci dělat ukvapené závěry. Kterýkoli z dopisů může být od něj. Tiny a já je prověříme všechny.”

Přikývnul a pak se optal: “Na co jste chtěla ten seznam zaměstnanců?”

“Budu muset prověřit každého, kdo pro vás pracoval, ale chci začít hrou, kterou jste zkoušel v New Yorku.”

“Proč zrovna tou?”

“Čtyři inscenace se už hrály, když si herci nebo herečky prostě sbalili fidlátka a odkráčeli středem. Kdokoli mohl zjistit, kdo hraje hlavní roli. Stačilo zajít do divadla nebo mrknout na plakát. Jen ve dvou případech ne. Kanada a New York. Reklamní kampaň na Draculu, muzikál, jste přece ještě nespustil, že ne? Takže nikdo nezainteresovaný neměl ponětí, kdo bude hrát hlavní roli.”

“Ne. Ještě pořád jsme zkoušeli a propagaci teprve připravovali, žádné informace jsme oficiálně nezveřejnili.”

Přikývla. “Útoky v New Yorku musel provést někdo, kdo měl přístup mezi štáb a herce. Aby je mohl pokousat, musel se nejprve dozvědět, kdo to je. Předpokládám, že se na zkoušky nemohl vetřít každý, kdo šel zrovna okolo?”

“Ne.” Vincent si povzdechl. “U dveří divadla, kde jsme v New Yorku zkoušeli, stála ochranka, aby se nikdo nezvaný nedostal dovnitř.”

Jackie zabodla prst do vzduchu: “Jasně, někdo z vašich musel ovládnout mysl strážných, aby mohl dál. Jestli je to tak, seznam nám nepomůže. Můžeme pouze doufat, že se nechal najmout třeba jako pomocný kulisák, aby tam měl volný přístup. Jinak ho jen tak nevystopujeme.”

Když se Vincent pořád mračil, dodala: “S tím si budeme dělat starosti, teprve až projdeme lidi na seznamu, což uděláme hned, jak nám ho vaše asistentka produkce pošle.” Našpulila rty. “A to může chvilku trvat. Ta vaše konvalinka musí nejdřív dorazit do kanceláře a ten seznam najít.”

Vzala první, ten účetní, komínek dopisů a vydala se ke skříni, cestou obešla stůl a těsně minula Vincenta. Začichal, vdechl kořeněnou vůni nějakého parfému a její kůže, a na moment přivřel oči slastí. Bože, voněla hezky. A on má takový hlad. Po probuzení míval hlad pokaždé, ale tohle bylo horší. Čím déle tam tak stál a očumoval a očichával Jackie, tím větší hlad měl, a teď se dostal do stádia, kdy byl hladový skoro nesnesitelně. Jestli rychle neodejde, mohl by vyvést nějakou nepředloženost, což nikdy není dobré. Jeho druh býval v mladém věku poučen o faktu, že zbrklé chování může být smrtící chování.

Přinutil se otevřít oči, uviděl Jackie orámovanou dveřmi skříně. Něco si mumlala a potřásala hlavou, byla předkloněná a kutala ve velké krabici s poštou, stojící na podlaze. Pohledem putoval po okrouhlém zadečku, který pevně obepínala šedá sukně, a přistihl se, že si mlsně olizuje rty při představě, jak kráčí vpřed, dlaněmi přejíždí po těch sladkých křivkách a pak zamíří výš, bere ji kolem pasu, zatímco ona se před ním překvapeně napřimuje.

Skoro slyšel její užaslé vydechnutí, když ji prdelkou přitiskl ke svému nejlepšímu příteli. Pěkně ji tam uhnízdil, pak jel prsty po bříšku nahoru, rozhalil sáčko, takže mohl vzít do dlaní plná ňadra uvězněná v hedvábí rudé halenky. Držel je a ona se vzpínala, vycházela vstříc jeho laskání, pak odhrnul dlouhé blonďaté vlasy stranou, obnažil krk. Vdechl jí na smetanově bílé hrdlo několik polibků a pak…

Vincent zaplašil po čertech živé představy, sotva ucítil, že mu vyjíždí ven špičáky. Překvapeně zamrkal, když mu došlo, že nejen ony nadšeně reagují na jeho fantazie. Postavil si pod měkkou bavlnou pyžamových kalhot slušný stan. Ještě větším překvapením pro něj bylo, že ho nohy samy od sebe donesly k Jackie, stál teď těsně za ní. Dost blízko, aby cítil její sladký parfém a to bylo do jisté míry mučení, jež jen zvětšovalo jeho hlad. Obojí hlad.

V duchu zatřepal hlavou, udělal krok vzad a pak se otočil na patě a vyrazil ke dveřím. Musí se nakrmit. Hned.

Ohlédl se na Jackie, když otevíral dveře, ale pořád měla co dělat ve skříni. Nechal ji být a potichu vyklouzl ven z místnosti.

Jackie zírala na vrchovatou krabici pošty ukrytou ve skříni kanceláře a jen nevěřícně vrtěla hlavou. Jak ten člověk, oprava: mužský, vůbec může vydělat nějaké peníze, bylo nad její chápání. Fanouškům neodpovídá, obchodní korespondenci se ani neobtěžuje otevřít a účetní ho musí stát majlant, když se místo něho prokousává tím bo… nepořádkem ve skříni.

“Bez legrace, vy vážně potřebujete osobní asistentku, Argeneau. Je prostě neuvěřitelné, jak vyhazujete peníze oknem, když svého účetního nutíte probírat se tímhle svinčíkem a…”

Zmlkla a zamračila se, hned jak se obrátila a zjistila, že kancelář je prázdná. Vykradl se ven, tiše jako zlodějíček, když k němu byla obrácená zády. Pořád s nakrabaceným čelem přešla ke dveřím a otevřela je, vyhlédla na chodbu právě včas, aby zahlédla, jak Vincent zastavil jednoho alarm pána, co zrovna sešel dolů za schodů. Přimhouřenýma očima sledovala, jak s ním mluví, pak ho najednou vehnal do jedněch dveří kousek dál po chodbě. A vehnal, pro to bylo jediné správné slovo. Viděla toho ubožáka coby ovci vedenou na porážku. Ne, že by si myslela, že ho chce Vincent zabít. Jen se z něj hodlal nakrmit, tím si byla jistá.

Vyklouzla z kanceláře a rychle přeběhla halou, zastavila se přede dveřmi, ve kterých ti dva zmizeli. Rozhlédla se, aby měla jistotu, že v hale není nikdo, kdo by to viděl, pak přitiskla ucho na dřevo a zatajila dech. Poslouchala.

Nic se neozývalo. Ani slovo. Ani povzdech. Vůbec nic.

Po dalším zaváhání nekompromisně stiskla rty a otevřela dveře, protáhla se jimi dovnitř. Vincenta a toho nebohého dělníka spatřila okamžitě. Pan Alarm stál na druhém konci místnosti, díval se z okna. Vincent stál za ním, zuby zatnuté do jeho krku.

“Ah-ha!” vykřikla, jakmile za sebou přibouchla dveře.

Vincent ztuhl a pak se otočil čelem k ní, tvářil se provinile a u koutku úst měl kapku krve. Dělník nezareagoval vůbec nijak.

“Já myslela, že jste tvrdil, že se ze svých zaměstnanců nekrmíte!” vyštěkla, s rukama v bok.

Zkroutil pusu, radost z ní očividně neměl. “A taky že ne. On není můj zaměstnanec.”

“Aha, pouhé slovíčkaření,” zaprotestovala. “Je zaměstnanec firmy, kterou jste si najal. Tím pádem je vaším zaměstnancem, byť jen nepřímo.”

Vincent otevřel pusu, aby odpověděl, pak se zarazil a otočil se zase ke svému obědu. Dělník se okamžitě začal hýbat. Tvář měl úplně prázdnou, obrátil se a přešel na druhou stranu místnosti.

Věděla, že ho Vincent ovládá a nejspíš posílá pryč, zpátky tam, kam patří, tak mu otevřela dveře a přidržela je, aby mohl odejít, ale neopomněla se na Vincenta obrátit s káravě pozvednutým obočím, než je zase zavřela. Upír její tázavý pohled chvíli ignoroval, plně se soustředil na odcházejícího technika. Bylo jí jasné, že tomu muži upravuje vzpomínky a myšlenky, tak trpělivě počkala, dokud se na ni nepodíval a nekývnul.

Hned pak zavřela dveře, nejtišeji, jak to šlo, a čekala dál, co Vincent řekne. Dlouho čekat nemusela.

“Měl jsem hlad.”

“To je celé?” nemohla uvěřit vlastním uším. “To je všechno, co k tomu můžete říci?”

Pokrčil rameny. “Měl jsem hlad, tak jsem se najedl. Co děláte vy, když máte hlad?”

“To se dá stěží srovnávat,” zavrčela.

“Proč? Protože vy jíte ta rozkošná malá telátka s čokoládovýma očima a žlutá kuřátka s načechranými peříčky, zatímco já vysávám smrtelníky?”

Jackie o něj v odpověď mohla jen křísnout zlým pohledem.

“Když nic jiného, moje nasycení nevede ke smrti jídla, které jsem si vybral,” zdůraznil suše.

Několikrát zamrkala, ani na tohle neměla lepší odpověď. Scházela jí slova. Nenapadal ji jediný vhodný argument, který by jí pomohl, což bylo vážně frustrující, ale pak si uvědomila, že žádný takový argument ani neexistuje. Ona a její druh – smrtelníci – zabíjí, aby se najedli. Jeho druh zabíjet nemusí, aby přežil. Sečteno a podtrženo, nesmrtelní své stravě ubližují mnohem méně, než smrtelníci. Tady vážně nemá pevnou půdu pod nohama. Sotva si to dokázala přiznat, ucítila, jak se z ní vztek vytrácí jako dým.

Dřív než se stihla vzchopit a vymyslet něco na svou obranu, vyrazil vpřed, při tom pokračoval: “Měl jsem hlad. Vždycky se budím hladový a ty voníš stejně lahodně jako ty dobroty, co kuchtí Tiny. Jenomže tebe a Tinyho mám zakázané, nesmím se do vás zakousnout, tak jsem kousnul jednoho pracovníka té zabezpečovací firmy.” Pokrčil rameny. “Jak jsi sama viděla, odešel odtud po svých. Nedošel žádné velké úhony a nic si nebude pamatovat. Já jsem momentálně sytý a nikomu se nic zlého nestalo, snad jen, že jsem asi urazil tvůj jemnocit.”

Jackie se musela přinutit neudělat krok vzad, když se zastavil přímo před ní. Vincent se ocitl dost blízko, aby ho cítila, dost blízko, aby vnímala teplo vycházející z jeho nahé hrudi, dost blízko, aby se ho mohla dotknout, pokud by se jí zachtělo. A ruku na srdce, část jí to udělat chtěla, moc a moc. Místo toho na něho znovu vyštěkla: “Můj jemnocit?”

Podařilo se jí odtrhnout oči od jeho tak blízkých a tááák širokánských prsou, a zamračila se na něho. “To má být nějaká urážka?”

Vincent pozvedl obočí, prohlížel si ji do puntíku stejně arogantně a povýšeně, jak jen to jeho druh dokáže. “Ne, vůbec ne. Pouze jsem překvapen, že někdo, kdo tak dobře ví, co jsme zač, a už tak dlouho pro nás pracuje, může být tolik šokován a pobouřen, když nás vidí dělat, co je naší přirozeností.”

“Dělat, co je vaší přirozeností,” bezděky šeptem zopakovala Jackie. Kdožvíproč jí to připomnělo starou Ezopovu bajku o škorpiónovi a žábě. Škorpión a žába stojí na jedné straně řeky a on žábu přesvědčí, aby ho vzala na druhý břeh. Uprostřed řeky žábu bodne, a když umírající žába spolu s ním klesá pod hladinu, zeptá se: Proč jsi to udělal? a on se na ni podívá a řekne: Protože je to mojí přirozeností.

Dobře, že si to připomněla. Nesmí zapomínat, že Vincent je nesmrtelný, upír s upíří přirozeností, názory a sklony. Ona a Tiny – a všichni ostatní smrtelníci, na které kdy narazí – pro něj nejspíš nejsou nic víc, než chodící večeře.

Přesto ji jeho podráždění jejím pobouřením donutilo mu připomenout: “Ostatní vašeho druhu pijí krev z hrnku nebo dokonce rovnou ze sáčku, ty jediný skutečně koušeš lidi.”

“Jediný? To těžko,” pokrčil rameny, čímž opět přitáhl její pozornost ke své nahé hrudi. “Jen jediný, s kým ses setkala.”

Věděla, že je to pravda, ale zjišťovala, že jí myšlení dělá hrozné potíže, když stojí tak blízko.

“Krom toho,” zdůraznil. “Nic bys neviděla ani tentokrát, kdyby sis hleděla svého a neslídila za mnou.”

Což byla, naneštěstí, také pravda. Šla sem za ním, protože čekala, že ho přistihne při činu, dokonce ho nachytat chtěla, ale tohle je jeho dům a vážně to není její věc. Bohužel byla na jeho krmení strašně zvědavá.

Naklonila hlavu na stranu a dala průchod své zvědavosti.

“Máš raději muže nebo ženy?” zeptala se a pak – když doslova strnul – bleskově dodala: “Ke kousání.”

Viditelně se uvolnil a pokrčil rameny. “Máš raději maso ze samců nebo samic krav?”

“V tom není žádný rozdíl,” vykoktala zmateně. “Steak jako steak.”

“A tak je to i u mne. Když mám hlad, je mi to jedno. Cokoli, co je po ruce a snadno k mání. Krev jako krev, ať už z muže nebo ženy.”

“Aha.” Přestože dokázala pochopit, že krev je prostě krev, nepřestávalo ji udivovat, že – pro něj – je krmení jen krmení. Žádný ze spisů se jejich stravovacím návykům nevěnoval do hloubky. Povětšinou obsahovaly informace o historii jejich lidí, životopis jednoho každého z nich, a tak dál.

Jediné, co se tam o jejich stravovacích návycích psalo, bylo, že přežijí o krvi bez jídla, ale ne s jídlem bez krve. Rada jim prý přikázala krmit se výhradně balenou krví a nikoli z živých hostitelů, až na případy krajní nouze nebo pokud nebylo zbytí, jak tomu bylo u Vincenta a jeho otce. A jedinou výjimkou byla kousnutí lásky, jak tomu říkali, kousnutí mezi nesmrtelným a svolným smrtelným nebo nesmrtelným milencem. Což zažila na vlastní kůži. Souhlasila, aby ji Cassius kousal, když spolu chodili, a pokaždé to byl neuvěřitelně erotický zážitek. Ve skutečnosti si právě proto jen stěží dokázala představit, že by krmení mohlo nebýt extatickým, sexy přívalem rozkoše, která zaplavila celé tělo, jak je poznala ona.

Jenomže nebyla ochotná Cassia probírat zrovna s Vincentem, tak jen řekla: “Myslím, že mne po léta ovlivňovaly knihy a filmy. Vždycky to líčí mnohem – no, jeví se to tak nějak… intimní a smyslné, ty o tom mluvíš jako o: sednout si a zdlábnout sendvič.”

“Může to být takové i makové,” připustil. “Ačkoli nejčastěji je to spíš jako zdlábnout sendvič. Mám hlad, tak se najím.”

“Vždycky koušeš zezadu?”

“K mužům se přibližuji raději zezadu. Snáze se jim tak nahrazují vzpomínky. Můžou se dívat na televizi nebo na krajinu a já jim do mysli podstrčím vzpomínku, že zatímco koukali na bednu nebo na dvorek, já nezavřel pusu a breptal něco příšerně nudného.”

Když se zatvářila nechápavě, vysvětlil: “Muži jsou od přírody víc na vizuální podněty a zřídkakdy poslouchají, pokud je hovor nudí. Ztratí se v myšlenkách a zaměří se na něco jiného, obvykle na to, co vidí. Naučí se jednoduchým odpovědím, když se to zdá vhodné, třeba při změně intonace.”

Jackie našpulila rty – dobře věděla, že – ledaže se mluvilo o práci, nebo sportu, nebo něčem pro ně zajímavém – muži byli obvykle mimo a reagovali jen kýváním nebo souhlasným mumláním, když váš hlas zazněl tázavě.

“A ženy?” Zajímalo ji, jak jde na ženské pohlaví.

“Ženy věnují víc pozornosti konverzaci. Komunikace je pro ně důležitější, tak – zatímco muže uspokojí vágní vzpomínka na mé nudné kecy – ženy by se užíraly, že si nevzpomínají, o co šlo. Je snazší přistoupit k nim tváří v tvář a při kousnutí je objímat, pak jim podsunout matnou vzpomínku na vášnivou chvilku.

Mohla sice souhlasit, že muže na mluvení užije méně, než ženy, nicméně pomyšlení, že ženy si pořádně nepamatují, co ve skutečnosti dělaly po fyzické stránce, jí přišlo zvláštní. “Dokážu uvěřit, že pro ženy je konverzace důležitější, ale když dojde na vášeň, určitě jim matná vzpomínka nepostačí, taky se budou užírat.”

“Kupodivu ne. Většina žen se moc nezajímá o intimní detaily, jako kde se jich dotýkáš a tak podobně, zato mají tendenci si vybavovat, jak se cítily a rozkoš, kterou si vychutnaly.”

Už se s ním o to chtěla začít přít, ale když se pokusila vzpomenout si na svého posledního kluka a vybavit si jeho polibky a laskání, měla to poněkud zamlžené. Matně si vybavovala, že stojí v kuchyni a on ji při líbání tlačí zády na linku, ale mimo toho měla jen rozmazanou vzpomínku na pocity a reakce svého těla. Což ji přimělo uvažovat, jestli si to muži pamatují jasněji, dopodrobna, jako záznam fotbalového utkání. Zvědavá sice byla, ale odvahu ptát se na to Vincenta neměla a tak se spokojila s tím, že si v duchu slíbila někdy se optat Tinyho… možná.

Hodila to prozatím za hlavu a přistihla se, že zírá Vincentovi na hruď. Zase. Klouzala po něm hladovým pohledem, prohlížela si perlově bílé tělo, které jen zřídkakdy, jestli vůbec kdy, vidělo slunce. Za dnešních časů, kdy se slunce uctívá a solária vesele prosperují, by jí mělo připadat nezdravé a dokonce nepřitažlivé. Nebylo tomu tak. Naopak, byl krásný téměř jako oživlá mramorová socha. Očima mu putovala po širokých ramenou a pak zamířila na jih, přes prsa a obdivuhodně ploché břicho až k pasu, kde se ztrácel v bavlněných pyžamových kalhotách. Byly volné a pohodlné, ale nešlo nepostřehnout, že má bezesporu zdravou tělesnou schránku. Což ji přivedlo na další otázku.

“Říkal’s, že jim podsouváš vzpomínku na… ehm… vášnivou chvilku. Znamená to snad, že se s nimi nemiluješ doopravdy pokaždé—?” Zmlkla, protože mírná boule v pyžamu povyrostla a rázem byla nápadnější. Uvědomila si, že nejenže na něho nevychovaně zírá, ale navíc to, na co se ptá, je neuvěřitelně drzé a vlezlé.

Odtrhla oči od oblasti na jih od rovníku, vzhlédla mu do tváře a uviděla, že Vincent nad její impertinencí káravě pozvedá obočí. Okamžitě přibrzdila, cítila, jak jí obličej zalévá zrádný ruměnec. “Já jen myslela, že určitě – i když očividně ne pokaždé – občas bys mohl mít nutkání…?”

Pořád na ni jen tiše hleděl a tak v rozpacích přešlápla z nohy na nohu, zlobila se na sebe, že byla tak hloupá. Po chvilce ale došla k názoru, že je to ostatně jeho vina. To on tady stojí polonahý a tím ji přivádí na tyhle myšlenky. Netrpělivě se ošila, zničehonic se otočila a zamířila ke dveřím.

“Kampak tak najednou?” Byl jí v patách, provázel ji ven do haly.

“Oběd,” odsekla, jako když práskne bič. “Tiny dal dopoledne dusit chilli a slíbil, že bude k obědu.”

“Chilli?” tohle ho zajímalo, držel s ní krok, když jediné, co chtěla, bylo být od něj a uhrančivého vlivu, který měl na její jinak normální, příčetnou mysl, co nejdál.

Koukla po něm koutkem oka, pak potřásla hlavou. “Nechci být nezdvořilá, Argeneau, ale jestli s námi chcete poobědvat, mohl byste si vzít něco na sebe. Nenapadá mě nic méně estetické, než ta vaše smutná, bílá hruď, civějící na mě přes stůl.”

Vincent se zamračil a zůstal stát. Nechala ho, ať si ji zezadu probodává pohledem po libosti, vešla do kuchyně a dveře se zhouply a zavřely mezi nimi.

Zůstal tam pár vteřin stát, zakaboněně se za ní díval, jenže pak si vzpomněl, jak mu její oči klouzaly po hrudi, když prve vstoupil do kanceláře. Napětí se z něj hnedle začalo vytrácet.

Jackie možná jeho smutnou, bílou hruď prohlásila za neestetickou, ale její oči prve říkaly něco zcela jiného… z čehož plyne, že ho nechce mít u stolu polonahého z jiného důvodu. Třeba proto, že jí připadá příliš přitažlivý a zneklidňující.

Well, rozhodl se, prostě bude muset jeho smutnou, bílou hruď na protější straně stolu pro dnešek strpět. Vlastně, mohl by tady chodit do pasu nahý častěji. Nebo dokonce pořád. V duchu se zazubil a v klidu pokračoval do kuchyně. Zčistajasna dostal hroznou chuť na chilli.

5. KAPITOLA

Jackie zírala na své chilli a vzteky skřípala zuby. Byla si tak jistá, že Vincenta přesvědčila, aby si šel obléknout nějaké šaty, když po její urážce zůstal stát v hale jako opařený. Jak to vypadá, mýlila se. Vešel do kuchyně chvilku po ní, jako by se nechumelilo, veselý… a pořád polonahý.

Zatracenej chlap, pomyslela si dožraně. Je nádherný a dobře to ví. Protahoval se a vypínal prsa během celého oběda, takže jí dělalo potíže soustředit se na to, co jí. Mít na talíři piliny, nejspíš by je slupla jako malinu.

“Jackie, je to jeden z šálků, co jsme koupili?”

Vzhlédla a uviděla, že Vincent ukazuje na osamělý hrneček, stojící na lince. Nechápavě se na něho zadívala a zpátky na rozverného pokušitele: “Ano, samozřejmě je.”

“Aha. Přijde mi, že v tomhle světle vypadají jinak.” Dráždivě pomalu ruku stahoval a krčil rameny, čímž přilákal její pohled ke své hrudi. Jako ve snách zírala na hru svalů a nakonec jí došlo, co dělá a odtrhla zrak, podívala se mu do rozzářené tváře.

Ten upír jí vážně lezl na nervy. Přesně věděl, co to s ní dělá, uvědomila si. Chladně zúžila oči, ale než stačila říci něco, čeho by mohla časem litovat, dveře kuchyně se rozlétly a dovnitř vplula Marguerite.

“Dobré odpoledne!” zazpívala.

Byla celá rozesmátá a veselá, ale Jackie se pořád mračila a vyhrkla: “Omlouvám se, Marguerite. Vzbudili vás? Měla jsem v plánu je upozornit, aby pracovali tišeji, ale—”

“Ne, ne,” zamávala rukama upírka. “Nikdo mne nevzbudil, nastavila jsem si budík na poledne. Chtěla jsem být vzhůru včas, abych vám pomohla.”

“Pomohla mně?” Jackie se v hlavě rozcinkaly poplašné zvonky.

“Ano. Ranní ptáče chytí sabotéra, však víte.”

Hlava Jackie sebou trhla k Vincentovi, tvářila se jako zosobněná výčitka.

“Přečetla mi myšlenky, když jsme byli včera venku,” breptal na svou omluvu.

“Vincent mi nikdy nedokázal lhát,” prohlásila Marguerite s pousmáním.

Jackie zatnula zuby a přinutila se počítat do deseti. První instinkt jí radil vehementně protestovat. Bohužel, Marguerite byla matkou Bastiena Argeneau a – už jen proto – se nikdy nedá svést k tomu ji urazit. Musí to zvládnout ve vší zdvořilosti. V hlavě jí krátce šrotovalo a pak najednou dostala nápad, jak oba nesmrtelné odklidit z cesty, zatímco budou s Tinym pracovat.

“No, to nám to pěkně vychází,” zamnula si ruce a nemohla si nepovšimnout, že oči Marguerite se najednou zúžily a Vincent se zatvářil podezíravě.

Ignorovala jejich reakci a řekla: “Dnes ráno mne napadlo, že by možná nebylo od věci, kdyby si Vincent zašel promluvit s herečkou, která včera nechala hru ve štychu, čistě pro případ, že by sabotér opomněl vymazat jí myšlenky stejně pečlivě, jako těm ostatním. Jenomže jsem nechtěla, aby šel sám, co kdyby sabotér obrátil pozornost na něho. Myslela jsem si, že s ním budu muset jít já a procházení dopisů, abych eliminovala maximum pisatelů, odložit. Takto s ním můžete jít vy a Tiny a já zůstaneme tady a projdeme dopisy.”

“Paráda.” Marguerite se zaculila a Jackie se právě začalo ulevovat, když dodala: “Jenomže, jak jste sama říkala, sabotér teď možná obrátil pozornost k němu, když už nejsou terčem hry, snad by měl raději zůstat doma a procházet s vámi dopisy, mne doprovodí Tiny.”

Jackie hrůzou div nevypadly oči z důlků. Doufala, že se jich obou zbaví, ne že tady uvízne s Vincentem. Sama. “Jé, já—”

“Krom toho, čím více se vyhne slunci, tím lépe. Já si můžu prostě nabodnout sáček krve na zuby. Vincent ne,” zdůraznila Marguerite a Jackie cítila, jak jí poraženě klesají ramena. Tetička zjevně poznala, že zvítězila, když to uviděla, protože vyrazila a provlékla ruku Tinymu pod paží. “Pojďme, Tiny. Pronajala jsem si roztomiloučké sportovní autíčko. Můžete řídit, jestli chcete.”

Tiny na Jackie tázavě pohlédl, ale uvolnil se a dovolil Marguerite odvést ho z místnosti, když nevesele kývla.

“Hezký pokus, ale teta Marguerite vždycky dostane, co si umane. Nebo aspoň většinou,” suše podotknul Vincent, když pozorovali, jak se za těmi dvěma se zhoupnutím zavřely dveře.

Jackie se na něho zamračila. “Kdybyste jí nevyslepičil—”

“Držel jsem se krycí historky,” skočil jí do řeči. “Přečetla mi myšlenky včera v noci, když jsme byli na flámu.”

“Co z toho, copak jste jí v tom nemohl zabránit?” odfrkla podrážděně. “Nesmrtelní určitě dokážou držet jiné nesmrtelné od svých myšlenek dál?”

“Ano, když se soustředíme na hlídání, dokážeme nesmrtelným v jejich čtení zabránit,” připustil, ale dřív, než to stačila použít proti němu, dodal: “Jenomže nikdo nedokáže být na stráži pořád. Poznala, že lžu, a sotva jsem polevil na ostražitosti, už se mi probírala myšlenkami.”

Jackie znechuceně potřásla hlavou. “To zní jako dost nepohodlný způsob života, pokud musíte být v jednom kuse ve střehu, aby vám ostatní nečetli myšlenky.”

“To je,” přiznal bez okolků. “Což je důvodem, proč jsou mnozí z nás od přírody samotářští, aspoň dokud nenajdeme životního druha. Jakmile dospějeme, většina se odstěhuje do vlastního, abychom měli kde si po práci odpočinout a nemuset se mít bez ustání na pozoru.”

Zvědavě na něho pohlédla. “Po práci? Takže povětšinou spolupracujete s nesmrtelnými?”

“Většina herců a hereček je smrtelná, ale spousta lidí z produkce a úředníků produkční společnosti je nesmrtelná.”

Zamračila se. Z této informace vyplývalo, že existuje mnohem víc podezřelých, než doufala. S povzdechem odnesla misku ke dřezu, aby ji opláchla. Vincent vstal, že následuje jejího příkladu, a Jackie stiskla rty, jakmile se u dřezu zařadil za ni a ovanula ji jeho vůně. Voněl hezky a nebyla to kolínská. Ještě se neosprchoval a neoblékl. Co cítila, byl on sám… a líbilo se jí to.

Klidila se od něj, jak nejrychleji mohla a vyrazila ke dveřím. “Budu v kanceláři.”

“Dám si sprchu, hodím něco na sebe a v cuku letu jsem u vás,” slíbil při oplachování misky.

Už byla u dveří, ale hned se zastavila. “Vážně mi nemusíte s těmi dopisy pomáhat. Zvládnu to sama.”

“Věřím, že ano, ale ve dvou se to lépe táhne,” opáčil škádlivě, vypnul vodu a hruď, a odložil misku stranou.

Změřila si ho od hlavy k patě, nebezpečně se blížil, svižně se otočila a vyklouzla z kuchyně. Cestou po hale skoro utíkala a vrazila do kanceláře dřív, než se kuchyňské dveře za ní otevřely.

S úlevou za sebou zavřela a rozhlédla se po kanceláři. Byla to sice dost rozlehlá místnost, ale představa, že tady zůstane s Vincentem sama, stačila, aby se v duchu přikrčila.

Přešla ke stolu a zadívala se na komínky dopisů, pak vzala ty, co neměly nic společného s případem, a strčila je do krabice ve skříni. Nakonec se posadila za stůl a zaměřila se na psaní, o kterých soudila, že mohou být od případných podezřelých. Musí prověřit jednoho každého pisatele a začít eliminovat podezřelé. Samozřejmě, těch bratru osm anonymů, kde se pořád dokola opakovalo: Vím, kdo jste. Vím, co jste, bude těžké eliminovat. Chybí v nich podpis i zpáteční adresa, ale může aspoň začít s eliminací těch ostatních. Táta vždycky říkával, prober všechny podezřelé, vyluč ty, které můžeš, a kdo zbude, je pravděpodobně viník. Jasně, tohle moudro předpokládá, že dokážete vyloučit všechny, kromě pachatele. Což nebývá pokaždé.

S povzdechem se pustila do díla a byla zrovna v nejlepším, když vešel Vincent. Musela práci přerušit a povědět mu, co má dělat a pak se zase dala do čtení, skoro se jí dařilo ignorovat jeho přítomnost… Skoro. Bylo to jako ignorovat slona na hrudi, ale dělala, co mohla.

Odpoledne ubíhalo a oni postupně procházeli dopis po dopise, povedlo se jim získat dost informací přibližně o polovině jejich pisatelů, aby je, coby možné sabotéry, mohli vyloučit. Táhlo na pátou, když Vincent prohlásil, že jde udělat něco k pití a vyklouzl z kanceláře. Jackie ještě pár minut pokračovala, pak na ni ale přišlo zívání a tak jí nezbylo, než si dát pauzu.

Tento druh práce byla nudná stránka života soukromého očka. Doufala, že ji trocha čerstvého vzduchu probere. Vstala a otevřela francouzské okno. Pohledem brouzdala po příjezdové cestě, když vtom jí do zorného úhlu vniklo nějaké auto. Zírala na ně, byla si jistá, že neslyšela bzučák, který by ohlašoval, že u brány stojí a čeká vůz.

Pozorovala, jak parkuje za SUV Allena Richmonda. Dveře se okamžitě otevřely, z nich vyskočily dvě ženy a bez meškání se vydaly k domu. Obě vysoké a blond, ale jedna měla plné tělo žensky ladných křivek, zatímco druhá byla hubená jako lunt, samá ruka samá noha, neohrabané pískle.

“Nevím, proč jsi mi nedovolila, prostě to sem odfaxovat, Sharon. Řekla mi, abych jim to odfaxovala,” durdila se štíhlounká dívčina a Jackie došlo, že to musí být asistentka produkce, Lily. Dobrý Bože, to dítě nevypadá ani dost staré, aby už vyšlo ze střední školy.

“Protože, kdybys jim to odfaxovala, neměli bychom žádnou záminku sem vpadnout a tohohle nového človíčka, Jackie, řádně omrknout,” celkem vzato logicky zdůvodnila žena, kterou Lily oslovovala Sharon.

“Komu na ní sejde?” odfrkla Lily. “Já se s ní setkat nechci.”

“Well, já ano,” kontrovala Sharon. “Jako Vincentova sekretářka bych měla držet krok s vývojem událostí. Krom toho, jestli ti na ní vážně nesejde a nechtěla ses s ní vidět, mohla jsi mi ty papíry dát, zavezla bych je sem sama,” podotkla a Jackie se přistihla, že si ji detailně prohlíží od hlavy k patě. Sharon vypadala na plus mínus třicet. Hezká a elegantně oblečená do úzké černé sukně a sněhobílé blůzy.

“Já jsem ta, kdo jí to má poslat. Pokud se mají doručit osobně, udělám to sama, abych si byla jistá, že se sem dostaly v pořádku,” nenadšeně odtušila Lily. Džíny a triko Planet Hollywood, které měla na sobě, kontrast s Sharon prohlubovaly. Patrně vrchol elegance asistentek produkce, napadlo Jackie.

Obě prošly kolem, natolik zaměstnané vykládáním, že si žádná z nich nevšimla otevřeného francouzského okna ani jí, stojící způli schovaná za jedním zavřeným. Opustila místo u okna a pospíšila si do haly. Přední dveře otevřela právě ve chvíli, kdy Sharon vztáhla ruku, aby stiskla zvonek. Obě zmlkly a vytřeštily oči, tak dokonale je zaskočila, že s pusou dokořán nejdřív zdá se nevěděly, co říci.

“Sharon a Lily.” Její přivítání je zjevně překvapilo ještě mnohem víc. Podívaly se na sebe… a zase na ni, beze slova.

Jackie okamžitě ucítila čeření… takže se jí do mysli vkrádá záškodník. Hned byla ve střehu. V duchu svou mysl obehnala cihlovou zdí a začala recitovat Malý Jack Horner. Také se blížeji zadívala na ty dvě. Lily měla pěkné, ale obyčejné oříškové oči. Čili není upírka. Všichni nesmrtelní měli v očích kovové pablesky, stříbrné nebo bronzové. Nějak to souviselo se zlepšeným nočním viděním a také to byl nevýraznější rys upíra.

Pohledem sklouzla k Sharon a oči se jí zúžily. Sekretářka měla kukadla stříbrozelená, rozhodně upíří… a momentálně se jí pokoušela šťourat v myšlenkách. V duchu pokračovala v recitaci, při tom vztáhla ruku k Lily a s úsměvem řekla: “Tohle asi bude ten seznam zaměstnanců, kvůli kterému jsem vám volala?”

Lily kývla.

“Lily na mne musela čekat, než přijdu do kanceláře, abych jí řekla, kam jsem ho dala,” omlouvala Sharon jejich zpoždění. “A pak taky, ona neřídí, tak jsem ji sem svezla.”

“Hmm.” Vzhledem k tomu, že vyslechla pravý důvod, proč jsou tady, Jackie to nijak nekomentovala. Jenom trpělivě čekala, s rukou vztaženou pro papíry, které držela Lily.

“Nevěděla jsem, že si Vincent najal osobní asistentku,” odtušila Sharon, když se ticho protahovalo.

“Nikdo to nevěděl, dokud mne nenajal,” zacvrlikala Jackie.

Sharon se zakabonila. “Obvykle dává za úkol mně, zavolat do agentur, aby poslali své lidi, pokud chce někoho najmout. Tak najal Lily a Meredith a prostě každého.”

“Jak zajímavé,” podotkla Jackie mírným tónem, ale v duchu skřípala zuby. Čeření na pokraji jejích myšlenek pokračovalo. Úporná vytrvalost té zelenooké ženské jí začínala brnkat na nervy.

Sharon zjistila, že takhle se nikam nedostane, proto zkusila něco jiného. “Nevím, k čemu Vincent může chtít seznam zaměstnanců. Myslela jsem si, že tohle představení dal k ledu nadobro. Copak uvažuje, že je zase pustí na jeviště?”

“Nemám ponětí,” nenuceně zalhala Jackie. “Ale nejsem tady od toho, abych spekulovala. Já jen dělám, co mi řeknou,” dodala ještě kousavě a pak pohlédla na holčinu s oříškovýma očima. “Mohu dostat ty seznamy, Lily?”

“Aha, ano. Pardon.” Lily jí podala štůsek papírů a podívala se na Sharon.

Jackie měla pocit, že ji němě prosí, aby šly pryč. Jestli ano, Sharon odpověděla: ani za nic, protože se obrátila a řekla: “Well, Meredith – Meredith z účtárny, mzdová účetní, má na starosti výplatní listiny,” upřesnila, nejspíš aby měla jistotu, že je jasné, o kom je řeč. “Ani Meredith o vás nikdy neslyšela.”

“Jsem si jistá, že pan Argeneau formality časem vyřídí,” klidně odvětila Jackie, ale v duchu dala sama sobě černý puntík za lajdáctví. Krytí funguje pouze, je-li věrohodné.

“No, být vámi, přesvědčím se, že to skutečně dá do pořádku, jestli chcete dostat šek, až bude výplata.” Ze Sharon se vyklubala otravná ženská. Všetečná, vlezlá a pevně rozhodnutá ukojit svou zvědavost.

“Poznamenám si, abych mu to neopomněla připomenout,” zamumlala Jackie.

“A co jako?” optal se Vincent za jejími zády. Leknutím skoro vyskočila z kůže.

Obrátila se, udělala na něho obličej a řekla: “Sharon mne právě informovala, že ještě nejsem na výplatní listině.”

Vincent vykulil oči a pak se přinutil usmát. “Protože budete placená z peněz na domácnost. Jako Tiny.”

“Kdo je Tiny?” Kdopak to asi řekl? Správně. Zvědavá Sharon.

“Můj nový hospodář,” prozradil Vincent.

Jackie pozvedla obočí, protože si všimla, že titul kuchaře vypustil.

Vincent její kukuč ignoroval a zahlaholil: “Děkuji, že jste ty záznamy dovezly, dámy.”

Očividně se je chystal poslat svou cestou, ale Jackie se potřebovala dozvědět ještě jednu věc. “Někdo vás u brány pustil dál? Neslyšela jsem bzučák.”

“Mám dálkové ovládání,” pochlubila se Sharon.

“Sharon musí často vozit věci sem nebo odtud a je prostě jednodušší, když má dálkové ovládání,” ozval se Vincent do ticha, které se rozhostilo po jejích slovech.

“Samozřejmě.” Jackie si mile usmála. “Omluvíte mne?”

Nechala Vincenta, ať si s něžným pohlavím, které na výplatní listině má, poradí, jak umí, obrátila se a rovnou vykráčela po schodech nahoru, aby našla Allena Richmonda. Objevila ho ve Vincentově pokoji, dohlížel tam na práci. Využila času, kdy jí nezbylo, než čekat, až dá technikovi finální pokyny, a pustila zvědavý zrak na průzkum. Včera sem jen zběžně nakoukla, když obhlížela horní patro. Teď se tady rozhlížela důkladněji. Vincent Argeneau má dekadentní vkus. Odklepnuto, bez práva na odvolání. Místnost byla obrovská a barevně laděná do sytě smetanově bílé, s temně rudými doplňky. Nechyběla tu ani plejáda elektroniky, která by vyhověla i nejpřísnějším nárokům. Veliká televize, stereo… ale středobodem byla postel vpravdě královských rozměrů. Oceán rudých povlaků se jemně leskl. Bavlněný satén. Možná satén.

“Slečno Morriseyová? Mohu vám nějak pomoci?”

Odtrhla oči od interiéru Vincentova pokoje a podívala se na Allena Richmonda. Už stál skoro u ní. Přešla rovnou k věci. “Když jste opravovali bránu, nevyměnili jste senzor ani nezměnili kód, že ne?”

“Ne. Nepožádala jste o to.”

Přikývla. “Můžete to udělat?”

Zvedl obočí, zjevně ho překvapila. “Ano. Nějaký problém?”

“Obávám se, že někdo, kdo ho mít nemá, má dálkový ovladač.”

“Levnější by bylo vyžádat si ovladač a jen změnit kód,” upozornil Allen.

“Já věděl, že budete tady,” suše konstatoval Vincent, který právě vešel do pokoje. “Na bráně není potřeba měnit ani kód ani senzor.”

Otočila se k němu. “Můžete dostat zpátky ovladač?”

“Mohu,” hlesl, zjevně ho ta představa nijak netěšila.

“Jste ochotný vyžádat si jeho vrácení?” Teď udeřila hřebík na hlavičku.

Vincent sebou trhl, stačilo pomyslet. Víc slyšet nepotřebovala. Obrátila se zase na Allena. “Vyměňte senzor a změňte kód. Nové doručte tady Vincentovi.”

“Ale Sharon by se mohla urazit, že—”

“Sharon se to nedozví, dokud se dálkový ovladač nepokusí znovu použít. A pak jí prostě řeknete, že jste nechal celý bezpečnostní systém renovovat a jako na smrt jste se jí o tom zapomněl zmínit,” poradila mu sice s prohnaným úsměvem, leč rozumně.

Povzdechl si, a kývnul na Allena Richmonda. “Udělejte to.”

“Žádný problém. Náš zákazník, náš pán,” pobaveně odtušil Allen a vyrazil z ložnice.

Jackie mu byla v patách. Necítila se v tomhle luxusním pokoji ve své kůži, odkdy se tady zjevil Vincent.

“Tiny a teta Marguerite se už vrátili,” zvěstoval Vincent, který se pro změnu držel v patách jí. “A káva, co jsem dal vařit, by už měla být hotová.”

Jackie si vzpomněla, že odešel, aby udělal něco k pití, ještě než ty dvě přijely, a nejspíš se odvážně pustil do přípravy kávy.

“Jsem překvapen, že jste netrvala na tom, abych Sharon ovladač zabavil,” přiznal zničehonic, když začali scházet ze schodů.

“Sharon mi nepřijde zrovna nejchápavější z žen. Pardon, vyjádřím to lépe. Nezdá se, že by měla extra velké pochopení,” upřesnila Jackie tónem, jako když medu ukrajuje. “A ani hurikán nenadělá větší paseku, než sekretářka rozzuřená na svého šéfa. Poslední, co teď potřebujeme, je zmatek. Výměna senzorů a změna kódu je cesta nejmenšího odporu.”

“Dobrá úvaha,” zamumlal. “Sharon umí být krapet horkokrevná.”

“Proč si ji teda necháváte?”

Vincent zaváhal, pak si povzdechl. “Bývala manželkou mého přítele. Když zemřel, zůstala na holičkách a musela začít z ničeho.” Pokrčil rameny. “Potřebovala práci a já potřeboval sekretářku. Nejspíš bych ji nedokázal jen tak vyrazit.”

Jackie rychle odvrátila zrak od jeho krásné tváře a vzdychla. Zatraceně. Ten chlap je milý, až je mu to na škodu. Naneštěstí poslední, co chtěla, bylo, aby byl milý. Ztěžovalo jí to nemít ho ráda. Zamračila se a připomněla si Cassia, zrovna došli k patě schodů a vykročili halou.

Přinutila se usmát, když se protlačila lítačkami do kuchyně a našla tam Tinyho a Marguerite. Jak říkal Vincent, už byli zpátky. Tiny něco přendával z ledničky do trouby a Marguerite vypadala, že je právě na odchodu, ale zastavila se, když vstoupili.

“Helemese, tady jste. Zrovna jsem vás šla hledat.”

“Cosi jsme nahoře probírali s Allenem,” vysvětlila Jackie. “Zjistili jste něco?”

“Nic,” odpověděl s úšklebkem Tiny, zvedl se od trouby a napřímil. “Mozek té ženské je prázdný jako umytá tabule.”

“V nejednom slova smyslu,” suše dodala Marguerite.

Jackie se pousmála. “No, my měli trochu víc štěstí. Vyřadili jsme aspoň polovinu pisatelů tamtěch dopisů ze seznamu podezřelých a asistentka přivezla seznam zaměstnanců.”

“Přivezla ho?” zpozorněl Tiny.

“Ano. Osobně přivezla, místo aby ho odfaxovala, jak jsem žádala,” potvrdila ironickým tónem. “Vincentova sekretářka si mě chtěla omrknout.”

“Ne, to rozhodně ne,” pobaveně namítl Vincent. “Poté, co jste odešla, mi Sharon vysvětlila, že se pokazil fax. Lily neřídí a tak se nabídla, že ji sveze. Je od ní hezké, že se obtěžovala.”

“To vám řekla?” sarkasticky odtušila Jackie. “Inu, nerada vám beru iluze o vaší sekretářce, ale já vyposlechla, co si vykládaly cestou do kanceláře a jasně jsem slyšela, jak Sharon říká, že důvodem, proč sem Lily odvezla, místo aby informace odfaxovala, bylo, že si chce tohohle človíčka, Jackie, řádně omrknout.”

Protože Vincent vypadal, že je tím dočista konsternován, podotkla: “Překvapuje mne, že lhala vám, klidně jste si ji mohl přečíst a poznat, že lže.”

“Přece jsem vám už říkal, že jiného nesmrtelného dokážeme přečíst pouze, když si myšlenky nehlídá,” zabrblal Vincent a mračil se jako kakabus. “A navíc nechodím a nečtu své zaměstnance na potkání. Nečtu nikoho. Je to neslušné a vlezlé.”

“Vincent je ještě tak mladý,” ozvala se Marguerite, málem omluvným tónem. “Za pár set let zjistí, že je jednodušší používat dovednosti, které má. Čtení mysli zabrání mnohému nedorozumění.”

Jackie se kousla do rtu, když si uvědomila, že Marguerite považovala za drzou, protože se jí pokoušela číst myšlenky a přitom sama obhajuje Vincentovo čtení mysli Sharon, a Marguerite dokonce přiměla přečíst tu herečku. Zjevně měří dvojím metrem.

“Ta sekretářka, Sharon, je nesmrtelná?” zajímal se Tiny.

“Ano,” přisvědčila Jackie, vděčná, že odvádí řeč od tématu a dodala: “A barakuda.”

“Ne, to není,” překvapeně vyhrkl Vincent. “Je prima.”

“Je dotěrná, vlezlá a drzá,” podrážděně pokračovala Jackie. Dvojí metr nebo ne, jestli se jí Sharon ještě jednou pokusí vlézt do hlavy, bude ji muset srovnat.

Vincent se mračil ještě víc. “To vůbec nezní jako Sharon, kterou znám.”

“Tohle je Hollywood. Každý tady je tak trochu herec,” pokrčila rameny Jackie. Poznámka byla určena jí samé, stejně jako jemu. Užitečná připomínka. Musí si přestat myslet, že Vincent je milý. Narodil se nesmrtelný, jako Cassius, a vybral si hereckou profesi. Na to nesmí zapomínat.

Ale nic to nemění na faktu, že je milý od přírody. Vincent je dobrý muž.

Jackie šlehla ostrým pohledem po Marguerite, sotva jí ta slova proplula myslí. Ta všetečná semetrika jí je promítla do hlavy. Přečetla si její myšlenky a v duchu jí poslala svůj názor tak, že to muži neslyšeli. Chtěla se zlobit, ale místo toho dostala strach. Jak se zdá, Marguerite ji povzbuzuje, aby měla Vincenta ráda a přitom to poslední, co potřebuje, je povzbuzování. Má s tím potíže už takhle.

Proč s tím tedy bojovat?

Jackie bezmocně zatnula zuby, když jí ta otázka prolétla hlavou.

“Jaká je ta asistentka produkce?” zeptal se zničehonic Tiny a Jackie se k němu otočila. Ulevilo se jí, že si může zaměstnat mysl něčím jiným, než slovy Marguerite.

“Lily se zdá v pohodě,” odpověděla. “Ačkoli je mladinká, vypadá jako školačka.”

“Lily je starší, než vypadá,” ozval se Vincent.

“To je dobré vědět, protože vypadá na dvanáct. Víte, že na zaměstnávání dětí existují zákony, viďte?”

“Lily je hodně přes osmnáct, stěží je dítě,” ujistil ji a znělo to naštvaně.

Jen cosi zabrblala, zjevně o tom pochybovala. “Nemůžu se dočkat, až se setkám se zbytkem vašich zaměstnanců.”

“Se zbytkem?” Vincent vypadal překvapeně. “Proč byste se měla scházet s mými zaměstnanci?”

“Kdokoli ve vaší firmě mohl mít přístup k těmto seznamům,” zdůraznila a ukázala na lejstra, která ještě pořád držela v ruce.

“No a?”

“No a to znamená, že každý ve vaší společnosti mohl zjistit, kdo účinkuje v New Yorku. Což z nich dělá podezřelé.”

“Mí lidé by ne—”

“Vincente,” přerušila ho a trpělivě pokračovala, jako když mluvíte s jedincem se sníženou chápavostí: “Někdo se na vás natolik rozzlobil, že způsobil všechny tyhle problémy. Jak se zdá, pokouší se vás zruinovat.”

Nadšeně nevypadal, ale řekl: “Ano, jenže já nikdy v životě nikomu úmyslně neublížil.”

“Je vám přes čtyři sta let, možná jste někoho přehlížel, nebo zlomil srdce některé své zaměstnankyni před dvěma nebo třemi staletími a prostě si to nepamatujete.”

“Nechce se mi věřit, že tohle by mohlo být kvůli něčímu přehlížení před dvěma nebo třemi staletími,” namítl škrobeně. “A nikdy jsem ničí srdce nezlomil. To nemůže být důvodem.”

“V tom případě, co může být důvodem?” vyjela na něho zostra.

Jen zavrtěl hlavou, na tváři se mu odrážela jasně patrná frustrace. “Nevím.”

“Čili je to něco, na co jste zapomněl, protože vám to připadalo bezvýznamné,” odtušila jízlivě.

Stiskl rty. “Nejsem žádný kretén, Jackie. Těžko bych zapomněl na něco, čím bych někomu ublížil natolik, že nyní páchá tohle.”

Pokrčila rameny. “Kretén. Nesmrtelný. Jak je libo.”

“Večeře je hotová!” Tiny odvážně vykročil mezi ně, jeden druhého teď probodával zlým pohledem, a položil mísu s kuřetem na stůl.

Jackie zamrkala na jídlo. “Kdys měl čas uvařit?”

“Nevěděl jsem přesně, co bude na programu, tak jsem dopoledne pekl, zatímco se dusilo chilli. Dal jsem to ohřát, když jsme se vrátili,” vysvětlil a nařídil: “Jezte! Dokud je to teplé.”

Skousla si spodní ret, protože zaregistrovala jeho ponurý výraz. Tiny očividně cítil, že to přepískla a byla hrubá. Chtěl po ní, aby si strčila do pusy kus kuřete a sklapla. Dobře věděla, že byla hrubá, tu poslední špičku o nesmrtelných a kreténech si měla nechat od cesty. Povzdechla si a zkrotle usedla na židli ke stolu, v duchu hledala slova, kterými by se sice omluvila, ale kór moc to nenafukovala. Nedostala k tomu příležitost. I když se Vincentovi chvělo chřípí příjemně drážděné lahodným aroma pečeného masa, řekl: “Děkuji, Tiny. Nicméně se obávám, že nemám hlad.”

Tiny si povzdechl a hned co upír odešel z kuchyně, obrátil se k Jackie. “On není Cassius.”

Trhla sebou. Byla v šoku. “Jak…? Ty…”

“Tvůj táta mi o Cassiovi pověděl ten poslední rok, kdy byl nemocný,” přiznal tiše. “Bál se, že zaujatost vůči nesmrtelným, kterou to v tobě vyvolalo, by se jednoho dne mohla stát problémem. Že by to mohlo negativně ovlivnit tvůj úsudek při řešení nějakého případu nebo něco podobného. Domníval se, že pokud o tom budu vědět, mohl bych pomoci, aby k tomu nedošlo.”

“Chápu,” řekla upjatě, v citech měla naprostý zmatek. Hněvala se na otce, že to Tinymu prozradil, bylo jí trapné, že kamarád ví, jak ji Cassius ovládal a zneužíval. “Chceš mi tím snad říct, že si myslíš, že jsem dovolila minulosti, aby mne v tomto případu svedla z cesty? Ty si nemyslíš, že ten, kdo sabotuje Vincenta, je upír?”

“Kdepak, myslím si, že máš pravdu v tom, že sabotérem je nesmrtelný.”

“Tak co—”

“Jenže si také myslím, žes špatně odhadla Vincenta,” dodal vážně.

“Ta poznámka o kreténech byla jako od mrchy,” pokračoval bez okolků. “A to se ti nepodobá. Dokonce, i když někoho absolutně nesnášíš, jsi chladně zdvořilá a profesionální. U Vincenta to neplatí. Myslím, že důvodem je jeho přitažlivost, vůči které nejsi imunní, což tě děsí kvůli zkušenostem s Cassiem. A taky si myslím, že jsi na něho protivná jenom proto, aby sis ho držela od těla.”

Jackie na něho civěla jako uhranutá, cítila se odhalená a zranitelná. Dřív, než vůbec stačila vymyslet, co na to říci, koutkem oka zahlédla pohyb, který přitáhl její pozornost ke dveřím. Právě se zhouply za Marguerite.

V duchu zasténala, protože jí došlo, že všechno slyšela a zbytek si nejspíš přečetla v jejích myšlenkách. Nelze říci, že by si je nějak zvlášť hlídala. Dneska prostě nemá svůj den… v hloubi duše si moc přála, aby tenhle případ nikdy nevzala. Ať tak či tak, cítila jistotu, že tentokrát si namele. Nakonec to bude bolet.

“Bojím se, že ani já nemám hlad, Tiny,” pípla unaveně. “Raději se půjdu osprchovat a převléknout do něčeho pohodlnějšího, pak se zase pustím do práce.”

Tiny se s povzdechem smutně zadíval na delikatesu, kterou připravil, ale neřekl ani slovo, aby jí to rozmluvil, když zlomeně odcházela z kuchyně.

Vincent chodil sem a tam po obývacím pokoji, v hlavě zmatek, tak ho tam našla Marguerite. Prohlédla si ho, byl napjatý jako struna, pak se zeptala: “Pokusil ses konečně přečíst Jackie?”

Podrážděně mávl rukou. “Ne. A jak už jsem říkal v kuchyni, nerad čtu lidem myšlenky.”

“Well, měl bys svou diskrétnost přemoci a Jackie je přečíst,” prohlásila rozhodným hlasem. “Něco v její minulosti způsobilo, že nesmrtelným nevěří ani co by se za nehet vešlo, a myslím, že by pomohlo, kdybys věděl co.”

Vincent zkameněl. “Ona nám nevěří?”

“Nevěří nikomu, komu v žilách koluje nesmrtelná krev,” přisvědčila tiše. “Snad jen s výjimkou Bastiena a dokonce i jemu důvěřuje pouze do jisté míry.”

Zamračil se. “Proč?”

“Pokus se jí přečíst mysl a možná se to dozvíš. Jinak budeš muset přečíst Tinyho.”

“Pokusit se přečíst jí mysl?” nechápal a pak vytřeštil oči. Vzpomněl si, jak ho Bastien varoval, že Marguerite přijede, protože si myslí, že je osamělý a možná by potřeboval rozveselit nebo drobet pomoci, vzhledem ke své situaci.

“Ó, to ne,” zavrčel vztekle. “Ne, ne, ne, ne. Tohle ani nezkoušej.”

“Copak nemám zkoušet?” optala se, učiněné neviňátko.

“Nezačínej si hrát na dohazovačku. Dokážu Jackie přečíst, pokud to zkusím. Jenom jsem to zatím nezkusil. Není to moje pravá životní družka.”

“Já ti nevím, Vincente. Během posledních pár let jsem to viděla už čtyřikrát. Mezi spřízněnými druhy existuje jakási chemie, a vy dva mi bůhvíproč připadáte, že ji máte.”

“Teto Marguerite,” teď nevrčel. A znělo to mnohem nebezpečněji.

“Tak mi dokaž, že se mýlím. Zkus ji přečíst,” provokovala tetinka.

Vincentova mysl uháněla jako splašený hřebec. Jednu část jeho já vzrušovala představa, že by Jackie mohla být jeho předurčenou družkou. Ta druhá byla absolutně zděšená. Víc než čtyři sta let žil sám. Čtyři staletí je dlouhá doba, abyste procestovali svět křížem krážem, při hledání družky. A přesně to dělal.

Chtěl životní družku. Toužil po někom, s kým by sdílel své naděje a sny, a dokonce i trápení. Vztah jeho rodičů byl plný vzájemné lásky a podpory a péče. Byli si pravými druhy, jedno tělo jedna duše, nerozluční… až do matčiny smrti. Přesně tohle chtěl. Chtěl někoho, s kým by se smál i plakal, a objímal za temné noci, i v krutém světle dne. Proto cestoval široko daleko, celý život. Aktivně hledal družku, předurčenou kráčet s ním ruku v ruce životem.

Během prvních třech století si vydobyl pověst miláčka žen, protože neváhal porušit konvence, jen aby se setkal s tolika ženami, kolik jen mohl. Teprve posledních zhruba padesát let ho ta neustálá honička unavila a začal se bát, že tu pravou možná nenalezne nikdy. Ne všem nesmrtelným se to totiž poštěstilo.

Nyní mu teta mávala před nosem vějičkou naděje… a on se bál. Dost zvláštní, nebál se jenom, že Jackie přečíst dokáže, což by znamenalo, že si nejsou souzeni. Také se bál, že ji přečíst nedokáže, jasné znamení, že je jeho životní družkou.

Líbila se mu. Připadala mu inteligentní, a legrační a sexy, a dokonce se mu zamlouvala její vnitřní síla, trochu drsná letora a nabroušený jazýček. Maminka bývala stejně silná a chtěl by za ženu někoho podobného. Ale…

“Jdi to aspoň zkusit,” zašeptala Marguerite. “Jestli ji dokážeš číst, máš po starostech. Jestli ne…” Pokrčila rameny. “Pak můžeš začít zvažovat možnosti.”

Váhavě přikývl, obrátil se a šel zpátky do kuchyně. Pokusí se přečíst Jackie. Jestli to svede, vše zůstane při starém. Jestli ne… nezbude kámen na kameni.

6. KAPITOLA

Vincent byl jaksepatří zklamaný, když se vrátil do kuchyně a zjistil, že Jackie už odešla. Nicméně zklamání bylo v rovnováze s úlevou. Měl málo času na přivyknutí myšlence, že by mohla být jeho družkou. Trochou času navíc nepohrdl.

“Jejda, to jsou k nám hosti.” Tiny se usmál a vstal, když vešel. “Máte-li hlad, zbyla spousta kuřete.”

Vincent otevřel pusu, že řekne: ne, díky, ale pak se zarazil. Vlastně hlad měl. Dlouhou dobu nemíval hlad na nic jiného, než na krev, ale teď cítil, jak se mu žaludek svírá hlady, stačilo pomyslet na skvěle vonící kuře, které Tiny prve servíroval na stůl.

Tiny si jeho výraz vyložil správně a hned vyrazil k lednici, aby je vytáhl a znovu ohřál.

“Děkuji,” zamumlal, když mu kuchař nandal štědrou porci kuřete a přidal trochu zelného salátu. Vzal si od něho talíř a zamířil zpátky ke stolu, usadil se k jídlu naproti němu.

Zakousnul se do prvního kousku kuřete a labužnicky zavzdychal, když mu na chuťové buňky jazyka zaútočila delikátní chuť jemného masa. “Mmmm. Jestli se někdy rozhodneš praštit s řemeslem detektiva a pořídit si vlastní restauraci, dej mi vědět a já tě budu s radostí financovat. Vyděláme majlant.”

Mistr cechu kuchařského se pokloně jen usmál, protože při jídle se nemluví. Chvíli jedli mlčky, pak už to Vincent nevydržel: “Takže, kdybych se tě zeptal, co za problém má Jackie s nesmrtelnými, nepředpokládám, že mi to povíš?”

Tiny byl zticha tak dlouho, až si Vincent začal myslet, že ani neodpoví, pak se optal: “Co si o Jackie zatím myslíš?”

Vincent otázku zvážil, než přiznal: “Myslím si, že je krásná, inteligentní a zajímavá. Zdá se ostrá jako břitva, ale tuším, že není tak drsná, jak vypadá.” Zaváhal, v duchu se přel sám se sebou, jestli prozradit domněnku Marguerite, že Jackie by mohla být jeho životní družkou, ale nakonec řekl jenom: “A poprvé za velice dlouhou dobu jsem potkal ženu, kterou bych rád poznal lépe.”

Tiny přikývl, ale ještě nějakou tu chvíli zůstal zticha. Dojedl, než konečně řekl: “Je krásná, inteligentní a zajímavá. A není tak drsná, jak se snaží vypadat navenek. Samozřejmě, všechno má svůj důvod, a stejně tak i její drsný postoj, ale ten bych ti rozhodně prozradit nemohl. Byla by to zrada přítele a já bych ji takto zradit nemohl… dokonce ani pro její dobro.”

Zklamání začínalo Vincenta přímo dusit, když vtom dodal: “Líbíš se mi. Myslím, že seš dobrej chlap. Myslím si, že seš typ mužského, co by se dokázal postarat, aby Jackie byla šťastná.”

Vincent povytáhl obočí, ale zůstal zticha, čekal. Za trpělivost byl odměněn, protože Tiny pokračoval: “Když jsme se setkali s nesmrtelnými poprvé, Jackie a já jsme byli pořád ve střehu, kvůli riziku, že se nám pokusí číst myšlenky. Jackie taková zůstala, protože zažila cosi, co za žádnou cenu nemohu prozradit, aniž bych zradil její důvěru. Já mám naopak sklon dávat svým strážím volno, když zjistím, že se mi nějaký nesmrtelný zamlouvá… jako třeba ty.”

Vincent zamrkal, uvažoval, jestli Tiny navrhuje, co si myslí, že navrhuje.

“Samozřejmě, pokud bys mi přečetl myšlenky a dozvěděl se o Jackie touto cestou, nezradil bych naše přátelství,” řekl mírně. “Ačkoli, jestli se to odhodláš udělat, budu očekávat, že mi takovou věc nikdy nepřiznáš, protože bych se pak musel cítit hrozně, že jsem si myšlenky důkladně nehlídal.”

Vincent cítil, jak mu cukají rty. Měl co dělat, aby nevyprskl smíchy. Tenhle lamželezo je podšívka, všemi mastmi mazaná.

“Teď tady hezky seď a tiše jez. Hodlám chvíli meditovat o důvodu, proč je Jackie na nesmrtelné tak nabroušená a jak je smutné, že je taková.”

Vincent se musel zakousnout do kuřete, jinak by tentokrát už bez legrace zařval smíchy. S rozkoší žvýkal, přitom si vyprázdnil mysl a začal prohledávat myšlenky, které mu Tiny předkládal k nahlédnutí.

“Fakt se divím, žes Allenu Richmondovi nenakázala postavit vyšší zeď a nahoru dát ostnatý drát, nejlépe pod proudem,” popichoval Tiny. Obcházeli Vincentovu usedlost, kráčeli podél vysoké cihlové zdi, která vedla kolem dokola celého pozemku. Jackie se sice zasmála, ale v duchu o této možnosti vážně uvažovala. Vůbec to nebyl špatný nápad, když teď najisto vědí, že sabotér obrátil pozornost na Vincenta.

Bezděky špulila rty, přemítala o dopise, který přišel dneska. Našla ho, když se, osprchovaná a převlečená, vrátila dolů. Na stolku v hale zahlédla hromádku nové pošty. Uvědomila si, že Tiny a Marguerite museli při návratu vybrat schránku. Posbírala obálky, a jakmile vešla do kanceláře, začala je probírat. Dva výpisy z účtu, jeden z kreditkarty, účet za elektriku a nový pozdrav od pisatele, který se dostal na čelo hitparády sabotérů.

Strnula, když spatřila zpáteční adresu, která mluvila za vše. Byla stejná jako doručovací adresa. Rychle psaní otevřela a četla:

Připraven si hrát?

Chloupky vzadu na krku měla rázem v pozoru a adrenalin jí proletěl jako chladná kulka. S listem v ruce udělala čelem vzad a vyrazila ke dveřím, uháněla do kuchyně, jen aby zjistila, že Tiny je tam sám. Vincent a Marguerite před desíti minutami odešli obrážet kluby.

Pěknou chvíli strávila diskuzí s Tinym, rozebírali důsledky tohoto dopisu. Došlo ke změně vzorce. Předchozí dopisy byly datovány den poté, co se ta která událost odehrála, vysmívaly se Vincentovi s křížkem po funuse. Tento zdá se vyhrožoval něčím, co teprve přijde. Dostala strach a věděla, že i Tiny má obavy, ale nevěděli, čeho se mají bát. Neměli ponětí, co sabotér plánuje.

Nakonec Tiny navrhl obejít Vincentovy latifundie. Věděla, že je to jen záminka, potřebovali vypustit trochu páry, zbavit se napětí a úzkosti, které dopis v obou vyvolal. Ve skutečnosti nečekala, že najdou něco zajímavého, když se loudali podél vysoké cihlové zdi, která lemovala Vincentovo sídlo.

“Pochybuji, že by vyšší plot nebo elektrické dráty něčemu pomohly,” uvažovala nahlas. “Nesmrtelní umí vyskočit výš, než my, ale kdo ví o kolik výš?”

“Hmm.” Zadumaně pozoroval zeď. “A určitě taky umí lézt na stromy. Těch je tady spousta, po obou stranách zdi.”

Přikývla. “Smysl mají jenom pohybové senzory, bezpečnostní kamery a alarm v domě samotném. Doufejme, že pomohou.”

Tiny zabručel na souhlas a oba zmlkli. Když zase promluvil, měnil téma: “Marguerite je zajímavá žena. Hodně jí na Vincentovi záleží.”

“Jo?”

“Zřejmě si myslí, že je osamělý,” dodal a Jackie na něj vykulila oči, překvapení na obzoru.

“Osamělý?”

“Ano. Marguerite si myslí, že ztrácí zájem o život. Bere pořád méně a méně rolí, prý má pocit, že tráví čím dál víc času doma. Říkala, že nejspíš ani dost nejí, že si všimla, jak zhubnul, když ho onehdy v New Yorku po nějaké době zase viděla.”

Jackie se už kolem nesmrtelných potloukala dost dlouho, aby věděla, že nuda je jejich nejhorším nepřítelem. Když ztratí žízeň po životě, méně se krmí a začnou poustevničit, může to vést k apatii a depresi, a nakonec k sebedestruktivnímu chování. Nelíbila se jí myšlenka, že by Vincent mohl zabřednout do deprese.

Myšlenky se jí rozprchly, když ji Tiny najednou popadl za ruku a natočil doleva. Rozhlédla se a zjistila, že došli až k bráně přes příjezdovou cestu a on ji směruje nahoru k domu.

Světla v přízemí jasně svítila, ale Vincent a Marguerite se ještě nevrátili. Neměla žádnou radost z toho, že opustil bezpečí domova, zmocnil se jí totiž pocit, že se brzy něco semele.

“Zase máš zlé tušení,” konstatoval Tiny.

Pousmála se, tak říkali jejímu šestému smyslu, který jí čas od času napovídal, že se něco stane. “Je to vidět, že jo?”

“Seš zralá napětím vyletět z kůže. Což je obvykle spolehlivé znamení, že máš to své zlé tušení.”

Kývla a s povzdechem vyfoukla vzduch z plic. “Mám a procházka mi od něj moc nepomohla.”

“Co si tak jít zaplavat?” navrhl.

“Možná půjdu.”

“Do bazénu nebo do oceánu?” Ačkoli dům stál na skvělém místě na pobřeží, měl také vyhřívaný venkovní bazén. Výstřelky Hollywoodu.

“Do bazénu,” odpověděla bez váhání. Výstřelek ne-výstřelek, v televizi viděla Čelisti, když byla v choulostivém věku. V oceánu by se nedokázala uvolnit, nepřestávala by upírat oči na horizont, jestli neuvidí žraločí ploutev, a pracovala k infarktu pokaždé, kdy by se o ni otřela nějaká ubohá rybka.

“Jestli jdeš plavat do bazénu, jdu s tebou.”

“Taky’s jako kluk viděl Čelisti, huh?”

“Si piš. Týden po nich bych nešel ani u nás doma na plovárnu.”

Smáli se, ještě když vcházeli do domu, pak se rozešli do svých pokojů. Převléknou se do plavek a sejdou u bazénu, tak zněla dohoda. Jackie ze sebe v rekordním čase shodila šaty a nasoukala se do červených jednodílných plavek. Vrátila se do přízemí a vešla do kuchyně, kde zjistila že Tinyho předběhla.

Ještě se zastavila u bezpečnostního panelu, namačkala příslušný kód, kterým odjistila dveře z kuchyně, takže nezačne řvát alarm, až je otevře. Vykročila do atria a zaváhala.

Vzduch byl stále prohřátý denním vedrem, ale venku panovala temná noc a tak krátce dumala, jestli nezapnout osvětlení bazénu. Nakonec se rozhodla, že světlo dopadající sem z oken kuchyně postačí. Nebylo vidět jako ve dne, ale dost, aby při plavání nenarazila hlavou do stěny bazénu, což jí bohatě stačilo.

Dlažba atria pod bosými chodidly chladila. Ručník pohodila na jedno z kovových křesílek, rozestavěných kolem stolu, pak se šla posadit na okraj bazénu. Nohy si ráchala ve vodě a zaklonila hlavu, zadívala se na nebe poseté hvězdami, myšlenky se jí zatoulaly. Po chvíli se netrpělivě ohlédla k domu, uvažovala, co Tinymu tak dlouho trvá.

Zrovna se chystala jít ho hledat, když se dveře kuchyně otevřely a ven vyšla majestátní postava v baňatých plavkách s obrázkem kocoura Sylvestera. Pobaveně se zazubila a zakroutila hlavou. Svou obrovitostí sice dokázal většinu lidí vyděsit k smrti, ale nikdo by se nebál, znát ho osobně.

Nebo možná bál, usoudila nakonec. Tiny měl odvahy právě tolik jako zdravého rozumu a byl silnější, než průměrný medvěd.

“Na co čekáš?” zahartusil a dlouhými kroky měřil atrium. “Umíráš touhou se ponořit. Do toho.”

Tiše se zasmála a odstrčila od kraje, zalapala po dechu, když ji voda objala. Třebas ohřívaná, pořád byla chladnější, než tělesná teplota. Rychle šla pod hladinu, aby se celá namočila a uspíšila přivyknutí teplotě vody. Když se znovu vynořila a rozhlédla okolo, Tiny už byl ve vodě a plaval délky. Chvíli relaxovala, jenom šlapala vodu, pak také začala plavat sem a tam.

O dobrých dvacet minut později zahlédla pohyb na okraji bazénu. Okamžitě se zastavila a rozhlédla, oddechla si, když uviděla, že to je jenom Tiny. Vylezl z vody a utíral se na břehu.

“Skončil’s?”

“Jsem tady. Plav dál,” uklidnil ji a usadil se s ručníkem přehozeným přes ramena.

Kývla a pokračovala v plavání. Když se zastavila podruhé, Tiny už na křesílku neseděl. Zapátrala po něm očima. Kde může být? Všimla si, že se k ní pod vodou blíží temná silueta a zasmála se.

O úder srdce později jí úsměv zmrzl na rtech. Pobavení vystřídal zmatek a dokonce strach, protože jí došlo, že postava pohybující se vodou je na Tinyho příliš malá. Právě když se chystala vyrazit ke kraji, plavec se vynořil těsně před ní. Jen zírala, z vody totiž vykoukla Vincentova hlava a pak i ramena.

“Jste doma.” Jako přivítání nic moc, ale byla to první věc, co se jí v té chvíli v hlavě urodila.

Vincent se jejímu překvapení zachechtal. “Dojeli jsme domů před pár minutami. Když mi došlo, že se venku koupete, zaběhl jsem si pro plavky a šel za vámi.”

Kývla a podívala se k domu. “Kam šel Tiny?”

“Převléknout se do suchého, když už tady nejste sama.”

“Aha.” Poodplavala kousek dál. Dokud byl na břehu Tiny, nechtělo se jí z vody. Teď, když ho vystřídal Vincent, po ničem netoužila víc, než dostat se ven. Najednou cítila, že zůstávat zde je nebezpečné, jako kdyby zčistajasna zjistila, že se koupe se žralokem.

Zamířila k žebříčku, ale pak si vzpomněla na Tinyho slova o tom, že se bojí a že Vincent není Cassius. Tiny měl Vincenta rád a ona kolegovu úsudku důvěřovala. Rozhodla se vydržet ve vodě a snažit se chovat příjemně, i když byla strachy a úzkostí bez sebe. To zvládneš, v duchu přesvědčovala sama sebe a odhodlaně ignorovala obranné mechanismy, které na ni hulákaly, ať vezme roha, nebo ho urazí, nebo ať udělá, cokoli bude zapotřebí, jen aby se dostala ze sféry jeho vlivu.

Jako by vycítil její rozpaky, Vincent začal plavat naznak pryč od ní, dával jí prostor. Pozorovala ho, přistihla se, že obdivuje účinné záběry paží.

“Divím se, že raději plavete v bazénu, než v oceánu,” podotknul.

Pohledem zalétla k jeho tváři, pak začala plavat ouško a řekla: “Ráda vím, co je ve vodě se mnou.”

Tiše se zasmál.

“Beru to tak, že rád plavete v noci v oceánu?”

“Ano. Do bazénu lezu jen málokdy.” Na minutu ztichli, pak se zeptal: “Je oceán ve dne na plavání studený?” Než stihla odpovědět, pokračoval: “Předpokládám, že ano, viďte?”

“Nikdy jste se nekoupal ve dne?”

“Ne, nikdy. Je to hezčí, než v noci?”

Přemýšlivě nakrabatila čelo. “Hezčí ne, jenom jiné. Chybí vám svoboda vyjít si ven na sluníčko, kdy se vám zachce?”

“Nechybí vám, co jste nikdy nepoznala.” Jak prosté.

Tou odpovědí ji přivedl na myšlenku, co ještě nepostrádá, protože to nikdy nepoznal. Snažila se přijít na nějaké striktně denní aktivity, ale zjistila, že ji nic nenapadá. Ve dne pracovala a nebylo toho mnoho, co dělala, když měla volno, a co by stejně dobře nemohla dělat v noci. Plavání, rybaření, grilování… všechno šlo podnikat i v noci. Akorát opalování s knížkou je pasé, ale odborníci tak jako tak bijí na poplach, že si tím člověk leda koleduje o rakovinu kůže.

“Jaké to je, žít tak dlouho?” vyhrkla najednou.

Vincent doplaval k okraji bazénu a chytil se hrany, zamyslel se nad otázkou. Po chvilce zakroutil hlavou. “Nevím co na to říci. Nic jiného neznám, nemám to jak porovnat s nežít tak dlouho.”

Ztracen v myšlenkách se zahleděl kamsi do dáli a Jackie si myslela, že tím debata skončila, ale pak zase promluvil. “Nejdřív to byla ohromná zábava a já smrtelníky litoval, že vidí, jak jejich mládí a krása uvadá a s každým dalším rokem se vytrácí, zatímco já zůstával mladý a zdravý.”

Odmlčel se a Jackie se přistihla říkat: “Muselo to být neuvěřitelné. Cestovat po světě, na vlastní oči vidět, jak se mění, epochu za epochou, potkávat úžasné lidi, jako třeba Shakespeara.”

Trochu hořce se pousmál. “Ještě tak vědět, že to jsou úžasní lidé, když se s nimi setkáte.”

Povytáhla obočí. “Co tím chcete říct?”

“Inu, nyní, o čtyři sta let později, je Shakespeare věhlasný básník a dramatik, ale tehdy byl jen další pisálek, co smolil divadelní hry, shodou okolností úspěšné, ale pořád jen pisálek. Když jsem ho potkal, neměl jsem tušení, že jsem se právě ocitl v přítomnosti někoho, kdo bude tak historicky důležitý.” Zakřenil se. “Vědět to, možná bych se k němu choval s větším respektem.”

“Byl jste dítě, když jste se s ním setkal,” podotkla Jackie.

“Byl jsem zkažený spratek,” masochisticky ji opravil a potřásl hlavou.

“Ve spise, který dala dohromady tátova firma, stojí, že setkání se Shakespearem vás utvrdilo v myšlence, že se musíte stát hercem.” V archivu agentury existovala hezká řádka spisů zabývajících se nesmrtelnými, byly v nich informace získané během let.

Vincent se zachechtal. “V tom případě se onen spis proklatě mýlí. Nešlo ani tak o setkání s ním, jako spíš o pohled na všechny ty pěkňoučké dámy, které navštěvovaly divadlo a zbožňovaly herce. Taky dost pomohlo, že církev tenkrát byla s divadly na kordy, brojila proti nim a nazývala je nemorálním a nemravným semeništěm hříchu. O to víc byla divadla atraktivní. Dnes bychom tomu řekli negativní reklama.”

“Revoltující mládí,” pobaveně odtušila Jackie.

“Snad,” připustil. “Ale já se odjakživa zastával slabších a byl mecenášem snílků, nebýt podpory koruny a šlechty, církev by divadlo zadupala v prach.”

Vincent se zády opřel o stěnu bazénu a nohy nechal vznášet těsně pod hladinou, jen mírně komíhal chodidly. “Divadlo tenkrát bývalo cosi výjimečného… taková spousta energie a vzrušení.”

“A nyní?”

“Nyní.” Posmutněl. “Nyní je to spousta chladné ctižádosti a štvaní se za všemohoucím dolarem. Už jen velmi málo je nové a tvůrčí, obzvláště pak v Hollywoodu, kde – než by tvořili brilantní nové scénáře a představení – prostě jen donekonečna opakují staré kasovní trháky. Anglické slovo remake továrna na sny suverénně zmezinárodnila. Nebo přenáší na plátna kin videohry.”

Teď pro změnu posmutněla Jackie. Vincent mluvil unaveně a cynicky, a tak nemohla neuvažovat, jestli obavy Marguerite nakonec nejsou na místě.

“Když máte o Hollywoodu tak špatné mínění, proč tu vlastně žijete? Proč nebydlíte blíž své rodině?”

“Sám jsem o tom poslední dobou uvažoval,” přiznal… trpce se uchechtl. “Ruku na srdce, napůl sám sebe podezírám, že jsem rebel.”

“Opravdu?”

“No, však to znáte, otcové chtějí, aby synové kráčeli v jejich šlépějích.”

“A synové se často stavějí na zadní.” Jackie se pousmála, ale ten úsměv rychle vyprchal. “Váš otec je vykonavatelem rady.”

Vincent zvedl jedno obočí a jí hned bylo jasné, že něco z její zlosti prosáklo i do hlasu. Rada byla vládnoucím orgánem nesmrtelných a vykonavatelé ekvivalentem policie. Odjakživa jí bylo proti srsti, že se nesmrtelní staví nad člověčí zákony a jsou přesvědčení, že mají nárok na své vlastní zákony a jejich vykonavatele.

Na druhou stranu… ach jo. Dobře věděla, že poldové-smrtelníci nedokážou nesmrtelné donutit dodržovat zákony smrtelníků. Tak si to představte. Vincent, nebo nějaký jiný nesmrtelný, se řítí po dálnici nepovolenou rychlostí, a pokud jeho fáro policejní auto vůbec dokáže předjet a zabliká, aby zastavil, stačí mu vklouznout strážníkovi do myšlenek a přesvědčit ho, že nejel moc rychle a, koneckonců, že ho ten strážník vlastně nikdy neviděl. Prostě směšné. A takhle to bylo se všemi zákony. Na vlastní kůži zažila jaké to je, když člověku ovládnou mysl, a co mohou smrtelníka přinutit udělat proti své vůli. Dobře věděla, jak děsivé jsou jejich schopnosti. Jedinec jejich druhu mohl někoho zabít v místnosti plné svědků a všechny pak přinutit zapomenout, co viděli. Jejich vykonavatelé byli nutné zlo.

Pokud jde o soubor jejich vlastních zákonů, ačkoli by si moc přála, aby dodržovali všechny zákony smrtelníků, chápala, že při tom, jak jsou nesmrtelní rozptýlení široko daleko, vykonavatelé patrně ani nemají šanci hlídat jednoho každého a nutit je respektovat tak měnlivé zákony lidí. Tudíž se rozhodli soustředit na zákony důležité pro ně, jako například požívat pouze a jenom balenou krev a nevysávat smrtelníky, s výjimkou stavů nouze a zřídkavých případů, kdy jsou kvůli zdravotním problémům odkázaní na živé dárce. Většina ostatních zákonů zřejmě měla jednoduše zabránit přemnožení. Omezení na jedno dítě za sto let a proměnění pouze jednoho smrtelníka, za celý život.

Věděla, že tyto zákony jsou prosazovány bez milosti, pod trestem smrti. Nutno podotknout, že nikterak příjemné. Podle otcových záznamů posledního nesmrtelného, který se pokusil proměnit víc, než toho svého jediného povoleného, ulovili tady v Kalifornii. Za úsvitu byl přibit hřeby na slunečné místo, tam zanechán po celý den a za soumraku sťat. Setnutí hlavy byl pravděpodobně akt milosrdenství. Celodenní pobyt na přímém slunci ho natolik dehydroval, že nanoboti začali rozežírat vnitřní orgány, při hledání tolik potřebné krve. Což zřejmě byl trest všech trestů. Podle Bastiena pro našince horší mučení neexistovalo a ten muž byl za setnutí vděčný, když se ho konečně dočkal.

“Kolik je vlastně vykonavatelů?” Tohle ji zajímalo odjakživa.

“Nevím jistě,” přiznal Vincent. Odhadoval: “Snad tucet nebo tak nějak, tady v severní Americe.”

“A kolik vašich lidí tady žije?”

Potřásl hlavou. “Abych pravdu řekl, ani to nevím přesně. Odhadoval bych to na nějakých pět set, tady v severní Americe.”

“A v Evropě?”

“Víc,” řekl vážným tónem.

Přikývla. Věděla, že Evropským nesmrtelným vládne jiná rada, než je ta severoamerická, a že jsou mezi nimi třenice už celá staletí. Pocházely z časů, kdy se první nesmrtelní začali stěhovat do Ameriky ze strachu z honů na čarodějnice, kterých se tou dobou v Evropě nepořádalo zrovna málo. Evropská rada byla přesvědčená, že by se emigranti měli stále zodpovídat jí, ale rodiny vystěhovalců měly odlišné problémy a cítily, že Evropská rada je odtržená od reality a plně nechápe jejich potřeby. Chtěli si vládnout a udržovat mezi sebou pořádek sami.

Podle Bastiena se bitva, která následovala, jistým způsobem rovnala válce za nezávislost, ale probíhala v mnohem menším měřítku. Nakonec si Evropská rada nad lidmi v novém světě prostě umyla ruce. Vlastně neměla na vybranou. Nebyla v Americe, aby jí svou nadvládu vnutila.

Jackie nechala rady radami a přešla k tématu, které jí nešlo z hlavy, odkdy dorazila do Kalifornie. “Kolik krve denně potřebujete?”

Vincent zaváhal. “Většina vystačí se třemi sáčky. Někteří potřebují víc. To je různé.”

“A vy?” Otázka otázek. “Kolik lidí denně kousnete?”

“Teď jen jednoho nebo dva.”

“Čím to je, že potřebujete krve méně?”

“Ne, že bych jí potřeboval míň, ale…” Lhostejně pokrčil rameny. “Krmím se právě tak akorát, abych to ustál.”

“Tak akorát, abych to ustál,” zopakovala šeptem, vybavilo se jí, co říkal Tiny. Marguerite si prý myslí, že Vincent zhubl, když ho po nějaké době v New Yorku uviděla. Očividně akorát, aby to ustál, není dost. “Proč?”

Nepředstíral, že neví, na co se ho ptá, ale uhnul očima. “Poslední dobou mne lovení hrozně otravuje.”

“Otravuje?” Dostala strach. Teď už si byla jistá, že je to špatné.

“Tyhle dny mě zdá se otravuje všechno,” přiznal nespokojeně. “Prve jste měla pravdu. Nejedl jsem, dokud jste se tady neobjevili vy dva. Drobeček a tvoje maličkost. Jíst jsem přestal zhruba před třemi sty lety. Což jsem neměl, jídlo napomáhá přirozené krvetvorbě a redukuje potřebu krmení, ale muset jíst a ještě k tomu lovit, mne začalo nudit. Jídlo se mi omrzelo a sotva stálo za tu námahu.”

“Jídlo se ti omrzelo?” Jackie na něho doslova civěla, byla si jistá, že si z ní utahuje. V životě by ji nenapadlo, že nuda je důvodem, proč upíři nejedí, a těžko tomu mohla uvěřit. Jak si někdo může myslet, že jíst je nuda?

Vincent se při její reakcí rozchechtal. “Ano.”

“Takže vy všichni nakonec přestanete jíst, protože je to nuda?”

Zaváhal, pak řekl: “Někteří přestanou a někteří ne. Bratranec Lucern se narodil dvě sta let přede mnou, v době, kdy vzrůst a síla měly svou důležitost. Býval válečníkem, obrovitým a svalnatým. Udržování muskulatury si žádá své. Jedl pořád, a když ho jídlo znudilo, jedl dál. Nic jiného mu ostatně ani nezbylo, když si chtěl udržet svalstvo na úrovni. Na druhou stranu, sestřenka Lissianna tyhle starosti coby žena neměla. Jakmile ji jídlo omrzelo, prostě jíst přestala… ačkoli zase začala, když potkala Gregoryho.”

“A tobě svalová hmota vrásky nedělá?”

Vincent se zakřenil a vztáhl ruce do prostoru. “Když jsem se narodil já, bylo důležitější, co máš v hlavě a co umíš, než síla v bitvě, do které se necháš naverbovat. My v duelech bojovali kordy nebo jsme používali pistole. Nepotřeboval jsem svaly jako má Lucern, žoldnéř, který se musel ohánět obrovským mečem, a nikdy jsem je ani mít nechtěl. Takže, když mne jídlo omrzelo, jednoduše jsem jíst přestal.”

Jackie naklonila hlavu na stranu a prohlédla si ho. Mluvil, jako by byl nějaké kostnaté tintítko, což nebyl. Pravda, neměl svaly jako Schwarzenegger, zato měl pěkná široká ramena a tělesnou schránku svalnatou právě tak akorát.

Zavrtěla hlavou. “Stejně se mi pořád nechce věřit, že ti jídlo mohlo připadat nudné.”

Zasmál se, když se tvářila takhle, byla k pomilování. “Spousta věcí se člověku omrzí, po pár stech letech.”

“Jako co?”

Pozvedl obočí. “Co chceš říct?”

“Já nic. Ty mi řekni, co dalšího tě začalo nudit? Cos ještě přestal dělat, protože ti přišlo, že to nestojí za námahu?”

“Sex.”

Dneska večer asi z překvapení nevyjde. Cítila, jak rudne, ještěže je tma.

“Kočka ti ukousla jazyk?” poškádlil ji Vincent, když pořád mlčela jako zařezaná.

“Nevím, co říct.” Když nevíte, co říci, povězte pravdu. “Přijde mi to stejně divné, jakože tě mohlo znudit jídlo.”

“Jo,” povzdechl si. “Samotného mě to překvapilo. Hodně jsem si sex užíval. Taky jsem v tom byl docela dobrý.”

No, teď už opravdu nevěděla, co říci. Vincent tuhle perlu pronesl tak nonšalantně, žádné chvástání, pouhé konstatování. Stejným tónem mohl říct, že je dobrý na křížovky. Těžko nevěřit, že je to pravda. No jo. Jenomže každý mužský je přesvědčený, že je v sexu přeborník, ať už to pravda je nebo ne.

Unavilo ji šlapat vodu a tak plavala ke kraji, kousek od něj. Chytila se stejně jako on, aby si ruce a nohy při mluvení odpočaly.

“Konec řečí o mně,” zničehonic prohlásil Vincent. “Vím, že tvůj táta založil bezpečnostní agenturu. Co maminka? Čím byla?”

“Máma umřela, když mi byly čtyři. Moc se na ni nepamatuji. Dělala sekretářku v tátově firmě, před, i po mém narození.”

“Takže tě vychoval táta?” Když přikývla, zeptal se: “No a co, byla’s divoška, poloviční kluk, nebo hodná holčička?”

Ta otázka ji pobavila, nemohla se neusmát a taky nezamrkat překvapením, když si odpověděl sám: “Vsadím se, že divoška.”

“Proč?” rázem se měla na pozoru.

Pokrčil rameny. “Jedináček, vychovávaný tatínkem a nejspíš celá hrrr vysloužit si jeho pozornost. Obvykle to končívá tím, že se holka snaží být synem, kterého se táta nedočkal, aby si vydobyla jeho chválu.”

Zamračila se. Na ni to sedělo jako ulité. Byla poloviční kluk a nejspíš se vážně snažila být synem, kterého se táta nikdy nedočkal, vydobýt si jeho pozornost a chválu. Snad to dělá pořád, i když on už tady není. Snaží se být takovým synem, jakého by si přál.

“Pojď.” Vincent se zčistajasna vzepřel a jakoby nic se vyhoupnul na dlažbu lemující bazén. Sklonil se a podal jí ruku. “Začínáš se klepat. Nejvyšší čas vylézt z vody.”

Jackie si překvapeně uvědomila, že má pravdu, vážně se klepe, s leckterou osikou by mohla soutěžit. Přesto málem odmítla jeho ruku přijmout, ale pak vzdychla a odevzdaně vztáhla ruku nahoru. Vincent ji chytil za prsty… a najednou se jako kouzlem ocitla na dlažbě atria, voda z ní crčela jako z hastrmana. Vyzvedl ji z vody jednou rukou a dočista bez námahy. Skoro dřív, než si to vůbec uvědomila, popadl ručník a zabalil ji do něho.

Neměla by tím být překvapená, přesto ji pokaždé znovu překvapilo, jak silní a rychlí nesmrtelní ve skutečnosti jsou. Už dávno dospěla k závěru, že se většinu času pohybují pro ně hlemýždím tempem, pravděpodobně proto, aby okolo se hemžícím smrtelníkům připadali normální.

Meditace nad jejich rychlostí a silou vzala za své, když se Vincent chopil cípu osušky, kterou kolem ní omotal, a pustil se do otírání kapek vody z jejího obličeje. Začalo to skoro mateřsky, ale pak zvolnil, jeho ruce se najednou pohybovaly pomaleji a něžněji a ona si uvědomila, že se očima přímo vpíjí do jejích úst a setrvává tam. Zvážněl. Na takového Vincenta Argeneau nebyla zvyklá. Normálně nosil dobrou náladu a legrácky jako nějakou uniformu, ale teď žádnou z těchto masek na obličeji neměl. Tvářil se vážně, oči mu začaly stříbromodře zářit hladem, o kterém si nemyslela, že má co dělat s krví.

Uvědomila si, že tají dech. Jeho tělo bylo jen kousilínek od ní a stačilo zhoupnout se na patách, ňadry by se mu otřela o hruď. Při té představě ji příjemně zamrazilo. Jakoby ji čísi chladné prsty pohladily po páteři. Rozechvěla se. Vincent se zamračil.

“Honem do tepla, dneska v noci je chladno a tobě je zima.” Pustil ručník, vzal ji pod paží a popoháněl ke dveřím kuchyně. “Uvnitř se zahřeješ.”

Kývla a šla první, v duchu si říkala, jak se jí ulevilo, že ji nepolíbil. Když se to vezme kolem a kolem, dnešní vodní pokec byl relativně bezbolestný, možná dokonce pěkný. Necítila, že by se jí pokoušel číst myšlenky, a rozhodně nad ní nepřevzal kontrolu a nenutil ji dělat něco, co dělat nechtěla. Snad opravdu dovolila starým strachům nutit ji jednat s ním nefér. Třeba je stejně milý jako Bastien. A třeba ne všichni nesmrtelní shlíží na smrtelníky spatra a zneužívají je a ubližují jim, jako Cassius.

Připustit tohle byl pro Jackie obrovský krok. Zda vpřed či vzad se teprve ukáže. Otřáslo to základy jejího přesvědčení a niterné víry, ve které žila celá léta.

7. KAPITOLA

“Perfektní načasování,” pochválil je Tiny, když Jackie s Vincentem vešli do světla a tepla kuchyně. “Zrovna vyndávám z trouby první plech sušenek. Než se převléknete do suchého, správně vychladnou, aby se daly jíst.”

Jackie se na něho usmála a kroutila hlavou při pohledu, jak vytahuje s trouby plech čehosi, co krásně vonělo. Převlékl se do béžových tepláků a kaštanově hnědých pantoflí a zase měl zástěru: Já jsem mistr kuchař! Měřil šest stop sedm palců, vážil dvě sta osmdesát liber a běhal po kuchyni v příšerně cukrlátkově růžové zástěře a naducaných rukavicích s kytičkami, aby se nespálil. Kuchařinka udržující teplo rodinného krbu, jedna radost.

A také nejlepší kamarád, kterého na celém světě mám, připomněla si, když ji ovanula vůně čerstvě upečených čokoládových sušenek.

“Tiny, přiberu tady deset liber, když budeš pořád takhle vyvařovat,” remcala a přitáhla si osušku pevněji k tělu.

“Je to tvoje vina,” bránil se a pokrčil rameny. “To tvé zlé tušení mě znervózňuje a—”

“A když seš nervózní, vaříš. Uklidňuje tě to,” dokončila za něho pobaveně.

“O jaké zlé tušení jde, drazí?” ozvala se Marguerite, čímž k sobě přitáhla její pohled. Seděla a listovala Tinyho časopisy pro ženy, plnými receptů. Jak tak seděla u stolu, byla zosobněný knokaut v černých, proklatě krátkých šatech, které si oblékla na tah nočním L.A. s Vincentem a nevypadala ani o den starší, než dvacet devět, možná třicet.

Safraporte, pomyslela si Jackie, být nesmrtelná vážně má cosi do sebe.

“Jackie občas mívá zlé tušení,” vysvětloval Tiny, při tom nesl plech sušenek na mřížku, aby vychladly. “Pocity napětí a úzkosti těsně před tím, než se v případu něco semele. Zase to na ni přišlo, dneska večer.”

“Než se něco semele?” zpozorněla Marguerite.

“Obvykle něco zlého,” zamumlal Tiny, špachtličkou soustředěně přendával sušenky na žbrlení, kde si poleží, než začnou tuhnout.

“Jak zlého?” Tentokrát se zeptal Vincent a na čele se mu objevily ustarané vrásky.

Tiny se zašklebil. “Měla je, když jsem koupil kulku.”

“Kulku?” vyhrkla Marguerite.

Přikývnul. “Dělali jsme pro Bastiena. Měl podezření, že někdo vynáší vývojovou dokumentaci a vzorky různých zázračných léků, na kterých pracovali jeho vědci.”

Jackie se zaksichtila, když si vzpomněla na kauzu, o které Tiny mluvil. Argeneau Enterprises se hodně angažovala v lékařském výzkumu. Mohla to být velice lukrativní oblast podnikání, obzvlášť pokud jste si ušetřili náklady na vývoj krádeží nápadů a výsledků výzkumu někoho jiného. To se stalo Argeneau a agentura Morrisey byla povolána do zbraně, aby se na to podívala. Tehdy už tatínek začínal být nemocný a důležitější případy postupně přenechával jí. Ona a Tiny tedy dostali džob.

“Well,” pokračoval Tiny. “Okruh podezřelých jsme zúžili na dva a jednoho jsme sledovali po odchodu z práce, když vtom Jackie začala mít zlé tušení. Zaparkoval na velkém veřejném parkovišti a odešel pěšky, a my taky zaparkovali a šli za ním. Zavedl nás do jakési uličky a vtom Jackie začalo vážně svrbět. Jenže ten chlap šel před námi, tak jsem si byl jistý, že všechno bude v pohodě.” Potřásl hlavou. “Pak, zničehonic, zezadu od popelnic vyskočili dva maníci a párkrát po nás střelili.”

Zamračil se. “Ten parchant věděl, že ho sledujeme, mobilem si přivolal kumpány a dřív, než nás dovedl na parkoviště, nastražil léčku.”

“Zranili tě hodně vážně?” optal se Vincent a kabonil se, ale Jackie si nemohla nevšimnout, že pohledem uhnul jejím směrem a teď jím po ní klouže, jako by hledal stopu po kulce.

“Ne, bylo to jenom škrábnutí,” uklidnil ho Tiny. “Jenomže od té doby, když Jackie začne mít zlé tušení, znervózním.”

“Už se někdy zmýlila?” zeptala se Marguerite.

“Nikdy,” odpověděl velmi vážným tónem, upečené sušenky chladly a tak na vyprázdněný plech začal pleskat malé hrudky těstíčka, na další várku.

“Aha.” Marguerite se nad tím zamyslela, ale pak se zamračila, když uviděla, jak se Jackie třepe. “Vždyť ty jsi úplně modrá, dítě. Utíkej se nahoru převléknout do suchého.”

“Má pravdu,” přidal se Vincent a postrkoval ji ke dveřím. “Běž se převléknout do suchého.”

Jackie moc pobízet nepotřebovala. Klepala kosu a chtěla se zbavit mokrých plavek. Obšťastnila Vincenta vděčným úsměvem a pelášila halou až ke schodům a pak po nich nahoru, ke svému pokoji.

Popoháněna vidinou čerstvě upečených sušenek se v cuku letu převlékla a hřebenem prohrábla vlhké vlasy. Vincent byl v kanceláři, když se vrátila dolů. Uslyšela ho telefonovat, jakmile dorazila do přízemí. Sušenky ji sice lákaly, přesto si pospíšila, aby zjistila, o co jde. Když stanula na prahu, už pokládal sluchátko.

“To byl Bastien.” Vincent vstal a tak zjistila, že – ať byla jakkoli rychlá, on byl rychlejší – měl na sobě obtažené rifle a triko, které mu pevně obepínalo hruď.

Kývla. “Je všechno v pořádku?”

“Jasně. Jenom kontroloval, jak se nám vede pod jednou střechou s tetou Marguerite.” Obešel stůl a zamířil k ní. “Nabízel jsem mu, že ji zavolám k telefonu, ale prý se zrovna chystá do postele, tak ji mám jen pozdravovat.”

Jackie se zasmála pobavenému výrazu na jeho tváři. Tušila, že bratrance podezírá, že historka o posteli je jen výmluva, aby se matce vyhnul. Bastien v průběhu let nejednou utrousil poznámku, která naznačovala, že se jeho máti snad až příliš vměšuje, je-li ve hře život a blaho jejích dětí. Vzhledem k tomu, že sama mámu ztratila, když byla ještě prcek, nějaké to vměšování by s radostí absolvovala, ale jak se říká, tráva za plotem je vždycky zelenější.

Otevřela pusu, aby se zeptala, jestli na záznamníku nebyly nějaké vzkazy z její firmy, o kterých by měla vědět, ale zarazila se a pohledem luxovala dočista prázdnou desku stolu.

Vincent si všiml, jak zničehonic ztichla. “Co je?”

“Ty papíry, co byly na stole… dal’s je někam jinam?” Prošla těsně kolem něho.

“Ne. Když jsem přišel, žádné papíry na stole nebyly,” odpověděl a držel se hned za ní.

“Jsem si jistá, že jsem ten seznam zaměstnanců dnes večer nechala na stole. Chtěla jsem na něm dělat zítra rá—” strnula, jakmile pohledem zabloudila k otevřenému francouzskému oknu. Nebylo zavřené. Obrátila se na Vincenta. “Tys vypnul alarm, když jste přijeli?”

“Ne, jasně, že ne,” ujistil ji… a pak jen tak mimochodem dodal: “Nebyl zapnutý.”

“Cože?” užasla.

Nakrčil čelo. “Já myslel, žes ho vypnula, když jste šli do bazénu.”

“Ne. Odblokovala jsem jen dveře z kuchyně.” Vrátila se k hale a zařvala na Tinyho, pak běžela zavřít a zamknout francouzské okno.

“Co se děje?” Dovnitř vpadl Tiny, s Marguerite za patami.

“Francouzské okno bylo otevřené a seznam zaměstnanců je fuč.” Začala prohledávat stůl. Nakoukla do každé zásuvky, aby si byla jistá, že seznamy bezmyšlenkovitě nestrčila do některé z nich. Pak se podívala i na zem, jestli tam papíry prostě nespadly. Stejně už když hledala, věděla, že je to ztráta času. Jasně si vzpomínala, že je dala doprostřed stolu, takže budou první, co ráno uvidí.

“Proč nezačal řvát alarm?” Tiny položil otázku otázek. Mračil se. Zastavil se vedle Vincenta, na protější straně stolu. Marguerite zůstala ve dveřích, na tváři ustaraný výraz.

“To bych taky ráda věděla.” Jackie přestala zbůhdarma pátrat na zemi pod stolem a narovnala se. “Vincent tvrdí, že alarm byl vypnutý, když se sem s Marguerite vrátili.”

“Nemožné,” prohlásil skálopevně. “Byl zapnutý, když jsme se vrátili z obchůzky.”

“Ano, byl,” přitakala ponuře. “A jeden z nás ho podle všeho vypnul, někdy mezi okamžikem, kdy jsme přišli zpátky my dva a kdy se vrátil Vincent a Marguerite.”

“Jeden z nás?” užasl Tiny. “Nesmysl, nikdo z nás by ho jen tak nevypnul.”

“Ne o své vůli, to ne,” povzdechla si. “Ale mohli nás ovládnout a paměť nám prostě vymazat.”

Jackie si intenzivně uvědomovala, jak její poznámka na každého zapůsobila. Všichni tři strnuli. Marguerite překvapeně povytáhla obočí, Vincent vypadal, jako by zkameněl, a Tiny, jako kdyby nevěřil vlastním uším.

Vzdala hledání lejster, obešla stůl a pokračovala do haly, k ovládacímu panelu u předních dveří. Tiny hned za ní, zadíval se přes její rameno na alarm.

“Ono to není jen vypnuté. Celý systém je zkratovaný,” vyděsil se.

“Co to znamená?” přidružil se k nim Vincent.

“To znamená, že ho musíme resetovat,” zamumlala Jackie a dala se do práce.

Vincent chvíli přihlížel, pak pohlédl na Marguerite. Přišla za nimi, samozřejmě, ta si nikdy nic nenechá ujít, ale stála opodál. “Abych nezapomněl. Volal Bastien. Mám tě pozdravovat.”

“Děkuji.”

Jackie byla s alarmem hotová a hned vyrazila zpátky do kanceláře.

“Co bude dál?” Vincent se držel v závěsu.

“Zavolám do agentury. Monitorují kamery. Naší největší nadějí je, že kamery aktivované pohybovým senzorem zachytily sabotéra, když se blížil k domu,” a sáhla po telefonu.

O deset minut později zavěsila, ouško jako květáček z neutuchajících omluv člověka, co měl noční službu.

“Žádné pásky?” zasmušile, nicméně správně odhadl Vincent, když se s povzdechem opřela dozadu. Spolu s Tinym a Marguerite vyslechl její příspěvky ke konverzaci, samozřejmě, a dal si to dohromady.

“Žádné pásky,” potvrdila. “Šéf noční směny si myslí, že někdo zapomněl dát kazety do rekordérů.”

Tiny se ušklíbnul. “Náš sabotér?”

Přikývla. “Byli jsme moc pomalí. Poté, co odešel odsud, musel poctít návštěvou je. Odstranil kazety a všechny kopie na počítači, pak lidem vymazal paměť.”

Minutu všichni zůstali zticha, pak Jackie vstala. “Sušenky budou touhle dobou už vychladlé, Tiny. A co takhle kafíčko, nebylo by?”

Tiny přikývl a hned potom zděšeně vyletěl. “Druhá várka!” zařval a vyběhl z místnosti.

Jackie, Vincent a Marguerite ho následovali, mnohem pomaleji. Došli do kuchyně zrovna, když hodil do dřezu plech ohořelých sušenek a mával rukama v kytkovaných rukavicích, aby rozehnal kouř.

Marguerite nelenila a pospíšila si zničeného obra chlácholit, Vincent šel raději otevřít dveře, aby pach spáleniny vyvětral. Jackie vyrazila k Marguerite, aby jí s chlácholením pomohla, když vtom se rozeřval alarm. Jak by taky ne, když si Vincent mirnix dirnix otevřel dveře. Dům naplnil jekot sirén.

“No, aspoň víme, že to funguje!” zakřičel Vincent, zatímco Jackie se otočila na patě a uháněla do haly k ovládacímu panelu.

“A co teď?” optal se Tiny, když si konečně sedl ke stolu. Jackie, Tiny a Vincent zobali sušenky a popíjeli kávu. Marguerite sušenky vynechala a z šálku na kávu raději upíjela krev. Prohlásila, že kofein má na nesmrtelné intenzivnější účinek než na pouhé smrtelníky. Vincenta varování nezastrašilo.

Jackie usrkla kávu. Povzdechla si. Svaly se jí konečně začaly uvolňovat. Posledních pár minut bylo poněkud stresujících. Soustředit se na zadání bezpečnostního kódu, když vás ohlušuje ječení sirén alarmu, o telefonu nemluvě, není zrovna procházka růžovou zahradou. Vincent vzal telefon, bezpečnostní agentura zjišťovala, zda je něco v nepořádku nebo se jedná o planý poplach. Dokonce po něm chtěli smluvené heslo, aby se přesvědčili, že on je skutečně on a opravdu se nic neděje, ale Vincent je přes sirény neslyšel. Když Jackie alarm konečně vypnula, jejich kraválem popleteným myslím ještě pár napjatých okamžiků trvalo vzpomenout si na heslo, které jim přidělil Allen Richmond. Vzpomněli si na ně současně, Vincent je vyštěkl do telefonu ve stejnou chvíli, kdy je vyslovila Jackie, stojící vedle něj.

S úlevou zavěsili a museli alarm restartovat ještě jednou, než se mohli vrátit do kuchyně, kde už Tiny odstranil veškeré důkazy existence spálených sušenek. Nalil kávu a položil na stůl tác s první várkou. Tak tam teď seděli a svorně se tvářili jako o pohřbu.

“Teď ty a já, jeden po druhém, odrecitujeme, co se stalo od chvíle, kdy jsme se vrátili z obchůzky, do momentu, kdy k bazénu přišel Vincent.”

“Proč,” zahřměl Tiny.

“Abychom zjistili, jestli naše vzpomínky odpovídají sledu událostí,” vysvětlila. “Buďto jeden z nás – nebo oba – ztratil něco času, kdekoli, na jakkoli dlouhou dobu, kterou potřeboval sabotér, aby nás přinutil vypnout alarm, takže mohl vejít, sebrat listiny a vypařit se.”

Tiny potřásl hlavou. Zjevně stále nevěřil, že by je někdo mohl kontrolovat, až takové míry. Jackie ho naprosto chápala. Jako lidé byli zvyklí spoléhat na svou mysl, počítat se svými smysly a úvahami, den za dnem. Představu, že vás mysl nechá na holičkách, bylo obtížné přijmout.

“Já začnu,” prohlásila, doufala, že mu to tím ulehčí. “Dobrá, pamatuji si, jak jsme žertovali o Čelistech, když jsme se vraceli. Já odemkla dveře a namačkala kód, aby se nespustil alarm, zatímco tys zamykal dveře.”

Tiny kývnul, ale Jackie jednoduše pokračovala, detailně vyjmenovávala, co všechno dělala, když se převlékala do plavek, a pak vracela dolů. Minutu po minutě, vše, na co si dokázala vzpomenout, až do chvíle, kdy přestala plavat, protože objevila ve vodě žraloka. Pardon, chybička se vloudila. Vincenta. Zmlkla a upila kávu, mračila se, v duchu pátrala po místech, kde by mohla postrádat čas.

“Vaše paměť se zdá celistvá,” podotkla Marguerite, ale Jackie zavrtěla hlavou.

“Existuje několik míst, kde mé myšlenky mohly být zfalšovány,” povzdechla si a podívala se na Tinyho. “Jsi na řadě.”

“Moje vzpomínky jsou hodně podobné tvým,” odtušil Tiny, krabatil čelo. “Vzpomínám si, jak jsem ti říkal, že když jsem viděl Čelisti, nešel jsem pak ani na plovárnu…”

Jackie se mračila a Tiny dopodrobna vypočítával, na co všechno si vzpomíná. Pozorně ho poslouchala, ale myslela si, že je to k ničemu. Možná nikdy nezjistí, kdo alarm vypnul a vlastně na tom ani nezáleželo. Faktem zůstává, že se to stalo a seznam zaměstnanců zmizel.

“Počkej minutku,” vyhrkla zničehonic, čímž přerušila Tinyho zpověď. “Zopakuj to.”

Když na ni jen nechápavě zíral, upřesnila: “Sešel jsi ze schodů…”

“Sešel jsem dolů a prošel kuchyní a ven, kdes už byla ty—”

“Vrať se nahoru,” znovu mu skočila do řeči. “Chci, abys to bral pomalu a říkal přesně, na co si pamatuješ. Vyšel jsi ze svého pokoje a zavřel za sebou dveře, a scházel dolů…”

“Vyšel jsem ze svého pokoje,” poslušně zopakoval Tiny. “Zavřel jsem za sebou dveře, pak se obrátil a šel ke schodům. Sešel jsem ze schodů a prošel kuchyní a ven…”

“Jak ses dostal do kuchyně?”

Tiny na ni rozpačitě zíral.

“Vzpomínáš si, že bys šel od schodů ke dveřím kuchyně?” zeptala se, teď už po lopatě. “Tuhle pasáž pořád vynecháváš.”

Obr se pomalu opřel zády o opěradlo židle, na čele se mu začaly dělat ustarané vrásky. “Pamatuji si, že jdu dolů…” Hlas se mu vytratil, usilovně se snažil vzpomenout, jak došel od paty schodů ke dveřím kuchyně.

Po chvilce, když začal bezmocně zatínat ruce v pěst a vypadat rozčíleně, vztáhla ruku a položila na tu velikou pěst svou drobnou dlaň. “To je okay.”

“Nepamatuji si, že bych šel od schodů ke dveřím,” přiznal, zcela v šoku.

“To je okay, Tiny,” zašeptala Jackie.

“Pustil jsem ho dovnitř,” hlesl. Byl hrůzou bez sebe. Těch pár minut neměl kontrolu nad tím, co dělá. Jackie tu hrůzu plně chápala. Přesně tak se cítila, když jí došlo, co s ní prováděl Cassius.

“Já si vůbec nevšiml, že se nezmínil o chůzi od schodů ke dveřím,” vydechl Vincent a byl v tom jasně patrný obdiv.

“Ne, ani já ne,” dodala Marguerite.

Jackie pokrčila rameny. I když byla roztržitá a její myšlenky ovládal chaos, v duchu si živě představovala, jak Tiny jde, když to popisoval, jako by to dělala sama. V duchu došla k patě schodů a hned pak Tiny prohlásil, že vchází do kuchyně. Připomínalo to film, ze kterého vystřihli jednu scénu.

“Pustil jsem ho dovnitř. Vypnul jsem alarm.” Tony upíral na Jackie zoufalé oči. “Je mi to líto, Jackie. Nevím—”

“Ty za nic nemůžeš, Tiny. Nemáš proč se omlouvat,” ujistila ho trochu ochraptělým hlasem. “Věř mi, já to znám.” Poslední slovo zdůraznila, dívala se mu upřeně do očí, pak pronesla jediné slovo: “Cassius”

Tiny se opřel dozadu, zvolna přikývl. Pochopil. Ona si tímhle už prošla. Povzdechl si. “Čili, hádám-li správně, náš záškodník byl na tom seznamu.”

Jackie mlčela, v duchu přemítala, co zmizení těch papírů může znamenat.

“Nebo ne?” optal se, když to hned neodkývala.

“Možná.”

Vincent se mračil a koukal z jednoho na druhého, jako při ping-pongu. “To jméno přece musí být na tom zatraceném seznamu. Proč by ho jinak kradl?”

“Aby nás svedl na falešnou stopu,” zašeptala, ponořená v myšlenkách.

“Cože?” Marguerite se posadila zpříma. “Já tomu nerozumím.”

“Ten seznam přece lze snadno nahradit,” zdůraznila. “Jenom musíme zavolat té Lily, aby nám ho ráno odfaxovala. Jestli seznam ukradl jen proto, že na něm bylo jeho jméno, ztrácel čas. Pouze nás zpomalil. Nicméně je zde jiný problém.”

“Jaký?” vyhrkl Vincent.

“Jak se záškodník dozvěděl, že seznam je tady?” Jackie odpověděla otázkou.

Tiny se narovnal. “Je to někdo z firmy.”

“Cože?” Tohle Vincentovi moc nevonělo.

“Existují pouze dvě varianty. Jediní lidé, kteří mohli vědět, že Sharon a Lily sem ten seznam vezou, jsou lidé ve tvojí kanceláři. Buďto je tím sabotérem někdo z tvojí kanceláře nebo se sem vloupal z jiného důvodu, a když na stole náhodou uviděl seznam zaměstnanců, na kterém figuruje i jeho jméno, prostě využil příležitost a ukradl ho.”

Jackie našpulila rty: “Druhá varianta je možná, ač dost pochybná. Představuje pro sabotéra hodně rizika a musel by mít víc štěstí než rozumu.”

“Myslím, že pro nás to představuje projít celý dům a ujistit se, že nic jiného nechybí ani není poškozené,” váhavě navrhl Tiny.

“Ano,” Jackie sice vzdychla, ale nemohla nesouhlasit. Očima mimoděk zalétla k hodinám na zdi. Skoro jedna ráno, až skončí s prohledáváním domu… ani neměla chuť hádat, kolik bude.

“Já dům prohlédnu,” prohlásil Vincent, všiml si jejího letmého pohledu na ciferník. “Ty a Tiny zkontrolujte svoje pokoje, pak běžte do postele. Já zkontroluji zbytek domu. Stejně jsem nejspíš jediný, kdo ví, kam co patří.”

“Vincent má pravdu,” přitakala Marguerite. “Na vás je už pozdě. S domem mu mohu pomoci já.”

Když Jackie pořád váhala, slíbil: “Vzbudím tě, pokud najdeme něco, co není jak má být.”

Jackie se cítila jako ulejvák, který uhýbá před zodpovědností, přesto kývla a vstala. “Takže omrknu svůj pokoj a půjdu do hajan.”

Tiny také zaváhal a pak se zvedl. “Zachovám se po vzoru šéfky.”

Ještě popřáli dobrou noc a vyklouzli z kuchyně, vydali se po schodech nahoru.

“Jackie?” ozval se Tiny cestou do patra.

“Hmmm?”

“Lituji toho.”

“Už jsem ti říkala, že to není tvoje vina, Tiny. Znám to. Zažila jsem to s Cassiem. Taky mne takhle ovládal.”

“Já vím. A nelituji, že jsem vypnul alarm. Well, lituji, ale…” zakoktal se. “Ale když jsem řekl lituji toho, nemyslel jsem tohle. Lituji toho, co jsem řekl prve, že Cassius není Vincent a tak. Nikdy mi nedošlo, jaké to je. Během let mne mnohokrát napadlo – no, žes nad sebou přece neměla kontrolu, takže by tě nemělo tak vytáčet, co s tebou Cassius dělal. Vůbec jsem nechápal, že nemít nad sebou kontrolu, bylo na tom to nejhorší. Jako by tě zradila vlastní mysl. Hodila přes palubu. Mohlo se stát cokoli, mezi chvílí, kdy si pamatuji, jak scházím k patě schodů a okamžikem, kdy si vzpomínám, že procházím kuchyní. Dokonce ani nevím, kolik času mi schází. Tohle opravdu je děsivé.”

Jackie mlčela, zatímco zdolávali poslední úsek schodiště, ale jakmile se dostali na horní podestu, obrátila se k němu: “Ano, je to děsivé. Ale nemýlil ses, když jsi dnes říkal, cos říkal. Všechny nesmrtelné soudím podle Cassia, a to je špatně. Dnes jsi mi prokázal službu, žes mi zvednul mandle. Vincent není Cassius a já na něho byla hrubá a zlá. Jedním slovem, mrcha. Trestala jsem ho za to, co udělal Cassius. A on si to nezasloužil. Také jsi měl pravdu v tom, že si o Vincentovi myslím, že je milý mužský. A přitahuje mě, a byla jsem z toho vystrašená a zareagovala příšerně.”

Udělala krůček vpřed a objala ho. “Mají schopnosti a dovednosti, které my nemáme, takže jsme vůči nim v nevýhodě, pokud je použijí proti nám. Ale to, že je mají, ještě neznamená, že je proti nám hodlají použít. Věřit tomu by bylo stejné, jako kdybych předpokládala, že protože jsi větší a fyzicky silnější, než já, zneužiješ toho proti mně. Měla bych už být moudřejší a nesoudit tak unáhleně.”

Tiny zamyšleně kývnul. “Takže mi tímto doporučuješ, abych se jich nebál, jak ses jich odjakživa bála ty?”

“No, v zásadě, ano.” Jackie se zasmála a zamířila do svého pokoje. “Hezky se vyspi, Tiny, zítra tě budu potřebovat odpočatého. Půjdeme do Vincentovy společnosti, chytat záškodníka.”

8. KAPITOLA

“Kde je Jackie?” zahuhňal Vincent. Cpal se borůvkovým muffinem, který před něho spolu s kávou bez ptaní postavil Tiny, sotva před chvilkou vešel do kuchyně. Bylo teprve něco po třetí, na něho brzy, aby už byl vzbuzený, jenže byl a navíc se cítil odpočatý a měl skvělou náladu, přestože neměl ve zvyku být vzhůru v tuto hodinu.

“Usnula na gauči v kanceláři,” odpověděl Tiny, který si přisedl ke stolu naproti němu, také s muffinem a šálkem kávy.

Vincent přestal žvýkat a nechápavě na něho civěl. Ta odpověď mu jaksi neseděla na profesionálku, ženu pracovitou a pilnou jako včelka, jak ji znal on. Stěží tomu mohl uvěřit.

“Usnula?” optal se, jako by špatně slyšel.

Tiny se zakřenil a přisvědčil. “Samotného mě to poněkud šokovalo, ale mám pocit, že se včera v noci moc dobře nevyspala. Ráno vstala jako obvykle, s kruhama pod očima a výrazem, který hlásal: málo jsem spala a jsem nabručená. Už dávno jsem se naučil, že když vypadá takhle, nejlíp kolem ní chodit po špičkách.”

“No a co s ní, když se tváří takhle?” pobaveně vyzvídal Vincent.

“Dát před ni kafe a muffin a držet pusu, dokud si buďto víc neodpočne nebo aspoň pořádně neprobudí a nepřejde ji to.” Pokrčil rameny. “Tak to aspoň dělávám já. A přesně tak jsem to udělal také dneska. No a pak jsem jí řekl, žes pro ni v kanceláři nechal vzkaz a ona tam odešla.”

Upil kávy, než pokračoval: “Většinu dopoledne protelefonovala. Snědli jsme oběd a pak se usadila na gauč v kanceláři, že projde poslední dopisy. Ale když jsem se tam vrátil, jestli nepotřebuje pomoct, spinkala jako budulínek. Zdálo se, že to potřebuje, tak jsem zhasnul a nechal ji spát. Mimochodem, nemáme tu zrovna běžnou pracovní dobu. Neměl jsem důvod ji rušit.”

Vincent kývnul. Ostatně jeho vlastní pracovní doba se jim sama o sobě postarala o práci přesčas. Vůbec mu nevadilo, že Jackie usnula. Jenom ho to překvapilo.

“Probudím ji, až dojíš muffin a budeš připravený jít,” prohlásil Tiny. “My tři dneska máme jít do tvojí produkční společnosti.”

Vincent si strčil do pusy poslední kousek muffinu a vstal. “Dám si sprchu a hodím něco na sebe, a docela bych snesl ještě jeden muffin, zatímco ji budeš budit.”

Po odchodu z kuchyně zamířil ke schodům, ale zčistajasna zjistil, že místo toho míří ke kanceláři, na poslední chvíli změnil směr. Prostě musel vidět na vlastní oči, jak si ta tolik seriózní slečna Morriseyová chrninká uprostřed bílého dne.

Došel ke kanceláři, opatrně otevřel dveře a vklouznul dovnitř, pak je za sebou zase potichu zavřel, to už očima nedočkavě hledal gauč. Všechny závěsy byla zatažené, bránily polednímu slunci vpadnout dovnitř. V pracovně byla tma jako v pytli, což ale Vincentovi, s výjimečným nočním viděním, jež bylo dáno jeho druhu do vínku nanoboty, nikterak nepřekáželo. Bez problémů prošel místností, aniž do něčeho narazil.

Vedle pohovky se zastavil a zadíval na spící Jackie. Měla na sobě další tmavý střízlivý kostýmek, ačkoli v tomhle světle, oprava, v téhle tmě, nedokázal rozpoznat, jaké barvy, ale halenka mu připadala bílá. Znovu se po ní prošel očima a skoro nahlas zasténal. Nikdo by ve spánku neměl vypadat tak sexy.

Tvář Jackie byla při šlofíčku uvolněná, padací most sebeobrany spuštěný. Ležela na zádech, jednu ruku nad hlavou, druhou podél těla, svezla se z gauče. Blůza jí v téhle poloze těsně obepínala ňadra a jeden knoflíček, který býval obvykle zapnutý, měl tu drzost, že unikl z dírky a dal očím všanc pěkný kousek smetanově bílé pleti. Zpod hedvábí halenky dokonce vykukovala krajka podprsenky. Při takovém pohledu v mysli muže nemohou nezačít klíčit roztodivné myšlenky a Vincent se přistihl, že uvažuje, jaképak by asi bylo, obmalovat špičkou jazyka krajku a zabrousit i mezi velkorysé obliny ňader. Dokázal si živě představit, jak měkká a teplounká by byla její kůže, kdyby halenku rozhalil a dal pryč krajku, čímž pádem by ji mohl nahradit dlaněmi. Měl by je plné, jako vzít do rukou zralé plody. Bradavky, toť tvrdé oblázky, celé natěšené, aby je olíznul a sál.

Jackie si povzdechla a ve spaní se zamrvila a Vincent silou vůle odvrátil pohled od toho vábného místa, a putoval po jejím těle níž. Jedna noha ležela rovně, druhá byla napůl ohnutá v koleni, takže se sukně na stehnech svůdně vyhrnula. Odhalila horní lem punčoch a další smetanově bílou kůži nad ním.

Vincent těžce polknul, ten pohled ho fascinoval. Najednou se mu zachtělo padnout na kolena a šmejdit jazykem podél pružného lemu punčoch. Skoro na něm cítil lehce slanou chuť její pleti a živě si představoval, jak se jí zavlní svaly, když ji přinutí dát nohy od sebe a pojede jazykem po stehně stále výš…

Ještě než ho sex znudil, rád se krmíval z žíly ve stehně svých žen. Teď by si také dal říct. Rád by Jackie líbal a hladil. Rád by se svezl k zemi, aby jí vykasal sukénku přes boky a vnořil hlavu mezi nohy. Užíval by si její laskání, zatímco by mu krev v žilách zpívala hned vedle uší a uháněla k místečku, které by přepečlivě opečovával jazykem. Pak by, jakmile vykřikla rozkoší, natočil hlavu a zatnul zuby… hluboko, do žíly, a vléval svou rozkoš do její mysli v téže chvíli, kdy by si ji od ní sám bral.

Jackie zakřičela a vzepjala se na gauči do oblouku a Vincent zapudil erotické fantazie a zadíval se na ni. Vlastně ani tak nedýchala, jako spíš vzrušeně lapala po dechu. Hruď se jí rychle zvedala a klesala, ruce zatínala do potahu gauče. Ba co víc, nohy teď měla od sebe, jako by mezi nimi doopravdy klečel a oddaloval je, a její tělo se ve spánku prohýbalo, jako by opravdu dělal to, co si představoval.

Překvapeně zamrkal a začal od gauče couvat… dech se jí zpomaloval a tělo uvolňovalo. Přesně věděl, co se stalo. Zatraceně. Mysl měla ve spánku otevřenou a jeho myšlenky nějak vklouzly do jejího snového světa. Všechno prožila, jako by to dělal doopravdy. Do pekla, jeho vlastní tělo zareagovalo, jako by se to skutečně stalo. Erekce všech erekcí mu pod pyžamem postavila stan. Což už se mu nestalo velmi dlouho. Nic z toho ještě nikdy nezažil. Podstrkával myšlenky a vzpomínky do myslí lidí, samozřejmě, ale nikdy neúmyslně, nikdy se s nimi nepropojil ve spánku.

Drobátko ohromený a krapet zmatený Vincent se protáhnul dveřmi pracovny pevně rozhodnut. Dám si sprchu. Studenou.

“Nemyslím, že Tiny má radost, že zůstává doma.”

Jackie pohlédla na Vincenta a pak se podívala z okna, ze kterého koukal on, při tom startovala pronajaté auto. Tiny stál na zápraží, orámován světlem, které vycházelo z předních dveří Vincentova domu, šero venku houstlo. Se světlem za zády měl tvář ve stínu, takže nebylo vidět, jak se tváří, ale vlastně to vidět nepotřebovala. Strnulý postoj prozrazoval, že je nešťastný.

Potřásla hlavou a rozjela se po příjezdové cestě. “Ano, já vím, a nejdřív jsem měla v plánu vzít ho s sebou, ale pak jsem si uvědomila, žes Sharon a Lily tvrdil, že je tvůj hospodář. Neexistuje žádný důvod, proč bys bral hospodáře do kanceláří svojí produkční agentury. Asistentku? Ano. Marguerite? Proč ne. Ale kuchaře ani omylem.”

“To je mi jasné,” uznal Vincent. “Myslím, že jemu také, ale přesto z toho nemá radost.”

“Tiny je strašpytlík,” pokrčila rameny. “Bude si dělat starosti, dokud se nevrátíme. Takový je odjakživa.”

“Má o vás strach,” odtušila Marguerite ze zadního sedadla.

“Ano.” Jackie se pousmála, zabrzdila a čekala, až se otevře bezpečnostní brána, která vedla na silnici. S Tinym byli parťáci už dlouhá léta. A také dobří kamarádi. Víc, než jen to, od tatínkovy smrti jí byl nejbližším příbuzným.

Vincent na sedadle vedle ní poposedl. Podívala se na něho, vypadal uvolněně a v pohodě. Krátce po něm brouzdala pohledem, pak – vzpomněla si, že za ní sedí Marguerite a té rozhodně neunikne, jak jí očumuje synovce – obrátila pozornost zase kupředu, brána se zrovna otevřela dokořán.

Rozhostilo se ticho, všichni tři mlčeli, když vyjela na ulici a jí to tak vyhovovalo. Nebylo nijak tíživé a aspoň mohla v klidu řídit.

Přesně jak čekala, Vincent ani Marguerite včera v noci při prohledávání domu nenašli nic, co by se ztratilo nebo nebylo jak má být. Vincent jí nechal vzkaz na stole, takže se nemusela týrat zvědavostí, dokud nevstane. Ruku na srdce, celé slavné prohledávání úplně pustila z hlavy, vzpomněla si na ně, až když si přečetla vzkaz. V noci nemohla usnout. Hlavu měla plnou toho, co bylo řečeno a co se stalo, odkdy potkala Vincenta Argeneau. A ne z profesionálních důvodů. Když si teď přiznala, že je milý a není jako Cassius, její obranyschopnost dostala jaksepatří na frak. Málem nedokázala myslet na nic jiného, než na to, jak je ten mužský přímo k sežrání krásný.

Nakonec naspala s bídou čtyři hodiny, než jí ráno zazvonil budík. Cítila se pod psa, odpotácela se do koupelny a pokusila se sprchou probrat k životu. Marně.

Hodně ji podráždilo, že když konečně dokázala sejít dolů do kuchyně, našla tam Tinyho… čilého a odporně veselého, rovnou před ni na stůl postavil šálek kávy a nadýchaný dortíček. Kávu dychtivě vypila, ale muffin vynechala. Odjakživa jí bývalo trochu šoufle, když se dost nevyspala a dnešní ráno nebylo výjimkou.

Tiny – dobře si všiml, jaké má kruhy pod očima a věděl, co to znamená, za ta léta už byl na její náladovost zvyklý – udržoval konverzaci na minimu. Jenom jí sdělil, že má na stole v kanceláři vzkaz. Zavrčela cosi, co považovala za děkuji, nalila si ještě jeden hrnek kávy a šla do pracovny hledat vzkaz.

Nepřekvapilo ji, že výsledek pátrání zněl: nic jiného se minulou noc neztratilo, nikdo s ničím ani nepohnul. Přesně to čekala. Seznam zaměstnanců byl tedy jediným cílem… nebo se jím stal, když ho tady sabotér uviděl povalovat. Proto byla celá žhavá dostat se do produkční kanceláře a další kopie se zmocnit vlastníma rukama. Bohužel musela čekat, dokud se neprobudí Vincent.

Část dopoledne strávila telefonováním s New Yorkem, zjišťovala, co je nového v případech, na kterých firma pracovala v její nepřítomnosti, pak se usadila na gauči s nějakými papíry a rychle usnula. Usnout v práci bylo už tak dost zlé, ale ona navíc měla hanbatý sen o Vincentovi Argeneau. Stačilo si na něj vzpomenout a celá se tetelila.

“Takže čím mám zdůvodnit, že jdu dneska do kanceláře?”

Vincentova otázka zaplašila myšlenky od žhavých vzpomínek na vášnivý sen, který si tolik užila dnes odpoledne. V duchu si nadávala a přinutila se myslet na práci, která ji čekala. Zaparkovala před velkou bílou budovou V.A. Productions.

“Jak to myslíš? Čím máš zdůvodnit, že jdeš do kanceláře?” nechápala. “Přece je to tvoje společnost. Snad sem chodíš?”

“No, to ano,” vinou intonace se o tom dalo pochybovat. “Ale proč sem beru tebe a Marguerite?”

“Já jsem tvá osobní asistentka a chceš mě seznámit se všemi aspekty svého podnikání,” Jackie měla odpověď hned po ruce, zároveň mu tím připomněla své krytí v tomto případu. “A Marguerite chtěla jít s námi prostě proto, že ve tvé firmě ještě nikdy nebyla.” Podívala se Marguerite do očí, ve zpětném zrcátku. “Nebyla, že ne?”

“Ne,” ujistila ji Marguerite. “Tohle bude má první návštěva.”

“Dobře.” Jackie otevřela dveře a vystoupila, pak auto obešla, tam už na ni čekal Vincent s tetou. Dovnitř vešli společně, Vincent mezi ženami, jako fešný trn mezi krásnými růžemi.

Jackie věděla, že Vincent má peníze. Bilo to do očí, stačilo pohlédnout na dům: velký, krásný a draze zařízený, navíc stál na exklusivním místě. Snad každý by chtěl mít z domu přístup rovnou k oceánu. Přesto předpokládala, že je bohatý jen průměrně, dům koupil v dobách, kdy byly pozemky levnější. Stačily tři kroky za dveře, do nitra bílé budovy, ve které sídlila jeho produkční společnost, aby věděla, že tento muž není bohatý. Je to pracháč.

Čekala dům, ve kterém se o kancelářské prostory dělí několik společností, mimo té jeho. Nikolivěk. Celá budova skýtala domov V.A. Productions a nikomu jinému. Od vstupních dveří se šlo ke dvěma recepčním a ozbrojenému strážnému. Všichni tři byli smrtelníci, prohlédla si je dopodrobna a maximální pozornost věnovala očím. A všichni tři se dívali řekněme zdvořile tázavě, když je Vincent doprovázel skrz přední dveře. Nicméně jejich výrazy se střelhbitě změnily v šok, jakmile poznali V.A. ve V.A. Productions. Pořád se tvářili šokovaně, zatímco vedl Jackie a Marguerite podél stolu k výtahu.

“Proč mám dojem, že sem moc často nechodíš?” ironicky se zeptala Jackie, když Vincent zmáčkl knoflík do nejvyššího patra a dveře výtahu se zavřely před nosem tří zkamenělých tváří.

“Ale pořád mě ještě poznají, že jo?” odtušil s pokrčením ramen.

Povytáhla obočí, ale Vincent to nezaregistroval. Jeho pozornost byla soustředěná na ovládací panel nade dveřmi výtahu, sledoval, jak se mění čísílka, která signalizovala, ve kterém jsou poschodí, a pak dodal: “Krom toho jsem tady nikdy nebyl tak brzy a strážní mají jiné směny, než ostatní zaměstnanci. Mění se v sedm večer, ne v šest jako zbytek budovy. Ochranka to navrhla, takhle nemusí měnit strážné v době, kdy všichni přichází nebo odchází.”

“Chytré,” souhlasně podotkla Jackie, pak to ale pustila z hlavy, protože výtah vesele cinknul a dveře se začaly otevírat.

Zjevně přijeli do podlaží, kde sídlilo vedení, což jí bylo jasné na první pohled, sotva vešli do světa plyšových koberců a tlumené hudby.

Čekala je další recepce, také v této byli dva recepční a ozbrojený strážný. Stejně jako u vchodu, jeden recepční muž a jedna žena, a oba to byli lidé.

A, stejně jako dole, všichni tři vypadali v šoku, že vidí vcházet Vincenta Argeneau, ale žádný z nich nezareagoval ničím víc, než pouhým kývnutím na pozdrav, když je míjel.

Jackie počkala, dokud nevykročili dlouhou chodbou, teprve potom se přiblížila k Vincentovi s otázkou: “Noční ochranka jsou také lidé?”

“Ne. Nesmrtelní,” ujistil ji.

“Jsem překvapená, že nesmrtelní jsou ochotní zastávat takové místo,” podotkla. Mezi lidmi patřili strážní ochranky mezi nejméně respektované a nejhůře placené profese. Sama nechápala proč. Koneckonců, ochranka byla v přední linii, mohlo se jim stát cokoli. Byli zodpovědní za bezpečí a ochranu všech v budově, přesto se ta práce považovala za nejpodřadnější z podřadných. A, aspoň podle jejích zkušeností, byli nesmrtelní příliš arogantní, než aby vzali práci nepokládanou většinou lidí za nic víc, než východisko z nouze.

“Platíme dobře,” vysvětlil Vincent. “Přesto to obvykle dělají mladí rodilí a čerstvě proměnění.”

Nepřítomně kývla, ale zeptala se: “Takže máte celkem tři směny. Od sedmi večer do tří ráno, od tří ráno do jedenácti a od jedenácti do sedmi, správně?”

“Ano.”

“A strážní jsou člověčí od jedenácti do sedmi večer, ale nesmrtelní od sedmi večer do tří do rána? A co od tří do jedenácti?”

“Lidé.”

Přikývla. Přesně to čekala. “Budeme si muset promluvit se šéfem ochranky. Něco budou muset změnit.”

“Proč?” zeptal se překvapeně.

“Protože je sice chytré posunout směny tak, aby se strážní neměnili současně s ostatními zaměstnanci, přesto bude zapotřebí je upravit,” oznámila a dál myslela nahlas. “Směna ochranky se posune o hodinu zpátky, před ostatní, ne naopak. Pak to bude od pěti večer do jedné v noci, od jedné do devíti a od devíti do pěti. A nesmrtelné musíš dát na obě směny, od pěti odpoledne do jedné i od jedné do devíti ráno, nebo je rozdělit tak, aby v každé byl jeden nesmrtelný a jeden člověk. Tak, jak to je teď, by nesmrtelný neměl žádné potíže proklouznout dovnitř před sedmou večer, kdy začíná směna nesmrtelným, a kdykoli po třetí ráno, když jim skončí.”

“Máš pravdu,” povzdechl si. “Vlastně jsme si nikdy nedělali starosti s tím, že by se sem mohl vloupat nějaký nesmrtelný. Ochranka má držet na dištanc smrtelné zloděje nebo si poradit s naštvanými smrtelníky, kteří nedostali roli nebo práci a zabránit jim dělat potíže, ne řešit problémy s nesmrtelnými. Nikdy neexistoval žádný důvod k obavám, že nesmrtelní způsobí maléry.”

“Teď existuje,” upozornila Jackie.

“Ano,” přisvědčil s tichým povzdechnutím, které dokazovalo, jak moc ho netěší, že sabotér je jeden z jeho vlastních lidí. Jackie na něj vrhla soucitný pohled, ale neřekla nic. Vtom vzal ji i Marguerite pod paží a nasměroval je do posledních dveří na konci chodby.

“Vincente!” Sharon skoro vyskočila ze židle, když vešli do zjevně její kanceláře. Člověk by si myslel, že dostala ránu elektrickým bičem na dobytek, jakým fofrem vyletěla.

“Ahoj, Sharon. Na Jackie si určitě pamatuješ. A tohle je moje teta Marguerite Argeneau,” pozdravil Vincent, když se zastavil před jejím psacím stolem.

“Ach. Madam Argeneau, vítejte,” perlila Sharon, hned uháněla kolem stolu, aby jí podala ruku. Jackie si nemohla nepovšimnout, že její přítomnost je zcela ignorována.

Jenomže Vincent si toho zřejmě všiml také. Aspoň si myslela, že napětí kolem pevně stisknutých rtů má na svědomí nezdvořilé opomíjení její maličkosti. Neřekl ani slovo, ale okamžitě začal ji i Marguerite navigovat ke vnitřním dveřím a pryč od ženské, která se servilně vnucovala jeho tetě.

“Dá se tady sehnat nějaká káva?” optal se cestou a významně dodal. “Jackie by nejspíš kafe přivítala. A já také. Co ty, teto Marguerite?”

“Ne, děkuji,” odmítla Marguerite, to už je uváděl do své kanceláře.

Sharon nedostala příležitost odpovědět. Sotva domluvil, zavřel dveře.

Jackie se rozhlížela po rozlehlé, luxusní pracovně a spolu s Marguerite ho následovala k psacímu stolu. Zastavila se u dvou křesílek, příhodně umístěných přímo před ním, pomalu se otáčela, očima šmejdila po vybavení místnosti. Jediné, co ji napadlo při pohledu na obrovský mramorový stůl a rozmařilé zařízení, bylo, že tenhle chlap má vážně drahý vkus. Nebo to možná má na svědomí dekoratér, usoudila, jak se tak dívala na kontrastní černobílý interiér. Nic tu nebylo jako u něj doma, kde neutrální základní barvy kompenzovaly pestré doplňky, jako třeba koberečky, náhodně poházené polštářky, svíčky a obrazy sytých, jasných barev.

“Chápu-li to správně, opravdu sem nechodíš často?” zeptala se pobaveně, Vincent zatím obešel stůl a klesl do křesla za ním.

“Co tě k tomu vede?” optal se s ostražitým výrazem na tváři.

“No, já ti ani nevím,” očividně se skvěle bavila. “Snad proto, že jsou všichni zjevně v šoku, že tady jsi… a na stole máš prach,” dodala, aby předešla výmluvě: Takhle časně jsem tady nikdy nebyl.

“Má pravdu, drahý,” ozvala se Marguerite. “Je to tu poněkud zaprášené. Myslím, že potřebuješ novou uklízečku.”

Jenom se ušklíbnul a řekl: “Obávám se, že dávám přednost kumštu před byznysem… nebo aspoň dával.” S neveselým výrazem si připomněl narůstající znudění tím, co bývalo jeho vášní. “Vedle hraní také hodně cestuji, tak mám viceprezidenta, který se stará o všechno to nudné papírování.”

“Člověka nebo nesmrtelného?” zpozorněla Jackie.

“Oba. Momentálně mám dva viceprezidenty. Člověka pro denní záležitosti a nesmrtelného, který všechno řídí v noci. Neil a Stephano Notte se dokážou postarat víceméně o všechno a jenom občas si u mne ověřují, že máme na tu kterou věc stejný názor.”

“Aha, ano, bratři Notte,” zamumlala Marguerite, usedla do křesílka vedle toho, před kterým stála Jackie. “Bastien se o nich zmiňoval. Říkal, že zaměstnat je bylo moudré.”

Jackie při její poznámce zvedla obočí: “Budu hádat: Stephano je nesmrtelný a Neil smrtelník.”

“Proč myslíš?” nechápal Vincent.

“Protože Neil je pěkné, normální jméno, smrtelného typu, zatímco vy nesmrtelní zdá se všichni máte nějak exotické –ien, –ius nebo –o typ jména,” vysvětlila ironicky.

“Exotická –ien jména?” žasl Vincent.

“Ano, však víš, jako Bastien. Jména spíš exotická, než normální, přízemní, jaká má dneska každý.”

“Vlastně, Bastien bylo celkem běžné jméno, když jsem mu je dávala,” pobaveně odtušila Marguerite.

“Ano a moje také,” dodal Vincent.

Jackie se zaksichtila. “Ano, právě o tom mluvím. Staří upíři mají zastaralá jména, jaká se už běžně neužívají. Jako Stephano.”

“Abych pravdu řekla, jsem přesvědčená, že Neil je nesmrtelný a Stephano člověk,” s úsměvem podotkla Marguerite, zvedla obočí na Vincenta. “Nemám pravdu?”

Přikývnul a Jackie překvapeně vykulila oči. “Děláte si legraci?”

“Ne.”

Krátce o tom pouvažovala, pak vzdychla a svezla se do svého křesílka. Zrovna, když si myslela, že už má tyhle lidi prokouknuté, udělají jí takovouhle čáru přes rozpočet. Nesmrtelní obvykle mívali podivná nebo exotická jména a kovové oči. Jak to tak vypadá, oči s kovovým leskem je jediná věc, na kterou se ještě může spolehnout.

“Tak…” Vincent zvedl jedno obočí. “Co teď a co potom? Setkat se s každým tady a zběžně ho proklepnout? Nebo sehnat seznam zaměstnanců z muzikálu Dracula?”

“Obojí,” rozhodla Jackie. “Sharon může okopírovat seznam, zatímco mne budeš seznamovat, pak si ho vezmeme domů, kde nám ho pomůže projít Tiny.”

Vincent návrh odkývnul a začal odstrkávat židli dozadu, když vtom se dveře kanceláře najednou rozlétly a upoutaly pozornost všech. Dovnitř nakráčela Sharon, nesla tác, na něm dvě kávy, smetanu a cukr.

“Jejda, Sharon, děkuji vám,” řekl Vincent a zvedl se na nohy.

Sekretářka položila podnos na stůl a vysvětlila: “Nevím, jak se káva dělá. Naštěstí trocha zbyla po denní směně.”

“To je v pohodě,” ujistil ji Vincent, pak pohlédl na Jackie, než dodal: “Přivedl jsem Jackie, aby se tady s každým seznámila a přivoněla k byznysu komediantů. Teta Marguerite projevila přání jít s námi, ještě nikdy u nás nebyla.”

Jackie se kousla do rtu, aby nedala najevo, jak se baví. Téměř slovo od slova zopakoval, co mu poradila. Zabralo to. Sharon se uvolnila a usmála. “Samozřejmě. Mohu vám s něčím pomoci?”

Vincentův pohled sklouznul k Jackie, pak řekl: “Vlastně ano. Budeme potřebovat další kopii seznamu zaměstnanců, který jste nám včera s Lily přivezly.”

“Další kopii?” Zamračila se, ale řekla: “Samozřejmě. Najdu zase ty papíry a ofotím je.”

“Děkuji,” řekl Vincent, když už byla na odchodu, pak se naklonil nad stůl a zadíval se na podnos s kávou. Jackie také vstala a svorně si začali chystat šálek. Vincent sáhl po cukru a Jackie po smetaně, ale oba se zarazili a vystřihli znechucený obličej, když Jackie do hrnku nalila štědrou porci smetany a tekutina jen lehce pošedla. Tahle káva byla hrozně stará a příšerně silná. Bezpochyby nepitelná.

“Dole je kavárna,” prohlásil Vincent, cukr odložil zpátky na podnos. “Můžeme se tam stavit a vzít si kelímek s sebou na seznamovací obchůzku.”

“Dobrý nápad.” Jackie položila konvičku se smetanou a narovnala se, zatímco on už obcházel stůl. Zřejmě půjdou rovnou, což jí vyhovovalo.

Jackie a Marguerite šly za ním ke dveřím. Když jim je otevřel, vešly do kanceláře Sharon a zarazily se při zvuku mírně zvýšených hlasů, přicházejících ze dveří za jejím stolem.

“Co tím chceš říct, že to byly originály?” hlas Sharon zněl šokovaně.

“Říkala jsem ti to, jenže tys nedala jinak, než že je tam zavezeme,” hlas Lily byl pro změnu podrážděný. “Měla jsem odfaxovat kopie, ale tys trvala na tom, že je odvezeme osobně a já řekla, že udělám kopie a ty že ne, že prostě vezmeme ty, co mám. Well, což byly originály, naše kopie. Žádné jiné nemáme.”

“No, já si neuvědomila, že to jsou originály,” odsekla Sharon.

“Tos ale měla, Sharon. Sama’s je vytahovala ze zásuvky a trvala na tom, že odvezeme je.” Lily byla jejími slovy pěkně napružená.

Jackie sklouzla pohledem k Vincentovi, míjel ji, aby se dostal k otevřeným dveřím.

“V něčem je snad problém, dámy?” optal se, s Jackie a Marguerite za patami, koukaly mu přes rameno do malé místnosti archivu.

“Mám vážné obavy, že jsme ti včera přivezly originály seznamu zaměstnanců,” oznámila Sharon s očima upřenýma na nešťastnou Lily. “Nemáme záložní kopie. Doufám, že to není příliš důležité?”

Jackie se na ni zadívala naštvaně zúženýma očima. Sekretářka nevypadala, že by jí to bylo nějak zvlášť líto. Vlastně spíš v jejích očích zahlédla jakýsi spokojený třpyt, když letmo koukla jejím směrem.

Vincent ustaraně pohlédl na Jackie, ale než stačil něco říci, promluvila Lily. “Pořád je ještě máme v počítači, Sharon. Prostě ty soubory najdeme a znovu vytiskneme.”

“Aha… Ano.” Nevypadala extra nadšená představou práce navíc. Protáhla se kolem nich a šla ke svému stolu. Sedla si a zapnula počítač. Sekretářka vzhlédla a trochu strnule se na ně usmála, když ji všichni čtyři, Vincent, Jackie, Marguerite a Lily obstoupili a čekali. Pak si jich přestala všímat a začala klikat myší, hned jak počítač naběhl. Několikrát klikla, pak toho najednou nechala a začala se mračit.

“Děje se něco?” optal se Vincent, oči upřené na Sharon.

“Ne, ne,” ujišťovala ho, ale pořád se mračila: “Ono to jenom není, kde jsem si myslela, že to je. Musela jsem to uložit do jiného adresáře.”

Jackie cítila, jak se jí strachem sevřel žaludek. Začínala tušit, že soubory někdo smazal. Dávalo to perfektní smysl, že sabotér sem zamířil hned poté, co ukradl papíry z domu. Mělo ji to napadnout už včera v noci. Kdyby ano, mohli vyrazit rovnou sem a třeba se k souborům dostat dřív, než on… Ledaže šel prvně do kanceláře. Nijak ji nepřekvapilo, když Sharon vzhlédla, zjevně frustrovaná, a přiznala, že soubor zdá se zmizel.

Lily a Sharon, obě oči jako tenisáky, je teď tázavě obrátily na Vincenta, ale on i Marguerite už byli otočení na Jackie. Neodpověděla okamžitě, přemýšlela. Sama byla majitelkou společnosti, tak věděla, že informace by mohly mít v jiném oddělení. Kostymérna by měla mít seznam herců, nemluvě o velikostech, včetně klobouku a bot. Ochranka, seznam těch, kteří se měli starat o bezpečnost. Každé oddělení bude vědět, koho ve své branži najalo, ale navíc existovalo jedno oddělení, co by mělo mít informace o jednom každém z inscenace. Každý, kdo na hře nějak pracoval, dostával výplatní šek, dokud byl zaměstnán, čili v účetnictví by měl být zanesen seznam všech.

“Účtárna by měla mít kopii,” vyhrkla najednou Lily, mysl asistentky produkce se zjevně vydala po stejné stopě jako Jackie. Vyrazila se slovy: “Půjdu se zeptat Phillipa, jestli—”

“Phillip je na dovolené,” upozornila Sharon.

“Jejda,” Lily se zarazila a zaváhala, pak řekla: “No, možná jeho sekretářka, Meredith, by nám to mohla vytáhnout.”

“Máš pravdu, Lily,” Vincent obdařil asistentku produkce pochvalným úsměvem.

“Mám se jí zajít optat, jestli—?”

“Ne, ne.” Vincent ji poplácal po rameni. “Stejně chci Jackie všem tady představit. Nejdřív zajdeme tam a požádáme Meredith, aby to vytiskla. Mimochodem, dobrý nápad. Děkuji.”

Když Jackie přidala úsměv na pochválenou k Vincentovu a dívenka se plaše usmála na oplátku, přistihla se, že cestou z kanceláře kroutí hlavou. Upřímně řečeno, ta holčina nevypadala na víc, než na dvanáct nebo čtrnáct, když se takhle culila. Jackie skoro čekala, že se jí na zoubkách zalesknou rovnátka. Nicméně byla chytrá a přinejmenším se snažila pomoci, na rozdíl od Sharon.

“Chceš jít rovnou do účtárny nebo se cestou seznamovat s lidmi?” optal se Vincent, když ji vedl po chodbě.

“To máš prašť jako uhoď. Vlastně na tom nezáleží.”

Vincent obrátil tázavý pohled k Marguerite, ale ta jen potřásla hlavou. “Já jsem tady jen jako váš ocásek. Udělej, jak uznáš za vhodné, Vincente.”

Kývnul, zastavil se u prvních dveří, ke kterým došli, a gestem je pozval dál.

“Pane Argeneau.” Blondýnka za stolem skryla překvapení za úsměvem na přivítanou a vstala. “Pan Notte mne neráčil upozornit, že dnes přijdete.”

“Stephano o tom nevěděl, Amelie,” uklidňoval ji Vincent a doprovázel Jackie a Marguerite kanceláří. “Je uvnitř? Chci mu představit tetu a Jackie.”

“Ne, obávám se, že nikoli.”

Vincent se zastavil v půli cesty ke dveřím, očividně překvapen. “Není? Ale vždycky tady bývá dlouho. Zůstává, aby podal raport Neilovi.”

“No, někde tady je, ale na minutku si odběhl,” vysvětlila, pak se zamračila, při tom dodávala: “Měl by být brzy zpátky. Po pravdě řečeno, právě jsem uvažovala, co ho asi zdrželo, když jste vešli. Má na dnešek večer lístky na jakési představení a chtěl odejít dřív.”

“Aha. Well, tak to si jsem jist, že se zakrátko vrátí.” Vincent se na ni usmál a hned pokračoval: “Mrkneme se po něm při naší obchůzce, ale jestli se tu objeví dřív, než se s námi setká, vyřiďte mu, ať si s námi neláme hlavu. Stavíme se za ním jindy, nemusí s odchodem otálet, a že přejeme příjemnou zábavu.”

Amelia přikývla, bylo vidět, jak si oddechla, že není naštvaný. “Pokud se vrátí, povím mu, že jste tady byli.”

“Děkuji,” řekl Vincent a odvedl je zase ven.

Nešli daleko, jen kousek po chodbě k vedlejším dveřím.

“Tohle je kancelář Phillipa,” oznámil, při tom je uváděl dovnitř.

“Toho účetního, který je na dovolené,” odtušila Jackie, když se zastavili před prázdným stolem vnější kanceláře. “Sekretářka mívá volno, když je šéf pryč?”

“To si nemyslím. Sharon by se zmínila, kdyby byla pryč i Meredith,” zadumaně odpověděl Vincent, pak pohlédl ke dveřím vnitřní kanceláře.

Podívala se tam, kam on, všimla si pootevřených dveří a pozvedla obočí. “Třeba je tam.”

Vincent popošel ke dveřím a otevřel je dokořán. Pohlédl dovnitř, pak podivně strnul. Jako by spolknul dlouhé pravítko. Nebyla jediná, kdo si toho všiml.

“Co je?” zpozorněla Marguerite, to už Jackie stála vedle něj, na prahu dveří.

Na první pohled se všechno zdálo v pořádku… dokud nespatřila nohy trčící zpod stolu. Mužské nohy v oblekových kalhotách a polobotkách. Nehýbaly se.

Proklouzla kolem Vincenta, přeběhla místnost a prokmitla kolem stolu. Jakmile uviděla celého muže, zůstala stát, jako když do ní uhodí. Věděla, že to není Phillip, účetní. Ten má dovolenou. Přesto, ať už to byl kdokoli, oblečení měl jako účetní, kvádro a pěkná kravata, drahé boty…

Popravdě řečeno, jediná věc, která kazila obraz bohatého, úspěšného byznysmena, byl nůž v hrudi.

9. KAPITOLA

“Předpokládám, že tohle je Stephano Notte?” víceméně konstatovala Jackie, neschopná odtrhnout zrak od bledého, na zádech ležícího muže. Smrtelného viceprezidenta společnosti, kterého postrádali v jeho kanceláři.

“Ano.” Vincentův hlas byl stěží víc, než šepot a tak se na něj podívala. Na první pohled by se jednomu zdálo, že ho to nijak nezasáhlo. Budiž tomu jednomu odpuštěno, nebylo totiž divu. Jeho tvář byla chladnou, lhostejnou maskou, ale oči ne. Žhnuly stříbromodře a vířila v nich směs bolesti a zuřivosti a čehosi, o čem se domnívala, že by to mohl být pocit viny. Tušila, čeho se bojí, že za tímto činem stojí sabotér a teď obviňoval sám sebe. Ráda by mu řekla, že ne, ale obyčejná bílá obálka čouhající z náprsní kapsy obleku to popírala. Zpáteční adresa byla to jediné, co bylo vidět, ale úplně stačila. Adresa Vincentova domu.

“Žije.”

Jackie odtrhla oči od nehybné postavy bez života a překvapeně pohlédla na Marguerite. “Cože?”

“Je naživu,” zopakovala, zůstávala ve dveřích, ale zavřela je poté, co vrhla nervózní pohled do vnější kanceláře. “Slyším, jak mu bije srdce.”

Jackie se obrátila zpátky k muži a přiklekla, aby mu zkontrolovala pulz. Byla si jistá, že nic nenajde, vypadalo to, že má probodnuté srdce. Copak tohle mohl přežít?

“Museli těsně minout srdce,” ozvala se Marguerite, očividně jí četla myšlenky. “Slyším je tlouct. Pomalu a ne moc silně, ale bije.”

“Já to taky slyším.” Vincent padl na kolena vedle něj z druhé strany, právě když Jackie našla tep. Nitkovitý, ale byl tam, uvědomila si s úžasem. Stephano Notte není mrtvý. Zatím.

“Musíme zavolat sanitku,” rozhodla, narovnala se a zamířila ke stolu.

“Tak dlouho nepřežije,” namítl Vincent. “Umírá, zatímco my mluvíme.”

“Musíme to aspoň zkusit,” prohlásila nekompromisně a zvedla sluchátko.

“Vincente, co to děláš?”

Ostrý tón dotazu Marguerite Jackie přiměl otočit se k Vincentovi, uviděla, že si vyhrnuje rukáv.

“Až řeknu teď, vytáhni nůž,” nařídil, při tom otevíral Stephanovi Notte ústa.

“Ne, to nemůžeš!” vykřikla Marguerite, to už se hnala vpřed. “Nech to na mne.”

Jackie se mračila, svírala v ruce telefon, pokoušela se pochopit, co se děje. Marguerite doběhla k Vincentovi, ale nebyla dost rychlá, aby mu zabránila prokousnout si zápěstí. Kousnutí bylo hluboké a muselo po čertech bolet, ale nehnul ani brvou. Jen přesunul ránu, ze které se řinula krev, nad Stephanova otevřená ústa a nechal rudou tekutiny vtékat dovnitř, právě když mu teta stanula po boku.

Marguerite měla vztažené ruce, nejspíš ho chtěla popadnout za ramena a zastavit, ale teď se jen poraženě svezla na zem vedle něj.

Nohy se jí najednou podlomily, protože Jackie konečně došlo, co se odehrává, ztěžka se opřela o stůl, telefon stále v ruce. Fascinovaně sledovala, jak Vincent dává volnou ruku pod mužův krk, podepírá ho a mírně zvedá, aby usnadnil kapalině vtékat do hrdla.

“Ach, Vincente.” Marguerite ta slova zasténala, oči zkalené smutkem, když vtom se – z nějakého důvodu – od něj odvrátila a pohlédla na Jackie, a pak zpátky a potřásla hlavou.

Rozrušená ženinou reakcí, ne že by ji chápala, Jackie položila telefon a roztřeseně šla ke Stephanovi, kterého Vincent proměňoval. Aspoň se domnívala, že právě to se děje.

“Vytáhni nůž.” Vincent ta dvě slova zasyčel skrz zatnuté zuby.

Ustaraně mu hleděla do bledé tváře a automaticky si klekla, aby poslechla příkaz. Nepřemýšlela, prostě to udělala, její ruka se sevřela kolem kovového držadla a zatáhla nahoru. Dokud neucítila odpor, její mysl neregistrovala, že vytahuje nůž z mužovy hrudi. Celá se otřásla odporem, hned pak následovalo úlevné zachvění, když si nůž konečně dal říct a vyjel ven.

Sotva kovová zbraň opustila Stephanovo tělo, Vincent odsunul zápěstí od pusy a poslední krev nechal kapat do otevřené rány na hrudi.

“Bude to fungovat?” špitla, když Vincentova ruka přestala krvácet, rána se zatáhla a on muže položil na záda na zem.

“Nevím. Možná jsme přišli moc pozdě,” zašeptal nešťastně.

Marguerite vytáhla z kabelky kapesník a podala mu ho. Rychle si jím obmotal zápěstí. Konec zastrčil pod provizorní obvaz, aby držel, pak se naklonil a zvedl Stephanovi oční víčka a zblízka se mu zadíval do očí.

“Bude to fungovat,” hlesla Marguerite a lítost v jejím hlase přiměla Jackie křísnout o ni ostrým pohledem. Chvíli jí trvalo, než pochopila, proč je nesmrtelná touto proměnou tak rozrušená. Jenomže nakonec si vybavila zákon, který říkal, že každý nesmrtelný smí během svého života proměnit pouze a jenom jediného smrtelníka. Většina nesmrtelných si proměnu šetří pro svého životního druha. Vincent ji právě vyčerpal, aby zachránil život svému viceprezidentovi. Pokud někdy nalezne předurčenou životní družku, nebude ji smět proměnit.

Pomalu obrátila oči k Vincentovi. S ponurým výrazem a smrtelně bledou tváří pozoroval muže, kterému tolik obětoval, a Jackie ucítila, že ji v očích pálí horké slzy. Opravdu si o všech nesmrtelných myslela, že to jsou sobecké, arogantní bytosti, které na smrtelníky pohlíží pouze jako na chodící večeři? Panebože, právě se jednou provždy vzdal šance mít někoho, s kým by kráčel předlouhým životem, aby zachránil smrtelníka.

“Co se stalo, stalo se,” fatalisticky zašeptala Marguerite, čímž k sobě opět přitáhla slzami zalité oči Jackie. “Co budeme dělat teď?”

Jackie viděla rozmazaně a v hlavě měla jako vymeteno. Byl to Vincent, kdo řekl: “Bude potřebovat krev a to hodně. Ale musíme ho odtud dostat, aniž by si někdo uvědomil, že přežil.”

Zamrkala, aby se zbavila otupělosti, moment jí zabralo pochopit, proč si myslí, že by nikdo neměl zjistit, že Stephano útok přežil, ale pak jí došlo, že byl bodnut zepředu. Musel útočníka vidět. Kdyby se sabotér dozvěděl, že přežil, pokusil by se ho zabít znovu, aby mu zabránil odhalit jeho totožnost.

Udělalo na ni dojem, že Vincent na to přišel okamžitě. Momentálně mu to myslelo mnohem rychleji, než jí. Nicméně teď, když před ním vyvstal problém, její mozek zase začal pracovat.

“Proč ho probodli?” optala se zčistajasna. Když se na ni Vincent podíval nechápavě, objasnila: “Stephano je smrtelník. Jestli je sabotérem nesmrtelný, jak se domníváme, proč mu jen nevymazal paměť? Proč ho probodával?”

“Stephanova matka byla smrtelná, když ho porodila,” vysvětlil Vincent. “Stejně jako jeho otec. Ovdověla, když byl ještě docela malý, a stala se životní družkou jednoho nesmrtelného. Novopečená paní Notte se samozřejmě také stala nesmrtelnou a měla druhého syna, Neila, ten se nesmrtelný už narodil. Chtěla proměnit i Stephana, ale on to nedovolil.”

Jackie svitlo. “Stephano vyrostl jako jediný smrtelný v rodině nesmrtelných.”

“V takovýchto případech se smrtelník často naučí blokovat některé naše schopnosti,” odtušila Marguerite. “Jako vy. Je to prostě sebeobrana.”

“Takže ho sabotér nedokázal zcela ovládat?”

“To je možné. Nebo mu třeba nedokázal vymazat paměť úplně,” pokračovala Marguerite. “A než by riskoval, že si na něj vzpomene, zabil ho. Nebo si myslí, že to udělal.”

Jackie přikývla a sáhla po dopise, který Stephanovi trčel z náprsní kapsy. Zarazila se, protože pohledem zavadila o nůž, co stále svírala v ruce. Ve skutečnosti to byl nůž na dopisy, ne nůž jako takový. S úšklebkem ho odložila na koberec vedle sebe, pak vytáhla dopis z kapsy a otevřela ho. Stálo tam pouhé:

Tvůj kamarád? Obávám se, že se připletl do cesty.

Příště to bude někdo, kohos vybral ty.

“Co je tam?” optal se Vincent.

Jackie mlčky předala dopis, v duchu už si lámala hlavu, co mohou ta slova znamenat. První část byla jasná. Stephano musel sabotéra vyrušit, když tady něco prováděl a byl zabit jenom proto, že se mu připletl do cesty. Zato poslední věta ji trápila.

“Příště to bude někdo, kohos vybral ty,” nahlas předčítal Vincent. “Co má tohle do pekla znamenat?”

“Myslím, že to znamená… když se teď uchýlil k vraždě, hodlá pokračovat stejným stylem,” zašeptala Jackie, sklopila zrak k muži na podlaze. Stephano Notte možná tak jako tak zemře, a dokonce i kdyby ne, pak jenom proto, že byl proměněn. Sabotér mu uchystal smrt a vychází z předpokladu, že uspěl.

“Jasně, ale co chce říct tím, že to bude někdo, koho vyberu?” strachoval se Vincent.

“Vybral. Minulý čas,” opravila ho Jackie, kabonila se a kroutila hlavou. “Nevím jistě, co tím míní.”

Ačkoli nějaké nápady měla, jak sama sobě v duchu přiznávala. Žádné dobré a vážně by byla raději, kdyby na ně nedošlo.

“Jak dlouho musíme čekat, než se dozvíme, zda proměnu přežije?”

“Přežije,” ubezpečila ji Marguerite. “Viděla jsem lidi v horším stavu a přežili to.”

“Okay,” vydechla Jackie, pohledem sklouzla zpátky k muži na zemi. Bledý a nehybný. Nebylo by těžké uvěřit, že je mrtvý, až na tu ránu na hrudi, připadala jí nějak menší, než když z ní prve vytrhla nůž na dopisy.

“Jak dlouho trvá proměna?” O téhle věci bylo ve spisech agentury velmi málo informací.

“Nejhorší bývá odbyto za čtyřiadvacet až osmačtyřicet hodin, ačkoli to může trvat trochu déle, to záleží na závažnosti zranění nebo chorob, které člověk má,” odpověděla Marguerite. “Poté nabude vědomí, ale proměna nebude úplně dokončena ještě celé týdny.”

Jackie přikývla. Ji zajímalo, kdy se probere. Jakmile se Stephano probudí, mohou od něj získat jméno sabotéra, uspořádat štvanici a zabránit, aby byl kdokoli další zraněn nebo zemřel. Zamračila se. Za čtyřiadvacet až osmačtyřicet hodin se může stát hodně věcí.

“Dobře.” Vincent rázně vstal. “Musíme ho dostat odtud ke mně domů a začít mu dávat krev.”

“A musíme to udělat tak, aby se nikdo nedozvěděl, že přežil,” dodala Jackie a také vstala.

“Sanitka je nejlepší řešení,” prohlásila Marguerite. Když na ni Jackie s Vincentem pohlédli stejně nechápavě, pokrčila rameny: “Stephano byl smrtelník. Zavolá se sanitka. A policie. Odvezou tělo.”

Jackie přikývla. Kdyby ho jen propašovali z budovy, sabotér by mohl získat podezření, že nezemřel. Ale… “Jak zvládneme saniťáky?”

“Buďto teta Marguerite nebo já sám můžeme kontrolovat posádku ambulance,” navrhl Vincent. “Svézt se s nimi a přimět je vzít Stephana do mého domu, a pak všem v sanitce vymazat paměť.”

“Já to udělám,” nabídla se Marguerite. “Tak budeš moct zůstat tady a zaonačit to s policií, až přijedou, pak zjistit, jestli se sabotérovi podařilo získat informace, které hledáme nebo ne.”

“Děkuji, teto Marguerite,” zamumlal Vincent, zatímco Jackie vyrazila k telefonu, zavolat záchranku. Mluvila neurčitě, řekla jen, že ve V.A. Productions potřebují sanitku a polici. Nechtěla říct nic, co by se později mohlo obrátit proti nim. Marguerite může podstrčit do hlav posádky myšlenku, že se jednalo pouze o drobné zranění jednoho ze zaměstnanců, a Vincent by mohl provést totéž s policií, ale ne když bude do telefonu hystericky ječet, že tady někoho probodli.

“Už jsou na cestě,” oznámila a zavěsila.

Vincent přikývl a kouknul na tetu. “Kolik krve máme v domě?”

“Dost, aby přestál den či dva, přinejmenším.”

“Objednám další,” a hned pak se všichni tři bryskně otočili ke dveřím, protože se nečekaně otevřely a na prahu stanul nějaký muž.

Vysoký, štíhlý, v tmavém obleku, černočerné vlasy, usmíval se na ně na přivítanou. “Zdálo se mi, že odtud slyším hlasy.”

“Neile.” Vincent zněl šokovaně a Jackie tušila, že, ostatně jako ona sama, docela zapomněl na Stephanova bratra a že se má co chvíli objevit.

“Právě jsem dorazil,” zazpíval Neil Notte, pořád s úsměvem na rtech. “Amelia mi pověděla, že seš tady, spolu s tetou a další dámou. Prý jste hledali Stephana. Našli jste—?”

Zůstal s pusou dokořán, když pohledem našel muže na podlaze. Zbledl a na tváři se mu okamžitě odrazilo leknutí, pak vyrazil vpřed. Jackie pro změnu vyrazila zavřít dveře, které nechal dokořán. Když se otočila, klečel vedle Stephana. Vincent klečel vedle něj, něco mu tiše povídal, ale na tváři Neila stále panoval zmatek a nepřestával říkat: “Cože?” pořád dokola, takže Vincenta nutil vysvětlení opakovat. Jackie je chvíli mlčky pozorovala, pak přešlápla z nohy na nohu a obrátila se ke dveřím.

“Půjdu počkat na sanitku a policii, zavedu je sem. Pokusím se nevpustit dovnitř nikoho jiného.”

Na odpověď nečekala, vyklouzla z místnosti a přes kancelář sekretářky na chodbu.

Už málem svítalo, když Jackie spolu s Vincentem unaveně vcházela do kuchyně jeho domu. Tiny a Marguerite seděli u stolu a hráli poker, ale ukončili hru a začali karty skládat, sotva vešli. Očividně se jen snažili zabít čas, dokud se nevrátí.

“Trvalo vám to mnohem déle, než jsem čekal. Začínal jsem si dělat starosti,” podotknul Tiny tím svým hláskem, jako když se žene bouřka a v dáli hřmí. Zvedl se na nohy. “Máte hlad?”

Jackie zavrtěla hlavou. “Jedla jsem v kavárně úřadu.”

Kývnul. “Kávu?”

“Ano, prosím,” vydechla Jackie, Vincent jí přidržel židli.

“Udělám čerstvou,” řekl Tiny a šel k lince proměnit slova v činy.

“Najedl ses i ty, Vincente?” optala se Marguerite, s obavami si prohlížela jeho pobledlou tvář, když se víceméně zhroutil na židli vedle Jackie.

“Cosi jsem zakousnul v kanceláři,” odvětil stroze.

Jackie ignorovala pohled, který vrhl jejím směrem, a pročísla si rukou vlasy. Vincent neměl možnost jít ven a nakrmit se, než se vydali do jeho produkční společnosti, na což před odchodem vůbec nepomyslela. Nepřišlo jí to na mysl, dokud si v půli večera nevšimla, že je nejenom děsivě bledý, ale že také zatíná zuby a kolem očí má bolestné vrásky.

Uvědomila si, že se nutně potřebuje nakrmit, a přitom věděla, že nenechá události ve firmě bez dohledu jen proto, aby se postaral o sebe. Byla to ona, kdo navrhl, aby se nakrmil ze svých člověčích zaměstnanců. Nevěděla, který z nich byl jejím návrhem šokován víc, ale hned jak zavřel úžasem pootevřenou pusu, odmítl to s připomínkou, že on ze svých zaměstnanců nejí. Nicméně jakmile ten návrh vyslovila, rozpoznala jeho praktičnost. Momentálně potřebovala, aby byl Vincent v plné síle a myslel jasně, čili… musí se nakrmit. Takže naléhala, dokud nepodlehl. Ne, že by z toho měl radost, a z pohledů, které směrem k ní vysílal, bylo úplně jasné, že má za zlé jí, co udělal on.

“Potřebuješ víc.” Tón Marguerite byl nesmlouvavý. “Křeče z dehydrace už začaly.”

Jackie se na Vincenta podívala a zamračila se. Bledý byla jako křída, ale neviděla vrásky bolesti kolem očí, kterých si povšimla prve, jenže Marguerite to říkala s takovou jistotou, že o tom nemohla pochybovat. Tušila, co to znamená. On už skutečně trpěl, v době, kdy ona sama jeho potřebu teprve zaregistrovala.

“Zajdu si ven, později.” Vincent její obavy ledabyle smetl ze stolu a zasnažil se změnit téma. “Jak je na tom Stephano?”

“Neil je u něho,” odpověděla Marguerite. “Několikrát jsem mu už říkala, že u Stephana posedím, aby si dal pauzu, ale je tvrdohlavý. Neopustí ho.”

Vincent přikývl, zřejmě ho to nepřekvapilo. “Nějaké problémy s posádkou sanitky?”

“Ne. Šlo to jako po másle. Neil se postaral o jednoho, já o druhého.”

“Dobře, dobře.” Vincent si jednou rukou unaveně prohrábl vlasy. “Všechno ostatní bylo dnes v pořádku? Nikde žádný problém?”

Marguerite zaváhala a pak si zhluboka povzdechla, když na ni Tiny vrhl významný pohled, zapnul kávovar a šel ke stolu. Aniž cokoli řekla, upírka sáhla po novinách, rozložila je a položila na stůl.

Vincent povytáhl obočí, ale sklopil zrak k titulní stránce. Celou čtvrtinu zabírala fotografie obličeje nějaké ženy. Pár momentů se mračil na zrnitý obrázek pěkné mladé blondýnky, než konečně promluvil.

“Zdá se mi povědomá,” odtušil, obočí mu splynula v jedno a Jackie se naklonila blíž, aby si přečetla podtitulek fotografie. Tělo krásné mladé herečky nalezeno v kopcích.

“Byla v klubu, kam jsi mne vzal tu noc, kdy jsem přicestovala,” tiše řekla Marguerite.

Vincentovy oči se rozšířily, poznal ji. “Nakrmil jsem se z ní.”

Marguerite přikývla.

Zamračená Jackie si přitáhla noviny a rychle přelouskala článek. Žena zřejmě zmizela včera v podvečer, zatímco spolu s Vincentem jednala s policií L.A., ve V.A. Productions. Tělo, zohavené a vykrvené, bylo nalezeno v kopcích, asi v deset večer. Jackie byla překvapená, že se to vůbec dostalo do ranního vydání. Museli sebou setsakra švihnout, ačkoli v novinách zrovna moc informací nebylo. Jenom podobenka a jeden odstavec holých faktů.

“Příště to bude někdo, kohos vybral ty,” zašeptal Vincent, ta slova momentálně běžela hlavou i Jackie.

“To bylo první, co mne napadlo,” přiznala Marguerite.

Rozhostilo se tíživé ticho. Tohle je zlé. Tato žena je někdo, koho si Vincent vybral, aby se nakrmil. Čili ho tu noc sabotér musel sledovat… a možná stále sleduje. Nyní, když sabotér přitvrdil hru a došlo na vraždy, každý, z koho se Vincent napije… může jim tím dávat polibek smrti.

Jackie pohlédla na Vincenta. Viděla, že pochopil, tvář mu zrůznila čirá hrůza, a zakabonila se. Vypadal ještě bledší, než prve. V té chvíli beze všech pochyb věděla, že odmítne jít ven a napít se z někoho dalšího, dokud se to celé nevyřeší… ale on jíst musí. Zahyne příšernou a bolestivou smrtí, pokud ne.

Ponurým hlasem nařídila: “Tiny, objednej pizzu.”

“Já myslel, že hlad nemáš,” překvapeně namítl obr. “Můžu nachystat něco—”

“Pizzu,” skočila mu do řeči. “S donáškou.”

Sotva Tiny kývnul a šel k telefonu, Jackie Vincentovi zabavila noviny a odložila je stranou. “Nelam si s tímhle hlavu. Stalo se. Nic už s tím nenaděláš.”

“Jackie má pravdu,” přidal se Tiny, který právě dohovořil a zavěsil. “Teď už s tím nic nenaděláš, soustřeďme se na to, co udělat můžeme. Odstranil sabotér seznam i z účtárny?”

“Z účtárny a ze všech ostatních kanceláří v budově. Celá hra – včetně pro ni najatých lidí – byla vymazána z počítače společnosti. Z každého oddělení. Taky má všechny vytištěné kopie,” oznámila mrzutě, při tom pozorovala, jak obr vyndává tři kávové šálky a jde ke kávovaru, který právě vyprskl poslední černou kapku.

Poté, co vyprovodil Stephana, Marguerite a Neila, spolu s posádkou sanitky, Vincent jednal s policií. Vzal je do Phillipovy kanceláře, kde převzal kontrolu nad jejich myslí a podstrčil jim myšlenky, co nadělají nejmenší škodu, než i je poslal svou cestou. Oba pak prošli úplně celou budovu, nejprve se zastavili v jeho kanceláři, aby sdělili Sharon, že Stephano byl zavražděn.

Nechali ji šířit šťavnatou novinu, sami se vydali zkontrolovat všechny archivy a počítače v budově, hledali informace o muzikálu Dracula. Vyšli naprázdno. Sabotér se tam dostal první… opět.

Tiny pevně svíral rty, když naléval kávu. “Takže sabotér si pro ta lejstra zašel, hned v noci… Je velmi důkladný.”

“Ano,” nešťastně přitakala Jackie. Zločinci občas bývají hloupí, ale dokonce i ti inteligentní často něco opomenou, zanechají po sobě stopu, po které se lze vydat. Tento muž není hloupý ani nedělá chyby. Minimálně na žádnou ještě nepřišla.

“Co budeme dělat teď?” optal se Vincent.

Jackie nakrabatila čelo. “Existuje možnost, že nám Stephano nebude schopen říci, kdo ho napadl. Z toho, co prve říkala Marguerite, sice vyplývá, že může být těžké ho přečíst nebo vymazat, ale sabotérovi se to přesto mohlo podařit. Možná si jen nebyl jistý, zda vygumování paměti zabralo a probodl ho čistě pro jistotu, aby v žádném případě nemohl nikomu prozradit, koho přistihl při činu.

Vincent se zamračil, tahle eventualita mu nešla pod nos.

“Takže bychom měli pokračovat, jako by nám to říct nemohl.”

“Jak? Co uděláme?”

Otevřela pusu, aby odpověděla, ale přerušil ji bzučák ohlašující, že někdo je u brány. Tiny vstal a šel k panelu u dveří, které vedly do garáže. Zapnul monitor a nikoho nepřekvapilo, když se ukázalo, že to je donáška pizzy. Pozorovala, jak obr mačká tlačítko otevírající bránu, pak sáhla do kapsy a vytáhla dvaceti dolarovou bankovku, podala ji Vincentovi.

“Na co to je?” nechápal.

“Pro tebe, abys zaplatil poslíčkovi,” ozřejmila mu sladce.

“Proč bych měl platit poslíčkovi,” stále nechápal.

“Protože pizza není pro mne, ale pro tebe,” trpělivě vysvětlovala Jackie, pán si zřejmě stál na vedení, to bude tou nízkou hladinou krve v krvi. Když na ni pořád jen tupě zíral, povzdechla si a obrátila se k Marguerite. “Bastien mi jednou povídal, že vaše dcera trpívala hematofobií.”

“Ano, ale už je vyléčená,” pochlubila se Marguerite, očividně ji těšilo, že to může říci.

Jackie přikývla. “Ano, to mi taky řekl. Ale pochopila jsem, že se mohla krmit jen kousnutím a že jste jí příležitostně objednávala pizzu, takže se mohla napít z poslíčka?”

“Aha,” mile překvapená Marguerite se usmála. “Chytrá holka.”

Obě se obrátili na Vincenta, kterému konečně začínalo svítat. Moment bylo na jeho tváři patrné, že bojuje sám se sebou, pak stiskl rty a zavrtěl hlavou. “Nemohu z něho pít. Jestli sabotér—”

“Už sis někdy objednal pizzu, aby ses nasytil z poslíčka?” optala se shovívavým tónem Jackie. Když zavrtěl hlavou, spokojeně kývla. Tušila to. “Takže si náš záškodník bude myslet, že pizza je pro tvé člověčí hosty, není-liž pravda? Poslíček zůstane před sabotérem v bezpečí, cejch smrti mu nehrozí.” Aspoň doufám, to dodala už jen v duchu, pohledem zalétla ke kuchyňským dveřím, protože se rozezvonil zvonek u předních dveří.

Vincent sice obrátil zrak tamtéž, ale nejevil žádné známky úmyslu vstát.

“Vincente, musíš se najíst,” naléhala tiše. “Tohle je nejbezpečnější jídlo, které ti mohu nabídnout. Prosím, jdi pro tu pizzu.”

Když nepřestával váhat, vstala Marguerite a zamířila ke dveřím. “Pustím toho hocha dovnitř a zavedu ho do kanceláře.”

Jackie ji pozorovala odcházet, pak se obrátila na Vincenta. “Běž. Nakrm se a dej mu pořádné dýško, ať máš klidné svědomí, jestli musíš, ale nakrm se. A pohni kostrou. Pokud bude rychle venku, je tu menší riziko, že sabotéra vůbec napadne, že bys z něho pil.”

Vincent najednou vytřeštil oči a konečně se zvedl. Odmávl peníze, které mu podávala, a sáhl pro vlastní portmonku, to už uháněl ven.

Jackie se pohodně opřela, oddechla si. Problém jeho stravy je vyřešen… aspoň pro dnešek.

“Dneska máme vystaráno, ale co si počneme zítra? Čím ho nakrmíme?” nevesele zahřměl Tiny, tok jeho myšlenek se zjevně ubíral stejným směrem, jako její. “Nevěřím, že se půjde nakrmit ven, když by to mohlo znamenat, že tím z někoho udělá terč pro sabotéra. A jíst musí den co den.”

“Já vím,” nešťastně zavyla Jackie a unavenou rukou si vjela do vlasů. “Budu muset něco vymyslet.”

Tiny kývnul a raději změnil téma. “Neil je vděčný za to, co Vincent udělal, když Stephana proměnil, ale zřejmě si nemyslí, že bratr bude stejného názoru.”

Překvapeně na něho pohlédla. “Proč?”

“Tvrdí, že když se jeho matka provdala za nynějšího manžela a stala se nesmrtelnou, nabídla své právo proměnit jednoho v nesmrtelného Stephanovi, takže by byl nesmrtelný, jako zbytek rodiny, ale on odmítl. Řekl, že bude hrát s kartami, které mu rozdal osud.”

Jackie se nad tím zamyslela, uvažovala, jak by se asi cítila, kdyby ji proměnili bez jejího svolení. Což bylo obecně vzato přísně zakázané, ledaže došlo na nejhorší a souhlas nebylo možné získat. Jako v případě Stephana.

“Víš, Vincent teď nesmí proměnit svou předurčenou družku,” řekl Tiny tiše.

“Ano, bylo od něj velmi nesobecké, proměnit Stephana,” povzdechla si Jackie, Marguerite se zrovna vracela. Vincent byl pravděpodobně ještě s poslíčkem. “Budeme muset doufat, že jeho nesobeckost dojde odměny a až ji potká, už bude nesmrtelná.”

“Už ji potkal a není,” pochmurně odtušila Marguerite a Jackie se na ni užasle ohlédla.

“Potkal?” špitla a kdožvíproč jí ta zpráva prostřelila hruď ostrým šípem bolesti. Vyhodnotila ten pocit jako žárlivost, ignorovala, a v duchu si řekla, že to je koneckonců pro její dobro. Odteď si aspoň nebude dělat žádné iluze a nezpitomí natolik, aby se do toho chlapíka zabouchla ještě víc, než už je.

“Ano, potkal,” potvrdila Marguerite, ale než stihla říct víc, do místnosti vešel Vincent. Vypadal lépe, než když odcházel. Už nebyl tak bledý, ale pořád vypadal unavený a vyčerpaný událostmi dne.

“Měl by sis jít odpočinout,” řekla ustaraně. “Vlastně my všichni. Pustíme se do práce zase hned ráno.”

“Nejdřív chci zkontrolovat Stephana,” zamumlal Vincent. “Pak půjdu do postele.” Ještě zabrblal dobrou noc a zase odešel. A Jackie se přistihla, že se mračí, jak ho tak pozorovala odcházet a docházely jí důsledky toho, co udělal, záchranou Stephanova života.

Vincent bude muset bezmocně přihlížet, jak jeho životní družka stárne a umírá a pak žít dál, bez ní. Jestli k tomu vůbec dostane příležitost, pomyslela si. Věděla, že jít o ni, nechtěla by to. Nechtěla by milovat a být s mužem, který by pořád vypadal na pětadvacet, třicet let, zatímco ona sama by stárnula a dělaly se jí vrásky, a vlasy bělely.

Bylo by to fajn, nějakou dobu, dokud by jí nepodrazila nohy čtyřicítka a pak by vypadala jako postarší žena s mladým hřebečkem. Kolem padesátky by si ji lidé začali plést s jeho mámou, v sedmdesáti s babičkou. Zřejmě by se tomu mohli vyhnout nechozením na veřejnost, ale pořád by tu zůstával nezměnitelný fakt, že zatímco jeho tělo zůstává mladé a krásné, její stárne. Věděla o poutech mezi životními partnery, ale jsou dost silná, aby ji stále pokládal za přitažlivou, i když bude mít tělo shrbené a vrásčité? Nebo, bude mít ta žena vůbec odvahu mu dovolit, aby ji tak spatřil? Nemyslela si, že by to dokázala. S největší pravděpodobností by mu dala svobodu a doufala, že si najde jinou. Nechtěla by, aby byl svědkem toho, jak se jí tělo a zdraví rozpadá a nakonec vydechne naposled. Nemohla by být tak sobecká.

10. KAPITOLA

Jackie stiskla čudlík k otevření příjezdové brány, šla ke vchodovým dveřím, otevřela je a netrpělivě čekala. Otráveně špulila rty a pozorovala, jak malý bílý hatchback kodrcá po cestě vzhůru a její podráždění ještě vzrostlo, když se zaskřípěním brzd zastavil před domem.

“Jedete dřív,” vyštěkla a zle si měřila mladého muže ve stejnokroji lékárny, který líně kráčel ke dveřím. “Říkala jsem té dívčině, aby mi objednané zboží neposílala dřív, než o půl třetí. Je teprve půl druhé.”

Tomu mládežníkovi nebylo ani o den víc, než dvacet, a měl podelší vlasy, které si teď afektovaně shrnoval dozadu, při tom ji častoval rádoby okouzlujícím úsměvem. Na jeho jmenovce stálo: Darryl. “Měl jsem vás při cestě, tak mne napadlo, že se stavím a zjistím, jestli tady náhodou nejste dřív. A ejhle, jste. Takže i já.”

Darryl pozvedl taštičku s logem lékárny, čekal, co ona na to, ale Jackie se nepřestávala mračit, v hlavě jí šrotovalo. Co si má teď počít? Většinu noci strávila vymýšlením metod, jak Vincentovi zaopatřit potravu. Těsně předtím, než upadla do spánku, se jí v hlavě jeden urodil.

Měla předpis na antikoncepci, jehož platnost se nenamáhala ukončit, když to ukončila se svým posledním klukem. Blížil se k datu expirace. Rozhodla se požádat svoji lékárnu, aby recept odfaxovala nejbližší lékárně v okolí, pak tam zavolat a objednat si doručení… ve čtrnáct třicet.

Vincent teď obvykle vstával mezi třetí a čtvrtou, ale mínila ho vzbudit krapet dřív… na krmení o půl třetí. Doufala, že ho sabotér sleduje dost dlouho, aby věděl, že třetí odpolední je nejčasnější hodina, kdy se Vincent probírá k životu. Jestli ano, možná vůbec nebude na stráži, až sem tohle přivezou. A jestli je, jako na potvoru, někde tam venku a číhá, ať už nebo prostě pořád, doufala, že si bude myslet, že je to něco, co si objednala dávno a teď jí to doručili. Tak se může postarat Vincentovi o jídlo a nikdo při tom nevyfasuje na záda, ani nikam jinam, pomyslný terč. Brilantní plán. Nebo by aspoň byl, nebýt Darryla, kterého napadlo doručit objednávku dříve, jelikož to měl při cestě.

Co ona teď s tím? Vzbudit Vincenta, ať jde posnídat? Nebo poslat kluka svou cestou a později přijít na jiný způsob, jak ho nakrmit?

Krátce o problému uvažovala, jenže prakticky vzato nebylo o čem uvažovat. Jestli Vincenta neprobudí, perfektní příležitost k nakrmení vyjde vniveč.

“Pojďte dál,” povzdechla si podrážděně a obrátila se, aby ho uvedla do haly. “Musím si vzít kabelku. Pojďte za mnou.”

Následoval moment ticha, ale pak uslyšela šoupání nohou a zavírání dveří.

“Mám počkat tady?” Darryl konečně znejistěl, nejspíš proto, že začala stoupat po schodech.

Přes rameno se na něho zamračila. “Řekla jsem pojďte za mnou, nebo ne? Tak pojďte.”

“Jasně.” Darryl vyrazil vpřed, taštička s logem lékárny se mu houpala na prstech, jak spěchal, aby ji dohonil.

Cosi si brblala pod nosem, vrtěla hlavou a pokračovala nahoru, věděla, že Tiny nevyjde z kuchyně, aby zjistil, co se děje. Byl v obraze. Mluvila s ním o tom, ještě než zvedla telefon, aby uvedla věci chodu. Potřebovala znát jeho názor na tuto záležitost, chtěla si být jistá, že to nepovažuje za odporné, tahat nic netušící smrtelné mládence do domu, aby se z nich nakrmil upír. Sama jen stěží mohla uvěřit, že to dělá.

Naštěstí, pro klid jejího svědomí, Tiny jenom pokrčil rameny a zaburácel: “Jíst musí. Mysli na to, jakože nevědomky darují krev krevní bance.”

Zlatý Tiny, zdravý selský rozum, pomyslela si Jackie a cítila, jak se z ní trocha napětí a podráždění vytrácí, jakmile si jeho slova vybavila. Potřebovala, aby řekl přesně tohle. Slovně odklepl, že to je okay.

“Budu hádat, kabelku máte v ložnici, uhodl jsem?”

Ohlédla se přes rameno, při Darrylově vševědoucím komentáři, a načapala ho, jak jí očumuje zadek. Hodný chlapec, poslušně za ní capal po schodech.

Skvělé! Pomyslela si znechuceně. Ten hoch teď získal úplně špatnou představu. Přesto, jak si nemohla v duchu nepřiznat, vlastně to mohlo věci usnadnit, tak hrála s sebou a silou vůle si na tvář přičarovala úsměv, když se konečně uráčil zvednout zrak a řekla: “Uhodl. Nevadí vám to, že ne?”

Pokusila se vloudit do svého tónu sexy předení, ale měla vážné podezření, že to znělo spíš jako vrčení. Na hrátky ji neužilo, obzvlášť když to nemyslela vážně. Charakterová vada, která jí občas překážela při práci.

“Ne, brouku, nevadí,” Darryl na ni chlípně zašilhal. “Zaveď mne do svého budoáru lásky.”

Podařilo se jí dokonce ani neprotočit oči, aspoň dokud se zase neobrátila čelem vpřed, pak je nechala, ať se klidně koulí jako při biliáru. Muži, odfrkla v duchu, obzvláště mladí muži, umí být těmi nejsamolibějšími idioty na planetě, když jim chřípí poškádlí příležitost k sexu. Namouduši.

Zastavila se u dveří Vincentovy ložnice, obrátila pohled k poslíčkovi a strnula. Pusa – kterou otevírala, aby něco řekla – zůstala otevřená naprázdno, když uviděla, že se Darryl už začal svlékat. Taštička z lékárny teď stála na stolečku v chodbě, hned u schodů. Košile na hromádce o pár stop dál, a teď pilně pracoval na zipu džín.

Sklapla pusu, když jezdec zipu sjel dolů, svižně se otočila a otevřela Vincentovy dveře, bez klepání. Zoufale chtěla dostat Darryla k Vincentovi, než ten idiot bude dočista nahý.

V pokoji byla úplná tma, na což nebyla připravená. Vlastně si nebyla jistá, co čekala, ale černočernou tmu ne. Pohybovala se opatrně, šeptem syčela Vincentovo jméno a šla směrem, kde by měla stát postel, jak si vzpomínala ze dne, kdy šla hledat Allena Richmonda a našla ho ve Vincentově ložnici. Okamžitě se zastavila, když i ta trocha světla přicházející z chodby zmizela. Darryl vstoupil do dveří a zastínil je.

“Wow, máš to ráda potmě, huh?”

“Vincente?” zasyčela, polonahého ignorovala, když kolenem narazila do kraje postele.

“Kdepak, brouku, já se jmenuju Darryl. Ale klidně mi můžeš říkat Vincente, jestli chceš,” dodal rychle, jakoby se bál, že by si to mohla rozmyslet, kdyby nepřistoupil na její hru.

Lehce panikařící mysl Jackie zrovna zaregistrovala, že se Darrylův hlas blíží, když vtom najednou zakopl, vrazil jí do zad a oba shodil na postel.

“Whoa, beruško. Tady seš.” Darryl se kuckal smíchy a vrtěl se jí na zádech, zatímco beruška dělala, co mohla, aby se dostala zpod něj. Uspěla, překulila se stranou, na záda vedle něj, jen aby mu tím umožnila vrhnout se na ni zepředu, takže teď byli tváří v tvář.

Jackie strnula, když ucítila, jak se o ni otírají jeho holé nohy. Vztáhla ruku, aby mu zatlačila do břicha, krapet minula a zčistajasna zjistila, že má v dlani Darrylovo rodinné stříbro. Nic, o čem byste psaly domů.

“Pro Boha svatého, ty seš úplně nahej!” zavřeštěla, při tom uvažovala, jak to tak rychle stihl. Ježíši. Musí být přeborník v bleskurychlém svlékání, ale, na druhou stranu, to je možná většina nadržených mladíků.

Pustila Darrylovy vánoční ozdoby, zašmátrala stranou a zabušila na postel. “Sakra, Vincente! Probuď se!”

K její nemalé úlevě rukou nahmátla něco tvrdého. Koleno nebo kyčel, odhadla, když se od hlav postele ozvalo zabručení.

“Věř mi, kotě. Já vzhůru jsem.”

Jackie zaskučela frustrací, protože jí Darrylovy ruce začaly šmejdit po těle. Neváhala a bouchla pěstí do vyvýšeniny v posteli vedle ní, do které se trefila před chvilkou. Tentokrát se místo zabručení ozvalo ospalé: “Hele!” a pak se rozsvítilo světlo.

Mžourala, oslepená nečekaným jasem, a zjistila, že zírá na Vincenta, který teď na posteli seděl a mžoural taky. Nechápavě zíral na Darryla, který držel její ňadra, pak přejel pohledem k její tváři. Vůbec netušil, která bije. Ruku na srdce, kdo by mu to vyčítal. Jackie na moment zavřela oči a skrz zaťaté zuby procedila: “Mohl bys ho kontrolovat, prosím?”

“Cože?” tupě hlesl Vincent, očividně stále neměl ponětí, o co tady kráčí.

“Kontroluj ho!” vyštěkla. Využila Darrylova zmatku, pohotově ho odstrčila a překulila se blíž k Vincentovi a znovu zasyčela, tentokrát po lopatě: “Vlez mu do mysli a vyprázdni ji.”

“Hele, abyste věděli, na trojku nemám náladu, když je třetím chlap,” protestoval Darryl a mračil se. “Možná, kdyby tady tvůj přítel byl holka… mohli bychom o tom uvažovat, ale buzerant nejsem, to ani omylem. Musím–”

Jackie vyčerpaně klesla na postel, když mladík zničehonic zmlkl a jeho tvář ztratila výraz, rázem byla prázdná a netečná.

“O co tady jde?” zachraptěl dokonale popletený Vincent. “Proč je nahý?”

“Myslel si, že ho sem lákám kvůli sexu a cestou nahoru se svléknul,” objasňovala vyčerpaně a celá malátná se zvedala na nohy.

“A… lákala?”

Na jeho obranu nutno podotknout, že očividně ještě nebyl docela vzhůru. Přesto celá ztuhla. Takhle ji urazit. Obrátila se jako stroj, zle se na něho podívala a odsekla: “Jez.”

“Jez?” Vincent zřejmě nebyl zmaten o nic méně tímto příkazem, než čímkoli jiným, co se zde momentálně odehrávalo.

“Ano, jez.” Stručně a jasně. “Najez se, pak mu vymaž paměť, donuť ho se obléknout a pošli ho svou cestou.”

Vystartovala ke dveřím, pak se najednou zarazila a obrátila. “Skoro bych zapomněla. Tady.”

“Co to je?” zeptal se Vincent, když se vrátila a podávala mu peníze.

“Za recept,” vysvětlila. “Velké spropitné. Dej mu to, až budeš hotov.”

Pak se obrátila ještě jednou a vyrazila kolem Darryla, vtom se zastavila a kopla ho do nohy.

“To máš za to, žes mne osahával. Vím, že jsem tě nechala myslet si, že právě to chci, a jenom proto ti neublížím pořádně,” pověděla mladíkově tváři, prázdné jako čistě umytá tabule, a poté hrdě vykráčela z ložnice, při tom se elegantním obloukem vyhnula Marguerite, která se zjevila na prahu.

Vincent zíral za Jackie, jako bacil do lékárny, líný úsměv se mu roztahoval po tváři, když jeho spánkem zamžená mysl konečně začala vstřebávat fakta a chápat, co se děje. Jackie ho krmí. Přivedla mu poslíčka z lékárny až do postele, aby se nakrmil. Stejně jako včera v noci, kdy nařídila Tinymu objednat pizzu, aby se mohl najíst. Stará se o něho… což musí znamenat, že o něj má zájem… aspoň malilinký. Ta představa ho vzpružila a zahřála na duši.

“Že ti to ale trvalo, vzbudit se.”

Vincent se podíval na tetu, která právě plula místností k posteli, a na pelest položila to, o čem se i bez velké dávky fantazie dalo předpokládat, že se jedná o šatstvo nebohého poslíčka. Marguerite pozvedla obočí nad úžasem na Vincentově tváři a pokrčila rameny.

“Nemůžu uvěřit, žes při tom povyku spal. Já se probudila, když byli v půli schodů. Už jsem si začínala myslet, že se do toho budu muset vložit, když tě konečně praštila.”

“Dneska ráno jsem nemohl usnout,” vysvětloval Vincent a šklebil se při tom. Což bylo, řekněme, mírně řečeno. Zašel si promluvit s Neilem, probírali celou situaci kolem sabotéra, pak šel do postele, ale jenom tam tak ležel a užíral se tím dnešním útokem a strachem, že pokud půjde ven a pokusí se nakrmit, může dát tomu, komukoli, z koho se napije… polibek smrti. To neudělá. Někdy po poledni konečně odplul do říše snů, a právě proto se tak pomalu probouzel.

“Po poledni,” šeptala si Marguerite, očividně mu četla myšlenky. Potřásla hlavou. “Což vysvětluje, proč pořád vypadáš tak grogy.”

Kývl.

“Jez,” zavelela. “Až dojíš, vymažu mu paměť a doprovodím ho dolů místo tebe.”

Vincent skoro zaprotestoval, že se o něj teta stará jako o nemluvně, ale pak to vzdal. Je utahaný jako kotě a i když by asi měl být příliš hrdý, aby dvěma ženám dovolil o něj pečovat, bylo to tak příjemné, že se mu vlastně ani nechtělo, nechat si tu péči jen tak proklouznout mezi prsty. Nikdo o mne moc nepečoval, odkdy mi umřela maminka, před třemi sty lety, napadlo ho, pak ale musel přiznat, že to vlastně není pravda. Teta Marguerite a bratranci a sestřenka se o něj starali odjakživa, nebo by se starali, kdyby se jim celé ty roky tolik nevyhýbal. Bolelo ho být s nimi a vidět, jak si jsou blízcí, jak se mají rádi, když jeho vztah s otcem vzal za své s maminčinou smrtí. Dokonce ani nevěděl, jak si poradit s tetinou péčí, až do nynějška.

Jenomže když se teď o něj pokouší pečovat Jackie, je to jiné. Cítí se dobře, ne uboze. Cítí se hýčkaný a opečovávaný, ne jako ubohý, litovaný sirotek bratranec.

“Nikdy jsi nebyl ubohý, litovaný, osiřelý bratránek, Vincente,” zašeptala Marguerite. “Byl jsi a stále jsi rodina. Teď jez.”

Vincent poslechl. Přesunul se k poslíčkovi.

S jídlem se nijak neloudal, pak Darryla přenechal něžné péči své tety a šel se osprchovat. Byl ve výjimečně dobré náladě a dokonce se přistihl, že si ve sprše píská melodii z jakési hry.

Kdyby se ho kdokoli zeptal, co ho dostalo do tak veselého rozpoložení, odpověděl by jediným slovem. Jackie.

Popravdě řečeno, neměl by být tak veselý. Nějaký sabotér ho hodlá zruinovat, lidé kolem něj přichází k úrazu a poslední dobou je někdo dokonce zabíjí, takže se teď má strach krmit, že tím své dárce ohrozí na životě.

Sečteno a podtrženo, měl by si zoufat. A nejspíš by si zoufal, nebýt jedné věci… Jackie.

Pokud jde o něj, Bastien uhodil hřebík na hlavičku, když za ním Jackie poslal. Měl plnou důvěru v její schopnost bryskně vyřešit problém sabotéra. Ale kvůli tomu sám sebe nepřistihl, že se při šamponování hlavy kření a zpívá vymyji si toho sabotéra z vlasů, při čemž svévolně zneužil slova filmového šlágru. Nicméně, mohl si to dovolit. Do Jižního Pacifiku svého času investoval. Usmíval se kvůli tomu, co Jackie udělala zrovna teď. A kvůli minulé noci, kdy objednala pizzu pouze a jenom, aby jeho nakrmila. Dobře věděl, že jednala proti své povaze a přesvědčení. Tuhle ženskou urazilo, když ho načapala, jak se krmí z jednoho z dělníků, přesto když teta podotkla, že potřebuje nášup, okamžitě se obrátila na toho jejich Drobečka a požádala, aby objednal pizzu.

Žasl, že se vůbec obtěžuje o něho starat. Bastien ho varoval, že Jackie vůči nesmrtelným chová jisté předsudky, a navíc se dozvěděl o Cassiovi, při čtení Tinyho mysli. Ale byl rád, že se stará. Čím víc ji znal, tím víc ji měl rád, a tím víc ho přitahovala.

Jakmile se osprchoval a natáhl na sebe džíny a triko, seběhl ze schodů a zamířil rovnou do kuchyně, ve špičkové náladě.

“Dobré odpoledne,” zahlaholil na trio sedící u stolu a šel rovnou ke kávovaru. Jediné začichání mu prozradilo, že káva je čerstvá… zavzdychal rozkoší. Měl podezření, že začíná být na tomto nápoji závislý a bylo mu to šuma fuk. Přenesl si kafíčko ke stolu, posadil se přímo proti Jackie, zeširoka se na ni usmál, pak se přinutil k vážnějšímu výrazu a řekl: “Tak co? Stalo se něco, zatímco jsem spal? A co podnikneme dneska?”

Jackie otevřela pusu, aby promluvila, ale dřív než ze sebe stačila dostat jediné slovo, Vincent dodal: “Mimochodem, vřelé díky za snídani. To bylo opravdu sladké. Ještě nikdy nikdo mi jídlo nepřivedl. Odjakživa jsem si je musel ulovit sám. Well, samozřejmě kromě doby, kdy jsem byl ještě dítě, tenkrát jsme mívali kojné, ale nikdo mi je nepřivedl, odkdy jsem začal sám lovit a tohle bylo o to kouzelnější, žes mi přivedla snídani až do postele.”

Jackie při jeho slovech zamrkala, pak se začala červenat a Vincent se zakřenil.

Odkašlala si. “Omlouvám se za vzbuzení. Požádala jsem lékárnu o dodání v půl třetí. Přijel dřív. Nebyla jsem si jistá, co dělat, když se tady objevil, a pak jsem usoudila, že pro tebe bude lepší najíst se, když už tady je. Klidně ses pak mohl dospat.”

“Kdepak, to ne, žádné spaní, jsem vzhůru a čilý jako rybička. Vyspal jsem se dost,” ujistil ji, za což si od tety vysloužil odfrknutí. Naštěstí se zdálo, že to Jackie neslyšela.

Usmívala se a v mnohem lepší náladě, než jakou měla po zápase ve volném stylu s poslíčkem v jeho ložnici, kývla. “Bezva.”

“Tak co podnikneme teď?” znovu se optal Vincent a vstal, protože na lince zahlédl muffiny. Tiny upekl borůvkové. Bože, jak on toho velikého mužského miluje. Takový dobrý kuchař a vždycky stvoří tu nejchutnější baštu. Vincent šel po muffinovi jako kachna po chroustovi, jednoho sebral a ohlédl se ke stolu: “Chce ještě někdo, když už stojím?”

Počkal, dokud každý neřekl: “Ne, díky,” pak se vrátil ke stolu.

“Nebyl ten kluk nadopovaný nebo tak něco, že ne?” optala se Jackie, když se Vincent usadil a začal loupat kornoutek z papíru na pečení.

Překvapeně zamrkal. “Ne. Proč si to myslíš?”

“Zdáš se poněkud… no… veselý.”

Otevřel pusu, aby řekl, že ano, je, pak si vzpomněl, že by vážně veselý být neměl. Musel skrečovat představení. Lidé umírají. Stephano, dobrý přítel a skvělý viceprezident, byl napaden. Fakt, že má rád Jackie a myslí si, že i ona možná má ráda jeho, by neměl to všechno anulovat, kázal sám sobě. A také, že ne, uvědomil si. Myšlenka na Stephana a na tu ubohou mrtvou dívku, ze které se čirou náhodou napil, dokázala utlumit něco z jeho dobré nálady.

Zamračil se, pohlédl ke dveřím a podotkl: “Měl bych jít zkontrolovat Stephana. Je Neil ještě tady?”

“Ano. Pracuje ze Stephanova pokoje. Notebook si přinesl svůj a fax a tiskárnu přestěhoval z tvé kanceláře,” poinformovala ho Jackie. “Stephano se ještě neprobral.”

Vincent se při téhle zprávě zamračil, ale nešlo o žádné velké překvapení. Ještě neuběhlo ani čtyřiadvacet hodin odkdy proměna započala, a Stephano byl vážně zraněn.

“Běž se podívat na Stephana a promluvit si s Neilem,” navrhla Jackie. “Potřebuji papír a tužku. Dostala jsem nápad, zatímco jsme čekali, než přijdeš dolů.”

Vincent zvažoval zeptat se jaký, ale usoudil, že se to tak jako tak brzy dozví, a tak prostě vstal a odešel.

Byla to krátká návštěva. Stephano se ještě neprobral a Neil neměl náladu na tlachání o ničem. Strohým hlasem oznámil, že se mu ještě nepodařilo kontaktovat matku žijící v Evropě, a Vincentovi bylo jasné, že má strach, aby se k ní nedonesla zpráva o smrti syna dřív, než ji sežene a vysvětlí, jak je to doopravdy. Jenomže Neil, logicky, nechtěl nechat něco takového na záznamníku, tak tam jenom namluvil vzkaz, aby mu neprodleně zavolala k Vincentovi.

Pak ho Neil zaskočil návrhem uspořádat pohřeb. Když na něho Vincent jen rozpačitě zíral, poukázal na fakt, že kdyby Stephano umřel doopravdy, měl by pohřeb, a pokud chtějí, aby si sabotér myslel, že je mrtvý, neměli by uspořádat pohřeb fingovaný? Neil už jednou o bratra skoro přišel a nebyl ochotný riskovat, že se to zopakuje. Udělá cokoli, aby sabotérovi zabránil Stephana ulovit a práci dokončit.

Vincent musel souhlasit, že to pravděpodobně je dobrý nápad, ale řekl, že si o tom nejprve promluví s Jackie. Pokud bude souhlasit ona, začnou žhavit linky a dají vydělat pohřební službě. No a Vincent to celé, samozřejmě, zaplatí. Pak se zamračil a dodal, že si s Jackie také promluví o uspořádání pohovorů, konkurzu na denního viceprezidenta, namísto Stephana. Přinejmenším na oko. I to by bylo nutné udělat, kdyby byl mrtev.

A když už se chystal odejít a vrátit dolů, Neil najednou vyhrkl: “Děkuji ti, Vincente.”

Překvapeně se zastavil u dveří, které hodlal otevřít a ohlédl se. “Zač?”

“Za záchranu Stephana.” Tvářil se vážně. “Dobře si uvědomuji, čeho ses jeho proměnou vzdal.”

Vincent zkameněl, došel mu význam Neilových slov. Uvědomuji si, čeho ses jeho proměnou vzdal. Teprve v této chvíli si uvědomil, co udělal. Jednal instinktivně. Stephano umíral po útoku sabotéra, který se snažil ublížit jemu. Byla to jeho vina. Udělal, co udělat musel, aby ho zachránil… aniž by pomyslel na následky.

Smí proměnit pouze jednoho.

Proměnil Stephana.

“Vincente?” Zamračený Neil k němu popošel a chytil ho pod paží, jako by si myslel, že potřebuje podepřít. “Jsi v pořádku?”

“Ano,” hlesl, ale vůbec si nebyl jist, zda je to pravda. Nelitoval toho, co udělal, a udělal by to zase, v úderu srdce, ale přesto se mu srdce svíralo žalem. Bylo nevýslovně bolestné muset přijmout, co ten čin přinese jemu… co bude znamenat pro jeho budoucnost. Ať už dokáže Jackie číst nebo ne. Ať už jeho předurčenou družkou je či není. Nesmí ji proměnit. Možná konečně nalezl ženu, se kterou mu bylo souzeno prožít život, a ona je teď jednou pro vždy mimo jeho dosah. Nebo, přinejmenším, tady bude jen okamžik, než se kolečka v soukolí orloje jeho pravděpodobně mnohasetletého života posunou o jeden zoubek.

Vincent se obrátil ke dveřím a otevřel je.

“Já… no… musím jít,” vykoktal a vyběhl z pokoje. Zoufale toužil být sám.

Neil se ho nepokusil zastavit a Vincent se vypotácel ven, pak chodbou dál, ke schodům, kde se zastavil a zavřel oči. V hlavě mu řádilo tornádo. Velký, obrovský knedlík se mu bolavě usadil v krku, hruď se mu palčivě svírala, píchalo ho u srdce a zvedal se mu žaludek.

Jediné, co kdy od života doopravdy chtěl, byla jeho vlastní, pravá životní družka… a nyní žádnou nemůže mít. Nikdy.

“Vincente?”

Zamrkal a otevřel oči, zíral dolů, k patě schodů. Jackie se zřejmě vracela z kanceláře, vyzbrojená blokem a propiskou, a zahlédla ho nahoře nad schody. Teď k němu ustaraně vzhlížela.

“Jsi v pořádku?”

Silou vůle se přinutil usmát a vykročil dolů. “Ano. Jen jsem se zamyslel.”

“To musely být pěkně pochmurné myšlenky. Vypadal jsi… rozrušeně,” podotkla, když došel až k ní. “Je Stephano v pohodě?”

“Ano,” zachraptěl a cítil, jak se z něho trocha zármutku vytrácí. Stephano žije. On žije. Jackie žije. A kde je život, je i naděje.

Jeho úsměv přestával být tak nucený, vzal ji pod paží a vedl do kuchyně, kde čekal Tiny s Marguerite. Ve stručnosti jim povyprávěl o Neilově návrhu uspořádat pohřeb a konkurz na viceprezidenta, který měl nahradit domněle zesnulého Stephana, bolest v krku začala povolovat. Ta v hrudi, nicméně, nikoli. Měl zvláštní tušení, že ta nezmizí nikdy.

“Má pravdu,” zamyšleně prohlásila Jackie, když skončil. “Neil by měl aspoň předstírat pořádání pohřbu, dokud se Stephano neprobere a my nezjistíme, jestli si vzpomíná, kdo ho napadl. A ty máš pravdu taky. Musíme rozhlásit, že bude zapotřebí nový viceprezident pro denní záležitosti. Konalo by se obojí, kdyby byl Stephano mrtev doopravdy.”

Poťukávala propiskou na blok, který si přinesla, zatímco byl nahoře, pak kývla. “Minimálně musíme začít organizovat pohřeb. Pokud Stephano nedokáže pachatele identifikovat, konání smutečního obřadu by dokonce mohl být velmi dobrý nápad. Útočník určitě bude mezi přítomnými.”

“Proč jste si tak jistá, že přijde?” optala se Marguerite zvědavě.

“Kvůli těm dopisům. Zřejmě ho nesmírně baví posmívat se Vincentovi, dělá narážky na to, co spáchal. Myslím, že bude chtít vidět na vlastní oči, jak moc mu zabitím Stephana ublížil.”

Vincent se zamračil, znovu zapátral v paměti po někom, po komkoli, komu mohl někdy ublížit, byť nevědomky. Ale nenapadal ho nikdo, kdo by mohl chtít takovýmto způsobem ublížit jemu. Nechal frustraci frustrací, pohlédl na blok ležící na stole. “Co dál, detektive?”

Jackie si přitáhla notes a spustila: “Zavolala jsem do New Yorku, jednomu počítačovému cvokovi, nebo géniovi, jak je libo, jehož služeb obvykle využívám, ohledně obnovy souborů, které sabotér vymazal. Bohužel nemůže odletět dřív, než pozítří. Ale napadlo mne, že když nemůžeme získat soubory z počítače, můžeme ten seznam začít dávat dohromady jinou cestou.”

“Seznam lidí najatých na Draculu?” optal se Vincent.

“Ano.”

Marguerite se zamračila. “Ale ten přece nebudeme potřebovat, jestli nám Stephano může říci, kdo ho napadl.”

“Přesně tak… jestli,” opáčila Jackie. “Ale neexistuje žádná záruka, že to dokáže, a já bych raději neztrácela čas posedáváním se založenýma rukama a čekáním, až se vzbudí, a pak zjistila, že nic neví.”

Vincent přikývl, chápal ji. Ani on nechtěl jen posedávat a čekat s rukama v klíně. Mít něco na práci ukrátí čas. “Jak můžeme ten seznam sestavit?”

“Vyjmenuješ všechny lidi, na které se pamatuješ, že v tom hráli, a pak je obejdeme a zjistíme, koho si pamatují oni. A tak dál. Mohli bychom mít seznam dřív, než se tady můj mág přes počítače vůbec objeví.”

“Možná bys mu měla brnknout a odvolat ho,” ozval se Tiny. “Může být setsakra mastný.”

Zavrtěla hlavou. “Ne. Chci si být jistá, že máme na seznamu úplně každého. Kromě toho, Vincent ty soubory bude tak jako tak potřebovat kvůli práci, takže je holt musí exhumovat.”

“Máš pravdu,” přitakal Vincent. “Soubory potřebovat budeme, ale sestavování seznamu je dobrý nápad.”

Jackie se pousmála, zvedla propisku a začala kreslit sloupečky. “Takže jdeme na věc. Myslím, že můžeme začít podle profesí. Ochranka, produkce, herci…” Přestala malovat a vzhlédla k němu. “Můžeme začít ochrankou?”

Vincent přikývl. “Max Kunstler, šéf ochranky.”

“Max Kunstler? Šéf bezpečnostního oddělení V.A Productions?” zeptala se překvapeně. Setkala se s ním včera, když procházeli jedno oddělení po druhém a hledali soubory, které mohl sabotér přehlédnout.

Vincent znovu kývnul. “Uh-huh. Pokud se nikde nevyskytne žádný problém, většinu času nemá moc co dělat. Max připravuje rozpis směn hochům z ochranky a tak, ale jinak…” pokrčil rameny. “Max nerad jen tak sedí a točí palci mlýnek, takže často šéfuje ochrance v terénu, dohlíží na zabezpečení konkrétních představení. Chodí do divadel, rozhoduje, co je zapotřebí dělat a kolik mužů by tam či onde mělo být, pár týdnů se tam ochomýtá, dokud se nepřesvědčí, že všechno jde hladce, pak se vrátí na ústředí firmy, zase se ujmout svého království.”

“Aha.” Jackie zapsala jeho jméno, pak vzhlédla k Vincentovi a řekla: “Takže věděl o sabotážích, ještě než jsme s ním hovořili?”

“Věděl, ale nevěřil, že to jsou sabotáže.”

Pozvedla obočí. “Pročpak?”

“Ze stejného důvodu, proč jsem tomu nevěřil já. Herec, co si zlomil nohu, byl namol. Herečka, na kterou spadly kulisy, měla prostě smůlu. Požáry vznikly nešťastnou náhodou…” pokrčil rameny.

“A co ta nakažlivá chudokrevnost, ani to ho netrklo?” Káravě vyklenula jedno obočí. “Nepřemýšlel tenkrát, jestli by to nemohlo být něco víc, než jen nehoda?”

“Ale to ano,” suše konstatoval Vincent. “On věděl, že to nebyla nehoda. Myslel si, že jsem to byl já.”

“Well, určitě jsi mu vysvětlil, žes to nebyl ty, že tys je nekousnul,” zamračila se na něho.

“Ano, samozřejmě, že ano,” ujistil ji. A dodal: “Což ale neznamená, že mi uvěřil.”

Jackie si začala konečky prstů mnout čelo, pak zakroutila hlavou. “Ten Max se mi moc nepozdává. Pokud ho nemáte pevně pod palcem, zdá se…”

“Arogantní? Povýšený? Nezdvořilý?” napovídala Marguerite.

“Výstižně vyjádřeno,” hlas Jackie zněl trpce. “Setkala jste se s ním už někdy dřív?”

“Ne. Nikdy jsem se nesetkala s Maxem ani s nikým, kdo pro Vincenta pracuje.” Marguerite na synovce krátce pohlédla, a když neprotestoval, pokračovala: “Jenomže jsem takový přístup zažila i u dalších. Obávám se, že Vincentův zdravotní stav některé našince ponouká cítit se vůči němu nadřazeně.”

“Nadřazeně?” slabikovala Jackie.

Marguerite přikývla. “Nesmrtelní se rádi považují za dokonalé. Perfektní zdraví, ohromná síla, špičkové intelektuální schopnosti…” pokrčila rameny. “A někteří mylně věří, že genetická anomálie, která Vincentovi brání sytit se balenou krví – jako většina našinců – naznačuje, že není zcela perfektní.”

Jackie zůstala chvilku zticha, ale pak důrazně zakroutila hlavou. “Jenže tato anomálie nebyla zjevná, dokud jste před plus mínus padesáti lety nepřešli na balenou krev.”

“Ano,” souhlasila Marguerite.

“Takže až do té doby ho všichni brali, byl žádoucí, nesmrtelný, rovný mezi rovnými?”

“Ano.”

“Potom, když jste se všichni přeorientovali na balenou krev, a on a jeho táta zjistili, že se takhle neuživí, někteří z vašich…”

“Na ně začali shlížet spatra a považovat je za méněcenné,” dopověděla Marguerite.

Vincent zaslechl v tetině hlase hněv, ale byl na to zvyklý. Jí tohle vadilo mnohem víc, než jemu. On sám měl dost sebevědomí, aby mu bylo víceméně jedno, co si o něm myslí ostatní.

Vyjma Jackie, jak si teď musel přiznat. Její reakce ho zajímala. Moc. Jestli se na něho koukne soucitným štěněčím pohledem, naštve se. Jenomže to ona ne. Vykulila na něho užaslé oči: “Proč někoho takového necháváš, aby pro tebe dělal?”

Vincent měl pocit, jako by se mu svalil kámen ze srdce. Pousmál se a pokrčil rameny: “Kdybych nenajímal nikoho, kdo to bere takhle, nemám koho najmout, myslím z nesmrtelných. Je to běžné. Krom toho, Max je ve své práci dobrý a nikdy na mě nedělal ramena, moc.”

“No tak jo,” uzavřela diskuzi. “Takže Maxe mám. Kdo další dělal v ochrance?”

“Bob, Tony, John a Francis.”

Jackie si skousla ret, ale poslušně jména zapisovala, až potom řekla: “Mám nesmělý dotaz. Příjmením je asi neznáš, že ne?”

“Ne, pardon.” Ušklíbnul se. “Co je po jméně?”

Jackie mohl být Shakespeare momentálně ukradený. “Seznam lidí z ochranky můžeme získat od Maxe. Přejděme tedy k produkci. Předpokládám, žes s sebou vzal Lily, takže—”

“Ne,” zavrtěl hlavou.

“Ne?” tímhle ji překvapil. “Ale je tvou asistentkou produkce.”

“Ano, ale tehdy měla dovolenou,” vysvětloval. “Tak jsem místo ní vzal Sharon.”

Jackie zmateně zamrkala. “Ale Sharon je sekretářka, proč bys z ní dělal asistentku produkce?”

“Já vlastně asistentku produkce nepotřeboval. Hrál jsem hlavní roli, takže jsme měli na place jiného producenta. Co jsem potřeboval ve skutečnosti, byla spíš osobní asistentka, a to mohla bez potíží zvládnout Sharon.”

“Chápu,” zamumlala, přeškrtala jméno Lily a místo něj napsala Sharon. Pak zvedla hlavu. “Takže jdeme na věc. Proč prostě nezačneš jmenovat každého, na koho si vzpomeneš, a já je připíšu na seznam. Pak jim pročešeme mozky a zjistíme, na koho si pamatují.”

11. KAPITOLA

V nočním klubu bylo hlučno, temno a narváno.

Jackie si nepřítomně pohrávala s brčkem čouhajícím z její dietní koly, pohledem zvolna putovala po lidech sedících, chodících a tančících kolem nich. Zase měla to své zlé tušení. Byla si jistá, že sabotér je někde tam v davu. Pozoruje je… a čeká na příležitost znovu udeřit. Teď, když přitvrdil hru a uchýlil se k vraždě, ať už přijde cokoli, dobré to nebude.

“Uklidni se, Jackie. Uprostřed tanečního klubu nezaútočí.” Vincent jí to říkal přímo do ucha, a přesto musel řvát, aby ho přes kakofonii zvuků okolo vůbec slyšela.

Přinutila se usmát, vzdala obhlídku okolí a raději se rozhlédla kolkolem stolu. Všimla si, že zatímco Tiny vypadá podobně napjatě a ve střehu jako ona, Vincent s Marguerite se zdají v pohodě. Což jen dokazovalo, že Marguerite je stejně talentovaná herečka jako Vincent, protože dobře věděla, že tihle dva nesmrtelní rozhodně nejsou tak klidní, jak vypadají. Nebo si to aspoň nemyslela.

Už to byly dva dny, co Vincenta probudila snídaní z Darryla z lékárny. Od té doby trávili čas sestavováním seznamu jmen herců a štábu najatého na hru Dracula, muzikál. Nejprve sepsali všechny, na které si pamatoval Vincent, pak se pustili do výslechu Maxe a Sharon – jediných lidé ve firmě, kteří figurovali na seznamu – aby zjistili, na koho si vzpomínají.

Max byl pilný jako mraveneček, vyslýchal osazenstvo V. A. Productions ohledně toho, co viděli nebo slyšeli v době útoku na Stephana – nebo vraždy, jak všechny nechávali věřit. Přesto si našel čas, aby jim se seznamem pomohl a byl velmi vstřícný a užitečný, vybavil si dokonce víc jmen, než Vincent.

Sharon, naproti tomu, nebyla vstřícná, ani co by se za nehet vešlo. Sekretářka nedělala potíže otevřeně, jen prohlásila, že má špatnou paměť, přinejmenším, když dojde na smrtelníky. Zatímco jména nesmrtelných, kteří na hře pracovali, odrecitovala celkem snadno, když došlo na smrtelníky, vzpomínala si na ně jen jako na malou blonďatou smrtelnici nebo drzého smrtelného prcka.

Jackie ji zpovídala sama a měla podezření, že být s ní Vincent, snažila by se víc. Jenomže minimálně tucet lidí ve firmě s ním chtěl přímo zoufale mluvit, vzhledem k událostem předešlého dne, tak navrhla, aby to s nimi vyřídil, zatímco ona vyslechne Sharon.

Někteří z lidí na seznamu, který se jim zatím podařilo dát dohromady, už pro firmu tak či onak pracovali v minulosti nebo i v současnosti, takže byli v evidenci. Jackie je vytáhla a všechno okopírovala, ještě než zamířili zpátky k Vincentovi domů. Prověřování lidí na stávajícím seznamu hodili na krk Tinymu, a ona spolu s Vincentem pokračovala v jeho sestavování, brali jednoho po druhém a zjišťovali, jestli to nepřinese jméno někoho dalšího.

Což jim zabralo větší část posledních dvou dní. Sice se to mohlo zdát jako ztráta času, protože počítačový kouzelník měl dorazit dnes, jenomže pak, co čert nechtěl, prasklo mu slepé střevo. Byl hospitalizován v nemocnici v New Yorku, a tudíž jim byl platný jako… škoda mluvit.

Jakmile dnes ráno tuto radostnou novinu obdržela, Jackie okamžitě rozhodila sítě a začala pátrat po odbornících přes počítače tady v Kalifornii, aby jim pomohli. Zatím jim nezbylo, než pokračovat v práci na seznamu. Dělali na něm každičkou volnou chvilku, celé dva dny, přestávali jenom, aby se najedli.

První večer měli čínu. S donáškou. Vincent pojedl z poslíčka, než ho poslal svou cestou a připojil se k Jackie a Tinymu. S chutí se nacpal i přivezeným jídlem. Na další den sjednala čištění bazénu a on tím pádem posnídal uklízeče, ve čtyři odpoledne. Večer si objednali pizzu. Všichni měli plné ruce práce se seznamem. Příliš mnoho práce, než aby zbyl čas na kuchtění. Mimoto pití z řidičů dodávek s rozličnými pochutinami byl momentálně nejbezpečnější způsob, jak Vincenta nasytit.

Dneska zavolala uklízecí službě, aby umyli okna. Vincent posnídal. Snažila se vymyslet další způsob, jak ho nakrmit, když Tiny podotknul, že si sabotér brzy uvědomí, že se Vincent musí krmit z poslíčků a spol., pokud brzy nezavítá do nočního klubu, což odjakživa býval jeho lovecký revír.

Zmocnila se jí panika při představě, že by někdo mohl dostat polibek smrti jen proto, že ho přivedla do domu, a rozhodla, že by dnes večer měli vyrazit do klubu. Tomuto rozhodnutí také napomohl fakt, že se Stephano Notte stále neprobral. Oba, Vincent i Marguerite, začínali mít stále větší obavy z průběhu celé záležitosti. Bylo to neslýchané, přinejmenším nikdo z nich o ničem podobném dosud neslyšel, a to včetně Neila. Proměna obvykle bývala bolestným procesem, při kterém proměňovaný křičel a mlátil sebou hlava nehlava, ne tak Stephano. Ležel mlčky a nehybně a nenabyl vědomí, jak očekávali. Všichni tři nesmrtelní měli strach a ten se rozšířil i na Jackie a Tinyho. Dům se stal temným, depresivním místem. Což bylo důvodem, proč Vincent tak ochotně souhlasil s návrhem Jackie, vyjít si do klubu, ale varoval ji, že se tam nemíní krmit. Chápala to. Dokonce za to byla vděčná. Přesto doufala, že pokud mu maximálně ztíží držet se jim v patách, sabotér by si mohl myslet, že se Vincent nakrmil a jemu to ušlo. A právě proto už několik hodin obráželi kluby. Zabrousili do prvního, zůstali tam půl hodiny, odešli, naskákali do taxi čekajícího před klubem a jeli na další štaci, kde zůstali další půlhodinku, než si vzali další taxi.

Klub, kde seděli teď, byl v pořadí čtvrtý, a Jackie očima pročesávala tváře v davu okolo, doufala, že pozná někoho z klubů, kam už dnes zavítali, nebo z lidí na soupisu zaměstnanců New Yorské produkce. Promluvili skoro s každým, koho měli podchyceného. Přinejmenším s každým, kdo žil v Los Angeles. Ačkoli se zatím soustředili výhradně na sestavování seznamu, na nikom nevyzvídali, co viděl nebo slyšel, a mohlo by to pomoci zjistit, kdo sabotér/vrah je.

Nikoho z klubů ještě nepoznala, takže začínala doufat, že jim sabotér nestačil, a buď je ztratil, nebo si bude myslet, že zatímco se za nimi pachtil, Vincent se na chvíli vytratil a povečeřel.

“Pojď. Troška tance ti pomůže se uvolnit,” zařval jí do ucha Vincent, popadl ji za ruku a vstal, aby ji odvlekl na parket.

Jackie začala protestovat, ale pak to vzdala, protože by ji stejně neslyšel. Mimoto z tanečního parketu tak jako tak uvidí víc lidí, než od stolu.

“Už jsem ti říkal, že v těch šatech vypadáš krásně?”

Zakopla o vlastní nohu, když jí Vincent zahulákal kompliment do ucha. Její ruce jakoby samy od sebe sevřely jeho rameno a ruku, aby udržela balanc, hned pak mu ostře vzhlédla do tváře.

“Ne, huh?” podotknul pobaveně, když zaregistroval její překvapený výraz. “Což je ode mne neskutečné lajdáctví.”

“Oh.” Jackie si odkašlala, ale nic důvtipnějšího, co by řekla, ji už nenapadlo, zřejmě proto, že jí jeho ruka zvolna šmejdila po zádech, nutila ji jít blíž.

“V červené seš k sežrání,” dodal Vincent, očividně se svými komplimenty ještě neskončil.

“Uh.” Ztěžka polkla, proklatě dobře si vědoma ruky pohybující se jí po zádech stále jižněji. Kudy putovala jeho dlaň, tudy šel i žár, tkáň se jí pod ní čeřila a vlnila jako voda v brázdě za lodí.

“Musím ti za posledních pár dní poděkovat, Jackie,” mluvil vážně, se skloněnou hlavou, aby jí to mohl říkat do ucha. “Bez tebe bych byl v hrozném stavu. Není žádná legrace hladovět, ale pro našince to může být učiněné mučení.”

“Aha, no, je to má práce,” drmolila, celá v rozpacích.

Pokusila se sklopit hlavu, aby se vyhnula jeho uhrančivému pohledu, když se poodtáhl, ale zabránil jí v tom, vzal ji pod bradou. Přinutil ji zvednout obličej a střetnout se s jeho vážným pohledem. Zavrtěl hlavou a pevným tónem oponoval: “Ne, není. Oba to víme. A já navíc vím, jaký máš názor na náš druh, o to je to cennější. Děkuji ti.”

Jackie se podařilo vyprostit a odvrátit zrak jenom proto, že jí to dovolil. Zjistila proč, když jí jeho rty zlehka přejely po lastuře ouška, coby závan motýlích křídel, a zašeptaly: “Děkuji ti.” Pak popolétly k líčku, zamumlal: “Děkuji ti,” ještě jednou a nakonec se začaly vznášet nad jejími rty a pak vydechl: děkuji ti do třetice, těsně před tím, než ji políbil. Tentokrát se motýlci kamsi vytratili. Vincentovy rty na jejích byly pevné a neústupné, zatímco jí dokazoval, jak vděčný je.

Jackie – vždy zachovávající profesionální přístup – se okamžitě odtáhla… nebo by se odtáhla, kdyby její tělo spolupracovalo. Bohužel. Její tělo na příkazy mozku nedbalo a místo odtažení se na něm rozpustila jako čokoláda, co měla tu smůlu, že komusi upadla na sluncem rozžhavený chodník. Tichý povzdech na znamení kapitulace jí vyšel z úst sotva je pootevřela… dovolila jeho jazyku vpadnout dovnitř a podmanit si nové území. Z hrdla jí uniklo zasténání, protože se jí v podbřišku probrala k životu touha a tak dovolila rukám obejmout ho kolem krku, najednou uvěřila starému rčení: Koho neporazíš, s tím se spoj.

“Jejda, pardon.”

Jackie a Vincent se od sebe odtrhli, protože do nich vrazil nějaký tanečník. Obrátila se a rozhlédla, aby zjistila, kdo to byl, ale ať už to byl kdokoli, už odtančil a zmizel v davu.

S povzdechem se ohlédla na Vincenta, zavrtěla hlavou, když se pohnul, aby ji zase vzal do náručí.

“Dámy,” hlesla na svou omluvu za zběhnutí z první linie, pak se otočila a spěšně opouštěla taneční parket, přímou cestou do koupelny. Ještě jednou se ohlédla, když dorazila k chodbě vedoucí ven z hlavního sálu klubu, jen aby se ujistila, že se Vincent vrátil do bezpečí jejich stolu. Zahlédla ho usedat na své místo, uvolnila se a vykročila do chodby, v duchu si dávala kázání za porušení pracovní etiky.

‘Nemůžeš jen tak líbat klienty,’ kárala se. ‘Dobré soukromé očko se nikdy nezaplete – a tím pádem se nenechá odlákat od svého primárního poslání – s klientem. Bože, ten ale umí líbat.’

Uvědomila si, že to poslední se poněkud odchýlilo od bohulibého úmyslu sebe-peskování, vzdychla a protáhla se dveřmi koupelny.

Vincent je upír, připomněla si, vytáhla argument, který měl být silnou zbraní. Naneštěstí tím na svou mysl extra velký dojem neudělala. Pohotově ji totiž opravila, že Vincent sice je nesmrtelný, ale není jako Cassius a třeba všichni upíři ani nejsou zlí. Pokud ne, Vincent rozhodně spadá do kategorie: ne-zlý vamp.

Myšlenka, která ji konečně přiměla získat trochu kontroly nad svéhlavou touhou, byla vzpomínka na slova Marguerite. Vincent našel svou předurčenou životní družku a není nesmrtelná.

Zastavila se před umyvadlem, zírala do zrcadla a na odrazu tváře spatřila zmatek. Jestli Vincent našel svou životní družku, proč líbal ji? Odraz v zrcadle na to odpověď neměl, ale mozek začal problém okamžitě řešit.

Marguerite přece tvrdila, že Vincentova životní družka není nesmrtelná, a tak začala v duchu probírat smrtelné ženy, o kterých ví, že jsou součástí jeho života. Lily… a ona sama.

Zamrkala na svůj odraz. Lily je sice sladká a mladinká, ale viděla ty dva pospolu, a přestože by ji moc nepřekvapilo, kdyby zjistila, že se mladá produkční do Vincenta zabouchla, neměla pocit, že má o tu dívčinu zájem. Minimálně si nevšimla žádných příznaků zájmu z jeho strany… nic podobného tomu, jak líbal ji, je to jenom chvilička.

Sklopila pohled ke svým rtům v zrcadle. Rtěnka byla ta tam, ale rty měla pořád červené a lehce opuchlé od jeho polibků. Už se líbala mnohokrát, ale nikdy v tom nebyl takový žár a živočišná touha, jaká explodovala mezi ní a Vincentem… dokonce ani Cassiovy polibky, při kterých zneužíval telepatickou schopnost nesmrtelných podstrčit do něčí mysli touhu, nebyly tak žhavé. Kdyby do nich kdosi nevrazil, možná by se kolem Vincenta ovinula jako stonek fazole, rovnou tam na parketu.

“Ne,” to slovo spíš vydechla, než vyslovila, odmítala přijmout závěry, ke kterým nejspíš spěla její mysl. Nemůže být Vincentovou životní družkou. Osud přece nemůže být tak krutý?

Dveře kabiny za ní se otevřely a Jackie rychle otočila kohoutkem a pustila vodu do umyvadla před sebou, začala si šplíchat vodu na tvář v naději, že dá své mysli studenou sprchu. Spatřila vycházet vysokou, mladou brunetu, která stejně jako ona přistoupila k řadě umyvadel. Ale nevěnovala jí větší pozornost, jenom zaregistrovala, že je štíhlá a má krátké hnědé vlasy. Dokud nezavřela vodu a brunetka k ní nepopošla a nevytáhla ze zásobníku nahnědlý papírový ručníček, Jackie si ani nevšimla, jak se na ni ta žena dívá.

Hnědovlásčiny oči zvolna klouzaly po těle Jackie, v krátkých rudých koktejlkách, které si na dnešní noční tah oblékla. Zakoktala díky, když si ručník vzala, v rozpacích přešlápla z nohy na nohu, pak dělala, co bylo v jejích silách, aby ji ignorovala a zlehka si otírala obličej.

“Máte úžasné tělo.”

Jackie vytřeštila oči na jejich odrazy v zrcadle, pohledem putovala přes vlastní figuru k vyšší a štíhlejší ženě. Ruku na srdce. Ona na svém těle nic úžasného neviděla. Byla malá a bez ohledu na to jak často cvičila nebo jak zdravě jedla, za žádnou cenu se nemohla zbavit těch patnácti, nebo možná dvaceti, liber, bez kterých by dle svého názoru rozhodně vypadala lépe. Ve zralém věku třiceti let nicméně dospěla k neveselému závěru, že si na to asi bude muset zvyknout. Nejspíš jí od nich nepomůže ani svěcená.

Neměla ponětí, co jiného na to říci, tak zamumlala: “Děkuji,” a zmačkala papírový ručník z recyklovaného papíru, kterým si otírala obličej, ale ta divná ženská pořád ještě nebyla hotová. Když vykročila, aby hodila ručník do koše, dívka dodala: “Ráda bych olízala každičkou píď toho svůdného tělíčka.”

Pro Kristovy rány, teď už jí nic nezabrání obrátit se a zpražit tu holku opovržlivým pohledem plným zděšení a nevíry. Skoro už vyštěkla: Připadám ti snad jako lesba? přesto se udržela, ale bylo to první, co ji napadlo. Hloupý nápad, připustila v duchu. Od pohledu ničí sexuální orientaci nepoznáte.

Otevřela pusu, aby tu ženu zdvořile upozornila, že tohle není její šálek čaje, ale zarazila se a strnula, protože brunetka přistoupila blíž a zlehka ji dlaní pohladila po paži a zavrněla: “Proč si nezajít někam jinam a nepobavit se?”

Jackie několikrát otevřela a zavřela pusu naprázdno, nic se neozvalo. Mozek jí zjevně, doufejme dočasně, vypověděl poslušnost. Tohle byla jedna z těch situací, se kterými neměla absolutně žádnou zkušenost. Poprvé po ní vyjela nějaká žena.

Očividně si její mlčení vysvětlila jako dobré znamení, dívka ji popadla za ruku a začala tahat ke dveřím. “Vím o místečku, kde můžeme…”

Zbytek byl pro Jackie ztracen, protože brunetka rozrazila dveře koupelny. Hlasitá hudba jí okamžitě zaútočila na ušní bubínky, přehlušila vše, co ta druhá říkala. Jediným důvodem, proč jí ruku nevytrhla a nepostrčila ji zpátky do koupelny, kde by mohla vysvětlit, že došlo k omylu a ona nemá zájem, bylo, že ji zastihla nepřipravenou a absolutně překvapila. Svůdkyně bez meškání zahnula doprava k zadním prostorám klubu, nikoli doleva, kde se tančilo a posedávalo.

Mozek Jackie hnedle naskočil a začal kout pikle. Vincent se potřebuje najíst. Dneska jedl jenom jednou. Sice prohlašoval, že bude v pohodě, když jedno jídlo vynechá, a možná by na to neumřel, ale teď už se nedala opít rohlíkem a dobře věděla, že bude mít bolesti.

A co když zítra nepřijdou na žádný způsob, jak ho nakrmit?

Holčina štěbetala celou dobu, co vlekla Jackie do nitra budovy. Přinejmenším se jí pohybovala pusa pokaždé, když se ohlédla. Uklidněná jejími velmi člověčími, zelenými kukadly, se rozhodla vyčkat, kam ji zavede, doufala, že to možná bude moci nějak zužitkovat na pomoc Vincentovi. Mohla by se z toho vyklubat příhodná příležitost. Aspoň v to doufala.

Hnědovláska uháněla jednou chodbou, pak zahnula do druhé, nakonec vrazila do nějakých dveří a jimi do kuchyně. Místnost byla obrovská, uklizená a momentálně prázdná. Bylo moc pozdě, jídlo se už nepodávalo.

“—nikdy dřív jsem tohle neudělala, vážně. Odjakživa jsem o tom fantazírovala, ale já…” Dívčino nervózní brebentění bylo najednou slyšet jasně, protože za nimi zapadly dveře, které ohlušující hudbu ztlumily do stěží slyšitelného šumění.

“Zadrž,” vyhrkla Jackie. Teď, když ji dívka pro změnu i slyšela, zacvičila rukou, pokoušela se ji osvobodit, ale ženička byla silnější, než si prve uvědomila a jen zesílila stisk. “Je to tady. Hned za těmito dveřmi.”

Jackie se zase začala vzpouzet, ale nechala toho, sotva jimi propluly. Ocitly se v malém skladu, zdi místnosti lemovaly police obrovských konzerv a sklenic s jídlem: marinády, omáčky, kečup, polévky… Jackie popošla dál do místnosti a obrátila se zase ke dveřím, pomalu se otáčela, pohledem překvapeně přejížděla po policích, dokud se zase nedostala k brunetě. Sebedůvěra, která z ní vyzařovala, když ji v koupelně sváděla, byla definitivně ta tam. Teď vypadala spíš nervózně, zhluboka se nadechla, jako by si dodávala odvahu. Do očí jí opět vstoupil odhodlaný výraz, udělala krok vpřed, směrem k Jackie, a vztáhla k ní ruku.

“Okay, brzdi.” Jackie udělala krok vzad, směrem od ní, a ruku zvedla, aby ji zadržela, zatímco se pokoušela vymyslet, jestli by tohoto mohla využít nebo ne. Jestli sabotér Vincenta sleduje a ona půjde a přivede ho sem, aby se z téhle dívky nakrmil, pak bude předstírat, že zamyká dveře zvenku, zatímco je to děvče ve skutečnosti bude zamykat zevnitř… Mohla by Vincenta přimět, aby jí přikázal se zamknout a čekat aspoň půl hodiny, nebo možná ještě déle, než vyklouzne ven. Existuje slušná šance, že sabotér ani neví, že tam brunetka je. Možná by si dokonce mohl myslet, že se Vincent nakrmil z ní samotné, pokud tam vejdou sami a zase sami odejdou. Holčina by mohla být v bezpečí…

Měřila si brunetku, celou věc zvažovala, pak ji zahryzalo svědomí, když si všimla dívčina nejistého výrazu. V tomto světle viděla, že není tak stará, jak si prve myslela. Odhadovala ji na devatenáct, s bídou dvacet, vlastně dítě. Propánakrále, co je zač, že svádí ženské na toaletách a tahá je do spíže? Prve zaslechla slova, že o tomto fantazírovala a cosi jako, že to ještě nikdy neudělala, ale Ježíši…

“Já—” Jackie strnula a otočila se, protože ucítila, že ji něčí ruka zlehka hladí po vlasech. Ocitla se tváří v tvář vysokému muži, pískově blond vlasy, plus mínus čtyřicátník. Na sobě měl obtažené džíny a košili, rozepnutou skoro až k pupku, stavěla tak na odiv zlatý řetěz kolem krku. Navíc šilhal.

Druh: Slizoun zchátralý, čeleď: nechutný. Jackie měla odbornou terminologií odjakživa v malíku. Otrapa, který se krizi středního věku snaží překonat přemrštěně mladistvým oděvem, mnoha zlatými prsteny, nejlépe na každém prstu jeden, nemluvě o zlatých náramcích a řetízcích na krku. Plus… neradno opomenout, nabalí si přítelkyni dost mladinkou, aby mohla být jeho dcerou.

Na druhou stranu, pomyslela si sebekriticky. Ji právě na parketu olizoval čtyřsetletý. Kde bere právo soudit jiné?

“Trevore!” brunetka zněla rozrušeně. “Měl’s čekat, dokud se do toho nedáme a pak—”

“Sklapni, Shell,” on zněl skoro znuděně. “Vy dvě byste se do toho nedaly. Je celá vyplašená. Tak mne napadlo, že bych jí mohl předvést, že má k dispozici dva v jednom. Třeba nakonec přece jen bude mít zájem.”

Šlechetné sklony Jackie zašly na úbytě a svědomí si dalo šlofíka, sotva uslyšela Trevora oslovit Shell. Byla mladá, zjevně k tomu velkému umaštěnci vzhlížela, a sklapla, jak jí nařídil, tvářila se nešťastně. Jackie nelenila a začala stav věcí přehodnocovat.

“Odkud ses tu tak najednou vzal?” optala se, při tom od Trevora couvla o krok vzad. Rozhodně tu nebyl, když skončila s první obhlídkou spíže.

Trevor se pousmál, pak obešel jeden regál v zadní části místnosti, gestem ji vybídl, aby ho následovala. Jackie poslechla, držela se na délku paže od něj, a sledovala, jak jde ke zdi. Dřevěné obložení, s bídou ohoblované, a nejdřív neměla tušení, co po ní chce, aby viděla, pak zatlačil na jeden segment a ten se hladce otevřel. Dveře skryté v ostění, ačkoli to nemuselo být schválně. Vzhledem k mizernému světlu a faktu, že dveře jsou ze stejného dřeva jako stěna, byly na první pohled neviditelné.

“Moje kancelář,” pochlubil se s úsměvem, při tom ukazoval do kutlochu na druhé straně. “Dělám tady manažera.”

Jackie se zadívala na drahé vybavení, její myšlenky běžely o závod. Tohle je dokonalé. Skoro bezchybné.

Otočila se a kráčela zpátky okolo regálů do spíže, myšlenky se jí v hlavě pěkně srovnávaly. Oko jí padlo na Shell a usmála se. “Trevor se plete. Nejsem vyplašená.”

Shell nejdřív nevypadala, že je tou zprávou moc nadšená, pak se najednou rozzářila úsměvem, který byl rozhodně nucený. Pohled přes rameno Jackie prozradil, že Trevor vychází zpoza polic a najednou měla pocit, že chápe. Tady nešlo o žádné fantazírování, přinejmenším ne Shell, tohle bylo o: aby měl Trevor radost. Chtěl trojku, takže Shell – zoufale se snažící udržet ho v dobré náladě – souhlasila s trojkou.

“Takže máš zájem?” Trevor se zastavil těsně za ní, jeho ruce jí vklouzly kolem pasu a postupovaly vzhůru k žaludku a ňadrům.

Jackie ho za ně chytila a nevybíravě jejich šmátrání ukončila. Jeho ignorovala, Shell řekla: “Hodila jsem brzdu, protože se nejdřív musím omluvit přátelům, že mizím, jinak dostanou psotník. Ta kočka, co našli v kopcích, byla naše kamarádka a všichni jsme teď celí vyjukaní.”

“Slyšela jsem o tom,” Shell pokrčila rameny. “Tvoje kámoška?”

“Jo,” zalhala Jackie, cestou ke dveřím. “Dej mi pět minut. Řeknu jim, že jsem si našla odvoz, takže si nemusí dělat vrásky. Pak budeme mít všechen čas světa.”

“Nevrátí se.” Hlas Trevora byl neveselý a jízlivý.

Jackie se zastavila u dveří a ohlédla se. “Já se vrátím.”

Zakroutil hlavou. “Bereš roha.”

Zamračila se. Jestli si vážně myslí, že bere roha, mohl by popadnout Shell za křídlo a vypařit se, zatímco ona bude pryč. Zaváhala, podívala se na sebe, snažila se vymyslet, co by jim mohla dát, aby ho přesvědčila. Kabelka ležela na stole, jediné, co měla, bylo oblečení. Povzdechla si a skopla lodičky, přistály uprostřed spíže, pak zvedla jedno obočí. “Teď už mi věříte?”

Trevor přikývl, odchýlil rty v úsměvu, který byl spíš ceněním zubů. “Brzy na viděnou.”

Jackie otevřela dveře a proklouzla ven z místnosti. Podařilo se jí najít cestu zpátky k chodbě před dámami, pak už capala rovnou ke stolu.

“Začínal jsem mít starost,” zakřičel jí do ucha Vincent, který vstal, zatímco běžela ke stolu.

Všimla si, jak se čím dál tím víc mračí, jak se narovnával od řvaní jí do ucha, a pomyslela si, že zaznamenal výškový rozdíl, protože sklopil zrak k jejím bosým nožkám. Obočí mu zase splynula v jedno. “Kdes nechala boty?”

“To teď neřeš,” odsekla. Naklonila se přes stůl a řekla Marguerite a Tinymu: “Hned jsme zpátky. Počkejte tady.”

Oči Marguerite se zúžily do úzkých štěrbin a Jackie najisto věděla, že má obavy a snaží se jí přečíst myšlenky. Nepokusila se ji blokovat, ale dala Vincentově tetě k nahlédnutí, co se děje. Uvědomovala si, že to bude rychlejší, než něco vysvětlovat verbálně. Když se Marguerite uvolnila a s kývnutím se zase pohodlně opřela, Jackie se narovnala. Tiny pořád vypadal, že má obavy, ale Jackie věděla, že Marguerite mu všechno vysvětlí, tak se jen obrátila, popadla Vincenta za ruku a vedla ho zpátky, odkud přišla.

“Kam jdeme?”

Slyšela, na co se ptá, když ho vedla přes parket, ale málem neodpověděla. Pak si ale uvědomila, že ho tam nemůže přivést jen tak, aniž by věděl, o co půjde. Zastavila se uprostřed parketu, otočila se a vplula mu do náručí, přinutila ho tančit a pak se k němu naklonila: “Přečti si moje myšlenky.”

Vincent na ni vážně hleděl a měla dojem, že vidí v jeho očích smutek, pak se jí upřeně zadíval na čelo. Oba znehybněli a Jackie čekala na to čeření, které by prozradilo, že jí čte v mysli, ale žádné čeření se nekonalo.

“Nedokážu to,” řekl tak tiše, že ho vlastně ani neslyšela, ale ta dvě slůvka mu dokázala odezírat ze rtů a viděla bolest, kterou mu to přiznání způsobilo.

Jenom na něho nepřítomně zírala. Bastien jí jednou pověděl, že nedokázat přečíst něčí mysl je znamení, že se jedná o pravého životního partnera. Zmatek, který zažila už v koupelně, se ji znovu pokusil srazit na kolena, ale nemilosrdně ho odkopla stranou. Později… až později uváží následky toho všeho a promyslí si, v jaké šlamastice se to vlastně ocitla. Teď se musí postarat, aby dostal najíst.

“Když jsem byla na dámách, vyjela po mně jedna holka,” vyhrkla bez varování a Vincent překvapením ucukl.

“Ne! Ženská?” Koutky úst mu poškubával nevěřícný úsměv, zaplašil něco z jeho smutku.

Jackie přikývla, pak se naklonila blíž a pokračovala. “Jo, odvlekla mne do spíže.”

Vincent vydal zvuk ne nepodobný dušení a Jackie se zase odtáhla, aby se na něho mohla podívat. Vypadal, jakoby si spolknul jazyk.

“Nic se nestalo!” vyhrkla, pak pokračovala líčením, co dalšího se semlelo, a zakončila je slovy: “Můžeš se v pohodě najíst. Jestli se dívá sabotér, jediné, co uvidí, budeme my, jak jdeme dovnitř a zase ven. A, potom, bys mohl Trevora a Shell přimět proklouznout dveřmi do jeho kanceláře, zamknout se tam, a odejít tak, aby, i kdyby sabotér ve spíži slídil, nikoho nenašel.” Pozvedla obočí, jeho úsměv se jí nějak nepozdával. “Co je?”

“Mám rád tvůj mozek,” zakřenil se Vincent. “Vycítíš příležitost a využiješ ji. Seš nezmar. Takoví přežívají. Jako jedna z našinců si povedeš skvěle.”

Oba při těch slovech strnuli. Dobře věděla, že bolest, která se jí zničehonic zařízla do prsou, je táž jako ta, co mu koukala z očí spolu s vědomím, že ona… našincem nikdy nebude.

“Jackie, já—” koktal, ale jen rázně zavrtěla hlavou.

“Ne. Ne teď.” Vyvlékla se mu z náručí, popadla ho za ruku a vedla k chodbě, která vedla ke koupelnám.

“Takže, fakt po tobě vyjela?” Vincent jí tu otázku křičel do ouška, hrudí při tom zavadil o její záda. Očividně byl ochoten nechat tu druhou věc aspoň pro teď plavat a předstírat, že všechno je fajn. Nebo se o to aspoň pokusit. Na to, že je herec, měl dost potíže maskovat smutek, který prožíval. Ačkoli se snažil. “Co udělala?”

“Řekla, že mám úžasné tělo,” Jackie se zastavila, aby mu to zaječela do ucha.

“To máš,” bez meškání ji ujistil Vincent. “Jenže to je jen kompliment, to se těžko dá brát jako—”

“A prý by ráda olízala každičkou píď toho svůdného tělíčka.”

“Ohhhhhhh.” Vincent byl moment zticha, pak nahlas zaúpěl, čímž přilákal její oči ke své tváři. Jeden pohled stačil, aby věděla, že si to v duchu živě představoval… a líbilo se mu to.

“Muži,” odfrkla znechuceně, to už zase směřovala k cíli. Proč je představa dvou žen pospolu vždycky tak rozparádí?

“Jackie, možná máme problém,” zařval Vincent, jeho hruď jí opět narazila do zad, když zahýbala do další chodby.

Zastavila se a podívala podél něj, aby si byla jistá, že je nikdo nesleduje, pak se zeptala: “Jaký problém.”

“Možná budu mít potíže kontrolovat dva najednou,” přiznal, když zahnula a vedla ho do kuchyně.

“Cože?” zůstala stát na fleku a obrátila se čelem k němu. “Ale já viděla, jak Bastien kontroluje víc, než jednoho smrtelníka současně.”

“Well, ano, on by s tím problém neměl. Čím jsme starší, tím lépe všechno umíme a Bastienovi už bylo čtyři sta.”

“Tobě taky,” podotkla, při tom tlumila hlas, aby je pár ve spíži před nimi nezaslechl.

“Ano, ale už je to nějakou chvíli, co jsem se pokoušel kontrolovat víc, než jednoho. Je to jako cokoli jiného, čím víc trénuješ, tím lépe ti to jde a já ne—” Zmlkl a zamračil se, když viděl, jak vyplašeně se tváří, pak ji pohladil na uklidněnou a řekl: “Netvrdím, že nemůžu, jenom že to může být drobet ošemetné. Můžeš jednoho zabavit, než dostanu pod kontrolu druhého? Jakmile bude pod kontrolou jeden, vklouznu do mysli i tomu druhému.”

“Aha,” zaváhala, nebyla si jistá, jak to udělá, ale nakonec prostě přikývla. “Ano, fajn. Zabavím tu holku. Trevor je kápo, ovládni nejdřív jeho. Jdeme na věc.”

A zavedla ho do dveří spižírny.

12. KAPITOLA

Skladiště bylo prázdné, když Jackie otevřela dveře. Jeden hrozný okamžik měla strach, že se ta povedená dvojka vypařila, pak uslyšela hlasy a uvědomila si, že se jen přesunuli k němu do kanceláře.

Obrátila se a zašeptala Vincentovi, aby zamknul dveře. Ještě to by jim tak scházelo, aby sabotér, který je jim možná v patách, vešel za nimi a zjistil, co vymyslela. I když Trevora nijak v lásce nemá, smrt mu nepřeje.

Kývla na Vincenta, ať jde za ní, sotva byl hotov se zamykáním, sebrala lodičky, ležely tam, kde je nechala, a obešla regál, vstoupila do kanceláře.

“Už jsem si myslela, že jste se na mě vykašlali,” pronesla lehkým tónem, když vešla. Trevor trůnil ve svém kancelářském křesle napravo od ní, a Shell se krčila na obrovském koženém gauči u zdi nalevo. Celá kancelář byla barevně laděná do odstínů černě a šedi.

“Ne, jen jsme si mysleli, že tady to bude pohodlnější,” prohlásil Trevor. Skoro cítila, jak ji ohmatává očima.

S kývnutím prošla kolem Shell ke gauči, posadila se vedle ní, co nejdál ode dveří, aby odpoutala její pozornost od skladiště. Přesně, jak doufala, Shell na gauči poposedla a mírně se pootočila, takže se teď dívaly na sebe, a byla zády ke dveřím.

“Well.” Jackie se přinutila usmát, očima kmitala mezi Shell a vchodem. Vincent se blížil, opatrně postupoval vpřed, jeho oči propátrávaly místnost a zjišťovaly, kdo kde je.

Zrovna si začala lámat hlavu co říci, aby zabavila Shell, když Trevor vstal. “Na co čekáš, Shell? Jdi—”

Když zničehonic zmlkl, pohlédla jeho směrem a s úlevou zaznamenala prázdný výraz tváře, hned pak se role obrátily a Shell zabavila ji. Nevšimla si totiž Trevorova náhlého zmlknutí a jeho větu považovala za rozkaz. Vytáhla nohy na gauč a klekla si, nakláněla se k Jackie, jako by ji mínila políbit. Všeho moc škodí, tohle bylo o trochu víc zábavy, než kolik byla ochotná podstoupit. V panice střelila očima k Vincentovi, volala o pomoc, zrovna se na ně podíval.

Obočí se mu vydalo na návštěvu k vlasům – Shell se stále blížila – zaměřil na ni pohled přimhouřených očí. Jackie obrátila pozornost k brunetce ve stejný okamžik, kdy se Mušlička najednou složila jako domeček z karet, rovnou jí na hruď.

Jackie pomalu vydechla, pak přejela pohledem od Trevora, který stál za stolem jako špatně vyřezaný svatý, k Shell, která jí bezvládně ležela na prsou. “Cos jí provedl?”

“Nic. Jen jsem jí vklouznul do mysli a vypnul,” pokrčil rameny Vincent.

“Proč je tak…” bradou ukázala na dívku, od pohledu v bezvědomí. “Trevor není a ten dělník tenkrát taky ne.”

“Je jednoduchá,” bezelstně odtušil Vincent.

“Ha-ha,” odfrkla a kousla se do rtu, nejspíš aby nevyprskla smíchy.

“Říkal jsem ti, že už jsem to nějakou dobu nedělal. Prostě jsem ji uhranul kapku víc, než bylo zapotřebí,” bránil se a pokračoval dál do místnosti. “Bude v pohodě.”

“Aha, no dobrá,” povzdechla si. “Tak dělej a kousni ji.”

Vincent vzal bezvládnou dívčinu pod pažemi, zvedl z Jackie a opřel zády o gauč. Zrakem bloumal po prázdné tváři. “Vážně po tobě vyjela, huh?”

“Velká legrace. Raději se najez, Argeneau,” zpražila ho.

“Hmm. Je mi jasné, že jsem v maléru, když mi říkáš Argeneau.” Znělo to spíš pobaveně, než ustaraně, ale pak zaváhal a řekl: “Nemůžu, když se koukáš.”

“Cože?” vyjekla překvapeně.

“Nejsem zvyklý na obecenstvo,” objasnil bolestným tónem. “Otoč se zády.”

Kroutila hlavou, ale vstala a šla ke dveřím spižírny. Opřela se o futra, zády do kanceláře, a využila čekání k nazutí lodiček. Po chvilce ticha Vincent řekl: “Dělej hluk.”

“Cože?” Užasle koukla přes rameno.

“Broukej,” poručil si. “Nechci, abys poslouchala.”

“Jémine, pro smilování Boží! Ty seš jak ženská, co se stydí čurat, když jsou před budkou lidé, kteří by ji mohli slyšet. Namouduši.” Škaredě se na něho podívala, ale bez valného efektu. Jen dál trpělivě čekal. Povzdechla si, obrátila se a začala si pobrukovat, pak už se cítila fakt hloupě, tak přestala a řekla: “Jdu se podívat, jestli není někdo v kuchyni. Přijď za mnou, až tady budeš hotov.”

Vklouzla do skladiště, přivřela dveře, šla kolem regálu a pořád dál, až ke dveřím vedoucím do kuchyně. Přitiskla na ně ucho a poslouchala. Když odtam nic neslyšela, zaváhala, pak odemkla a pootevřela je tak, aby mohla kouknout dovnitř.

Kuchyň se zdála prázdná, ačkoli ji neviděla celou. Zrovna zvažovala, že vejde a pořádně se tam porozhlédne, když vtom ji něco zadrželo. To její staré dobré zlé tušení se jí roztančilo páteří a zježilo chloupky na šíji. Na zlé tušení dala odjakživa, takže místo, aby šla dál, zatajila dech a nastražila uši, jestli nezaslechne nějaký zvuk, který by jí prozradil přítomnost někoho stojícího opodál, v té části kuchyně, kam nedohlédla.

Protože už nedokázala tajit dech déle a pořád nic neslyšela, zase dveře opatrně zavřela a zhluboka se nadechla, když znovu zamkla. S povzdechem si o ně opřela čelo a v duchu se modlila, aby to, co udělala, nebyla chyba. Byla si jistá, že Trevor a Shell zůstanou v bezpečí, pokud je Vincent přiměje zamknout dveře mezi kanceláří a skladištěm a pak odejít dveřmi, které vedly z kanceláře na chodbu, ale teď si zase začínala dělat starosti. Zlé tušení odjakživa znamenalo, že se něco stane. Nechtěla, aby to něco byla smrt těchhle dvou lidiček, jenom proto, že ona dostala jeden ze svých skvělých nápadů.

Nešťastně si povzdechla, nijak růžové vyhlídky, pak skoro vyskočila z kůže, když jí čísi ruce vklouzly zezadu kolem pasu.

“Cítím, že máš starosti,” zavrněl Vincent. “Všechno bude v pořádku.”

Otočila se, aby na něho viděla a šeptem se optala: “Jsi hotov?”

Kývnul, spojil ruce za jejími zády. “Vymazal jsem jim paměť, Trevorovi nařídil zamknout za mnou, pak vzít Shell a vrátit se na taneční parket těmi druhými dveřmi. Všechno bude v pořádku.”

Vydechla, spíš si dlouze povzdechla. “Dobře. Měli by být v pořádku.”

“Ano, měli,” přitakal, ponouknul ji blíž a něžně se otřel rty o její. “Děkuji ti. Zase.”

Jackie mlčela, protože hned pak ji políbil pořádně. Vincent možná byl od přírody lehkomyslník, ale ne když došlo na líbání, tehdy prokázal své mistrovství. Rukou jí vjel do vlasů a nakládal s její hlavou po libosti, při tom jazykem obratně šermoval s jazykem jejím. Lapala po dechu a pak sténala, protože její smysly utrpěly drtivou porážku a bezpodmínečně kapitulovaly. Tenhle mužský hezky voněl, byl příjemný na omak, dobře chutnal a líbal jako ve snu. Zbyla z ní roztřesená huspenina s vytřeštěnýma očima, když přerušil polibek a objal ji pevněji.

“Zatraceně, Jackie, vůbec Shell nevyčítám, že chtěla olíznout každičkou píď tebe. Sám bych rád učinil totéž.”

Zavřela oči před erotickými představami, které jí zaplavily mysl, pak se přinutila ukročit a tenkým hláskem řekla: “Měli bychom se vrátit ke stolu.”

Udělala čelem vzad dřív, než ji stihl přesvědčit o opaku, otevřela dveře a vyvedla ho ze skladiště.

“Dal by si někdo kávu?” zeptal se Tiny, když o hodinu později vešli do domu.

“To zní skvěle.” Jackie pokračovala hlouběji do haly, aby neblokovala vchod. Marguerite, Tiny a Vincent šli hned za ní. Vymetli ještě pár dalších klubů, než se vrátili domů, a bylo pozdě, ale váhala večer ukončit. Nechtěla zůstat sama. Myšlenky byly v pohotovosti, připravené vrhnout se na ni, a nebyly zrovna radostné.

“Půjdu si na sebe vzít něco pohodlnějšího,” oznámila, když se Vincent zastavil, aby zamknul dveře. “Cestou zpátky omrknu záznamník.”

“Připravím konvici kávy a možná něco k zakousnutí,” slíbil Tiny, který doprovázel Marguerite halou, “má-li někdo zájem?”

“Já,” okamžitě vyhrkla Jackie.

“Já taky,” ani Vincent nezaváhal, zrovna přešel k bezpečnostnímu panelu a namačkal kód, aby se nespustil alarm. “Taky se zajdu převléknout a podívám se na Stephana, ale dlouho mi to trvat nebude.”

Jackie vyrazila do schodů, spěchala, aby nezůstala s Vincentem sama. Jestli ji zase začne líbat… Zachvěla se, stačilo pomyslet, ale pak svou mysl před takovou možností uzamkla na tucet západů. Existovalo příliš mnoho komplikací, které by šly ruku v ruce s jakýmkoli vztahem mezi nimi. Zaprvé, nebylo by to profesionální, když pro něho pracuje. A pak je tu ještě ta věc s životním druhem, a že proměnit smíš pouze jednoho. O ničem z toho se jí momentálně přemýšlet nechtělo.

Skopla botky, sotva vstoupila do svého pokoje, stáhla si punčochy a bleskově se převlékla do černé teplákové soupravy, pak šla zase ven. Uvažovala, jak je asi Stephanovi, když míjela jeho dveře, ale nezastavila se nakouknout dovnitř. Vincent jí to může povědět, až se vrátí do kuchyně.

Došla až k patě schodů, když vtom si vzpomněla, jak říkala, že zkontroluje záznamník. Neil byl celou noc v domě, ale každý, kdo by chtěl mluvit s ním, by mu volal na mobil. Vincent mu proto řekl, ať si s telefonem nedělá starosti a nechá ho brát záznamník, zatímco budou pryč. Přece jen se ještě zajde podívat, jestli tam nejsou nějaké vzkazy, než se vydá do kuchyně, rozhodla se.

Při té myšlence se obrátila ke kanceláři. Překvapilo ji, když uviděla, že dveře jsou zavřené. Nikdy zavřené nebývaly, ledaže byl někdo uvnitř. Když jí chladný vánek ofouknul chodidla, sotva stanula před dřevěnými veřejemi, strnula s rukou na klice.

Vzpomněla si na noc, kdy byl odcizen seznam zaměstnanců, a že tenkrát jedno z francouzských oken zůstalo dokořán… pohlédla na bezpečnostní panel a zjistila, že nebyl aktivován. Vincent zřejmě namačkal kód, aby zabránil alarmu začít ječet, ale systém už znovu nezapnul. Tichý zvuk zevnitř místnosti upoutal její pozornost a Jackie instinktivně rozrazila dveře. Právě včas, aby zahlédla temnou postavu vyklouznout ven tímtéž francouzským oknem, které bylo otevřené posledně.

“Hej!” vykřikla a hrnula se kupředu.

“A je to.” Tiny zapnul kávovar. “Káva bude za pár minut. Mezitím si zajdu natáhnout tepláky. Tyhle kalhoty jsou strašně obtažené.”

“Okay,” hlesl Vincent, hlavu napůl strčenou do lednice, pečlivě zkoumal její obsah. Převlékl se, nakouknul do Stephanova pokoje, uviděl, že zraněný nehybně leží, tichý a bledý, a Neil klimbá v křesle u postele. Nechal je na pokoji a šel dolů, překvapilo ho, když zjistil, že Jackie předběhl.

“Můžeš mi vzít sáček krve, když už jsi tam, prosím, Vincente?” ozvala se teta.

“Jistě.” Vyndal pytlík a narovnal se, ještě zahlédl Tinyho vyklouznout z kuchyně, pak pohledem zabrousil k tetě. “Do sklenice nebo jen tak?”

“Jen tak, díky,” zamumlala Marguerite.

Zanesl a podal jí sáček, pak se svezl na židli u stolu a zakroutil hlavou.

“Copak?” všimla si toho.

“Jenom tak přemýšlím. Tenhle barák mi patří skoro deset let a ani jednou jsem kuchyni nepoužil, až do minulého týdne, a teď jsme tady v jednom kuse.”

Marguerite se pousmála. “Což není jediná věc, která se změnila, odkdy sem zavítala Jackie.”

Vincent přitakal, pohledem brouzdal útulnou místnosti. Odjakživa mu připadala jaksi studená a neosobní, čistě užitková… než přijela Jackie a Tiny. Zaplnili ji lidským hlaholem, teplem a lahodnou vůní doma vařeného jídla. Jako zázrakem proměnili dům v domov.

“Pokusil ses přečíst Jackie?” Marguerite zničehonic položila otázku otázek.

“Ano, pokusil jsem se ji dnes v noci přečíst a nesvedl to,” přiznal skoro šeptem a pak sklopil zrak ke svým sepnutým rukám, položeným na stole. Mysl mu rozvracel pustý zmatek.

Má rád Jackie, líbí se mu a těší ho být s ní. Dokonce se mu líbí, jak ho občas komanduje. A pak ta dnešní noc, tančili spolu… nikdy v životě necítil takový mír v duši. Když ji držel v náručí, měl pocit, že našel domov.

A když ji políbil… Bože, taková vášeň jím nezalomcovala už celá staletí. Dosavadní nedostatek zájmu o sex rozhodně vzal dnes večer za své. Ve skutečnosti, má-li být k sobě upřímný, byl ten zájem vzkříšen dřív, než dnes. Vstal z popela, když se Jackie vkradl do snu. Od toho dne každé ráno před usnutím prostě ležel v posteli a marnil celé hodiny představami, jak ji svléká, pokládá na různá příhodná místa a kochá se každičkou pídí jejího těla.

Ale všechno se to dělo příliš rychle. Otálel s pokusem přečíst Jackie a zjistit, jestli doopravdy je jeho životní družkou, aby dal sám sobě čas přivyknout možnosti, že konečně nalezl vytouženou partnerku, jež mu byla předurčena, a zároveň tak dal čas Jackie, poznat ho. Nesmrtelní vědí, že když naleznou bytost, kterou nedokážou číst, nalezli svého životního druha. Akceptují to snadno a berou za bernou minci. U smrtelníků je to trochu jiné, zpravidla potřebují čas, aby se s nastalou situací vyrovnali. Cítí touhu a pak je tu také ono propojení, ale logická část jejich já často trvá na delší známosti.

Naneštěstí ho to váhání stálo veškerou naději na Jackie. Nesmí ji proměnit. Ne v tomto životě. Kdyby nebyl takový zbabělec, kdyby to neodkládal, kdyby ji proměnil rovnou…

Bezmocně potřásl hlavou. Kdyby to udělal, Stephano by byl mrtev, ačkoli si nebyl jist, jestli nakonec stejně nezemře. Zamračil se, přemítal, proč se ještě neprobral k vědomí. Všichni si začínali dělat ukrutné starosti.

“Jackie nemá žádnou rodinu, nic co by ji drželo ve světě smrtelníků,” zčistajasna podotkla Marguerite, čímž jeho myšlenky vrátila k meritu věc. “Coby jedna z nás si povede skvěle, Vincente. Bude ti dobrou životní družkou. Bude tě perfektně doplňovat.”

“Nebude mojí životní družkou,” zašeptal ochraptěle.

“Ona je tvojí životní družkou, Vincente. Tvou chybějící polovinou.”

Vztekle poposedl a vyštěkl pravdu, kterou se až doteď nechtěl zaobírat příliš dopodrobna. “Nemohu ji proměnit.”

“Ale já ano,” vynesla trumf.

“Ty—” Vincent náhle zmlkl a podíval se ke dveřím, protože se začaly otevírat. Nechtěl, aby Jackie zaslechla, o čem se baví. Jenomže to nebyla Jackie, kdo vešel. Dokonce ani Tiny. Nechápavě zíral na muže stojícího na prahu kuchyně. Vysoký přinejmenším jako on, možná vyšší. Dlouhé kaštanové vlasy, stažené do ohonu. Celý v černém, pozoroval je chladnýma, zasmušilýma očima.

“Kdo k čertu jste?” vyhrkl Vincent a hned se zvedal na nohy.

Cizinec zůstal zticha, pouze pohled, kterým klouzal po Marguerite, přesunul k Vincentovi, když se před ni postavil, aby ji chránil.

“No?” Vincentovi docházela trpělivost.

Muž vyklenul jedno obočí, vypadal jeho reakcí na svou přítomnost lehce pobaven, a konečně se uráčil představit: “Christian Notte.”

“Bratranec Neila a Stephana… z Evropy,” došlo Vincentovi a dal si pohov. Zřejmě ho Jackie pustila dál a poslala do kuchyně. “Kdys přijel do Kalifornie?”

“Dnes. Volali jsme sem, když naše letadlo přistálo. Nikdo to nebral.”

“Byli jsme venku, obcházeli jsme kluby a domů dorazili až zhruba před čtvrthodinou. Říkal jsem Neilovi, ať se braním telefonu nenamáhá,” vysvětloval Vincent. Pohledem bezděky zabloudil ke dveřím, dumal, kde může být Jackie, ale předpokládal, že v kanceláři a objeví se tu co nevidět. Rozhlédl se po kuchyni, ale scházela mu fantazie, co říci, nakonec si povzdechl. “Toho se Stephanem je mi líto. Je to dobrej chlap. A přítel.”

Christian Notte pomalu přikývnul, ale mračil se dál. “Byli jste venku a právě jste se vrátili?”

“Ano.” Vincentova obočí zase splynula v jedno, když viděl jeho výraz. Měl obavy, aby se necítil uražen, že tak brzy po útoku na Stephana chodí flámovat, a rychle dodal: “Bylo to nezbytné. Nešli jsme si vyrazit z kopýtka.” Zaváhal. “Musím se krmit z živých dárců kvůli genetické—”

“Neil mi to vysvětlil,” přerušil ho Christian. “Tvrdil, že poslední dárce, ze kterého jsi pil, byl zavražděn po Stephanově napadení.”

“Ano,” přikývl Vincent. “No, několik posledních dní jsem se vyhýbal krmení po venku a pil z poslíčků, ale Tiny dnes večer poukázal na to, že si sabotér brzy uvědomí, co dělám, pokud aspoň na oko nezačnu zase chodit do klubů. Poslední, co chci, je, aby zabili někoho dalšího, tak jsme vyrazili ven a fofrem jezdili z klubu do klubu v naději, že sabotéra setřeseme na dost dlouho, aby si myslel, že jsem se nakrmil, zatímco se nás snažil dohonit.”

Christian přikývl. “To je pravděpodobně pro dobro věci. Kdyby si nemyslel, že ses krmil z poslíčků, nejspíš by usoudil, že piješ z detektivů a zaměřil se na ty.”

Vincent vnímal Marguerite stojící za ním, pak se dotkla jeho zad. “Vincente, mohl si myslet přesně tohle, když ses v noci s Jackie vytratil do toho skladu. Jestli tam byl a sledoval nás, mohl si myslet, žes tam pil z ní.”

Zakabonil se. Tohle ho nenapadlo. Nechtěl svým krmením odsoudit k smrti nikoho, ale dvojnásob si nepřál přivolat neštěstí na Jackie… nebo Tinyho, dodal v duchu, když se nad tím hlouběji zamyslel. Ruku na srdce, o Jackie se bál nejvíc.

“O tom si budu muset promluvit s Jackie,” zamumlal, jednou rukou si prohrábl vlasy a pak upřel zrak na Christiana. “Vrátila se do kanceláře, když tě pustila dál?”

“Nikdo mne dál nepustil.”

Vincent vytřeštil oči. “Cože?”

“Panel na konci příjezdové cesty byl rozbitý, takže jsme na vás nemohli zazvonit, abyste nám otevřeli bránu. Nechal jsem bratrance v autě a sám přišel přes zeď požádat o otevření, aby mohl vjet dovnitř. Proto mne tak překvapilo, když jsi říkal, že jste právě dorazili. Nemohli jste projet kolem rozbitého panelu a nevšimnout si toho. Je rozmlácený a dráty vyrvané.”

Vincent při té zprávě strnul a zamračil se. “Co říkala Jackie, když jsi jí o tom pověděl?”

Christian nachýlil hlavu a zeptal se: “Jackie je jedna z privátních detektivů, které ti poslal bratr Bastien z New Yorku, na pomoc se sabotérem?”

Vincent přikývl. Neilovi pověděl všechno. Měl pocit, že mu dluží upřímnost, co se týče důvodu, proč byl jeho bratr napaden.

“Já nic—” začal Christian, pak zmlkl, protože se dveře kuchyně opět začaly otevírat.

Všichni se na ně zadívali, čekali, kdo vejde, jestli Tiny nebo Jackie. Nebyl to nikdo smrtelný. Místo nich na prahu stanul další mužský. Plavovlasý a také oblečený do černého, rozhlížel se po lidech v kuchyni. Pohledem bez zájmu přejel Vincenta, ale krátce zamžikal, když dospěl k Marguerite, snad ji poznal, než přistál na Christianovi. Tázavě pozvedl jedno obočí.

“Říkal jsem ti, abys počkal venku v autě, Marcusi,” podrážděně odtušil Christian.

“Trvalo ti to moc dlouho,” blonďák pokrčil rameny. “Šel jsem na výzvědy a našel otevřené francouzské okno, tak jsem vstoupil a dál pak šel po hlase.”

“Otevřené francouzské okno?” Vincent cítil, jak se mu ježí chloupky vzadu na krku.

Marcus přikývnul.

“Tudy jsem se dostal dovnitř i já,” potvrdil Christian. “Když jsem došel k domu, uviděl jsem, že francouzské okno je dokořán. Přičtu-li k tomu rozbitý panel, nemohlo mne nenapadnout, že se patrně objevil nějaký problém, tak jsem šel za vašimi hlasy do kuchyně.”

Marguerite se otočila a popadla ho za ruku. “Vincente, jestli si sabotér myslí, žes dneska pil z Jackie a je z ní terč… chtěla jít do kanceláře zkontrolovat vzkazy.”

Vincent cítil, jak se mu krev vytrácí z obličeje. Jackie by nikdy nenechala francouzské okno dokořán.

“Zaběhnu se podívat, jestli se Jackie nahoře nepřevléká.”

Vincent slyšel tetina slova a viděl ji uhánět ven z kuchyně, ale mysl mu zaplavila panika. Měl pocit, že se všechno kolem něj děsivě zpomalilo. Dal si mentální průplesk, podíval se z jednoho muže na druhého, pak se pomalu vydal ve stopách tety a vyšel z místnosti. Už zmizela nahoře, ale Tiny zrovna scházel dolů a obočí mu vyletělo na vrch hlavy při pohledu na ty dva, kteří vykráčeli z kuchyně za Vincentem. Předpokládal, že je trochu v šoku. Pochyboval, že Tiny vídá muže své velikosti často a vidět hned dva najednou, ho zdá se poplašilo.

“Ve svém pokoji není!” Marguerite se neobtěžovala skrývat strach, když se zase objevila nahoře na schodišti.

Tiny se podíval z Marguerite na Vincenta. “Možná pořád poslouchá vzkazy na záznamníku.”

Vincent se obrátil a vyrazil halou ke kanceláři. Rozrazil dveře, pohledem pročesával prázdnou místnost, ze stolu létaly papíry rozváté průvanem ze stále otevřeného francouzského okna.

“Takhle to tady vypadalo, když jsem přišel,” podotknul Marcus, čímž Vincenta upozornil, že všichni šli hned za ním.

Vincent zíral do tmy za otevřeným oknem.

Srdce v hrudi se mu zastavilo, zachvátila ho panika. Před očima mu plavaly obrazy bledého, polámaného těla Jackie. Leželo na zemi, zkroucené a s vysátou krví. Nevědomky jí dal polibek smrti. Nemůže ji teď ztratit. Byla jeho nejlepší nadějí na štěstí v budoucnu. A naděje pro ně stále existuje.

Nebyl si jist, zda by tetě dovolil ji proměnit a vzdát se tak vlastní naděje na proměnu životního druha, kdyby jednou nějakého našla, ale upamatoval se, že matka Stephana od počátku chtěla syna proměnit. Otec Neila je její životní druh, možná by byla ochotná proměnit Jackie, místo něj. Ale i kdyby ne, nějakých padesát let blaženosti s Jackie je pořád lepší, než nic.

Rozběhl se pracovnou, rovnou ven do noci. V duchu se úpěnlivě modlil, aby ji našel včas.

Jackie zábly nohy. Svítání bylo na spadnutí, na trávě se začínala dělat rosa a ona bosky pelášila vlhkým listím. Přála si, aby prve vklouzla aspoň do pantoflí. Také si přála, aby zavolala o pomoc, než se vydala honit vetřelce, kterého uviděla vyklouznout z domu. Rozběhnout se za ním jí poradil instinkt, ale špatný instinkt. Samotná neozbrojená smrtelnice pádící tmou v patách silnému, rychlému nesmrtelnému. Na stupnici blbosti, jak vysoko to asi je?

Pohlédla stranou, když utíkala kolem zadní části domu. Světlo linoucí se z oken kuchyně vykreslilo velký jasný čtverec na dlažbě atria mezi domem a bazénem. V té jasně osvětlené místnosti na ni čekal Vincent, Tiny a Marguerite, až za nimi přijde na kafíčko.

Napadlo ji zavolat na ně, ale pak to zavrhla. Nezvaný host měl už takový náskok, že tak jako tak přestávalo být pravděpodobné, že ho vůbec dohoní. Momentálně neměla moc na vybranou, jedinou její nadějí bylo zdrhat za ním, zjistit kudy se dostal dovnitř, takže snad napříště dokážou zabránit, aby tudy přišel znovu. A možná zahlédnout poznávací značku auta, až bude odjíždět.

Jen kdyby se tam dostala včas, aby aspoň viděla, čím přijel, pomyslela si umanutě, když temná postava před ní vklouzla mezi stromy a křoviny, které lemovaly vysoký plot, co odděloval trávník od písčité pláže. Tihle nesmrtelní byli proklatě svižní. Zatnula zuby, zrychlila a konečně dorazila k úzkému pásu lesa, hranici zadní části pozemku.

Pod nohama jí zapraskaly spadené větve, když vpadla do lesa a Jackie se otřásla. Věděla, že moment překvapení je tímto v troubě, jestli vůbec kdy existoval. Teď už sabotér najisto věděl, že je sledován. Ačkoli, co si budeme nalhávat, nejspíš to věděl hned od začátku. Sluch nesmrtelných je vskutku mimořádný.

Zastavila se, když doběhla k vysoké zdi, která ohrazovala Vincentovu usedlost, a podívala se podél ní, na obě strany. Nikde nikdo. Sabotér buďto přeskočil plot nebo se schovává.

Zaváhala, pak bryskně vzhlédla do korun stromů u plotu, praskla tam nějaká větev. Stěží zahlédla siluetu ve větvích nad hlavou předtím, než se přehoupla přes zeď. Málem ani nezaslechla žuchnutí, když ten kdosi přistál na druhé straně. To už totiž lezla na nejbližší strom.

Hned zítra najme dr. Voštěpy, aby ty zatracené věci pokáceli a zlikvidovali křoví podél plotu, takže se v něm nikdo nebude moct schovat, rozhodla nemilosrdně, a šplhala nahoru. Možná jsou mnohem hezčí, ba krásnější, a oku milo na ně pohledět, rostou tu už celá desetiletí, ba staletí, a bydlí na nich ptáčci, a pěkně voní, a pak ještě ten kyslík… ve srovnání s holou zdí, ale bezpečí je důležitější, než estetika.

Bohužel, Jackie byla detektiv z velkého města. Běhat uličkami, vybíhat po schodech, sprintovat metrem… to všechno zvládala levou zadní. Naneštěstí v New Yorku nedostávala mnoho zakázek, při kterých by musela šplhat na stromy. Podařilo se jí dostat nahoru a na jakousi větev, ale tam ji štěstí opustilo. Prasknutí uslyšela o úder srdce dřív, než pod ní povolila.

Zoufale se chytala větví okolo, zatímco se řítila dolů, ale bylo to k ničemu. Přistála na něčem tvrdém a uvědomila si, že je to vetřelec, teprve až když uslyšela: “Oooomph!”, jak oba políbili matičku zemi.

Hladina paniky okamžitě začala stoupat.

Trénovala bojová umění odmalička, tatínek na tom trval, a přesto ani na neozbrojeného nesmrtelného nestačila. Jeden, dva a možná dokonce tři smrtelníci? Brnkačka. Ale nesmrtelný? Ani omylem. Ne sama a beze zbraně. Nešlo jen o to, že byli silnější a rychlejší. Navíc se zdálo, že necítí bolest stejně, jako smrtelníci, jako by ti jejich nanoboti blokovali receptory bolesti, když to bylo zapotřebí k pokračování v boji. A tak bylo zatraceně těžké je knokautovat. A zabít? Zapomeň. Pokud nemáte něco, čím byste je připravili o hlavu, řekněme meč nebo granát, nevyhrajete.

Jenomže když dopadla na vetřelce, neměla moc na vybranou. Jackie se pustila do boje a reagovala automaticky, její tělo se uvolilo udělat cokoli, jen aby přežila. Boj byl velmi krátký a zoufalý. Věděla, že nepřežije, pokud zůstane pasivní. Podařilo se jí útočníka překvapit, odkulit se stranou a vstát v jediném pohybu.

Stěží si stačila uvědomit, jak jí studený, drsný písek protéká mezi prsty u nohou, když ji kdosi za vlasy obrátil kolem dokola a přitáhnul do temného objetí. Zachroptěla, když hrudí narazila do hrudi vetřelce, pak zalapala po dechu, ten někdo jí trhl hlavou dozadu a na stranu, pak zaútočil jako had, jeho hlava vystřelila proti krku, který si tak zručně obnažil.

Zčistajasna stejně nemohoucí jako kočka chycená za zátylek zanaříkala, když ji rozčísla bolest, protože jí tesáky, na které ani neviděla, rozervaly hrdlo. Slepě koukala na hvězdičky nad hlavou, jak pěkně svítí, kolem ní se vznášela vůně krve, v uších jí znělo čísi chlemstání a ona věděla, že je z ní vysáván život.

Nevěděla, zda ztrátou krve nebo hrůzou, ale po několika nekonečných okamžicích se bolest a zvuky začaly vytrácet do nicoty a dokonce i hvězdy nad hlavou začaly blednout a ztrácet svůj jas.

“Jackie!”

Zaslechla ten výkřik, část její mysli byla na prázdninách, ale slyšela ho, matně ale přece, jenomže nechápala, co znamená, dokud útočník najednou neznehybněl a nezvedl hlavu od jejího krku. Soukolí v mozku se pozvolna dávalo do pohybu, jenže tohle žádná brnkačka nebyla. Musela v duchu překonat beznaděj a šok, které si ji osedlaly. Upnula se k té jiskřičce naděje, která se probrala k životu uvnitř její duše.

“Jackie!” Tentokrát poznala Vincentův hlas. Také spatřila pohyb, coby rozmazanou šmouhu za útočníkem, a okamžitě pochopila, že záchrana je na cestě. Pak zahlédla záblesk kovu, když ji zničehonic pustil. Jistá část její mysli byla v tu ránu v pohotovosti a slepě odhodlaná, tak jí instinkt poradil popadnout ruku, která se ohání zbraní po Vincentovi, držet ji oběma rukama, jenže byla příliš zesláblá ztrátou krve a nemohla ji udržet.

Bylo to zoufalství a instinkt, co Jackie přinutilo zatnout do té ruky zuby. Když už není schopná útočníkovi zabránit ohnat se po Vincentovi zbraní, aspoň ho přinutí tu zatracenou věc upustit. Myslela na jediné. Musí zachránit Vincenta.

Krev jí vytryskla do úst, když se zakousla do zápěstí, ale nepovolila, jen polykala slanou tekutinu, aby se neudusila, a držela jako bulldog, děs a vztek jí dodávaly sílu.

Něčí zaklení doletělo k jejím uším, pak jí útočník přitiskl jednu ruku na čelo a zatlačil. Jackie ucítila, že se jí do úst řine další krev, jak zuby trhala maso, pak proklouzlo a ona se pozadu svalila do písku. Zahekala, když zády narazila na zem, ještě se překulila na bok a zůstala bezvládně ležet, bezmocně přihlížela, jak se její útočník obrací na Vincenta.

K její velké úlevě ta snaha nakonec nebyla docela marná. Vincent uviděl zbraň v ruce, kterou se snažila stůj co stůj udržet, a vykopl ji. Viděla, jak nůž letí kamsi do tmy, zatímco se ti dva prali.

S bušícím srdcem a rukama sevřenýma kolem krvácejícího hrdla se Jackie na studeném písku sbalila do klubíčka a pozorovala pohybující se postavy ve tmě. Jenomže bylo těžké vůbec něco uvidět a ona byla tak slabá a vyčerpaná.

“Argeneau!”

Oči, Jackie ani nevěděla, že je zavřela, měla při tom výkřiku rázem dokořán. Hlas muže nepoznala. Zato poznala Marguerite a Tinyho, volali na ně, a zalila ji úleva, protože výkřiky se blížily. Nebyla jediná, kdo to volání uslyšel, všimla si, že vetřelec najednou vzdal boj s Vincentem a rozběhl se pryč.

Vincent nezaváhal. Rychle se vzdalující postavu ignoroval, uháněl za ní.

“Jackie?” Hlas měl neobvykle hluboký, zhrublý strachem, to už ji obracel na záda, aby ji prohlédl.

“Argeneau!”

Spatřila dvě siluety vyrazit z brány za Vincentem. Mžourala a pokoušela se zaostřit na dva muže. Oba byli dost velcí, aby byli Tiny, ale nepřipadalo jí, že některý z nich je on. Vincent se po nich ani neohlédl, veškerá pozornost patřila jí, zvedal si ji do náručí.

“Šel tamtudy.” Vincent trhl hlavou směrem, kterým prchal útočník. Pronásledování sabotéra nechal na těch dvou, sám dlouhými kroky rázoval k bráně ve zdi.

“Vincente?” Marguerite jim utíkala vstříc s Tinym za patami, Vincent mezitím došel na trávník a spěchal dál. “Bude v pořádku? Našel’s ji včas?”

“Nevím,” zazněla strohá odpověď pronesená hrdelně znějícím hlasem. Jackie intonaci vnímala, i když se vznášela na pokraji vědomí.

“Její krk.” Tinyho jindy tak hřmotný hlas zeslábl zoufalstvím.

“Otevři dveře, Tiny,” zavrčel Vincent, znělo to hrozně rozčileně a ona si, pořád víc obluzená a popletená, pomyslela, že je to ta nejsladší věc na světě.

Opravdu mne má rád… pak už si jen povzdechla a poddala se bezvědomí, které se už pěknou chvíli hlásilo o slovo.

13. KAPITOLA

“Polož ji na stůl.”

Vincent se zamračil při rozkazu Christiana Notte, který proběhl kolem něj do kuchyně a teď sklízel prázdné šálky. Bleskově je pobral z jídelního stolu a strčil do rukou Tinymu, ať je někam dá, pak se obrátil.

“Proč nehoníš útočníka?” Vincent byl najednou vzteky bez sebe.

“Vyrazil za ním Marcus. Já zůstal, třeba mohu pomoci,” odvětil lapidárně. “Polož ji na stůl.”

Vincent zaváhal, pak přešel ke stolu a Jackie na něj něžně uložil. Raději by ji odnesl nahoru a strčil do postele, ale v duchu uznával, že ji musí nejdřív omýt. Všude měla strašnou spoustu krve. Narovnal se od ní celý zamračený. Hrozně moc krve, všímal si ochromeně, srdce mu usedalo.

“Dobrý Bože,” zašeptal Tiny, zadrhával a tvář mu zbělela, když Christian jemně uchopil Jackie za bradu a natočil jí hlavu na stranu, aby prozkoumal zranění. Tohle nebylo kousnutí, tohle byla tržná rána. Hrdlo měla rozervané, na první pohled bylo jasné, že se zlomyslným záměrem ji usmrtit. Vincent nedokázal ani odhadnout kolik krve ztratila.

Obrátil se a šel ke dřezu, popadl jednu z nových utěrek, které koupili do kuchyně. Namočil ji a spěchal zpátky k ní, začal utírat krev, bez valného úspěchu. Měla ji na krku, stékala na prsa a vsakovala se do bílého trička, které si oblékla pod teplákovou bundu.

Zvuk Tinyho hlubokého hlasu ho přiměl ohlédnout. Smrtelník mluvil do telefonu.

“Potřebuji sanitku,” naléhal na kohosi na druhé straně linky.

Vincent shlédl na zranění Jackie. Sanitka se sem nikdy nedostane včas, aby ji zachránili. “Zavěs, Tiny.”

Obr se překvapeně podíval jeho směrem. “Ale ona—”

“Podívej se na ni. Nemohou ji zachránit,” odtušil ponuře.

“Co to děláš?” ostrým tónem se optal Christian, když si Vincent začal rozepínat knoflíček na rukávu.

“Proměním ji,” opáčil Vincent klidně a z jeho výrazu poznal, že tuto odpověď nečekal.

“Vincente?” Tiny to říkal nejistě, ale nehnul ani malíčkem, aby ho zastavil, a sluchátko zavěsil. Vincent předpokládal, že se jedná o tichý souhlas a byl rád. Nechtěl se s ním dohadovat ani mu ovládnout mysl, aby ho držel z cesty, když dělá, co musí, aby Jackie zachránil.

“Neil tvrdil, žes zachránil Stephanovi život jeho proměnou,” zvolna odtušil Christian.

Vincent lhostejně pokrčil rameny. Nezáleželo mu na pravidlech a zákonech. Záleželo mu na Jackie.

“Krvácení se zpomalilo, už jen sem tam prosákne kapka,” ozvala se Marguerite a Vincent se otočil. Uviděl ji sklánět se nad Jackie, zblízka si prohlížela potrhanou tkáň hrdla, zatímco zraněná sténala a neklidně se na stole vrtěla.

“Posuň se, teto Marguerite. Musím ji proměnit.” Vincent si začal vyhrnovat rukáv.

Marguerite ho ignorovala, chvíli upírala zrak na zranění, pak se zaměřila na tvář a podivila se: “Proč má obličej samou krev?”

Shlédl na obličej Jackie, všiml si krve kolem pusy, ale jen zopakoval: “Ustup, teto Marguerite.”

Nevrle mu odsekla: “Ty ji proměňovat nebudeš, Vincente. Pokud to někdo udělá, tak já. Znovu se ptám… proč má ústa plná krve?”

Netrpělivě přešlápl. “Snažila se mi pomoci. Kousla ho.”

Pohled Marguerite zpozorněl. “Ona ho kousla?”

Kabonil se, že ho otravuje otázkami ve chvíli, jako je tato. “Měl nůž. Zahryzla se mu do zápěstí, aby tomu prevítovi zabránila použít ho proti mně, když jsem se k nim konečně dostal.”

Všichni se obrátili k Jackie, která opět zasténala, tentokrát hlasitěji, pak se najednou začala na stole svíjet v křečích.

“Co se děje?” panikařil Vincent. Přistoupil zase ke stolu a popadl Jackie za ramena, aby se nesvezla dolů.

“Nemohla do sebe dostat dost krve na to, aby započala proměna, když toho zabijáka kousala?” zeptal se Christian.

“Možné to je,” zamyšleně přikývla Marguerite. “Ale ještě nikdy jsem u nikoho při proměně takové křeče neviděla. Ne tak brzy.” Zamračila se. “Jenomže ztratila hodně krve. Což by mohl být důvod.”

“Co budeme dělat?” Tiny už byl úzkostí zelený jako sedma.

Marguerite okamžik zaváhala, pak nařídila: “Podej sáček krve, Tiny.”

Obr uháněl k ledničce, v mžiku byl zpátky i s pytlíkem. Marguerite ho zkušeně nařízla nehtem na malíčku a přidržela Jackie nad pootevřenými ústy. Vincent okamžitě kousek popošel, aby jí zvedl hlavu, takže rudá tekutina klouzala krkem a tekla tam, kde byla tolik zapotřebí.

“Máte tady dost balené krve, aby jí na proměnu stačila?” Otázka otázek.

Vincent se zamračil a ohlédl přes rameno na Christiana, který ji pronesl. Na to nepomyslel a odpověď znal dřív, než teta řekla: “Ne.”

K jeho nemalé úlevě Christian jen kývnul a prohlásil: “Přivezli jsme si nějakou s sebou. Nechali jsme ji poslat předem do hotelu. Pošlu pro ni Marcuse hned, jak se vrátí.”

“Zavolám Bastienovi a domluvím, aby zítra poslal další krev náhradou,” zamumlala Marguerite. “Také budeme potřebovat stojan na kapačku, jestli se dá nějaký sehnat.”

“Proč?” nechápal Christian.

“Používali jsme ho při proměně ostatních. Je docela užitečný.”

“Kolikrát jste dohlížela na proměnu?” Oči mu jiskřily zvědavostí.

“Čtyřikrát, během posledních tří let,” pokrčila rameny.

“Čtyřikrát?” Tím ho vážně překvapila.

“Druhové mých dětí. A ještě pár dalších, za těch sedm století, co jsem živa. Zvládneme to, ale potřebujeme krev a stojan.”

“Seženeme i stojan,” ujistil ji Christian, pak se rozhostilo ticho. Marguerite zatím vyhodila nyní už prázdný sáček a Vincent opatrně uložil Jackie na stůl. Shlukli se okolo, pozorovali její bledou, klidnou tvář.

“Křeče ustaly,” hlesl Tiny, byla v tom slyšet naděje.

Vincent pomalu kývl, pak odtrhl zrak od Jackie a podíval se na tetu, která přešla do čela stolu a palci jí nadzvedla oční víčka, pečlivě prohlížela zornice. On sám viděl houbeles, ale ona něco vidět musela, protože spokojeně přikývla a narovnala se. “Už to začíná. Raději ji odnes nahoru, Vincente. Máš nějaké provazy?”

“Provazy?” zakoktal se, tetinka dneska byla samé překvapení.

“Budeme ji muset na nějakou chvíli přivázat, aby si neublížila.”

“Seženeme i ty. Já—” Christian se odmlčel, protože dveře vedoucí k bazénu se otevřely a do kuchyně nakráčel blonďatý Marcus, tvářil se nevesele. Když tázavě pozvedl obočí, jen zavrtěl hlavou.

Vincent hned věděl, co to znamená. Sabotér unikl. Chvíli jím lomcoval hořký vztek, že útočník uprchl, ale pak to hodil za hlavu, větší strach měl o Jackie.

“Vezmi ji nahoru, Argeneau,” stroze mu doporučil Christian. Kývl na blondýna v černém. “Potřebuji, abys obstaral pár věcí, Marcusi.”

Vincent už dál neposlouchal. Místo toho si zvedl Jackie do náručí a odnesl ji z kuchyně. Ještě než vyšel z místnosti, viděl, jak se Tiny pokusil jít za ním a Marguerite ho zastavila. Slyšel, že obrovi začala šuškat chlácholivá slovíčka, pak už byl venku z kuchyně a na cestě nahoru.

Jackie ležela v jeho náruči dočista nehybně a on se užíral pochybnostmi, zda se opravdu mění nebo ne. Teta Marguerite se mohla splést. Třeba od sabotéra nedostala dost krve, aby proměna započala.

Ale pak, sotva ji stačil položit na postel, začala sténat. A brzy se začala nepokojně převalovat. Dost zvláštní, tohle ho uklidnilo. Přesně tak mu totiž Marguerite proměnu jednou popisovala. Proto jí Stephanova nehybnost dělala starosti. Proměna je bolestivý proces, nic co budoucí našinec kliďánko prospí, ledaže je patřičně zdrogovaný.

Když za ním teta přišla do ložnice, Jackie už sténala v jednom kuse a nahlas, a zmítala se na lůžku.

Marguerite se cestou k posteli mračila. “Tohle je nějak moc rychlé. Uvažuji, jestli si od útočníka nevzala víc krve, než jsme si původně mysleli.”

“Co to znamená?” do Vincenta se zahryzla úzkost.

“Nic,” uklidňovala ho, pak se ohlédla ke dveřím a zamračila se. “Doufám, že si Christian pospíší.”

“Christian jel s Marcusem?”

“Ne. Měl pocit, že není radno nechat nás tady samotné, když se sabotér pořád potlouká někde venku a Jackie je v tomhle stavu. Hledá v garáži provaz.”

Vincent se zakabonil, představa přivázané Jackie se mu nijak zvlášť nezamlouvala. Názor změnil jen o pár minut později, když sebou začala házet, její tělo se vzpínalo a kroutilo, divoce máchala rukama a kopala nohama, navíc se rozkřičela bolestí. Vincent s Marguerite měli co dělat, aby ji udrželi v klidu a zabránili jí ublížit si, když do pokoje vrazil Tiny.

“Co se děje?! Proč křičí?!” zahulákal vyděšeně a uháněl k posteli.

“Mění se,” chlácholila ho Marguerite, hned pak ale se zřejmou úlevou pohlédla ke dveřím, protože dovnitř vběhl Christian.

“Našel jsem provazy,” hlásil, což nebylo nezbytné, jelikož nemohli nevidět, jak jimi cestou k lůžku mává.

Přivázat Jackie jim i ve čtyřech zabralo dobrých dvacet minut. Jakmile bylo hotovo, Marguerite odvedla Tinyho a cosi mu při tom šeptala na uklidněnou. Christian šel za nimi, mlčky a jaksi posmutněle, a Vincent nutně zauvažoval, jestli už někdy dříve proměnu viděl. On sám ne a upřímně doufal, že znovu už ji neuvidí. Jackie se zdála být v agónii. Pokoušel se uklidňovat opakováním mantry, že až to skončí, bude nesmrtelná jako on a budou si pravými životními druhy a žít šťastně až na věky, ale moc to nepomáhalo. Nenáviděl dívat se, jak trpí.

Padla na něho únava, přitáhl si k posteli židli od toaletního stolku a zhroutil se na ni. Nemohl udělat nic, čím by jí to ulehčil, ale aspoň vytrvá při ní. Jackie je teď jeho. Navěky. Pokud ovšem bude souhlasit, dodal v duchu s kapkou ironické hořkosti. Je jeho pravou životní družkou. Jenom ji o tom musí přesvědčit.

Zbytek noci a celé příští ráno strávil snahou vymyslet způsob, jak to nejlépe zaonačit, při tom dohlížel na Jackie. Marguerite mu většinu času dělala společnost, zhruba každou hodinu odcházela z ložnice do kuchyně, pro další sáček krve. Střídali se v jejich měnění, dokud si dopoledne neodešla zdřímnout do svého pokoje. Vincent klimbal na židli, když se v poledne vrátila s novým pytlíkem krve v ruce.

“Jak jí je?” zeptala se cestou k posteli a shlédla na Jackie.

“Fajn. Teď je klidná.” Marguerite sundala prázdný sáček ze stojanu vedle postele a vyměnila ho za nový, plný rudé tekutiny.

Vincent neměl ponětí, kde Marcus ten stojan schrastil a nezajímalo ho to dost, aby se zeptal. Stačilo, že ho sehnal, když vezl krev z hotelu, kde plánovali s Christianem bydlet. Předpokládal, že ho má z nemocnice nebo obchodu se zdravotnickými potřebami, ale vlastně mu to bylo jedno, tak proč by se ptal.

S žádným z mužů toho moc nenamluvil, odkdy se Jackie začala měnit. Řekli mu, že zůstanou nablízku pro případ, že by se sabotér vrátil dokončit, co začal. Zdálo se, že všechny v domě nyní považují za potenciální cíl, přinejmenším Tinyho, Marguerite a Jackie. Zřejmě byli přesvědčeni, že se sabotér rozhodl mu ublížit. Musel připustit, že to tak vypadá, ale nedokázal přijít na to, co mohl provést, aby ho za to někdo tolik nenáviděl.

“Díky Bohu, že se přestala zmítat a křičet,” zašeptala Marguerite, když byla hotová s kapačkou a vyhodila prázdný sáček. “Nemyslím, že by to Tiny snesl o moc déle. Ubožák, je příšerně vytočený. Miluje Jackie jako sestru a i když je rád, že bude žít, dělá mu starosti, co všechno tohle znamená a jak přijme svou proměnu.”

Vincent kývl. “Já vím. Díky, že ho držíš odsud a zaměstnáváš.”

“Je to tak nejlepší,” pokrčila rameny. “Vaří dole jako o závod. Také jí stejně rychle, jako vaří. Myslím, že ho jídlo uklidňuje.”

“Máš ho ráda.”

“Ano. Mít ho u sebe je jako mít druhou dceru.”

Vincent zamrkal a pak se uchechtl. Šest stop, dvě stě osmdesát liber… druhá dcera? Zakroutil hlavou.

Marguerite se vrátila k Jackie a zadumaně vraštila čelo, jedním prstem jí zlehka přejela po tváři. “Je mnohem pokojnější. Nejhorší musí mít za sebou.”

“Doufejme,” povzdechl si Vincent. “Jak dlouho bude ještě mimo?”

Zavrtěla hlavou. “Těžko říci. Podle mých zkušeností to obvykle trvá den nebo dva, ale u Stephana tři.”

“Čtyři,” opravil ji.

“Cože?” nechápavě na něj pohlédla.

“Už to jsou čtyři dny a ještě pořád se neprobudil… Nebo ano?” dodal, když viděl, jak se tváří.

“Omlouvám se,” vydechla. “Probral se krátce poté, co včera v noci přepadli Jackie. Chtěla jsem ti to povědět, ale když jsem se sem vrátila, Jackie křičela a mlátila sebou, úplně jsem na to zapomněla.”

“On je vzhůru?” užasl Vincent a narovnal se.

Přikývla.

“Řekl, kdo ho napadl?”

Zavrtěla hlavou. “Má vymazanou paměť. Nemůže si na nic vzpomenout, nepamatuje si, že byl proboden, a přestože jisté fragmenty vzpomínek na tu událost v mysli má, žádný vetřelce neodhalil. Mám podezření, že právě tyto fragmenty jsou důvodem, proč sabotér považoval za nezbytné ho zabít. Pravděpodobně se bál, že by si nakonec mohl ty střípky seskládat a vzpomenout si. A to by mohl,” dodala na povzbuzenou. “Právě nyní se o to pokouší.”

Vincent se na židli zase sesul, jeho zrak se vrátil k Jackie. Kratičký moment doufal, že by Stephano mohl být schopen jim prozradit, kdo na něj zaútočil, a celá tahle kalvárie skončí. Hrozně ho zklamalo, že problém přetrvává. Měl hlad, ale netroufal si jíst.

“Allen Richmond dokončil opravu ovládacího panelu u brány.”

Vincent bez zájmu přikývl. Marguerite se mu už předtím zmínila, že Christian nakázal Tinymu hned po ránu zavolat zabezpečovací agentuře kvůli zničenému panelu. Jak se zdá, byl opraven.

“A já objednala pizzu. Je tady,” dodala.

“Proč?” podivil se Vincent. “Přece jsi říkala, že Tiny vaří jako o závod.”

“Pizzu jsem objednala pro tebe. Tiny může pizzu pro mě za mě vyhodit, ale já zavedla poslíčka do kanceláře, pro tebe.”

“Já ne—” začal popírat, že má hlad, ale byla to lež. Jeho tělo neustále potřebovalo krev, ať chtěl nebo ne. “Díky, teto Marguerite, ale já… já nemůžu. Co jestli sabotér—”

“Nemyslím, že je zapotřebí se tím trápit, Vincente. Je poledne,” zvýšila hlas. “Sabotér bude doma a spát a snít sladké sny o tom, co si myslí, že spáchal. Tohle je pravděpodobně nejbezpečnější doba, kdy se můžeš nakrmit.”

Vincent pomalu přikývl, to co říkala, dávalo smysl. Tohle pravděpodobně je nejbezpečnější doba, kdy se může nakrmit. S povzdechem vstal a šel ke dveřím. “Nebudu tam dlouho.”

“Už jsem mu zaplatila, ale třeba mu budeš chtít dát spropitné,” zavolala za ním, když vyklouzl z pokoje.

Cestou do kanceláře na nikoho nenarazil. Když byl s poslíčkem hotov, strčil mu do kapsy dvacetidolarovou bankovku a pak ho vyprovodil z domu. Zamkl za ním dveře a obrátil se, v hale stál Tiny.

“Jak je Jackie?” vyhrkl obr ustaraně. Smrtelník vypadal příšerně. Bledý, vyčerpaný a přepadlý, s úzkostí vepsanou do buldočích rysů.

Vincent se přinutil usmát. “Přestala se zmítat a křičet. Odpočívá, je mnohem pokojnější. Myslím, že nejhorší má za sebou. Doufejme, že se brzo probudí.”

Tinymu úlevou poklesla ramena. “Děkuji. Měl jsem strach.”

Vincent ho poplácal po zádech, dokonale mu rozuměl. “Bude v pohodě,” ujistil ho a byl rád, že to může říci. Jednu chvíli si sám nebyl jist, že Jackie proměnu přežije. Ztratila při napadení tolik krve… Ale to nejhorší přežila a měla by být v pořádku. Doufejme.

“Mohu ji vidět? Chtěl jsem jít nahoru už dřív, ale ti Taliáni mě nepustili.”

“Taliáni?” pak mu došlo, že myslí Christiana a Marcuse. Marguerite mu pověděla, že jsou v kuchyni a podrobují Tinyho křížovému výslechu o všem, co se odehrálo v naději, že věci vyřeší a zastaví sabotéra dřív, než někdo další dojde k úhoně. Ani na minutu nepochyboval, že svou roli v tom měla i odplata. Koneckonců, Stephano je jejich bratranec.

Jako přivábeni tím, že je o nich řeč, dveře kuchyně se zničehonic rozlétly a z nich vymašíroval Christian a Marcus. Zpomalili, když spatřili Vincenta.

“Jak je jí?” zeptal se Christian.

“Nejhorší má za sebou,” připustil Vincent. “Přežije.”

“Dobře.” Christian při té novině pokýval hlavou. “Marguerite tvrdí, žes toho útočníka nepoznal?”

“Ne.” Vincent cítil, jak poraženě věší ramena, když to musel přiznat. Byla tak strašná tma a seběhlo se to tak rychle… Pak taky, ten chlap byl celý oblečený do černého a na obličeji měl kuklu, od nosu nahoru, odkrytá zbyla jenom pusa, takže mohl Jackie roztrhat hrdlo. “Mám matnou představu o velikosti, malý a útlý jako proutek. Jinak…”

Christian znovu kývl, když Vincentovi došla slova. Pohledem přelétl k Tinymu a zase zpátky. “Byli jsme celý den vzhůru, půjdeme si na pár hodin pospat. Dante a Tommaso budou hlídat dům, dokud se neprobudíme.”

“Dante a…?” Vincentova otázka zašla na úbytě, protože se ozval nově spravený bzučák, hlásající, že u brány někdo je. Pozvedl obočí, když Christian kývnul, šel k panelu a zeptal se, kdo to je. Nijak ho nepřekvapilo, že uslyšel jména Dante a Tommaso. Stiskl tlačítko k otevření brány, pak se obrátil. Přistihl Tinyho, jak ostražitě zírá na oba nesmrtelné. Což ho přimělo uvažovat, jakou hrozbu asi použili, aby ho udrželi dole a dál od Jackie.

Vincent obrátil zrak na Christiana a Marcuse. “Dante a Tommaso—?”

“Mí bratranci. Dvojčata,” objasnil Christian. “Můžete jim věřit.”

Vzhledem k tomu, že se Vincent ještě ani nerozhodl, jestli věřit Christianovi, jeho ujištění nemělo valnou váhu, ale nechal to plavat.

“Ve kterých pokojích se máme ubytovat?”

“První dva napravo jsou stále volné. Máte-li v plánu zůstat tady všichni, musíte spát po dvou.”

Christian to kývnutím vzal na vědomí, pak si Vincentovu pozornost nárokovalo zaklepání na dveře. Šel je otevřít. Na zápraží se tyčil muž oděný kůží, dokonce ještě obrovitější, než Tiny. Vincentovi se povedlo zakamuflovat svou polekanou reakci na jeho velikost. Kývl na pozdrav, ustoupil, aby chlapisko mohlo vejít. Zaregistroval, že druhý, dvojče, je stejně velký, což se ostatně dalo čekat, že ano, a od hlavy k patě oblečený do černé kůže. Oba měli dlouhé, černé vlasy.

Zavřel za nimi dveře, Christian zabrebentil pár vět italsky. Pak ještě dodal, už anglicky: “Vincent má velení, dokud se nevzbudím.”

Vincent se nestačil divit, obočí na vrch hlavy, ale Christian už vedl Marcuse nahoru a ty dvě hory, Dante a Tommaso, se s očekáváním obrátili na něj. Neměl ponětí, co říct nebo nařídit.

“Tohle je Tiny,” vypadlo z něho nakonec. “Jíte?”

Připadali mu mladí. Nedokázal říci čím to je, ale měl pocit, že jsou mladí. Něco v očích. Za ta staletí získal dobrý odhad na věk nesmrtelných a tihle mu přišli tak mladí, že by mohli pořád ještě jíst. Jasně, také byli velicí, jako Lucern, a to si obvykle žádalo běžnou stravu, stejně jako krev, na udržení svalové hmoty.

“Jíme,” vážně přisvědčil Dante.

Vincent kývnul. “V kuchyni je pizza.”

Když ti dva na něho jenom zírali, došlo mu, že nevědí, kde je kuchyně. Netrpělivě se obrátil a zamířil tam, ještě hodil přes rameno: “Běž se nahoru podívat na Jackie, jestli chceš, Tiny. Marguerite je tam.”

Tiny byl v půli schodů dřív, než to dořekl. Zavedl dvojčata do kuchyně a pak se na ně nejistě zahleděl. Neznal je, ani nevěděl, jak na tom jsou po zdravotní stránce. Pravděpodobně se mohli živit krví z pytlíku, což mohla valná většina nesmrtelných, ale čistě pro každý případ řekl: “Tiny je smrtelník. Nekousat.”

Dante a Tommaso si vyměnili úšklebek, který naznačoval, že se cítí uraženi tím, že měl za nutné to říkat, ale unisono přikývli a šli si sednout ke stolu. Dante přitáhl krabici s pizzou a otevřel ji, aby prozkoumal obsah. Byla stále zcela netknutá.

“Žádné ančovičky?”

“Je mi líto.” Vincent sledoval, jak Tommaso utrhl víko krabice, vzal polovinu pizzy a položil ji na ně, používal je jako improvizovaný talíř. Dante si přitáhl dno, zjevně si přivlastnil druhou polovinu pizzy.

“Asi bych měl objednat další,” zamumlal Vincent a zamířil ven z kuchyně.

“Ančovičky na obě dvě,” zavolal za ním Dante.

Vincent zašel do kanceláře objednat čtyři pizzy, dvě se vším všudy, včetně ančoviček. Pak se vrátil do haly a strčil hlavu do kuchyně.

“Křikněte, až pizza dorazí, přijdu ji dolů zaplatit,” nařídil, napadlo ho, že by si ostatně mohl kousnout ještě jednou, když už je ta možnost. “Budu nahoře, kdybyste mne potřebovali.”

Dante a Tommaso místo odpovědi jen zabručeli, plně soustředění na pizzu, kterou si cpali do pusy.

Kroutíc hlavou, Vincent vyrazil zpátky nahoru. Od útoku nespal a byl unavený, ale nehodlal usnout, dokud si nebude jist, že Jackie je za vodou. Marguerite si zdá se myslela, že ano, ale on neuvěří, dokud neotevře ta svá krásná kukadla a nepromluví.

Je mi po čertech mizerně. První souvislá myšlenka Jackie a doprovodilo ji zasténání, když se v posteli pohnula. Tělo měla bolavé a slabé. Bylo jasné, že buďto dostala řádnou nakládačku a je samá modřina, nebo se probírá z pekelné chřipky.

Sotva na to pomyslela, paměť se jí vrátila a události minulé noci jí probleskly hlavou, krutě a ostře. Zatajila dech, sáhla si na krk, skoro očekávala, že bude pořád rozervaný a strupatý zaschlou krví. Nic takového nenahmatala. Kůže byla na omak trochu vypouklá, ale nikde žádná krev, a kupodivu ani obvaz, a nebolelo to.

Oko jí sklouzlo stranou a spatřila muže spícího na židli vedle postele. Vincent. Rýsoval se ve slabém světle, jako tmavá silueta. Evidentně byla noc a v jejím pokoji měla být tma jako v pytli, ale světlo v koupelně bylo rozsvícené a dveře pootevřené, takže pronikalo ven. V té troše světla viděla, že má zavřené oči a hlava mu padá na prsa.

Pozorovala, jak spí, vzpomínala, jak ji přišel na pláž zachránit. Vpadl tam beze strachu, riskoval kvůli ní. Při té vzpomínce se měkce usmála, její prsty si nedaly pokoj a zase zabloudily ke krku. Kde je rána? Zneklidněná její absencí, odstrčila pokrývky a opatrně se zvedla do sedu, šokovalo ji, jak těžké to je. Byla slabá jako děcko.

Spustila nohy z postele a podařilo se jí vstát, ale podlamovaly se jí a trochu se zapotácela. Opírala se o zeď a štrachala se do koupelny, po cestě se dvakrát ohlédla, aby si byla jistá, že se Vincent neprobudil a nevšiml si, že tam není.

Protáhla se pootevřenými dveřmi, dovřela je a vrávorala k umyvadlu před zrcadlem. Hleděla na sebe a žasla, rána na krku byla nakrátko zapomenuta. Vypadala stejně děsně, jak se cítila. Pleť bledou, vlasy zplihlé a spečené do chuchvalců, tvář od pohledu lepkavou studeným potem.

Ze rtů jí uniklo tiché zanaříkání při pomyšlení, že se na ni Vincent musel dívat, když vypadá takhle, ale pak to s povzdechem hodila za hlavu a obrátila pozornost ke krku. Byl zahojený. Ne úplně. Byl zle zjizvený, ale vypadalo to jako měsíce staré zranění a ona si byla jistá, že k napadení nemohlo dojít tak dávno. Nemohla spát tady, v tomto pokoji, celé měsíce. Tak co se stalo?

Jsi proměněná, zašeptala jí nějaká část mysli v odpověď, ale zavrtěla hlavou. Ne. Nemožné. Určitě ne?

Ne, pomyslela si rozhodněji. Kdyby ano, byla by štíhlá a krásná jako Marguerite, ale pořád to byla stejná stará ona, o patnáct nebo dvacet liber oplácanější, než je v Hollywoodu považováno za krásné.

Stačilo vzpomenout, kolik váží a uvědomila si, že má hlad, doslova hlad jako vlk, a taky příšernou žízeň. Otočila kohoutkem, sklonila se nad umyvadlo a nabrala trochu studené tekutiny do dlaní, zvedla ruce k puse a usrkla tolik, kolik mohla, než jí protekla mezi prsty. Udělala to tak několikrát, ale moc vody do sebe nedostala, rozhodně ne dost, aby uhasila šílenou žízeň.

Vzdala pokusy napít se z kohoutku, raději si vodou opláchla obličej a trochu si jí šplíchla i na hlavu. Projela si vlasy prsty ve snaze dát je aspoň jakž takž do pořádku, a zavřela vodu. Narovnala se a šla zpátky ke dveřím.

Vincent pořád spal na židli, jak s úlevou zaznamenala, když je otevřela. Vážně by byla radši, kdyby ji v tomhle stavu neviděl. Měla příliš velkou žízeň, než aby ztrácela čas oblékáním, proto se rozhodla, že přerostlé, vytahané triko bude muset stačit, aby si zašla dolů pro sklenici vody… nebo deset. Byla vyprahlá, v puse jako v polepšovně na poušti.

Jackie na roztřesených nohách přešla pokoj a opatrně otevřela dveře. K její velké úlevě byla chodba prázdná. Pomalu se dostala až ke schodům a odhodlaně začala scházet dolů. Odhodlání vyprchalo, ještě než došla do půlky. Zůstala stát, slabýma rukama se jako klíště držela zábradlí, a v duchu si přála, aby Vincenta prve přece jen probudila.

Povzdechla si, moment odpočívala, pak se silou vůle přinutila pokračovat. Spadl jí kámen ze srdce, když konečně došlápla na dřevěnou podlahu haly. Přinejmenším, pokud jí teď nohy vypoví službu, nespadne daleko.

“Jackie? Co tady proboha děláš?” Tiny vyběhl z kuchyně a pelášil halou k ní. Usmála se úlevou.

“Mám žízeň,” přiznala bez vytáček, když k ní doběhl.

“A hlad, o tom není pochyb,” zahřměl, hned ji jednou rukou objal a podepřel.

Otevřela pusu, aby odpověděla, ale místo toho se zarazila a zhluboka vdechla, když si ji přitiskl k boku.

“Hezky voníš,” zamumlala udiveně.

Tiny se na ni zostra podíval, zjevně byl tou poznámkou překvapen stejně jako ona, že ji pronesla. Zamračil se. “Jsi v pořádku? Máš dilatované zornice.”

Jackie se přistihla, že se k němu naklání a vdechuje zhluboka. Voněl tak dobře. Dokonce chutně. Mohla by ho prostě kousnout.

Vylekaná už jen tou myšlenkou se prudce odtáhla a skoro ztratila rovnováhu. Tiny ji rychle přidržel pevněji, pomohl zůstat zpříma, pak oba ztichli a zírali do haly, protože se dveře kuchyně otevřely a vyšel z nich mamutí muž. Rozčísl ji strach, okamžitě se k Tinymu přisunula blíž.

“To je okay.” Chlácholivě ji poplácal po ruce. “Tohle je Dante, jeden z Christianových mužů.”

“Christian?” zeptala se udiveně, pak na otázku zapomněla, když její oči přistály na jeho hrdle. S hlavou otočenou, aby viděl na toho velikána, se mu žíla v krku napínala a Jackie na vlastní oči viděla, jak pulzuje teplou, životadárnou krví.

“Christian je bratranec Neila a Stephana. Přijel na pomoc a přivezl své muže, aby přiložili ruku k dílu.”

Jí to všechno znělo jako kraf, kraf, kraf, krev. Říkal Tiny něco o krvi? Nebo jí tu myšlenku pořád něco našeptává, nešla jí z hlavy, přemítala a pořád dýchala zhluboka a nasávala jeho vůni. Strašně zvláštní věc. Z jeho vůně se jí sbíhaly sliny stejně, jako z vůně čerstvě upečené pizzy. Upřeně zírala na tep bijící na úpatí krku a ucítila podivné posouvání a tlak v horní čelisti.

“Špatně!”

Pohlédla stranou, uviděla tam obrovitého, tmavovlasého Danta. Zalapala po dechu leknutím, když si ji bez varování zvedl do náruče a obrátil se ke kuchyni.

“Žádné kousání,” nařídil Dante, zatímco ji odnášel.

“Ale já mám hlad,” postěžovala si a v tu ránu zamrkala údivem, protože jí došlo, co řekla. Má hlad a taky žízeň, ale s tím by neměl být spojován Tiny. Možná je to proto, že celou dobu vařil a servíroval, rozumovala v duchu, celá popletená.

“Krev, Tommaso,” vyštěkl Dante, sotva vnesl Jackie do kuchyně, s Tinym v závěsu.

Užasle zírala na druhého muže, který vyletěl ze židle a hnal se k lednici. Byl přesnou kopií toho, co ji nesl. Vysoký, svalnatý a hezký, temnookým, tmavovlasým, jedním slovem italským stylem.

“Vy dva jste—?”

“Dvojčata.” Dante ji usadil na stůl a Jackie se mu zahleděla do tváře zblízka, jakmile se narovnal, pozornost soustředila na oči. Nebyly stříbromodré jako oči Marguerite a Vincenta. Byly černé, se stříbrnými pablesky. Rozhodně upír, to je bez debat, usoudila v duchu.

“Otevři pusu.”

Polekaně se podívala stranou a tam stál ten, kterému říkali Tommaso, trpělivě čekal, v každé ruce sáček krve.

“Co s tím hodláš dělat?” hned se měla na pozoru.

“Otevři,” trval na svém, jeden pytlík položil na stůl.

Zaváhala, pak pusu otevřela.

“Zuby ven.”

“Ještě nad nimi nemá kontrolu, Tommaso,” podotknul Dante a – k jejímu nemalému údivu – vytáhl kapesní nůž a špičkou se píchnul do konečku prstu.

Celá zděšená fascinovaně sledovala, jak na povrch bublá perlička krve, pak jí tím prstem zamával sem a tam pod nosem. Začala se odtahovat, ale zarazila se a zhluboka vdechla kovovou vůni krve… chřípí se jí zachvělo.

“Jé,” vydechla, žasla, jak příjemná ta vůně může být, pak překvapeně zamrkala a zvedla ruku k zavřené puse, protože zase ucítila ten zvláštní tlak jakéhosi posouvání v horní čelisti.

“Otevřít,” zopakoval Tommaso.

Zamračila se na něho a otevřela pusu, aby se zeptala proč, jen aby zjistila, že jí v mluvení zčistajasna překáží pytlík. Ba co hůř, zdálo se, že ho má nějak připevněný k zubům, uvědomila si.

“Jenom klid. Tohle potřebuješ,” prohlásil Tommaso chlácholivě poučným tónem.

Pokusila se na něho přes pytlík zamračit, ale vyrušilo ji, když si uvědomila, že sáček splaskává a bolesti a křeče začínají ustupovat. Během chvilky byl prázdný a nahrazený druhým, plným. Když byl vysátý i ten, sundal ho a zvědavě na ni kouknul. “Ještě?”

Civěla do prázdna, v hlavě zmatek, když si jazykem skoro se strachem přejela po zubech. Něco ostrého ji do něj píchlo a v mžiku byla ze stolu dole, metla k jedinému zrcadlu v místnosti. Nablýskanému toasteru.

Zírala na zrcadlící povrch a pohled jí oplácely stříbrozelené oči. Zamrkala, udivená, že tohle jí ušlo, když se dívala do zrcadla nahoře, pak váhavě otevřela ústa a vycenila zuby. Byly tam… Její zuby… Ale jistý rozdíl tu přece jen byl. Po stranách předních zubů, řezáků, vyčníval pár ostrých špičáků.

14. KAPITOLA

Ticho domu prořízl pronikavý vřískot a Vincenta probudil. Zmateně se napřímil na židli vedle postele Jackie a hnedle po ní zapátral pohledem. Srdce se mu zastavilo, když uviděl, že postel je prázdná. Okamžitě byl vzhůru a na nohou.

Byl si jist, že to dlouhé, táhlé ječení, které slyšel, patřilo Jackie a přicházelo odněkud z přízemí.

Zaslechl, že se za ním otevřely dveře, když vyběhl ven na chodbu, ale neobtěžoval se ohlédnout. Křik ustal ve chvíli, kdy vystartoval po schodech dolů, ale to ho ani v nejmenším nezpomalilo. Schodiště zdolal prakticky letmo, stěží se chodidly dotýkal schodků, nad kterými se vznášel. Než bys řekl upír, už dusal halou.

Spatřil Danta a Tomassa. Statné paže zkřížené na rozložité hrudi, rameno u ramene stáli před kuchyňskými dveřmi, ale vážně si nemyslel, že se ho doopravdy pokusí zastavit a zabránit mu dostat se k Jackie… dokud k nim nedoběhl. Neustoupili mu z cesty.

“Uhněte,” zavrčel, snažil protlačit skrz, ale na protáhnutí mezi nimi místo nebylo a oni se ani nehnuli.

“Dante? Tomasso? Co se děje?” Christianův hlas přiměl Vincenta podívat se za sebe, uviděl Marcuse a Christiana kráčet halou k nim. Ten vřískot zjevně vzbudil i je.

“Tiny a Marguerite hovoří s Jackie,” odpověděl Dante.

“Marguerite řekla, abychom všechny zadrželi venku,” dodal Tomasso, mračící se na Vincenta, který se přes ně zase pokoušel prodrat.

Christian zaváhal, pak chytil Vincenta za rameno.

Vincent se na něho otočil a vyštěkl: “Nařiď jim uhnout.”

Než Christian stačil odpovědět, Marguerite otevřela dveře kuchyně, vykoukla přes ramena těch dvou ohromných chlapů a řekla: “Vincente, jdi počkat do obývacího pokoje. Zavolám tě, až budeš moci přijít.”

Vincent otevřel pusu, aby se o to přel, ale Marguerite už zavírala dveře. Zachmuřeně přešlápl z nohy na nohu, pak se obrátil a rázoval halou zpátky a do obýváku, vědom si toho, že Christian a Marcus jdou za ním. Dante a Tomasso zřejmě zůstali u dveří, jako párek strážných gargoylů, došlo mu, když se nepřidali.

“Co si myslíš, že se stalo?” zeptal se po cestě Marcus.

“Myslím, že nevzala dobře pomyšlení, že je jednou z nás,” suše odtušil Christian.

Vincent se ještě víc zakabonil. Na tohle nepomyslel. Na to, jak Jackie přijme, být proměněna. Jeho hlavně zajímalo, že přežila útok, že ji nemůže nechat umřít. Jenomže opomněl jeden drobný fakt. Navzdory tomu, jak dobře spolu posledních pár dní vycházeli, Jackie nesmrtelné nenávidí, od své zkušenosti s Cassiem, v devatenácti.

“Cassius,” zamumlal Christian a Vincent prudce otočil hlavu a nachytal ho. Oči přimhouřené soustředěním upíral přímo na něj. Četl mu myšlenky. Zrovna když otevřel ústa, aby mu doporučil starat se o to, co má ve vlastní hlavě, Christian překvapeně vydechl: “Nenávidí nesmrtelné.”

“Není pravda, že nenávidíš nesmrtelné,” zahartusil Tiny, už po třetí.

“Nenávidím je.” Jackie se na obra zamračila. Byl k vzteku klidný a v pohodě. Smířený s tímhle vším. “Jak jsi jim mohl dovolit, tohle mi udělat?”

“Protože tě mám rád a nechtěl jsem, abys umřela,” opáčil s nekompromisní logikou.

Jackie hleděla na bezelstný výraz jeho tváře a najednou si uvědomila, jak přepadle a vyčerpaně vypadá. Evidentně od útoku nespal.

“A ne, že nesmrtelné nenávidíš, Jackie,” pokračoval tiše. “Ty se jich bojíš. V tom je rozdíl.”

Sklapla pusu a opřela se dozadu, protože poznala pravdu. Bála se jich od dob Cassia, bála se jejich schopnosti ji ovládat. Ale teď je nesmrtelná jakbysmet. Znamená to snad, že už nemá žádný důvod se jich bát?

Tiny si unaveně promnul oči a Jackie se starostlivě zamračila. “Měl bys jít do postele, Tiny. Vsadím se, žes za celou noc nenaspal ani pár minut, o dnešku nemluvě.”

“Ne,” potvrdil, “nespal jsem.”

Kývla. “Jdi do postele.”

Zaváhal, pak na ni usouženě pohlédl: “Budeš v pořádku?”

Ušklíbla se a zasmála. “Jsem teď nesmrtelná, Tiny. Jsem perfektní.”

“Já s ní posedím, Tiny,” ozvala se Marguerite tiše, čímž jim připomněla, že tam vůbec je. Vincentova teta seděla u stolu tak tiše a klidně, že na ni Jackie úplně zapomněla.

Tiny vážně přikývl, pak vstal a popošel k Jackie. Ohnul se v pase a krátce, pevně ji objal. “Jsi můj nejlepší přítel na světě a včera v noci jsem si myslel, že tě ztratím. Je mi líto, že tě netěší být upírem, ale jsem rád, že jsi naživu, upír neupír.”

Narovnal se, odvrátil a opustil kuchyni. Jackie ho pozorovala odcházet, pak si vzdychla a sjela na židli níž. Několik minut mlčely, pak se optala: “Byl to Vincent?”

Marguerite si dávala s odpovědí tak dlouho načas, že se Jackie nakonec otočila a střetla s jejím pohledem. Sotva to udělala, Marguerite se zeptala: “Vzpomínáš si, že bys toho útočníka kousla? Vincent tvrdil, že ses snažila zabránit, aby na něj zaútočil nožem.”

Jackie zamrkala, rozpomínala se na moment, o kterém byla řeč. “Byla jsem příliš slabá, abych ho udržela rukama, tak jsem zkusila kousání, doufala jsem, že ho přinutím nůž pustit.”

“Spolkla jsi krev.”

“Aspoň dvakrát jsem jí měla plnou pusu,” zašklebila se, pak vykulila oči. “Chcete říci, že mě to proměnilo?”

Marguerite přikývla.

Jackie se zadívala dolů na své ruce, nebyla si jistá, co cítí.

“Proměnila ses sama, Jackie,” tiše odtušila Marguerite. “A já jsem tomu ráda. Praví životní druhové jsou vzácní a úžasní. Vincent by byl bez tebe zoufale nešťastný.”

Jackie pomalu zvedla hlavu. “Promiňte?”

Marguerite naklonila hlavu a zadumaně uvažovala, než se zeptala: “Víš o pravých životních partnerech?”

Pomalu přikývla. Nesmrtelní mívali pravé životní partnery, druhy, které nedokázali číst a nedokázali je ani kontrolovat, ale kteří jim byli souzeni. Nebo tomu aspoň věřili.

Jackie se ušklíbla tomu cynickému dovětku. Setkala se s nesmrtelnými s pravými životními druhy, a s nesmrtelnými bez nich. Také se setkala s nesmrtelnými, kteří byli sezdáni se špatnou osobou, ať už z jakýchkoli důvodů, jako Marguerite a její manžel Jean Claude. A mezi těmito třemi typy nesmrtelných existoval obrovský rozdíl.

Nezadaní nesmrtelní mívali sklon k tvrdosti, bezcitnosti a aroganci, a obvykle bývali chladní a lhostejní. Občas dokonce sebedestruktivní. Ti, co měli nesprávného partnera, bývali horší: zahořklí, panovační diktátoři, často krutí. Jean Claude Argeneau byl jedním z nich. Tatínek jí jednou povídal, že se s Marguerite oženil ze špatného důvodu. Prý ji chtěl, protože mu připomínala první ženu, která zahynula celé věky předtím, než potkal Marguerite. Jenomže Marguerite nebyla Jean Claudovou pravou životní družkou. Mohl ji číst a ovládat a jak staletí ubíhala, stal se z něj zahořklý, krutý tyran.

Naproti tomu nesmrtelní, co potkala, kteří svého pravého životního druha našli, se zdáli klidnější, mírnější, milejší, tak nějak měkčí a hlavně o mnoho šťastnější.

“Já ne—” Jackie začala protestovat, ale Marguerite ji utnula.

“Nedokáže tě číst, Jackie,” řekla rozhodným tónem. “Zato já dokážu přečíst, jak na tebe myslí a co k tobě cítí. Ty jsi jeho pravá životní družka.”

Pomalu vrtěla hlavou, neschopná nebo neochotná tuhle zprávu akceptovat. Vincent ji přitahoval… okay, jeho polibek ji vzrušil a nažhavil. Také ho měla ráda a respektovala, ale být pravou životní družkou… Jedinou předurčenou být s nesmrtelným… To bylo těžké přijmout.

Na druhou stranu pro ni bylo těžké akceptovat i to, že je teď jednou z nich. Bude žít stovky let, nikdy nezestárne, nikdy neonemocní, nikdy—

“Hele!” naklonila hlavu, na tváři chmury a mračila se na Marguerite jako sedm čertů. “Proč nejsem hubená?”

Ta zamrkala, nečekaná změna tématu ji překvapila. “Cože?”

“Já myslela, že nanoboti nás zdokonalí a dostanou do vrcholné formy a tak vůbec,” objasnila a pak ukázala na sebe. “Mám pořád stejnou velikost jako předtím. Neměla bych být hubenější?”

Marguerite potlačila úsměv a zavrtěla hlavou. “Nanoboti znají tvou optimální formu. Čili pokud jsi neshodila ani deko, tahle velikost je pro tebe optimální. Nejzdravější váha.” Nachýlila hlavu. “A mně připadáš perfektní, drahá. Obávám se, že tvá víra v to, co je přitažlivé, je podbarvena Hollywoodskými postavami typu Twiggy. Což není přirozená váha, pro většinu žen… včetně tebe.”

“Vy jste hubenější, než já.”

“Ve skutečnosti nejsem,” kontrovala Marguerite a pokrčila rameny. “Obávám se, že jen sama sebe vidíš objemnější, než jsi.”

Když Jackie začala vrtět hlavou, že to jako není možné, Marguerite poposedla řka: “Podle mé dcery Lissiann, většina žen sama sebe vidí větší, než jsou. V jednom z kurzů psychologie, které navštěvovala na univerzitě, dělali studii, při které žádali lidi, muže i ženy, podívat se na spektrum osob různých velikostí a tvarů. Měli zakroužkovat tu, která podle nich nejlépe reprezentuje je samotné. Výsledky ukázaly, že ženy mají tendenci zakroužkovat postavu s velikostí o číslo nebo dvě větší, než doopravdy mají, zatímco muži právě naopak menší. Obávám se, že ženy samy na sebe mají obecně velmi bídný náhled. Myslím, že včetně tebe.”

Jackie cítila, jak se jí trochu ulevilo, když plně pochopila, co Marguerite řekla. Pokud nanoboti zajišťují, abyste byli ve vrcholné kondici a ona má stejnou velikost jako před proměnou, pak to nejspíš vážně znamená, že tohle je její optimální forma. Což vysvětluje, proč nikdy nedokázala shodit těch patnáct liber, ať dělala, co dělala.

S povzdechem potřásla hlavou. Koukněte na ni, najednou je nesmrtelná, Marguerite prohlašuje, že je Vincentovou pravou životní družkou, a čím se užírá? Váhou. Ach jo. Co to se mnou jenom je?

“Marguerite,” začala tiše Jackie. “Nejsem si jistá, jestli je na to správná chvíle, ale—”

“Já vím,” skočila jí do řeči ta o tolik starší, poklidným tónem. “A nečekám, že se vyřítíš ven a vyznáš Vincentovi nehynoucí lásku, hned v této chvíli. Potřebuješ čas, aby sis zvykla. Uvědomuji si to. Ale poté, co jsem pozorovala své čtyři děti a jejich druhy zvrtat, co se dalo, dospěla jsem k závěru, že třeba bude lepší prostě vyložit karty na stůl, abys byla v obraze. Takto o tom aspoň můžeš přemýšlet, zatímco se budeš smiřovat s tím, co se ti přihodilo.”

Jackie zvolna vydechla. “Dobře. Budu to mít na paměti.”

Marguerite kývla, zjevně spokojena. “Dobrá zpráva je, že ty o nás víš mnohem víc, než věděly moje snachy nebo zeť, když byli proměněni, takže si nemusíme vysvětlovat, že nejsme bezduší démoni ani nic na ten způsob.”

“Ne. To opravdu není nutné,” s trpkou ironií souhlasila Jackie. Zhluboka se nadechla. “Co udělali se sabotérem?”

Marguerite zůstala zticha velmi dlouho. Jackie rázem věděla, že s dobrými zprávami je ámen. Přesto byl pro ni šok, když si povzdechla a kápla božskou: “Utekl.”

“Zatraceně,” vydechla Jackie zklamaně a uvažovala, co by to mohlo znamenat. Vrátí se, aby práci dokončil? To by nemuselo být tak špatné. Mohla by dělat volavku. Sabotér si možná neuvědomí, že byla proměněna. A je teď jednou z nich, takže bude silnější, rychlejší a v bezpečí před jejich kontrolováním. Nebo ne?

Nevěděla. Slyšela historky o manželství Marguerite s Jean Claudem Argeneau, prý byl schopen kontrolovat jí mysl a číst myšlenky. Třeba není natolik v bezpečí, jak doufala.

Mračila se a okusovala ret. “Že jsem jednou z vás, neznamená nezbytně, že jsem v bezpečí před kontrolováním, že ne?”

Marguerite vzala její ruce do dlaní a konejšivě je hladila. “Nelze tě číst a kontrolovat stejně snadno jako smrtelníky, ale ano, dokud nezesílíš a lépe nezvládneš kontrolu svých myšlenek a mysli, jsi velmi zranitelná. Dokonce, i když se naučíš používat nové schopnosti, které získáš, pořád budeš bezbranná vůči starším nesmrtelným. Těm opravdu starým.”

“Jako jste byla vy vůči svému manželovi,” zamračila se a Marguerite ztuhla. Chvíli se jí na tváři odrážel boj, který v duchu vedla sama se sebou, pak se s povzdechem opřela dozadu.

“Tak zlé to nebude,” zašeptala. “Mému manželovi se líbilo, že je schopen mne ovládat, tak dělal, co mohl, aby mne držel dál od ostatních našinců, kteří by mne mohli naučit, jak se chránit před jeho schopnostmi. Nedovolím, aby se něco takového stalo tobě. Naučím tě všechno, co umím, Jackie. Co se já učila několik století, budeš umět od začátku.”

“Děkuji vám, Marguerite,” ochraptěle hlesla Jackie a stiskla jí ruku.

Marguerite jí to oplatila a pak rázně vstala. “Raději půjdu zavolat mužské dovnitř. Aby nám chudáčkové samou zvědavostí nepomřeli. Krom toho, mohou být k užitku.”

“Drž je, drž je, drž je,” skandoval Dante na povzbuzenou, v roli trenéra zblízka sledoval její otevřená ústa, zatímco Tomasso jí bez ustání mával pod nosem sklenicí krve.

Zatínala pěsti, odhodlaně zarývala nehty do dlaní, plně soustředěná na boj s automatickou reakcí těla na vůni krve. Zoubky chtěly vyjet ven za potravou, kterou nos cítil, ale ona je přinutila zasunout a teď je držela zatažené po dobu, která jí připadala jako věčnost, zatímco ji Dante a Tomasso hlasitě povzbuzovali a Marcus na náramkových hodinkách měřil čas.

Ti tři strávili celý večer jejím tréninkem, s cílem získat kontrolu nad zuby. Mezitím Vincent, Christian a Marguerite pomáhali Tinymu s případem, na kterém měla pracovat ona. Kvarteto odjelo vyslýchat lidi, kteří se podíleli na muzikálu v New Yorku. Jackie se pokusila namítat, že to má přece dělat ona, ale rychle jí srazili hřebínek upozorněním, že nemohou riskovat pustit ji na veřejnost, dokud nebude schopná ovládat špičáky. Bylo by poněkud na pováženou, kdyby se tesáky rozhodly vysunout, zrovna když bude mluvit s někým ze smrtelných lidí.

Nezbylo jí než uznat, že to je pravda a kapitulovat. Věděla, že Tiny práci zvládne a byla si jistá, že přítomnost ostatních nebude věci na škodu. Volky nevolky připouštěla, že co se týče zubů, mají úplnou pravdu.

“Pět minut!” zničehonic prohlásil Marcus, čímž ji vytrhl ze zamyšlení. “Zvládla’s to!”

“To je holka!” zajásal Dante, zvedl ji z židle a zatočil se s ní po kuchyni.

Jackie zapištěla překvapením, pak zalapala po dechu, protože ji Dante přenechal Tomassovi, který ho věrně napodobil.

“Musíme oslavovat,” prohlásil Dante a Jackie se rozhlédla právě včas, aby viděla, jak si vyměnil spiklenecký kukuč se svým dvojčetem, a významně kývnul ke dveřím. Ohlédla se na Tomassa a zachytila široký, zlomyslný úsměv těsně než zavířil ke dveřím, které vedly ven do atria.

“Ne!” zavřískala a začala sebou mlít, jenže to už bylo příliš pozdě. Než stačila říct jediné slovo, Dante rozrazil zadní dveře. Siréna alarmu se rozječela, nekalá to konkurence, když Tomasso vykráčel ven. Ne, že by ho to zastavilo. Přes alarm neslyšela jeho smích, ale cítila, jak se jí jeho hruď otřásá u boku, zatímco ji nesl k bazénu, pak už plachtila vzduchem.

Voda byla studená a hladina se nad ní zavřela, nicméně to mělo i své výhody, alarm byl nakrátko tlumenější. Jackie klesla až ke dnu, pak se odrazila od betonu a vymrštila k hladině. Dante, Tomasso a Marcus stáli u kraje, chechtali se.

Udělala na ně obličej, zatřepala hlavou a vyrazila k žebříku, že vyleze ven. Dante a Tomasso nemeškali a šli jí podat pomocnou ruku. Jackie vystoupala na prostřední stupínek, odkud se oběma rukama natáhla po jejich rukách, pak se zarazila a pohlédla k domu, sirény totiž zničehonic zmlkly. Vykulila oči, protože uviděla Vincenta. Stál ve dveřích a zíral ven k bazénu, ruce v bok a naštvaný výraz na tváři.

Pousmála se, popadla muže za ruce, jen co udělala ještě jeden krok vzhůru po žebříku. Znovu se zastavila a hodila sebou dozadu, při tom táhla oběma rukama. Díky momentu překvapení Dante a Tomasso letěli vpřed, lépe řečeno proplachtili nad ní a zahučeli do bazénu, protože do něj, tentokrát dobrovolně, padla po zádech. Přistáli ve vodě za ní.

Jackie se vynořila a svižně se natáhla po žebříku, vyškrábala se po něm nahoru, zatímco muži vyplouvali na hladinu, prskali a šťavnatě kleli. Celá rozesmátá, jak krásně se napálení pánové vztekají, uháněla kolem Marcuse k domu. Měl tolik práce s chechtáním se dvojčatům, že nebyl připraven, když vztáhla ruku a šťouchla do něj.

Neohlédla se, ale slyšela ho zavřeštět zlomek vteřiny předtím, než šplouchl do vody.

Se zářivým úsměvem od ucha k uchu utíkala za Vincentem.

“Dokázala jsem to! Udržela jsem zuby celých pět minut,” chlubila se náležitě hrdě, když u něj zabrzdila.

“Dobrá práce!” pogratuloval Tiny, čímž přitáhl její pozornost ke kuchyni, kde stál spolu s Marguerite a Christianem.

Poděkovala úsměvem a hned zase obrátila zrak k Vincentovi. Zamračila se, když uviděla, že má chmury na tváři. “Co se děje?”

“Zrovna jsem odemykal dveře, když zničehonic spustil alarm.”

Zamrkala a dala se do omlouvání. “Aha. Ano. Well, Danta a Tomassa napadlo hodit mne na oslavu do bazénu.”

“Bál jsem se, že se něco stalo,” přinutil se usmát. “Jsem rád, že jsi okay.”

Vztáhla ruku a vložila mu ji do dlaně, jemně stiskla. Vážně vypadal docela pobledle. Očividně ho alarm vystrašil.

“Pět minut?” ujišťoval se Christian, to už Dante, Tomasso a Marcus čvachtali k domu. Voda z nich crčela, že by leckterý vodník záviděl, co krok to louže.

Jackie pobaveně sledovala, jak se blíží. Také byla promočená, ale měla na sobě tenkou teplákovou soupravu, zatímco oni byli celí v kůži a ta teď při každém kroku vrzala a mlaskala jedna radost. Všichni tři na Christianovu otázku kývli, žádný z nich nevypadal ani zdaleka stejně nadšeně, jako když hodili do bazénu ji.

“Děkuji za pomoc s výukou ovládání zubů.” Sladce se na ně usmála, pak se zvrtla na patě a vyrazila do domu. “Jdu se usušit a převléknout.”

Proklouzla kolem Christiana a ostatních, ještě se zastavila u kuchyňských dveří a obrátila pohled k Tinymu. “Jak šlo zpovídání?”

Pokrčil rameny. “Myslím, že jsme eliminovali další lidi, ale nikdo nekřičel jsem vinen.”

Kývla. “Nemělo by mi to trvat dlouho a pak mi všechno důkladně vypovíš.”

“Udělám kávu,” slíbil a Jackie potřásla hlavou, usmívala se, když se protahovala dveřmi z kuchyně. Obr pořád vařil kávu a pekl dobroty. Bylo to jako u babičky, ačkoli tenkrát to býval čaj a pečené dobroty.

Rychle se převlékla do suchých tepláků a trička a vrátila se do kuchyně první. Sotva vešla, Tiny jí podal hrnek kávy, pak všech pět zasedlo kolem kuchyňského stolu a Tiny podával hlášení o průběhu pohovorů. Christian, Marguerite a Vincent tu a tam něco doplnili, ale většinu mluvení obstaral Tiny.

Marcus se k nim přidal během rozpravy a zabral poslední místo u stolu. Na dvojčata už žádná židle nezbyla, takže se po návratu opřeli o zeď, ruce zkřížené na hrudi a poslouchali.

V zájmu důkladnosti Jackie chtěla přizvat k pohovorům i pár lidí. Vše naznačovalo, že to byl nějaký nesmrtelný, ale lidé mohli zahlédnout něco užitečného. Jenomže s ní nikdo nesouhlasil. Útoky na Stephana i na ni jasně ukazovaly na nějakého nesmrtelného, stejně jako epidemie nakažlivé anemie mezi účinkujícími a štábem, takže trvali na omezení výslechů na nesmrtelné. Zjevně během večera změnili názor a pohovořili si i s několika lidmi. Nicméně hlavním cílem při tom bylo nakrmit Vincenta, pod rouškou vyptávání, a se skutečným výslechem to mělo společného pramálo.

Jackie byla přesvědčená, že se mýlí, když opomíjejí lidi, ale poté co zjistila, že je přehlasována, pokrčila rameny a nechala je postupovat, jak uznají za vhodné. Dokonce doufala, že mají pravdu a vrátí se s někým, kdo bude přinejmenším vypadat podezřele. Bohužel, chyba lávky. Marguerite bylo sedm set let a Christianovi pět set. Měli na starost čtení mysli nesmrtelných, zatímco je Tiny s Vincentem rozptylovali otázkami. A přesto polovinu nesmrtelných nedokázali vyškrtnout ze seznamu. Buďto měli lepší kontrolu nad svými myšlenkami nebo ty jejich myšlenky byly tak zmatené, že v nich Marguerite ani Christian nesvedli najít valný smysl.

“No,” ujal se slova Christian, když rozprava skončila, “jestli jsme pro dnešek skončili, chlapci a já bychom se měli zvedat. Teta Elaine a strýc Roberto nás čekají na večeři.”

“Kluci se o tom zmiňovali, když jste byli pryč,” podotkla Jackie.

Christian hovořil o Elaine a Robertovi Notte. Elaine byla matka Stephana a Neila. Roberto otec Neila a nevlastní otec Stephana. Pár přiletěl do L.A. z Itálie, sotva se vrátili domů ze služební cesty a uslyšeli o Stephanově zranění a proměně. Vincent je pozval, aby bydleli u něj doma, ale dospěli k názoru, že tam pro ně pro všechny vážně není místo, a ubytovali se v hotelu, v apartmá, takže Neil a Stephano mohli bydlet s nimi, zatímco bude Stephano uvykat zvolna se završující proměně. Christian s mládenci se rozhodli zůstat v domě.

Christian odtrhl zrak od Jackie, podíval se na Vincenta a povytáhl obočí. “Teď, když tě hoši naučili, jak udržet zuby uvnitř, možná by tě Vincent, zatímco my budeme pryč, mohl naučit, jak je vysunout.”

“Jak je vysunout?” překvapeně zopakovala Jackie. “Vysouvají se samy. Nebo to aspoň zkouší,” dodala, protože se zrovna naučila donutit je hodit zpátečku a neprodloužit se.

“Jenom pokud máš velký hlad nebo se kolem line vůně krve,” upozornil Christian. “Přece se chceš umět nakrmit, když to budeš potřebovat. Musíš být schopná vysunovat zuby po libosti, takže si jídlo budeš organizovat podle života, ne že ti jídlo bude organizovat život.

Například, probudíš se hladová, jako smrtelníci, a tenkrát nejspíš postačí pohled na sáček krve a zuby samy vyjedou ven. Ale co když máš sledovačku nebo nějaké vyšetřování? Budeš se chtít nakrmit před odchodem, abys nemusela brát s sebou krev. Ale nemáš hlad. V takovém případě zuby jen tak nevyjedou, kdy si zamaneš. Že ne?” Pozvedl obočí. “Pokus se je vysunout, nám pro radost.”

Jackie zaváhala, pak si přejela po zubech jazykem a soustředila se na pokus povolat je do služby. Nic se nestalo. Zamračila se. “Jak to—?”

“Nakonec budeš schopná vytahovat je a zatahovat po libosti,” ujistila ji Marguerite. “Stejně jako zabránit jim vyjet ven, přinutit je k tomu se dá naučit.”

“Do té doby,” ozval se samozvaný lektor, “existují tři věci, které zuby vylákají ven. Pohled – nebo někdy dokonce i pomyšlení – na krev, když máš hlad jako vlk.”

“Jako s Tinym, když jsem po proměně poprvé sešla dolů,” zamumlala a vrhla na něj rozpačitý, omluvný pohled.

Christian přikývl. “Za druhé vůně krve, což funguje dokonce, i když hlad nemáš.”

“A co je ta třetí věc?”

“Sex.”

“Sex?” zopakovala, jako by nevěřila vlastním uším.

Christian se poťouchle usmál a obešel stůl. Zastavil se u ní a vztáhl ruku.

Jackie zaváhala, pak se jí chopila a dovolila mu vytáhnout ji na nohy. Bezděky při tom pohledem zavadila o Vincenta. Doslova zkameněl, přihlížel s prázdným výrazem a zúženýma očima. Zdálo se, že ví, co Christian hodlá udělat a nijak ho to netěšilo. Na další rozbor situace už čas neměla, protože ji Christian bez varování objal a políbil.

Christian uměl líbat, měl mistrovskou techniku a mrštný jazyk. Bohužel, Jackie si byla až příliš dobře vědoma publika, než aby to moc ocenila. Stála v jeho náručí strnule jako socha, měla pocit, že se jí Vincentovy oči provrtávají do zátylku. Dokonce se jí zdálo, že slyší vrčení přicházející z jeho směru, ale pak Christian nechal líbání a odtáhl se, s pokrčeným čelem.

“Tvým zubům se nějak nechce ven,” mračil se a Jackie měla za to, že on to ví nejlépe. Právě jejímu chrupu poskytl zevrubnou prohlídku, na kterou by mohl být hrdý nejeden dentista, až na to, že on při ní nepoužíval žádné kovové ani dřevěné mučící nástroje, vystačil si s jazykem.

“Uvolni se,” zašeptal Christian konejšivým hlasem, pak ji políbil znovu, tentokrát si krátce pohrál s jejími rty, lehce je okusoval, než polibek prohloubil. Nutno přiznat, odvedl dobrou práci, komu čest, tomu čest, a Jackie byla přesvědčená, že je v líbání druhý nejlepší, kterého kdy potkala. Naneštěstí si palmu vítězství odnesl Vincent a seděl jen tři stopy od nich. Pozitivně věděla, že ten nepřetržitý hluboký zvuk, který slyší, je jeho vrčení. Už to samo o sobě bylo dost rozptylující, než aby se mohla uvolnit, jak po ní chtěl Christian.

“Tohle nefunguje,” podivil se nahlas, když ji zase přestal líbat.

“Možná by to měl zkusit Vincent,” nevinně navrhla Marguerite.

Vincent byl na nohou a vyvinul Jackie z Christianovy náruče do svojí takovou rychlostí, že v šoku zalapala po dechu, když se mu najednou rozplácla na hrudi. A opět dokázal, že i když je ve většině věcí pěkný lehkomyslník, líbání mezi ně nepatří.

V rámci předehry se na ni zadíval, oči mu přímo žhnuly. Jackie neměla ponětí, jak se tváří ona, pravděpodobně to byl zmatek půl na půl s úžasem, ale ať už na ní viděl cokoli, uklidnilo ho to a jeho výraz zněžněl. Pak sklonil hlavu, nejprve nachýlil rty k očím, lehoulinkými polibky ji přiměl sklopit oční víčka, pak jí dal pusinku na špičku nosu, těsně předtím, než přitiskl rty na její.

Ústa měl nejprve měkká, zkoumavá, pak znenadání zpevněla, jednou rukou jí vjel do vlasů a naklonil hlavu do úhlu, který mu vyhovoval.

Jackie zalapala po dechu a zakňourala, když ji přinutil otevřít ústa a jal se plenit jejich hebké, vlhké hlubiny. Tentokrát úplně zapomněla, že mají nějaké obecenstvo, mysl i tělo prahlo po vzrušení a chtělo, aby je v ní Vincent probouzel. Vtiskla se mu blíž do náručí, oběma rukama ho vzala okolo krku, přitahovala se k němu stejně náruživě, jako on držel ji. Teprve, až když se jazykem píchla o vlastní tesák a leknutím ucukla, se oba upamatovali, že jsou v kuchyni a koukají na ně lidé.

“Jsi v pořádku?” strachoval se Vincent, když ji přestal líbat. Zřejmě ochutnal tu trošičku krve, která jí vytryskla z naříznutého jazyka.

Jackie těžce dýchala, ale přikývla.

“Inu,” suše odtušil Christian, “zdá se, že tento předmět bude lépe vyučovat Vincent.”

Jackie se po něm podívala a cítila, že rudne. Skoro měla chuť omluvit se za své špičáky, že si nedaly říct, když ji líbal on, ale udržela jazyk za zuby.

“Stejně je to tak nejlepší. My musíme jít navštívit Elaine,” pokračoval Christian, při tom vrhl významný pohled na Marcuse a dvojčata. Trojice se okamžitě měla k odchodu a Christian šel za nimi se slovy: “Vrátíme se tak rychle, jak jen to půjde. Brnkněte mi na mobil, kdyby se objevily nějaké problémy.”

Vincent při jeho slovech vypadal naštvaně, ale zdržel se komentáře. Jackie věděla, že ti čtyři zůstávají v domě v naději, že zabrání dalšímu případnému útoku, nebo možná v naději, že budou po ruce, aby sabotéra polapili, pokud by k útoku přece jen došlo. Všichni byli celí žhaví ho chytit.

Marguerite byla další, kdo se dal na ústup. Vstávajíc od stolu prohlásila: “Ze všeho toho dnešního čtení mysli mne trochu bolí hlava. Myslím, že se půjdu natáhnout, aby to přešlo.”

“Sám jsem zralý do hajan,” ani Tiny nezůstal pozadu a zvedal se.

Jackie koukala z jednoho na druhého a pokoušela se o ni panika. Najednou jí bylo trapné zůstat s Vincentem o samotě po tom, co se právě odehrálo. Po způsobu zbabělců se vymanila z jeho náruče a vydala se ke dveřím. “Měla bych jít zavolat k sobě do kanceláře a zjistit, jestli tam nejsem potřeba.”

Vyhrnula se z kuchyně ještě před Marguerite a Tinym. Teprve až když se dostala do pracovny, si uvědomila, že to byla ta nejhloupější výmluva, jakou mohla použít. V Kalifornii byla půlnoc. V New Yorku tři ráno. V kanceláři ještě není ani noha.

“Zbabělče,” zabrblala na své konto, když se zastavila u stolu a ostrým fouknutím vzhůru si odfoukla vlasy z tváře. A věděla, že to je pravda, ale pro Krista Pána, vždyť se k Vincentovi měla jako hárající fena, když se objevily tesáky a všechno překazily. Dokonale zapomněla na jejich diváky. A teď jí bylo příšerně trapně kvůli tomu, jak se chovala.

Opřela se o stůl a bez zájmu shlížela na papíry a zprávy rozložené na jeho rozlehlé psací desce a dumala, jestli se Marguerite o té své teorii, že si jsou životními druhy, zmínila i Vincentovi. A pokud ano, co on na to?

Tok jejích myšlenek přerušilo vrznutí otevíraných dveří. Obrátila se a na prahu spatřila Vincenta, v ruce sáček krve.

15. KAPITOLA

“Napadlo mne, že bys mohla mít hlad,” řekl Vincent, když zavřel dveře.

“Mám,” přiznala Jackie. Trenéři tvrdili, že musí být schopná ovládat zuby hladová, že jedině tak to bude opravdový test sebekontroly, a tak celý večer nic nejedla. Teď hlady šilhala, ačkoli byla tak rozrušená, že si to neuvědomila, dokud se neotočila a neuviděla pytlík ve Vincentově ruce.

“Máš takový hlad, že pouhý pohled na tohle vyláká zuby z úkrytu? Nebo potřebuješ drobet pomoct?” To už stál před ní.

Přejela si jazykem po zubech. Tesáky se ztratily při trapných pocitech, které se jí zmocnily po polibku a – navzdory hladu – se nezdálo, že by se při pohledu na krev mínily znovu ukázat. Začervenala se, když si uvědomila, že pomoc bude potřebovat.

“Omlouvám se,” začala v rozpacích. “Ale myslím, že potřebuji pomoct.”

Líný úsměv zvlnil Vincentovy rty, sáček odložil na stůl a obtočil kolem ní paže. “Věř mi, není zač se omlouvat. Určitě dokážeš sama poznat, že ti s tím docela rád pomůžu.”

Zamrkala, když k ní přitiskl spodní část těla a ona ucítila nepopiratelný důkaz, že rád pomůže. Očividně nebyla jediná, na koho měly jejich polibky nemalý vliv. Nicméně zatímco její zoubky se v trapné atmosféře, která následovala, schovaly, jeho erekce zjevně nikoli. To zjištění ji vzrušilo natolik, že mezi nohama začala vlhnout a v horní čelisti ucítila tlak a pohyb. Bezmyšlenkovitě použila umění, které právě zvládla a zatlačila zuby zpět. Byla to podvědomá reakce, ale celé tělo ji jednohlasně schválilo, pokud si díky tomu užije další polibky.

“Víc než rád pomohu,” předl Vincent, když skláněl ústa k jejím.

Tentokrát se nekonaly žádné váhavé pusinky na oči a nos, žádná pozvolná příprava na řádný polibek. Vincent si ji podmanil, jako si vítěz podmaňuje kořist, jeho polibek byl agresivní a hladový. Jackie zasténala a vyklenula se mu v ústrety, paže kolem jeho ramen a ruce zabořené do jeho vlasů, otevřela se mu a sama trochu naléhala.

Dokud nepotkala Vincenta, nikdo nebyl schopen soutěžit s Cassiem, když došlo na schopnost vzrušit ji. I když věděla, že to celé byla kontrola mysli a že vzrušení do ní prostě podstrčil, stejně je vnímala jako pravou vášeň a už dávno dospěla k neradostnému závěru, že skutečná vášeň s ním nikdy nebude moci soutěžit. Jenomže Vincent mohl a soutěžil a s přehledem vyhrál a ona dobře věděla, že jí ty myšlenky a pocity do hlavy nepodstrkává. Její tělo pod jeho doteky jednoduše vzplanulo jako vích, nižší patra zalévalo teplými šťávami, jakoby ve snaze oheň uhasit, ale bylo to jen horší. Příslovečný olej do ohně.

Tiskla se k němu, snažila se dostat nejblíž, jak jen to šlo. Každičká píď jejího těla byla rozbolavělá touhou cítit ho na sobě, ale šaty stály v cestě. Naštěstí se zdálo, že Vincent to cítí stejně, protože z ní začal tahat tu trochu textilu, co na sobě měla. Šeptala mu do úst povzbudivá slůvka a chvěla se v jeho náruči, když vytáhl tričko nahoru. Jeho prsty se rozprostřely po holém bříšku, jako by zabíraly dobyté území, pak se ohnuly, vzal do dlaní ňadra, přes hedvábí podprsenky. Nestačilo to. Nakrátko nechala líbání, aby mu pomohla sundat tričko úplně.

Jakmile bylo dole a letělo do kouta kanceláře, Vincent se opět přisál k jejím rtům a začal pracovat na podprsence. K její velké úlevě byla pryč jedna dvě. Jackie se zachvěla a zalapala po dechu, když velké hřejivé dlaně překryly citlivé, zduřelé bradavky.

Mumlala mu do úst, pak vpletla ruce do vlasů, její polibky byly čím dál zoufalejší, zatímco on laskal a hnětl ňadra. Během chvilky nemohla popadnout dech, supěla vzrušením, touha ji protínala, jako blesky protínají oblohu. Narůstající vzrušení se už nedalo snést, vlasy nechala na pokoji a spustila ruce, aby se pustila do rozepínání knoflíčků košile.

Chtěla mít jeho nahé tělo na svém, chtěla ho cítit celého. Když se s knoflíčky dostala do úzkých, Vincent nechal hlazení, aby jí pomohl, pak už byla košile rozepnutá a ona mu ji mohla stáhnout z ramen.

“Bože, Jackie,” zavzdychal jí do úst, když se k sobě zase přitulili, chomáčky chloupků na jeho hrudi jí dráždily vztyčené bradavky. Ještě jednou ji políbil, tvrdě, pak se odtáhl, aby rozvázal uzlík na šňůrce v pase jejích tepláčků. “Vzpomínáš, jak jsem říkal, že sex je další věc, která mne během staletí omrzela?”

“Uh-huh.” Začala pracovat na jeho opasku.

“No, už mi nudný nepřipadá,” oznámil, když se mu konečně podařilo uzlík rozvázat a začal z ní tepláky stahovat.

“Díky Bohu za ty dary,” vydechla Jackie.

Dostal tepláky až ke kolenům, pak zjevně ztratil trpělivost, uchopil ji v pase a vysadil na stůl. Zadečkem stěží dosedla na desku a on už tepláky sesmekl přes lýtka, kotníky a chodidla, a vstoupil mezi její nohy, aby ji znovu políbil.

Zavzdychala mu do úst, pak ho agresivně kousla do spodního rtu, když se jejich těla k sobě přitiskla a on na ni tvrdě zatlačil skrz džíny. Zuby už měla zase venku, ale oba to ignorovali, dokud se – nenavyklá mít tesáky – zase neškrábla a polibek nezískal příchuť krve.

Vincent okamžitě přestal a Jackie skoro nahlas zanaříkala zklamáním. Nechtěla, aby přestal. Podle všeho ani on, protože jenom nahmatal sáček s krví a narazil jí ho na zuby.

“Drž to,” nařídil a tak vztáhla ruku, pytlík převzala a přidržela u zubů. Sotva to udělala, podebral ji, zvedl ze stolu a odnesl ke gauči. Když ji na něj posazoval, sáček byl prázdný. Sundal ho a odhodil na stolek vedle gauče, při tom mezi jejíma nohama poklekl.

Nevěřícně vykulila oči, když ji chytil pod koleny. Popotáhl ji blíž ke kraji, doširoka roztáhl nohy, pak začal rty putovat vzhůru po stehně, cestu si dláždil dráždivými polibky. Tohle bylo úplně stejné jako ten erotický sen, který se jí onehdy zdál v tomto pokoji, stěží tomu mohla uvěřit. Pak na sen zapomněla a soustředila se na teď a tady, protože Vincent doputoval ke středobodu jejího já a jal se ji přivádět k šílenství.

Vědoma si toho, že nejsou v domě sami, snažila se ovládat a nedělat moc velký hluk, ale nakonec musela popadnout jeden z polštářků ležérně pohozených na gauči. Přitiskla si ho na pusu, aby utlumila výkřiky rozkoše, protože Vincent jednou provždy dokázal, že opravdová vášeň lehce porazí falešnou rozkoš, kterou jí Cassius vkládal do mysli, před všemi těmi lety. Jackie se svíjela a vzlykala, lapala po dechu a napínala, a pak křičela do polštáře, když se její tělo vzepjalo orgasmem.

Byla slabá a ochablá jako zmoklá vlajka, když se Vincent mezi jejíma nohama zvedl. A i když se jí prve podařilo rozepnout mu kalhoty jen způli, teď byly rozepnuté úplně a stažené dolů. Vklouznul přímo do ní.

Jednu chvíli si byla jistá, že v ní nedokáže vzbudit zájem o hlavní chod, po tak sytém předkrmu, ale mýlila se. Jejímu tělu stačily dva přírazy, aby ožilo a s ním i zájem, a pak se chytila Vincenta za ramena a držela jako o život, zatímco ji znovu přiváděl na vrchol rozkoše. Tentokrát vyvrcholil spolu s ní a vykřikli unisono, ani jeden nepomyslel na to, že by se snad měli ztišit. Pak se zhroutili na gauč.

“Dobrý Bože,” vydechl Vincent po chvilce.

“Mmmm,” zakňourala Jackie. Každý sval v jejím těle se chvěl a ona zdá se nedokázala najít energii zamumlat víc, než tohle, na souhlas.

Vincent se začal narovnávat a Jackie – stále kolem něho omotaná, držela se ho jako klíště – šla s sebou. Rozesmálo ho to, kuckal smíchy do jejích vlasů a políbil ji na líčko, než je oba zvedl a posunul, takže teď leželi na gauči podélně, ona napůl vedle něj a napůl na něm. Pak sáhnul pro přehoz na zadním opěradle a přes oba ho přetáhl.

Jackie se k němu přitulila, hlavu uhnízděnou na jeho rameni a na rtech jí hrál úsměv, když odplouvala do říše snů, v jeho náruči.

Nespala dlouho, o malou chvíli později otevřela oči a zjistila, že zírá na Vincentovu hruď, kterou měla přímo před očima, rozložitou a mužnou. Několik minut ležela klidně, pak se přistihla, že se mu zrakem toulá po těle níž, po tom těle, které jí prve poskytlo tak úžasnou rozkoš. Vincent byl ohromný milenec, vášnivý a přející, vše, co si jen žena může přát. Představa strávit věčnost – nebo dobu natolik blízkou věčnosti, jak je to možné u nesmrtelných – s ním, nebyla nepřitažlivá.

Byl okouzlující, pohledný a neuvěřitelně sexy. Navíc byl inteligentní a zábavný a prostě zajímavý. Ale byl velmi jiný, než ona, v mnoha směrech. Měla sklon brát všechno hrozně vážně, zatímco on, jak se zdá, bral věci mnohem lehkovážněji. A přesto, nemohla si pomoci, ale napadlo ji, že by to mohlo být ku prospěchu věci. Třeba by mohli jeden druhého vyvažovat. Třeba vytvoří skvělý tým. Mohl by jí pomoci víc si užívat života a ona… no, nechtělo se jí říci, že by ho mohla donutit užívat si ho méně, ale mohla by mu pomoci vidět, kde mu neuškodí být opatrnější a víc se starat o bezpečnost.

Což zní děsně hloupě, uvědomila si nešťastně. Oko jí sklouzlo přes to, co z jeho těla viděla z místa, kde ležela, s hlavou na jeho hrudi. Tenhle mužský jí dal ochutnat fantastickou rozkoš. Když nic jiného, chtěla mu dát přehršel slasti na oplátku.

Zatajila dech a opatrně se svezla z gauče, vděčná, že ji uložil na kraj, pak se zvedla na kolena a prohlédla si ho celého, jak útlého, tak dlouhého. Byl krásný, radost pohledět. Měl nádherné tělo. Dokonalost sama. Byl prostě k sežrání, ale odkud začít?

Prohnaně se pousmála nápadu, který jí vzklíčil v hlavě. Naklonila se a začala mu dávat pusinky, pěkně jednu vedle druhé, dolů po hrudi a pořád dál, na břicho. Pusa se jí roztáhla do úsměvu od ucha k uchu, když se břišní svaly pod jejím laskáním zavlnily a on ospale zamumlal a neklidně pohnul nohama. Neprobudil se, dokud rty nedoputovala do úrovně boků, pak ho uslyšela zmateně šeptat její jméno.

Otočila se a vzhlédla k jeho tváři, uviděla, že má zvednutou hlavu a kouká na ni.

“Co to—?”

Otázka přešla v zaúpění, jakmile ho vzala do úst. Vincent byl jen napůl tvrdý, když to udělala, ale už rostl, sotva ho obkroužila rty. Trhnul boky, při té důvěrné péči, a ze rtů mu splynulo vrčivé syčení, pak ji jednou rukou chytil za vlasy a pokusil odehnat. Ignorovala ho a cumlala dál, při tom ho hladila na břiše a stehnech.

“Ach můj Bože,” chroptěl a ona poznala, že skrz zaťaté zuby.

Zadívala se mu na nohy a skoro se zasmála při pohledu na zkroucené prsty. To by mělo být dobré znamení. Stěží dokončila myšlenku, když Vincent najednou vzdal jemné tahání za vlasy. Myslela si, že ji nechá nerušeně pracovat, ale on se místo toho na gauči zvedl, popadl ji za paže a přitáhl na sebe, to už se zase pokládal na záda.

“Ale já ještě nebyla hotová—” začala protestovat, jen aby byla umlčena Vincentovým zrádným manévrem. Prostě si přitáhl její rty ke svým. Jednou rukou jí přidržoval hlavu, ale druhou bloumal po těle, hladil ji po zádech, vzal do dlaně zadeček a krátce stiskl, než slanil mezi stehna a začal ji laskat. Prsty se mazlil s citlivou tkání, při tom jí vnořil jazyk do úst a Jackie zavzdychala v odpověď, nohama se mu instinktivně snažila ruku sevřít.

Jenomže Vincent si z toho nic nedělal. Vyprostil si ruku a použil ji k odsunutí jedné její nohy do boku, až z něho sklouzla a přistála na gauči. Druhou rukou provedl totéž s druhou nohou, takže se na něj usadila obkročmo. Pak ji jednou rukou chytil za hlavu, bránil ve zvednutí, zatímco druhou vjel zpátky a pokračoval v hlazení.

Jackie mu sténala do úst, když si prsty pohrával se záhyby hřejivého, rozechvělého těla, pak se mu vzepjala vstříc, když odchýlil zvlhlé druhé rtíky a vklouznul jedním prstem dovnitř. Tohle v plánu neměla, mínila ho oblažit rozkoší, ale on nespolupracoval. Sáhla mezi ně, vzala do dlaně Vincentka a začala ho navádět k sobě, ale Vincent ji zase zastavil. Bez varování se pohnul, najednou se posunul, posadil zpříma a ji přinutil jít s sebou.

Vzdala snahu udělat, co udělat chtěla, a chytila se ho za ramena, aby se nepřekotila, protože znenadání vstal.

“Co je?” vykřikla udiveně, nohama ho instinktivně objala kolem pasu. Umlčel ji polibkem, při tom přecházel místnost. Jednu ruku pod jejím pozadím, druhou otevřel dveře kanceláře, pak ji vynesl do haly ke schodům, celou cestu ji líbal.

Teprve až když byli v půli schodů, si uvědomila, že nejsou v domě sami. To už bylo pozdě lámat si s tím hlavu, ale pevně stiskla oční víčka a modlila se, aby se náhle nevrátil Christian a kluci, nebo aby Marguerite nebo Tiny nevyšli z pokoje. Ulevilo se jí, když dorazili do Vincentovy ložnice, aniž je někdo načapal. Otevřel dveře, vstoupil a jednou nohou je zase zavřel, zůstali docela potmě. Ale nezdálo se, že by s tím měl problém. Za úplné tmy bez zakopnutí prošel na druhou stranu pokoje, položil ji na postel a sebe na ni.

“Mmm,” povzdechla si a vzepjala se, když vzal do úst jednu bradavku a jemně sál. Zasténala, když začal žmoulat druhou mezi palcem a ukazováčkem. Vjela mu rukama do vlasů, svíjela se pod ním v rytmu jeho sání, pak roztáhla nohy a zvedla kolena, takže ho mohla přitlačit patami dolů, zvedla boky a otírala se o něho.

Okamžitě temně zavrčel, ten zvuk rozvibroval vzduch nad bradavkami, když zatlačil na oplátku.

“Chci tě uvnitř sebe,” zašeptala. “Prosím, Vincente. Chci tě mít v sobě.”

Pozvedl se, utišil její škemrání polibkem. Chytil ji za ruce a přidržel jí je za hlavou, zatímco do ní vjížděl.

Vykřikla mu do úst, objala ho nohama, patami nutila pokračovat, zatímco je opět vynášel do výšin rozkoše.

Jackie měla hlad jako herec, když se probudila. V duchu připouštěla, že by vážně neměla být překvapená. Už jako smrtelník se ráno probouzela hladová a Marguerite ji varovala, že zpočátku bude potřebovat slušné množství krve, dokud bude její tělo procházet proměnou. Jak to tak vypadá, proměna není žádná rychlovka a i když teď má zuby, všechno, co se časem změní, to ještě nestihlo. Podle Marguerite se jí postupně zlepší noční vidění, stejně jako sluch, zvětší fyzická síla, rychlost a mnoho jiného.

Protřela si oči a rozhlédla kolem sebe. Pořád byla ve Vincentově pokoji, ve Vincentově posteli. Oba usnuli, když ji sem přinesl a podruhé pomiloval. O něco později se probrala a zjistila, že ji líbá a hladí. Miloval se s ní ještě několikrát během zbytku noci, nad ránem a ráno, dokud se nezhroutili vyčerpáním.

Pohledem sklouzla k digitálním hodinám na nočním stolku a zašklebila se. Tři odpoledne pryč. Ne moc pozdě, vezme-li do úvahy, kdy usnuli, ale hrozně pozdě ve srovnání s budíčkem, který odjakživa dodržovala. Její svědomí nedrželo krok se změnou situace a tak se cítila provinile, že spala tak dlouho. Předpokládala, že časem se s tím srovná.

Pohlédla na muže spícího vedle ní. Vincent v noci jednu chvíli rozsvítil světlo v koupelně a dveře nechal pootevřené, aby v pokoji nebyla černočerná tma. Byla za to vděčná. Světla bylo tolik, že mu viděla do tváře. Pořád spal a nemohla se neusmát, jak rozkošně vypadá. Vlasy rozcuchané, ostře řezané rysy změkčené spánkem a věčný úsměv nahradil pokojný, ale neutrální výraz.

Přistihla se, že vztáhla ruku a bříškem ukazováčku mu zlehka přejíždí po líci. Chtěla se ho dotýkat, ale nechtěla ho vzbudit. Má za sebou dlouhou noc a zaslouží si odpočinek. Minulou noc jí opakovaně dokazoval, že nemluvil do větru, když tvrdil, že býval v sexu dobrý. Akorát použil moc mírná slova. Byl úžasný milenec. Neuvěřitelný. Pán extáze. A celý její… Možná.

Skousla si ret, odtáhla ruku a zahleděla se do stropu. Minulou noc toho moc nenamluvili, o ničem. Neřešili své status quo ani jestli souhlasí s Marguerite, že teď jsou pravými životními druhy. Neměla ponětí, jestli ji akceptuje nebo dokonce chce za životní družku. Ostatně, ani ona sama si nebyla jistá, jestli je připravená přijmout ho za pravého životního druha, ačkoli minulá noc ji k tomu popostrčila o notný krůček blíž. Za celých třicet let nezažila takovou vášeň, ale tohle všechno se seběhlo tak rychle a bála se, že dělá chybu.

Žaludkem jí projela křeč jako ostrý meč, vyrušila ji ze zamyšlení a přinutila vstát a jít se nakrmit. Opatrně vylezla z postele, pak se zarazila, vzpomněla si, že její šaty zůstaly dole v kanceláři, kde jí z nich pomohl Vincent.

S našpulenými rty se rozhlédla po šerém pokoji a spatřila župan, přehozený přes opěradlo židle vedle postele. Sáhla po něm a vklouzla do něho, zaculila se, když ji obklopila Vincentova vůně. Přistihla se, že pořád dokola zvedá klopu a strká nos do měkké bavlny a vdechuje, cestou z pokoje a pak dolů po schodech.

Uprostřed odpoledne čekala, že v kuchyni najde Tinyho, ale místnost byla prázdná. Dumala, kde asi může být, a šla k ledničce a vyndala sáček krve, pak na něj rozpačitě zírala a uvědomila si, že má drobný problém.

Navzdory Christianově tvrzení, že po probuzení pouhý pohled na krev postačí, aby vylákal zuby ven, tohle nebyl ten případ. Jak to tak vypadá, to první ráno stačilo, aby se přiblížila k Tinymu a vyjely na to šup, protože byla nejen probuzená, ale také zesláblá ztrátou krve a proměnou. Dnes odpoledne hlad nestačí, aby je povolal do služby. Několik minut tam stála, hypnotizovala sáček s krví a snažila se vymyslet, co dělat.

Krátce uvažovala o tom, sáček rozřízne, aby zuby vylákala, ale nemyslela si, že má dost silný žaludek, aby tu tekutinu pila ze sklenice. Jedna věc je nechat zuby nasát ji rovnou do těla, ale polykat ji jako džus, bylo zcela bez půvabu. Popravdě řečeno, už jen při té představě se jí zvedal žaludek, což znamenalo, že jestli ho propíchne, aby získala vůni k vylákání zubů, vyplýtvá celý pytlík, protože otevřený si ho na ně nabodnout nedokáže. Akorát by nadělala pěkný svinčík, to věděla na beton.

Šklebila se, chvíli přešlapovala z nohy na nohu, pak se s povzdechem vydala k příborníku. Neměla moc na vybranou, musí se rýpnout do konečku prstu, jako to první den udělal Dante. Ta maličká perlička krve stačila, aby se jí zuby vysunuly a mělo by to fungovat i teď. Doufejme.

Ze sbírky v šuplíku si vybrala malý tenčicí nůž, pak ho bokem zasunula a sáček s krví položila na linku. Zvedla levou ruku a mentálně se připravovala, že se řízne… a ještě se připravovala… a ještě trochu.

“Ježíši,” zamumlala. “Je to jen malé píchnutí. To zvládneš.”

“Proč si ubližovat, když nemusíš?”

Nadskočila leknutím, když ji Vincent najednou zezadu objal. Tolik se soustředila na pokus samu sebe přesvědčit ke splnění úkolu, že ho neslyšela vcházet do kuchyně.

“Ahoj,” povzdechla si, když jí jeho ruce vjely pod župan.

“Dobré jitro,” zašeptal. Bradou jí odhrnul vlasy z krku, odhalené místečko políbil. “Nemusíš se pořezat. Pomůžu ti zoubky vylákat.”

“Jo?” vydechla, opřela se o něj zády a slastně přivírala oči, zatímco jí rty bloudil po kru a prsty laskal ňadra.

“Jo.” Jedna ruka sklouzla z prsou a Jackie se zachvěla, protože jí sjížděla dolů po bříšku, pak zasténala a přitiskla se k němu zadečkem, protože ruka pokračovala stále níž. Když jí vjela mezi nohy, zalapala po dechu a zvrátila hlavu víc dozadu, prohnula se jako luk. Byla tak příhodně rozptýlená, že ani neucítila, když se její zuby vysunuly. Vlastně si to neuvědomovala až do chvíle, kdy Vincent odtáhl z prsou i druhou ruku, vzal sáček krve ležící na lince a narazil jí ho na zuby.

Tak příšerně se lekla, že skoro pusu zavřela, ale ovládla se a zvedla ruce, aby pytlík podržela. Sotva to udělala, Vincent ji otočil čelem k sobě, upravil jí župan a pevně zavázal pásek. Když překvapeně pozvedla obočí, na rtech mu zahrál uličnický úsměv. “Budeme mít společnost.”

Sáček pořád na zubech, obrátila se ke dveřím, právě když se otevřely a dovnitř nakráčel Tiny.

“Jejda, helemese. Ahoj,” s úsměvem pozdravil obr a Jackie zjistila, že se na něj usmívá na oplátku, přes teď už poloprázdný pytlík u pusy.

“Dobré ráno, Tiny,” přivítal ho Vincent za oba, pak se otočil a ukázal na skoro plnou konvici kávovaru. “To je čerstvá káva?”

“Jasně. Zrovna se jdu podívat, jestli je hotová.” Kouknul na Jackie. “Právě jsem dotelefonoval s New Yorkem. Napadlo mě zjistit, jak to tam klape namísto tebe. Všechno je v pohodě.”

” ‘oře, ‘íky,” procedila skrz skoro prázdný sáček. Bylo velmi obtížné vyslovovat souhlásky s pytlíkem v puse. Ustoupila stranou, aby Tiny mohl k lince, pozorovala, jak Vincent vytahuje hrnečky a staví je podnos, aby do nich Tiny mohl nalít kávu. Pak si každý kafe ochutil po svém, Jackie jednou rukou, dokud nebyla krev pryč a ona nemohla sáček stáhnout a vyhodit. Když to udělala, kávu si zamíchala a odnesla ke stolu. Chvíli seděli v tichosti, jenom vychutnávali voňavý elixír života, pak začali probírat Vincentova sabotéra. Pořád ještě debatovali, když vešel Christian a přidal se k nim.

Na rozdíl od Vincenta, Christian se lidskou stravou ani nápoji neobtěžoval… nikdy. Kávovar ignoroval, vyndal z lednice dva sáčky a jeden si nabodl na zuby. Sotva byl prázdný, vyměnil ho za nový, a když byly prázdné oba dva, vyhodil je do smetí a šel si přisednout ke stolu.

“Takže dnes budeš trénovat vysouvání zubů,” podotknul, pak se podíval na Tinyho. “Také by ses měla učit vklouznout do myšlenek smrtelníků a kontrolovat je. Musíš umět dělat obojí najednou, aby ses z nějakého nakrmila.”

“Ale krmit se ze smrtelníků je zakázané,” namítla zmateně. “Jenom lidé, kteří jsou na tom se zdravím podobně jako Vincent, smí jíst z živých dárců.”

“A kterýkoli nesmrtelný, který se ocitne v úzkých,” opravil ji Christian. “Musíš se to naučit pro případ, že dojde na nejhorší a budeš v ohrožení života, pokud se nenakrmíš.”

“Raději bych umřela, než abych se krmila z—”

“To si možná myslíš teď, ale bude-li tvůj život opravdu ohrožen, bude to úplně jiná písnička. Krom toho, není to jen pro naše individuální dobro, že musíme přežít.”

Zamračila se. “Co tím myslíš?”

“Kupříkladu budeš mít autonehodu,” fabuloval Christian. “Nepřišla jsi o hlavu ani se nestalo nic jiného, co by tě ohrozilo na životě, ale byla jsi zraněná, ztratila hodně krve a jsi slabá. Příliš slabá, než aby ses vypařila bez nakrmení. Řidič druhého vozu je živý a zdravý a nezraněný.”

Jackie se nespokojeně mračila, už věděla, kam tím míří.

“Pokud se z něho nenakrmíš, budeš tam, až dorazí policie a sanitka. Naloží tě a odvezou do nemocnice a udělají všemožné testy, vyšetření a tak dál, což ohrozí nás ostatní. Ohrožení se lze snadno vyvarovat tím, že se prostě napiješ z toho druhého šoféra.”

Jackie poraženě vzdychla, věděla, že to je pravda.

“Takže,” pokračoval Christian, “můžeš cvičit s Tinym a—”

“Tak to pr,” skočila mu do řeči. “Fajn, chápu, že se musím naučit, jak číst a ovládat lidi, a dokonce připouštím, že by mohla přijít chvíle, kdy budu potřebovat kousnout smrtelníka, ale nezneužiji k tomu Tinyho.”

“To je okay,” brzdil ji Tiny. “Mně to nevadí.”

“No, mně ano,” prohlásila nekompromisně. “Jsme přátelé příliš dlouho, než abych ti lezla do hlavy a vrtala se v myšlenkách, nebo tě používala jako jehelníček.”

“A na kom bys ráda cvičila?” optal se Christian pragmaticky. “Tiny je jediný smrtelník po ruce. Krom toho, on ti alespoň dal svolení číst mu myšlenky, takže nebudeš lézt do hlavy, jak jsi to štěpně nazvala, nějakému nic netušícímu člověku.”

Jackie se zase zamračila, jeho argument jí nešel pod nos. Tohle byla jedna z věcí, které se jí na nesmrtelných nejvíc nelíbily, když se neomaleně pokoušeli přečíst něčí myšlenky. Ale Tiny svolil. Kdyby cvičila na někom jiném, pravděpodobně by to bylo bez dovolení.

Nešťastně si povzdechla a úsečně kývla. “Fajn, budu trénovat čtení myšlenek a ovládnutí mysli a vystrkování zubů, ale ve volném čase. Právě teď musíme chytit sabotéra.”

“Vlastně, právě teď se musíš jít připravit na pohřeb,” ozval se Vincent. Když k němu otočila tvář, jejíž výraz dával tušit, že neví, která bije, a tak připomněl: “Fingovaný pohřeb Stephana. Myslela sis, že jeho uspořádání je dobrý nápad.”

“Aha, ano,” zamumlala. S přípravami začali s cílem udržet fakt, že Stephano přežil, v tajnosti, dokud se neprobere a neřekne jim, kdo ho napadl. Nicméně když přišel k vědomí a nedokázal to, rozhodla, že by mohlo být dobré pohřeb tak jako tak absolvovat. Doufala, že se tam sabotér ukáže a něčím se prozradí… Nebo učiní další pokus dostat ji pod kytičky. Také bylo nezbytné udržet nebožtíka v bezpečí i nadále. Jí samotné nevadilo dělat volavku, ale Stephanovi by tuhle roli nesvěřila.

“Pojď.” Vincent vstal a vzal ji za ruku, aby ji vytáhl na nohy. “Pohřeb se koná v šest odpoledne. Pořád ještě máme pár hodin. Můžeš vyzkoušet mou zapuštěnou vanu. Vydrbu ti záda.”

Usmála se, i když jí líčka zahořela ruměncem, a dovolila mu popohánět ji ke dveřím.

“Oblečení jsem ti poskládal a položil na postel,” oznámil Tiny, když už byli mezi dveřmi, a Jackie v duchu zaúpěla, ještě než za nimi zapadly. Na šaty rozházené po kanceláři úplně zapomněla. A viděl, že nespala ve své posteli, když jí je zanesl nahoru do pokoje.

“Tiny to ví,” zašeptala, bylo jí trapně.

“Každý to ví. Nebyli jsme zrovna nejtišší, včera v noci a dnes ráno,” potěšil ji Vincent, jednou rukou ji objal kolem pasu, to už kráčeli po schodech nahoru. “Vadí ti to?”

Jackie mu pohlédla do znepokojených očí, pak zavrtěla hlavou. Byla mírně na rozpacích, ale jinak jí nevadilo, že každý ví, co dělali. Jen si přála vědět, co dělají.

16. KAPITOLA

“Neil musel zavřít kancelář, že mohli všichni přijít.” Jackie se rozhlížela po až k prasknutí nacpaném interiéru pohřební síně.

“Taky že jo,” přisvědčil Vincent. “Chtěl mít jistotu, že sabotérovi v účasti nic nezabrání. Dělá si stejné naděje jako my, že se ten grázl objeví a nějak prolákne.”

Přikývla, ale pomyslela si, že s tím teď bude problém – dokonce i kdyby záškodník přišel a provedl něco nápadného – je tady tolik lidí, že jim to může ujít.

“Popravdě řečeno, Neil si dělá mnohem větší naděje, než my,” podotknul Christian. “Stephano ho přivádí k šílenství. Už je mu dobře a začíná být podrážděný, že musí trčet v hotelu.”

“Podrážděný není správné slovo,” suše odtušil Neil, čímž upozornil na svou přítomnost. Zaujali strategickou pozici v koutě a sledovali cvrkot v rozlehlé místnosti. “Brácha je příšerně protivný. Chce zpátky do práce.”

“To je pochopitelné,” pokrčil rameny Vincent.

Neil jen povytáhl jedno obočí a dodal: “Navíc chce fotky.”

Jackie nechápavě zamrkala. “Fotky?”

“Hmmm.” Ohrnul rty a udělal obličej. “Chce vědět, kdo přišel a kdo byl smutný a jestli byl pohřeb hezký.”

Zatímco ostatní měli co dělat, aby udrželi vážné obličeje – smát se na pohřbu, to se přece nedělá – Jackie si skousla ret a řekla: “Well, co se toho týče, Tiny fotí. Stephano může dostat kopie.”

Všichni jako jeden muž bezděky pohlédli na Tinyho, nebylo pochyb o tom, že pátrají po foťáku.

“Copak jste si nevšimli, že má brýle?” optala se pobaveně. “Ty nejsou na koukání. Tiny má perfektní zrak. Fotoaparát je v té přepážce na nose.”

Muži byli zjevně okouzleni.

“Senzace,” vydechl překvapený Dante.

“Já je chci,” prohlásil Tommaso tónem malého kluka v hračkářském krámě.

Tiny se jen pousmál. Svůj špiónský fotoaparát miloval.

Kluci a jejich hračky, pomyslela si Jackie, při tom si vyměnila spiklenecký pohled s Marguerite. Kroutila nad tím hlavou, ale už se zase rozhlížela okolo, oko jí padlo na Elaine a Roberta Notte. Poprvé je viděla na vlastní oči. Byla zrovna uprostřed proměny, když zavítali do Vincentova domu.

Pohledem klouzala po Elaine Notte. Štíhlá, s krátkými blond vlasy a – podle toho, kam sahala mužům stojícím kolem ní – ne o moc vyšší, než ona sama. Roberto Notte byl o pár palců vyšší, než jeho žena, pevně stavěný. Ne tlustý. Nesmrtelní prostě nikdy neztloustnou, ale měl rozložité, silné tělo dělníka. A samozřejmě ani jeden z nich nevypadal dost starý, aby měli dospělé děti.

“Myslím, že bychom měli jít vyjádřit upřímnou soustrast,” ozvala se Marguerite.

Jackie kývla. “Vypadalo by divně, kdybychom to neudělali.”

“Pojďte,” vybídl je Neil. “Představím vás.”

Vincent ji vzal pod paží a šel za Neilem, který je odváděl na druhou stranu místnosti. Tiny nemeškal a chopil se rámě Marguerite, aby ji doprovodil, ostatním pánům nezbylo, než jít na chvostu. Dva lidé, které Jackie znala z V.A. Productions, právě kondolovali, když dorazili k páru pozůstalých. Oba muži zdvořile kývli na Neila a Vincenta, pak se šli podívat na zavřenou rakev. Neměla tušení, jak zavřenou rakev zdůvodnili, ale neměli jinou možnost. Těžko mohli od Stephana čekat, že vydrží ležet tiše a nehybně v rakvi, zatímco kolem budou chodit lidé a očumovat ho.

“Mami, tati, tohle je Vincent Argeneau, jeho osobní asistentka Jackie Morriseyová, teta Marguerite Argeneau a Tiny McGraw.”

“Vincente.” Elaine Notte málem vypadly oči z důlků, hned pak se zalily slzami, to už ho brala za ruku. Hlas se jí třásl emocemi. “Děkuji vám za synův život. Vy—”

“Máti,” ucedil Neil varovným tónem, připomínal jí, jaká je situace a že Stephano údajně není naživu.

Jackie si toho stěží všimla. Pohledem překvapeně těkala po jejich skupince. Ona byla v bezvědomí, když manželé přijeli do Vincentova domu. On ne. Myslela si, že už se s rodiči Stephana setkal.

“Vincent se od tebe během proměny nehnul na krok,” zašeptala jí Marguerite do ucha, očividně si přečetla její zmatek. “Také on se s nimi dnes setkává poprvé.”

Jackie kývla, že chápe, a pak se přinutila usmát, protože Neilovi rodiče obrátili pozornost k ní a ostatním.

“Slečno Morriseyová,” oslovil ji Roberto, angličtinou se silným přízvukem. Italský původ nezapřel. “Rád vás poznávám. Najdete muže, kdo to spáchal, viďte?”

“Udělám, co bude v mých silách,” zamumlala Jackie, v duchu bezmocně lomila rukama. Celé slavné krytí je v pekle, jestli byl někdo dost blízko, aby to slyšel.

Vincent cosi zabrebentil, pár zdvořilých slůvek, která jí zcela unikla, pak zjistila, že ji postrkuje pryč.

“Nemyslím si, že to někdo slyšel,” ujišťoval ji, zatímco ji vedl přes místnost.

Kývla, ale myšlenkami byla u slibu, který právě dala Neilovu otci. Udělá, co bude v jejích silách, aby sabotéra chytila, ale zatím se daleko nedostala a to ji trápilo. Copak se Vincentovou přitažlivostí nechala rozptýlit natolik, že neudělala všechno, co udělat mohla, aby sabotéra vypátrala? Bůh suď. Neměla žádné stopy, ani nápady. Obvykle, když se pustili do případu, existovala nějaká stopa, kterou bylo možné sledovat, nebo aspoň matná představa ohledně motivu, ale u tohoto případu měla pocit, že klopýtá jako slepá. Vincenta nenapadal nikdo, kdo by mu mohl chtít způsobit takový žal, a jediná stopa, kterou po sobě sabotér zanechával, teď už byla krvavá.

Jako by jí četl myšlenky, Vincent jí stiskl ruku a pevně řekl: “Děláš, co můžeš. Já to vím.”

Jenomže to nestačí, pomyslela si a byla vděčná za vyrušení, když se k nim připojil Neil s ostatními. Jedním uchem poslouchala, co si muži vykládají, ale očima nepřestávala pročesávat místnost, klouzala od tváře k tváři, zkoumala jejich výraz, hledala něco, co by se mohlo vymykat normálu. Naneštěstí neměl nikdo na čele napsáno zabiják ani sabotér.

V duchu si povzdechla a zalétla pohledem zpátky k rodičům Neila. Jako by její pohled vycítila, Elaine Notte se najednou podívala jejím směrem. Pousmála se, ale pak její tvář zakryl něčí zátylek, postoupil k ní další kondolující.

Jackie hodlala pokračovat ve zkoumání návštěvníků, když vtom ten někdo otočil hlavu, aby oslovil Roberta Notte, a ona zahlédla jeho profil. Rázem se jí nedostávalo dechu, byla v šoku, pak potřásla hlavou. Ne. To nemůže být pravda.

“Jackie?” hlesl Tiny, matně si uvědomovala, že se k ní přiblížil, ale neodpověděla. Celá její pozornost patřila muži na druhém konci síně, čekala, až bude mít lepší výhled na jeho tvář. Měla pocit, že čeká celou věčnost, pak se otočil a rozhlédl po místnosti. Projela jí palčivá hrůza, jako zásah blesku.

“Cassius.” Jméno v šoku stěží vydechla, ale Tiny, Vincent a ostatní je zaslechli a obrátili se, jejich oči se upíraly přímo na ni.

“Cassius,” zopakoval Tiny hlasem hřmícím nelibostí. “Tady?”

“Kde?” Vincent. Jako když práskne bič.

Jackie překvapeně zamrkala, jak drsně, neřkuli krutě to zaznělo, a zmateně se na něho podívala. Nic mu o Cassiovi neřekla, přesto měl na tváři mrazivý výraz a popošel k ní, jako by ji chtěl chránit.

Vincent spatřil otázku, kterou měla vepsanou do obličeje, a zaváhal, pak si povzdechl a přiznal barvu. “Vím o něm. Četl jsem Tinyho.”

Ztuhla, při téhle novině v ní začal vyvěrat vztek. Než stihla odpovědět, Tiny jí stiskl ruku.

“Nezlob se na něho,” zahartusil. “Dovolil jsem mu to. Myslel jsem si, že by o tom měl vědět.”

Jackie obrátila rozlícený pohled na svého parťáka, její vztek se okamžitě přenesl na něj.

“A já četl Vincenta,” hrdinně doznal Christian, čímž odvrátil její soptění od Tinyho. “Bez dovolení.”

“Já taky,” ani Marcus nezůstal pozadu.

Mračila se na oba, vtom se ozval Dante: “My nečetli nikoho.”

Jakmile se na dvojčata podívala, Tomasso dodal: “Ale poslouchali jsme, co se povídalo v kuchyni, když jsme drželi stráž u dveří a víme, že ti nějak ublížil a že se proto nesmrtelných bojíš.”

Svěsila ramena a tiše vzdychla. Jak to tak vypadá, vědí o tom všichni, nebo přinejmenším ví, že jí Cassius něco provedl, když už ne co. Kromě Neila, uvědomila si, když promluvil.

“Nějaký problém?” zamračil se viceprezident. “Cassius pracuje pro Vincenta.”

“On co?” Vincent vypadal z té zprávy v šoku, ale Jackie se nad novou informaci zakabonila. Vincent ji prováděl z kanceláře do kanceláře, když pátrali po těch, kdo pracovali na New Yorském představení. Žila v domnění, že se setkala se všemi.

“Příležitostně s ním konzultujeme problémy smluv,” vysvětlil Neil. “Ve skutečnosti pracuje v právním oddělení V.A. Incorporated, ne v samotné produkční společnosti.”

“Dlouho už nebude,” zavile pronesl Vincent.

Jackie mu stiskla ruku. “Nemůžeš ho vyhodit kvůli něčemu, co se stalo před lety.”

“Kulový nemůžu. Můžu vyhodit, koho se mi zachce,” prohlásil arogantně. “Jsou to moje společnosti.”

“Ano, ale máme zákoník práce,” zdůraznila. “Mimoto, proč se namáhat?”

“Ublížil ti.” Stručně a jasně. “A smrtelníci mají zákoník práce. Nesmrtelní ne. Já nechci, aby pro mne pracoval někdo jako on.”

“Pane Notte?”

Jackie se rozhlédla, poznala hlas Vincentovy sekretářky. Sharon. Ale neviděla na ni, muži jí clonili ve výhledu.

“Jen jsem vám chtěla říci, jak je mi líto Stephana. On… jé, Vincente.” Zamrkala na šéfa, protože se Neil posunul a Vincentova přítomnost byla odhalena, pak její pohled sklouznul k Jackie, a tvář jí zrůznilo překvapení. “Jackie.”

Očividně se divila, že ji tam vidí. Nebyla jediná. Lily stála vedle ní a vypadala její přítomností ohromená navlas stejně.

“Něco se stalo, Sharon?” optala se Jackie, ledově klidně.

Když sekretářka jenom stála a třeštila na ni oči, Lily silou vůle vykouzlila úsměv na tváři a diplomaticky zašveholila: “Je jen překvapená. Nenapadlo nás, že jste znala Stephana Notte.”

Jackie mlčela, uvažovala o těch dvou. Měla podezření, že jde o víc. Koneckonců, když ji viděly naposled, byla smrtelník. Jeden pohled na její oči a obě by měly být schopné poznat, že byla proměněna.

“Ne,” řekla nakonec. “Nikdy jsem neměla to potěšení setkat se se Stephanem, dokud byl naživu. Jsem tu jen z úcty k Neilovi a jeho rodině.”

“Ano, samozřejmě,” zamumlala Lily, pak pohlédla na Sharon, sekretářka se mezitím vzpamatovala a vrátila se k projevování upřímné soustrasti viceprezidentovi V.A. Productions.

Jakmile přestala být středem pozornosti, Jackie se pohledem vrátila k Elaine a Robertovi Notte. Cassius odešel a teď s nimi stál Max Kunstler, vážně s oběma rozprávěl. Začala se dívat okolo, hledala Cassia, pak zatajila dech, protože uviděla, že jde jejich směrem, oči upřené na Neila. Nepochybovala, že přichází, aby mu kondoloval a zčistajasna si přála být kdekoli, jen ne tady.

Ucítila, že Vincent udělal krok blíž k ní, jeho ruka jí vklouzla kolem pasu. Ve stejné chvíli se přiblížil Tiny, z druhé strany, pak se i zbytek mužů shlukl poblíž, nafukovali se jako bojoví kohouti, samozvaní obránci její cti. Zdálo se, že také oni věnují pozornost tomu, co Cassius dělá. Celá parta byla najednou strnulá a napjatá.

Už ti není devatenáct. Ta slova jí proplula myslí. Obrátila pohled na Marguerite. Stála kousek stranou, pobaveně sledovala muže. Když přesunula zrak k Jackie, její výraz zvážněl a významně pokývla. A nyní jsi nesmrtelná i ty.

Narovnala ramena a otočila se zpátky, Cassius zatím stanul vedle Neila. Zvědavě se na něj zahleděla, všímala si, že není ani zdaleka tak atraktivní, jaký býval odjakživa, v jejích vzpomínkách. Vlasy měl blond, tak jak si je pamatovala, ale když se s ním setkala v devatenácti, zdálo se jí, že se lesknou jako upředené ze zlata a toužila se jich dotknout. Teď jí připadaly špinavě blond. Co se týče těla ? la Adonis, jak si na ně vzpomínala, byl štíhlý až vychrtlý a nijak zvlášť vysoký. Hádala mu pět stop deset. Všichni mužští kolem ní ho převyšovali minimálně o čtyři až šest palců.

Obrátila pozornost k jeho tváři, zkoumala ji dopodrobna. Rty trochu moc tenké, nos rovný, oči ani velké ani malé. Prostě běžný vzhled. Jenom barva očí nebyla běžná, přinejmenším ve srovnání s očima smrtelníků. Ty jeho byly zářivé, bronzově hnědé, neuvěřitelné vedle normálních, smrtelných očí, ale ani zdaleka ne tak krásné, jako Vincentovy stříbromodré nebo zajímavé, jako stříbrem pableskující černé oči klanu Notte.

Zmateně kroutila hlavou. Na Cassiovi nebylo absolutně nic, co by stálo za povšimnutí. Buďto měla v devatenácti výrazně odlišný vkus nebo ji kontroloval od chvíle, kdy mu toho dne, před jen o málo víc, než desíti lety, otevřela dveře. Tušila, že šlo o to druhé. Cassius k nim domů přišel s úmyslem ji svést a tátu zostudit. Udělal ze sebe krasavce, v její mysli, aby to dokázal.

Neměla šanci, uvědomila si. Celá léta se cítila provinile, myslela si, že kdyby nepodlehla Cassiově přitažlivosti a nevzbouřila se, aby mohla na první rande, nebyl by schopen ji ovládat tak, jak ji ovládal. Ale už tomu nevěřila. Přinutil ji myslet si o něm, že je atraktivní. Možná v ní dokonce to rebelantství probudil, aby se vzepřela tatínkovu přání a vykrádala se na schůzky s ním. Cassius byl rozhodnutý ji ovládat od prvopočátku. Pravděpodobně schválně přišel, když věděl, že táta není doma, takže měl volné pole působnosti.

Jakmile učinil povinnosti zadost, Cassius se zvědavě rozhlédl, zjevně čekal, že bude představen. Jackie strnula, protože pohledem sklouznul ze Sharon k Lily, k Vincentovi, pak k ní, ale jeho oči bez mrknutí pokračovaly k Tinymu. Tvářil se zdvořile a tázavě. Nepoznal ji.

Neil se pustil do představování. Začal Christianem, Marcusem, Dantem a Tomassem. Italské kvarteto si Cassia měřilo chladnýma očima, nikdo z nich nepřijal ruku, kterou jim podal na pozdrav. Neil zvědavě povytáhl obočí, jejich nevychovanost ho udivila, pak představil Vincenta: “A tohle je Vincent Argeneau. Ta V.A. ve V.A. Incorporated a V.A. Productions.”

Cassius se v mžiku změnil v protivně servilního mloka. Fakt, že se tak choval k Vincentovi a ne k Neilovi, svědčil o tom, že se považoval za rovna viceprezidentu V.A. Productions. Navíc se domnívala, že se Neilem necítí být ohrožen, nejspíš proto mu nestálo za námahu snažit se udělat na něj dojem. Neil byl viceprezident V.A. Productions, ne V.A. Incorporated, kde pracoval. Vincent, na druhou stranu, vlastnil obě firmy, a Cassius mu najednou lidově řečeno lezl do zadku. Dámy prominou. Vykládal mu, jak je potěšen, že se s ním setkává a jak moc ho obdivuje.

Vincent si tu parodii muže měřil s otevřenou nechutí a – stejně jako Christian a jeho squadra azzura – nepřijal ruku, kterou k němu napřáhl na pozdrav. Místo toho se ujal dalšího představování. Nejprve představil Tinyho, který zareagoval jako čestný člen týmu Christiana. Svrchu shlížel na pomenšího rádoby donchuána, očima studenýma jako led.

“A tohle je Jackie Morriseyová,” řekl Vincent, ale Cassius se na ni dokonce ani při vyslovení jejího jméno neupamatoval.

Jackie cítila, jak se jí žaludek převrací naruby. Bylo jí špatně. Posledních deset let ji tento muž strašil ve dne v noci. Týrala se tím, co jí udělal, co jí udělat mohl… a on dokonce nepoznal ani její jméno. Jak se zdá, zapomněl na ni, přesně jak káže staré rčení. Sejde z očí, sejde z mysli. A ji přesto pořád dál mučilo, co jí provedl, celá ta léta. Mučila sama sebe.

Ucítila, že si ji Vincent mačká bokem k sobě a jaksi toporně se na něho usmála, aby mu dala najevo, že je v pohodě. Zmáčkl ji ještě jednou, pak se obrátil zpátky na Cassia. “Jejím otcem byl Ted Morrisey. Možná jste se s ním setkal. Hodně pracoval pro mého bratrance Bastiena v New Yorku. Vy tam žijete, nemýlím-li se?”

Cassius strnul a pomalu se otočil. Až nyní se na Jackie pořádně podíval. Teď už ji poznával, bylo mu to vidět na obličeji, šmejdil jí očima po těle. Jeho pohled říkal, že si vzpomíná, jak vypadala pod šaty, před těmi dlouhými léty. Potměšilý, škodolibý úsměv mu okamžitě zkřivil rty a oči se rozzářily.

Jackie dobře cítila, jak se k ní Tiny a Vincent tisknou ještě blíž. Mačkali se k ní teď z obou stran. Měla pocit, že tiché vrčení slyší i od italského týmu, ale ani při tom nahněvaném zvuku neodvrátila zrak. Upřeně zírala na Cassia, dokud si nevšiml jejích očí. Líný úsměv jí oddálil rty, když vytřeštil oči, protože mu došlo, že teď je nesmrtelná taky.

“Ahoj, Cassie,” pronesla sladce, mírně nachýlila hlavu a postěžovala si: “Nejsi tak vysoký, jak si tě pamatuji. Žes na mě nepoužíval žádné to budliky budliky nesmrtelných. Tím myslím kontrolu mysli, už je to tak dávno… nebo že by ano?”

“Já…” Cassius nervózně pohlédl na Vincenta.

“Vsadím botky, že jo,” odtušila s hraným pobavením. “Což mne nutí k zamyšlení, co ještě je menší.”

Zaslechla pobavené frkání, které přicházelo od italského regimentu, a najisto věděla, že záchvat kašle, který jako blesk z čistého nebe postihl Tinyho, maskoval smích. Jenomže omnoho víc si všímala Vincenta. Ten se nebavil. Byl napjatý jako struna a Cassia doslova probodával očima. Přesto ji dokonale překvapil, když prohlásil: “Jackie je má životní družka, Cassie.”

Zamrazilo ji, sotva si ta slova našla cestu do jejího mozku. Obrátila se k Vincentovi a on k ní sklopil zrak, hněv na jeho obličeji okamžitě vyklidil pole něžnému úsměvu. Zvedl ruku k její tváři, jemně ji pohladil. Z očí mu zářilo ujištění a, aspoň si to myslela, láska. Doufala, že to je láska.

Rty jí zvlnil úsměv, naklonila se k němu a pak se obrátila zpátky ke Cassiovi. Jenomže ten se ze šoku, který mu přivodilo Vincentovo prohlášení, nedostal stejně rychle jako ona a pořád civěl s pusou jako kapr.

Přímo před jejíma očima se Cassius jakž takž posbíral. Nakonec se obrátil k ní, otevřel ústa, ale ať už chtěl říci cokoli, uvízlo mu to v krku, když se na něho usmála… blýskla tesáky. Konečně se jí podařilo zvládnout tohle umění, jen půl hodiny před odchodem na pohřeb, a byla tomu moc ráda.

Cassius sklapl pusu, zamumlal nějakou omluvu a urychleně se klidil, zmizel v davu bezejmenných. Jackie cítila, že tato kapitola jejího života se konečně uzavřela a pozorovala ho odcházet… a byla za to vděčná. S úlevou se opřela o Vincentův bok, když ji objal.

“Nepochlubila ses, žes zvládla vysouvání zubů,” podotknul Christian, když napětí konečně opadlo. “Dobrá práce.”

Usmála se a kývnutím poklonu přijala.

“Budete mi muset povědět, o co tady šlo. Zřejmě jsem jediný, kdo nemá ponětí, co se právě odehrálo,” povzdechl si Neil.

“Jediný ne,” zamumlala Sharon, čímž Jackie připomněla přítomnost těch dvou. Sharon a Lily zůstaly tiché jako myšky, úplně zapomněla, že tam jsou.

“Povíme,” slíbil Christian s pohledem upřeným do čela síně. “Ale později. Teď zdá se začne obřad.”

Měl pravdu a všichni se pohnuli, aby si našli místa k sezení. Jackie, Vincent, Tiny a Marguerite se usadili skoro až vzadu, odkud na každého viděli. Sharon a Lily opodál a Neil spolu s ostatními zamířil dopředu, coby rodina zesnulého.

Zbytek pohřbu proběhl klidně a důstojně, ale Vincent se od ní nehnul ani na krok. Také strávil většinu času zlostným zíráním na Cassiův zátylek. Řekl, že Cassia vyhodí, ale Jackie měla vážné podezření, že ten nebožák by měl být vděčný, pokud to bude jediné, co mu Vincent provede. Zvažovala říct Vincentovi, že vyhazov není nutný, ale nakonec se tím neobtěžovala. Cassius si za to může sám, jenom ať sklidí, co před lety zasel. Možná potřeboval připomenout, že každý čin má důsledky, a že někdo dnes slabý, může být později silný. Dokonce i smrtelníci, s jejich krátkými životy, na to zapomínají.

Obřad byl velmi podobný člověčím obřadům, ale samo pohřbívání bylo jiné. Uvnitř štědře osvětlené pohřební síně se snadno zapomínalo, že venku je noc, ale na hřbitově to nešlo. Tady noc vládla. Všichni v tichosti mířili k hrobu. Jackie mírně překvapilo, že se nikdo neobtěžoval cestu nějak osvítit, ale většina smutečních hostů to nepotřebovala. Připomněla si, že nesmrtelní jsou od přírody noční dravci a jejich stříbřité oči jsou víc, než jen pěkné. Umožňují jim vidět ve tmě. Těch pár lidiček, kteří se pohřbu účastnili, mělo trochu problémy. Ona ostatně také, ačkoli ne moc. Jak to tak vypadá, noční vidění se jí už zlepšilo. Tinymu, na druhou stranu, dělalo velké potíže cestu absolvovat.

Věděla, že ještě nevidí stejně dobře jako zbytek nesmrtelných okolo ní. Marguerite jí už vysvětlila, že její nové schopnosti jsou ještě v plenkách, a časem se vylepší. Noční vidění zjevně patřilo ke schopnostem, které se budou zlepšovat postupně, ale stejně to bylo lehce frustrující. Ani u hrobu nemarnila čas. Trávila ho podrobnou prověrkou příchozích, pátrala v jejich výraze po nějakém zrádném příznaku spokojenosti a v duchu si přála mít už stoprocentní zrak.

Neil zorganizoval smuteční hostinu ve svém domě, hned po pohřbu, a Jackie uvažovala, jestli jsou všechny pohřby nesmrtelných stejné, jako pohřby smrtelníků. Nebo je to proto, že Stephano byl smrtelník a byl vychován v této kulturní tradici, ale byl to Tiny, kdo tu otázku ve skutečnosti položil, když jeli k Neilovi domů.

“Jsou všechny pohřby nesmrtelných stejné jako tento nebo je takový, protože Stephano je smrtelný?” Jeho hlas se nesl jako tiché hřmění ze tmy zadního sedadla.

Nakrátko se rozhostilo ticho, pak si Vincent odkašlal a řekl: “Já nevím. Nikdy jsem na pohřbu nesmrtelného nebyl.”

Jackie na něho vytřeštila oči. “Nikdy?”

Kývnul, pozornost, jako každý správný řidič, věnoval dopravnímu provozu.

“Ale určitě jsi znal někoho, kdo umřel. Co tvá máma?”

“Tu upálili na hranici,” připomenul jí tiše. “Nezbylo nic, co by se dalo pohřbít. Táta popel prohledal, ale nic nenašel.”

Nechápavě na něho zírala, nemohla uvěřit, že ve středověku dokázali udržovat oheň tak žhavý, že sežehl na prach dokonce i kosti. Něco přece zbýt muselo.

“A co Jean Claude?” optal se Tiny a Jackie se ohlédla na zadní sedadlo, čekala, jak Marguerite odpoví.

“Zase oheň,” zdůraznila vdova. “Ani z Jean Clauda nezbylo nic, co by se dalo pohřbít.”

“Ale to je – chci říci, oheň zřídkakdy hoří tak žhavě, že dokáže spálit na popel kosti. Dokonce i v krematoriu zbudou kousky… myslím,” dodala, protože si tím nebyla úplně jistá.

“Bastien se domnívá, že nanoboti oheň nějak přikrmují, hoří žhavěji. Zřejmě jsme poněkud hořlaví,” tiše odtušila Marguerite.

“Jak potom víte, že je Jean Claude skutečně mrtev?” zeptal se Tiny a Jackie ztuhla překvapením. Tohle ji nikdy nenapadlo.

“V popelu se našel jeho prsten,” odpověděl Vincent.

“A já ho cítila umírat,” zašeptala Marguerite. Když se do ní zabodly oči Jackie, řekla prostě: “Byl mým otcem. Sdílel se mnou své nanoboty. Vnímala jsem jeho smrt, cítila ji a věděla, že ji způsobil oheň.”

Jackie se na sedadle pomalu otočila a pohlédla na Vincenta. Neproměnil ji, ale když byli vzrušení, při milování, navzájem se kousli, jednou či dvakrát, a podělili se o nanoboty. Ucítí, pokud někdy umře?

Jako by vycítil její vážný pohled a myšlenky, které se za ním skrývaly, Vincent sundal jednu ruku z volantu a sáhl po její. Stisknul ji na uklidněnou.

Zbytek cesty k domu Neila mlčeli a víceméně v tom pokračovali i tam. Jackie pila víno a poslouchala tlumené hlasy okolo, nepřestávala všechny pozorně sledovat, ale v duchu se stále zaobírala tím, co se právě dozvěděla o vazbě k otci. Uvažovala, jak jsou teď s Vincentem propojení. A co přesně to způsobilo? Může za to, že se s ní podělil o krev, o nanoboty? Jestli to způsobilo sdílení jeho nanobotů, pak je docela dobře možné, že má nějakou vazbu také k sabotérovi. Polkla jeho krev.

Nepříliš lákavá představa. Musí si o tom promluvit s Marguerite a Vincentem. Musí se dozvědět, co ještě by to spojení mohlo přinést. Jaký na ni může mít vliv… a jestli si Marguerite myslí, že má v sobě dost sabotérovy krve, aby nějaké pouto existovalo.

Měla prostě plnou hlavu starostí, takže se jí vážně ulevilo, když Vincent rozhodl, že je čas odejít. Na chvilku je opustil, zašel si promluvit s Christianem a Marcusem, pak se vrátil s tím, že Italové se ještě zdrží, ale časem přijedou.

“Půjdu zavolat dceři. Chci si být jistá, že je doma všechno v pořádku,” prohlásila Marguerite, když vcházeli do domu, o nějakou tu chvíli později. Bylo nabíledni, že ji funus – ač fingovaný – rozrušil, ale Jackie měla vážné podezření, že ten rozrušil všechny.

Proto ji nijak zvlášť nepřekvapilo, když se Tiny odploužil halou rovnou ke schodům se slovy: “Jdu do postele. Po pohřbech jsem vždycky utahaný jako kůň.”

“Well, mám dojem, že tím pádem jsme tu zbyli sami. Jen ty a já,” zavrněl Vincent, to už ji bral do náručí, protože v hale osiřeli.

“Hmmm.” Jackie se jeho objetí ráda podvolila a zlehka ho políbila na rty. “Tvoje teta se může vrátit co by dup.”

“Uh-uh.” Vincent zavrtěl hlavou. “Volat Bastienovi, mohla by být hnedle zpátky, ale volá dceři, Lissiann, z toho plyne, že má chuť si popovídat. Což jim potrvá hodinu, minimálně.”

“Jo?” pobaveně hlesla Jackie.

“Jo.” Vincent ji políbil na špičku nosu, vzal za ruku a rozběhl se ke schodům.

17. KAPITOLA

“Zpomal,” chechtala se Jackie, když Vincent vyrazil po schodech nahoru. Neměla ponětí, jestli je rychlejší nebo silnější, než bývala, ale on byl rozhodně pořád mnohem rychlejší. Nemohla mu stačit a přitom se bát, že škobrtne, když se o to bude pokoušet.

Vincent nejenže zpomalil, zastavil se na schodech, udělal čelem vzad a zvedl si ji do náručí.

Jackie se povedlo nevypísknout leknutím. Chytila se ho za ramena a držela jako o život, zatímco on uháněl nahoru a pak po chodbě ke svému pokoji. Postavil ji nohama na zem, takže mohl otevřít dveře, a hned pak popohnal dovnitř, rukou kolem jejího pasu.

Dveře se za nimi stěží stačily zavřít a už ji měl v náručí a líbal, při tom pozadu postrkoval tmou k posteli. Zasmála se mu do úst, když ji nutil otevřít ta její, pak zalapala po dechu, smích jí došel, protože jednou rukou našel oblé ňadro.

Nevěděla, jestli je to následek pohřbu či co, ale najednou zoufale toužila mít ho v sobě, aby se cítila živá. Sáhla mezi ně, rozepnula mu nejprve pásek u kalhot, pak i knoflík a zip. Kalhoty se rozevřely a bez odporu sklouzly na zem.

Vincent je netrpělivě odkopl, tou dobou se už jeho ruce zabývaly sundáváním jejího šatstva, dál ji nutil couvat k lůžku. Černé šaty, které si oblékla na pohřeb, jí přetáhl přes hlavu a odhodil hned poté, co jezdec zipu na nich sjel až dolů. Podprsenka šla v rychlém sledu za nimi. Jackie zůstala jen v kalhotkách, punčochách a páskových střevíčcích s vysokými podpatky, když zakopla o postel, ztratila rovnováhu a se smíchem na ni dopadla.

Neviděla ani ň, ale bylo jasné, že Vincent s tím problém nemá. Sklonil se, uchopil jednu nohu a zvedl ji do vzduchu, aby mohl zapracovat na řemínku střevíčku.

“Bože, jsi neuvěřitelná. Nejvíc sexy žena, jakou jsem kdy viděl,” šeptal a najednou se přestal snažit zout botky. Nechal je být a sklonil se ke kalhotkám. Jedno rychlé škubnutím a už mu nestály v cestě. Položil se na ni, vjel jí rukou do vlasů a znovu políbil.

Tento polibek byl stejně horečný, jako ten první a Jackie na něj okamžitě zareagovala. Ze rtů jí splynulo tiché zasténání a lapání po dechu, vzpínala se pod ním a vrtěla.

“Potřebuji tě,” zamumlal Vincent, když ji na moment přestal líbat.

“Ano,” hlesla, což bylo to nejlepší, na co se momentálně zmohla. Její mysl nebyla schopná zvládnout nějakou dlouhou, náročnější konverzaci. Potřebovala ho cítit v sobě, potřebovala se cítit živá, což dokázal jen on. Potřebovala jeho. Neschopná vyjádřit to slovy, sáhla mezi ně, vzala ho do dlaně a navedla do sebe.

Sotva si Vincent uvědomil, co dělá, převzal vedení. Přirazil do ní se zasténáním, které skončilo povzdechem.

Jackie se pod ním hemžila, prohýbala a přirážela, nutila ho pokračovat tichým sténáním a slastným kňouráním. A bylo otázkou jen několika chvil, než oba vykřikli rozkoší. Vincent ji naplnil jediným posledním přírazem, pak zůstal uvnitř a vlil se do ní.

Vincent chrápal.

Uslyšela ten zvuk a poznala co to je ještě dřív, než se docela probudila. Rozlepila oči a podívala se na jeho profil v troše světla, která pronikala dovnitř pootevřenými dveřmi koupelny a pousmála se. Ještě nikdy ho chrápat neslyšela, ale dobrý Bože, cirkulárka by mu mohla leda závidět.

Dnes v noci se milovali, že to skoro až hraničilo se zoufalstvím. Jako by myšlenky na smrt a řeči, které se vedly na falešném pohřebním obřadu a při pohřbívání, v obou vyvolaly potřebu oslavit život. Předehra se téměř nekonala, oba zoufale toužili po spojení a skončili zhroucení na posteli, na jedné zpocené hromadě.

Nicméně se přece jen museli ve spánku rozplést. Ležela teď vedle něj, s jednou rukou na jeho hrudi. Vincent spal na zádech, jednu ruku za hlavou, druhou na břiše a skoro zvedal střechu, jak vydával jedno vrčivé zachrápáním za druhým. Musela se usmát, pak se tiše rozesmála sama pro sebe. Není pochyb o tom, že za nějakých sto let nebo co, ji ten zvuk bude příšerně štvát a bude na něho mlaskat a šťouchat do něj a syčet, ať se obrátí na bok, jen aby přestal, ale teď ji to rozesmávalo a měla chuť ho políbit.

Zvedla se na loket, shůry koukala na jeho spící tvář a odhrnula mu z čela neposlušný pramen vlasů, pak se zamračila, protože si všimla, jak je bledý. Kůži měl tak bílou, že ve tmě skoro zářila. Teď, když si toho všimla, začala vidět i další věci, jakože ruka položená na břiše je ve spánku zatnutá v pěst a mírně se pohybuje, jako by se snažila třením zahnat bolest.

Podívala se mu do obličeje víc zblízka, přála si, aby v pokoji bylo větší světlo, chtěla vidět, jak se tváří. Z toho, co viděla, jí připadalo, že se mírně šklebí.

V té chvíli si uvědomila, že se Vincent dneska nenakrmil. Vstali pozdě odpoledne, vlezl si k ní do vany a miloval se s ní, pak tu trochu času, co jim zbývala do pohřbu, rozdělili mezi výuku vysouvání zubů a snahu vyškrtnout další lidi ze seznamu zaměstnanců, kteří pracovali na New Yorské hře. Ona sama se krmila dvakrát, vzala si sáček z ledničky a nabodla si ho na zuby, jakmile se je konečně naučila vystrkávat, pak ještě jednou, těsně před odchodem na pohřeb, ale Vincent nejedl vůbec. A ona si toho dokonce ani nevšimla, uvědomila si a okamžitě se začala cítit provinile. Teď už chápala, co pro něho znamená hlad. Zažila to a dokonce zažila i mírné křeče, ale věděla, že Vincent trpí mnohem víc, pokud ho bolest ruší ve spaní.

Zasténal a pohnul se, obrátil se na bok a nohy přitáhl k hrudi, až ležel málem ve fetální poloze. Musí se nakrmit, rozhodla v duchu. Bude to pořád horší, čím déle to potrvá.

Vylezla z postele, ze země posbírala šaty a po špičkách proběhla do koupelny. Vincent klidně spal, když o několik minut později vyklouzla zase ven. Zastavila se u postele a pár vteřin na něho koukala, pak vyšla z ložnice a zamířila dolů.

Byla u paty schodů, když uslyšela šumění hlasů přicházející z kuchyně. Věděla, že jedině Marguerite je ještě vzhůru, zamračila se, pak šla ke kuchyňským dveřím a rozrazila je dokořán. Obočí jí vylétlo až do vlasů, když uviděla Marguerite a Tinyho sedět za stolem.

“Já myslela, žes šel do postele,” řekla Tinymu celá překvapená a on pokrčil mohutnými rameny.

“Nemohl jsem usnout.”

“Aha,” zaváhala. “Vincent dnes ještě nejedl. Hodlám něco objednat. Máš hlad?”

Tiny o tom pouvažoval, pak přikývl. “Docela bych si něco dal.”

“Co bys nejraději?”

Potřásl hlavou. “Cokoli, co seženeš. V tuhle hodinu se stejně nejspíš budeš muset spokojit s pizzou.”

S nakrabaceným čelem koukla na hodiny. Tři ráno. Měl pravdu, jejich možnosti jsou v tuto hodinu značně omezené. Pustila lítačky, se zhoupnutím se zavřely, a vyrazila do kanceláře. Chopila se telefonního seznamu a usedla za stůl, aby zapátrala ve Zlatých stránkách po pizzerii, která má ještě otevřeno. Našla jednu, o které věděla, že dodává nejen pizzu, ale nebyla si jistá, co jiného mají ještě na jídelníčku.

Pokrčila rameny, namačkala číslo a opřela se dozadu, čekala, až to někdo zvedne. Pizza bude fajn. Patří k Tinyho jídlům pro útěchu a ona tušila, že dnes v noci utěšit potřebuje. Pohřby jsou deprimující.

Objednala, zavěsila a pohodlně se opřela, očima zabloudila ke gauči. Pohled na velkou koženou pohovku jí připomněl, jak se s ní Vincent miloval poprvé… a to bylo panečku milování. Měla pocit, jako by ji svým tělem uctíval, nic takového nikdy dřív nezažila, před Vincentem. A dnes večer, v pohřební síni, ji představil Cassiovi jako svou životní družku.

“Životní družka,” zašeptala. Její pocity ohledně této záležitosti se den ze dne měnily, odkdy se probudila a zjistila, že je proměněná. Marguerite tvrdila, že poté, co viděla své děti a jejich druhy zvrtat, co se dalo, došla k závěru, že bude lepší prostě jí povědět, že je Vincentovou životní družkou, aby to mohla mít na paměti a postupně se s tím smířit.

Měla to na paměti, v pořádku. Ta možnost jí nešla z hlavy, pozapomínala na ni stěží na moment, a že už od té doby uplynulo pěkných pár hodin. Pravá životní družka, předurčená být s ním, což znamenalo prožít ekvivalent několika lidských životů jako jeho družka a láska a partnerka. Kdo by jí nebyl rád? Životní druhové se nerozvádí a Vincent ji dnes večer prohlásil za svou. Myslel to vážně? Nebo ji tak představil jen Cassiovi, aby ho řádně dožral? Myslela si, že to mohl myslet vážně, jeho oči se jí zdály plné lásky, když k ní v té chvíli shlížel, ale když se ocitli o samotě, u něj v ložnici, nic neřekl. Nepověděl, že ji miluje a dokonce ani nezašeptal, že myslel vážně, co řekl.

Chtěla to nanést a zeptat se ho na to, ale neměla dost kuráže. Pak se nechala unést vášní a vykouřilo se jí to z hlavy. Přála si mít odvahu se zeptat. Přála si mít kuráž povědět mu, že ho miluje, že je dobrý a chytrý a vtipný a dokonalý balzám na její zraněnou duši. Miluje ho.

“Jackie?”

Překvapeně vzhlédla, do místnosti vklouznul Tiny.

“Nevrátila ses a já se začal strachovat.” Šel ke stolu a zadíval se na ni.

Pousmála se, pak pokrčila rameny. “Jen jsem se tak zamyslela.”

“Chceš říci, dělala si starosti, s Vincentem a s případem a…” zarazil se, cosi se jí odrazilo na tváři, tázavě pozvedl obočí. “Co se děje?”

Chvíli na něho hleděla, zaplavil ji pocit viny, pak přiznala: “Nepřemýšlela jsem o případu. Měla bych. Proto jsme přece tady, ale namísto toho tady sedím a dumám o tom, že miluju Vincenta a uvažuju, jestli on miluje mne.”

Tiny zaváhal, očividně se rozmýšlel, na který problém se má zaměřit nejprve, pak si sedl na roh stolu a řekl: “Ano, miluje tě. Vím, že o tebe začal stát moc brzy, ale tu noc, kdy tě napadli, bylo zjevné, že tě miluje. Vincent byl tak rozčilený a tak odhodlaný tě zachránit.” Zavrtěl hlavou. “A dnes večer tě představil jako svou životní družku. Vincent tě miluje, Jackie.”

Cítila, jak jí na rtech hraje úsměv. Znala Tinyho deset let. Byl excelentní znalec lidí, smrtelných stejně jako nesmrtelných. Uklidnilo ji, že si myslí, že ji Vincent miluje.

“A co se týče nemyšlení na případ,” pokračoval a ona cítila, že strnula, když si uvědomila, jak rychle byla provinilost, kvůli nemyšlení na práci, vystřídána úlevou, že by ji Vincent mohl milovat. Co je to s ní?

“Myslím, že by sis měla dát pohov, Jackie. Byla’s napadena a málem umřela, není to víc, než pár dní. Tvé tělo od té procházelo závažnými změnami a pořád ještě prochází. A poprvé v životě ses zamilovala.”

“Ale Bastien mne požádal, abych sem přijela pomoci chytit sabotéra. To je v prvé řadě má práce. Tyhle ostatní zmatky jsou jen—”

“Tvůj život,” suše doplnil Tiny. “Sabotéra chytíme, ale tvůj život je také důležitý.”

Otevřela pusu, aby odpověděla, ale zarazila se a pohlédla ke dveřím, protože zazněl bzučák. “To bude pizza.”

Tiny začal vstávat, ale odmávla ho, ať sedí, při tom vstala a šla ke dveřím. “Já to vyřídím.”

Přešla k panelu a zapnula monitor, aby ukázal, kdo u brány zaparkoval. Když uviděla název firmy rozvážející pizzu na střeše vozu, stiskla tlačítko otevírající dveře a řekla: “Pojeďte dál.”

Pak se obrátila a šla se opřít o dveře kanceláře, zatímco čekala na pizzu. “Na seznamu nám zbyli dva nebo tři nesmrtelní, které jsme dosud neeliminovali.”

Tiny si ji vážně prohlížel a ona se minutu bála, že na změnu tématu nepřistoupí, ale nakonec přikývl.

Trochu se uvolnila, vzdychla a prohrábla si rukou vlasy. “Nemyslím si, že některý z nich je sabotér. Začínám si myslet, že ukradení seznamu byla jen falešná stopa.”

“Už tenkrát ses zmínila, že je to možné,” podotknul Tiny a zamračil se. “Ale sabotér by přece nepodstupoval všechny ty potíže s jeho kradením z kanceláře a útokem na Stephana, jen aby nás svedl na nesprávnou cestu?”

“Nepodstupoval?” zamračila se. “Zabránil nám poohlédnout se jiným směrem a rozčílil Vincenta. Dvě mouchy jednou ranou.”

Tiny vypadal rozmrzele, tahle možnost mu nehrála do karet, pak oba zmlkli, když se ozvalo zaklepání na dveře. Jackie se narovnala, otočila a šla otevřít.

Vincent měl noční můru. Ležel natažený na studených kachličkách vedle bazénu a odporné malé démoní věci s ostrými, přeostrými zuby, mu dřepěly na hrudi. Roztrhaly žaludek a hodovaly na vnitřnostech. Příšerně nepříjemný sen a hrozně to bolelo, a přesto v tom snu nekřičel. Křičela Jackie. Slyšel její zděšené výkřiky, ale neviděl ji. Pokusil se zvednout ruku, aby ze sebe srazil ty malé stvůry, chtěl vstát a porozhlédnout se po Jackie, ale nemohl pohnout rukou, nemohl pohnout dokonce ani prstem.

“Vincente! Vincente!”

Zamrkal, otevřel oči a zíral na postavu, která se nad ním skláněla. Zpitomělý noční můrou, kterou právě měl, ji málem rovnou udeřil, ale byl rád, že ne, když poznal hlas Tinyho.

“Probuď se! Unesli Jackie!”

“Cože?” V mžiku se posadil, dokonale probuzený. Očima automaticky střelil na postel vedle sebe, kde měla sladce spinkat jeho Jackie, ale ve světle přicházejícím z koupelny a ze dveří na chodbu uviděl, že tam není.

“Kde je?” vyhrkl strachy bez sebe.

“To se ti právě pokouším říct,” nešťastně zavrčel Tiny. “Objednala pizzu. Chtěla tě nakrmit. Poslíček zabzučel a ona otevřela bránu, pak se ozvalo klepání na dveře a tak šla otevřít a…” Potřásl hlavou. “Seděl jsem na stole v kanceláři. Žádný křik, žádné varování, nic. Jen ticho, ale začal jsem mít to zlé tušení, jaké mívá Jackie. Bylo až moc ticho, myslím.

Šel jsem do haly, abych se podíval, co se děje, ale nikde nikdo. Otevřel jsem dveře a uviděl ji kráčet k dodávce s emblémem pizzerie. Za volantem seděl nějaký mladík, civěl přímo před sebe, jako by byl v transu, a Jackie šla k autu s jakousi ženou.”

“Ženou?” Vincent odhrnul přikrývky a vstal, začal na sebe natahovat oblečení. “Proč? Co udělaly, když se dostaly k vozu? Co se stalo?”

Tiny zavrtěl hlavou, výraz tváře napovídal, že je strašně rozčilený. “Nevěděl jsem, co se děje. Neudělal jsem vůbec nic,” kvílel, zjevně se cítil vinen. “Já myslel, že sabotér je chlap. Copak to nebyl muž, ten kdo ji napadl na pláži tu noc, cos ji musel proměnit?”

“An—” Vincent zmlkl uprostřed slova. Tenkrát v noci se všechno odehrálo tak rychle a on hrozně panikařil…

“Mohla to být žena,” přiznal, měl pocit, jako by inkasoval levý hák do žaludku. Zachmuřil se a zavrčel: “Co se stalo? Tvrdil’s, že ji někdo unesl?”

“Nasedla na přední sedadlo, ale šla legračně, skoro jako robot, toporně a tvář měla prázdnou. Ta ženská nasedla na zadní sedadlo a kluk z pizzerie auto otočil a odjel.”

“Ježíši!” Vincent měl na sobě kalhoty a cestou ke dveřím ještě popadl košili. Natahoval si ji, při tom sbíhal schody.

Marguerite stála v hale, nahlížela do kanceláře, když dorazil k jejich patě.

“Neviděl jsi Jackie a Tinyho?” zeptala se, sotva ho zahlédla. “Jackie šla objednat pizzu a Tiny šel po chvilce za ní, aby jí cosi pověděl a už se nevrátili… jejda,” zmlkla, protože Tiny dorazil ke schodům a rozběhl se po nich za Vincentem. Zamračila se, zaregistrovala, jak rozčileně se tváří. “Co se děje?”

“Někdo unesl Jackie,” ponuře odtušil Vincent.

“Kdo?” vylekala se Marguerite. Dobrá otázka.

Vincent se zastavil uprostřed haly a obrátil se na Tinyho. “Jak ta ženská vypadala?”

“Byla to jedna z těch dvou, které na pohřbu přišly kondolovat těsně před Cassiem. Ta maličká, co vypadá tak mladě.”

Vincent na něho nechápavě poulil oči, nakonec nevěřícně vyhrkl: “Lily? Hubená, malá blondýnka, která vypadá s bídou na čtrnáct?”

Tiny přikývl, ale hned se zamračil, cosi ho napadlo. “Ale Lily měla na pohřbu normální oči. Neleskly se kovově, jako vám ostatním. Nemohla Jackie ovládnout a donutit nasednou do auta. Nemohla být tím útočníkem.”

Zatvářil se totálně zmateně. “Ale Jackie by jen tak neodešla. Možná byl ve voze ještě někdo jiný.”

“Lily je nesmrtelná,” povzdechl si Vincent a vydal se do kanceláře.

“Proč by tohle všechno dělala?” Marguerite šla za ním.

“Nejsem si jist.” Sáhl po otočném vizitkáři rolodex a začal hledat vizitku Lily, s její adresou.

“Co to děláš?” vyštěkla Marguerite. “Těžko odveze Jackie k sobě domů.”

“Mohla by,” namítl a zoufale doufal, že ano. Bylo to jediné místo, které ho napadlo, kde by ji mohl hledat.

“Marguerite má pravdu,” ozval se Tiny. “To neodpovídá jejímu vzorci. Stephana napadla v kanceláři, tu ženu zabila v kopcích a do Jackie se pustila na pláži. Domů si ji nevezme.”

Vincent na něho zíral, cítil se kompletně a naprosto bezmocný. Mozek se mu zasekl a myšlenky v něm teď vířily pořád dokola, panika ho obrala o schopnost myslet. Kam mohla Lily odvézt Jackie? Proč by Lily tohle dělala? Kde je Jackie? Dočista zhloupnul, jeho myšlenky pádily jako křeček na běhacím kolečku a nikam to nevedlo… a pak zazvonil telefon.

“Možná je to Jackie,” nahlas zadoufal Tiny, Vincent zatím vytáhl mobil z kapsy a otevřel ho.

“Vincente?”

Ramena mu poklesla, když poznal Christianův hlas. Vincentův hlas zněl otupěle, když hlesl: “Jo.”

“Zastavili jsme na semaforu na rohu, dva bloky od tvého domu. V opačném směru stojí dodávka pizzerie a Jackie sedí na předním sedadle s nějakým poďobaným uchem, které řídí. Co se k čertu děje?”

“Je v tom autě ještě někdo?” zeptal se Vincent zostra, to už vycházel z kanceláře do haly.

“Jo. Zdá se, že na zadním sedadle je nějaká blondýna. Přes přední sedadla vidím jenom hlavu… vypadá jako tvoje asistentka produkce.”

Vincent se ušklíbnul a jeho ruka podvědomě sevřela telefon. Ne, že by Tinymu nevěřil, akorát mu dělalo potíže akceptovat, že za vším tímhle šílenstvím je malá Lily. Pracovala pro něho zhruba šest měsíců a dokonce se ani nepodílela na přípravě té hry v New Yorku. Tenkrát měla dovolenou. Přesto, jak správně řekl Tiny, Jackie by jen tak neodešla. Někdo ji musel kontrolovat a jak to tak vypadá, ten někdo byla Lily. Ale dělá to na vlastní pěst nebo pro někoho jiného?

“Máme je zastavit?” zeptal se Christian.

Vincent zaváhal, nebyl si jist co odpovědět. Pokud Lily pracuje pro někoho jiného, Jackie by mohla být v bezpečí, jestli Christian & spol. nařídí auto zastavit. Ale pokud je sama Lily tím sabotérem, odhodlaným proměnit mu život v peklo, zastavit vůz by ji mohlo přimět Jackie na místě zabít. Chtěl Lily chytit, jestli je sabotér, ale víc mu záleželo na životě Jackie.

“Naskočila zelená, míjí nás,” hlásil Christian. “Co se děje, Argeneau? Co máme dělat?”

“Buďto je tím zabijákem sama Lily nebo k němu Jackie veze,” ponuře objasnil Vincent. “Musíte je sledovat, ale nesmí si vás všimnout.”

“Otoč to, Marcusi!” vyštěkl Christian na druhém konci linky, pak řekl do telefonu: “Co budete dělat?”

“Pojedeme za vámi.”

“Fajn. Zavolej, až budeš na silnici a já ti povím, kde jsme.”

Vincent stiskl rty, když aparát v jeho ruce oněměl. Zaklapl ho a zamířil přes kuchyň ke dveřím vedoucím do garáže.

“Co se děje? Co říkal?” Marguerite mu byla těsně v patách, když z háčku u dveří strhl klíčky a řítil se do garáže.

“Christian je bude sledovat. Máme mu zavolat, jakmile se dostaneme na silnici.” Vincent šel v čele ke svému autu. Sedl za volant, pomocí dálkového ovládání otevřel dveře garáže, zatímco Marguerite vklouzla na sedadlo vedle něj. Podal jí svůj mobil a nastartoval, Tiny se zatím vsoukal na zadní sedadlo. “Zavolej Christiana a zjisti, co se děje.”

“Jak mu mám zavolat?” Marguerite rozpačitě zírala na telefon, Vincent už vyjížděl z garáže.

“Dejte mi to, Marguerite. Já to udělám,” zahřměl Tiny ze zadního sedadla.

Vincent registroval, že teta podává přístroj dozadu Tinymu, ale soustředil se na řízení, fičel po příjezdové cestě. Brána byla zavřená, netrpělivě bubnoval prsty do volantu a čekal, až se otevře. Pohledem zabloudil do zpětného zrcátka. Tiny našel Christianovo číslo v přijatých hovorech a teď volal zpátky.

Dal si mobil k uchu, právě když se brána otevřela dokořán. Vincent projel skrz a zabrzdil na ulici, nevěděl kudy jet.

“Christiane?” zaburácel Tinyho hlas a Vincent se prudce obrátil, aby viděl na zadní sedadlo.

“Zeptej se ho, na kterou stranu máme vyjet z příjezdové cesty.”

Tiny kývnul a otázku zopakoval. Moment poslouchal, pak zvedl hlavu a vyštěkl: “Doprava.”

Vincent otočil volantem vpravo a vyrazil, pneumatiky zakvílely. “Dohonili ten vůz? Neztratili ho, že ne?”

“Jedou za ním,” odpověděl Tiny po krátké pauze, kdy poslouchal, co říká Christian.

“Hlavně, ať je neztratí,” zasyčel Vincent.

“Tady zahni doleva,” přikázal Tiny o chvíli později a Vincent poslechl.

“Christian říká, že jedou po dálnici.”

Vincent zaskřípal zuby a kývnul, jel podle pokynů, které mu Tiny průběžně dával. Překročil povolenou rychlost a potil se strachy, cítil, jak mu studený pot stéká po zádech. Nemohl uvěřit, že to byla Lily. Sladká, usměvavá Lily.

Zakroutím té malé děvce krkem, jestli Jackie ublíží, pomyslel si a myslel to smrtelně vážně.

“Vincente?” ozval se zničehonic Tiny a Vincent kouknul do zadního zrcátka. Na obrově tváři spatřil utrápený výraz. “Jestli je Lily nesmrtelná, proč nemá oči s kovovým leskem?”

18. KAPITOLA

Jestli je Lily nesmrtelná, proč má oříškové oči?

Ta otázka jí nepřestávala vrtat hlavou, zatímco ujížděli po dálnici. Nebyla to nejdůležitější věc, na kterou by se mohla právě v té chvíli zeptat, ale trápila ji nejvíc. Toho dne, kdy Sharon a Lily přišly k domu s tím zatraceným seznamem a ona uviděla normální, oříškové oči Lily, usoudila, že je smrtelnice. Lidi drazí, to se ale řádně spletla.

Jackie se pokusila setřást kontrolu, kterou Lily získala nad její myslí, ale nijak zvlášť ji nepřekvapilo, když to nedokázala. Soustředili se na výuku předmětů: udržet tesáky uvnitř, dostat tesáky ven a dokonce se jednou či dvakrát pokusila číst Tinymu myšlenky, ale mimo to ještě nezvládla žádnou ze schopností, kterou ji Marguerite mínila naučit a která by ji dnes v noci zachránila. V učebním plánu sice byly zrovna na řadě, ale ještě se k nim nedostala. Naneštěstí to vypadalo, že tuhle lekci odkládala příliš dlouho. Což si uvědomila sotva otevřela dveře a ucítila, jak se Lily vetřela dovnitř a převzala kontrolu nad jejími myšlenkami.

Neměla ani šanci zavolat na Tinyho nebo Marguerite o pomoc. Otevřela dveře, překvapeně zamrkala při pohledu na Lily, hned pak zjistila, že se proměnila v loutku. Veškerá sebekontrola, kterou mívala nad svým tělem, se vypařila a ona se přistihla vyjít z domu, tiše zavřít dveře a klidně kráčet k dodávce pizzerie, na příjezdové cestě. Nebo to přinejmenším klidně vypadalo, zvenku, tím si byla jistá. Uvnitř klidná rozhodně nebyla a není doteď.

Pokusila se bojovat s nečekanou nadvládou Lily, ale bylo to k ničemu. Pokud mohla říci, nezdálo se, že by Lily měla s její kontrolou větší potíže než Cassius, když jí bylo devatenáct a ještě byla smrtelná, a Jackie si v duchu přísahala, že pokud dnešní noc přežije, ať se propadne, jestli se nepostará, aby ji naučili, jak propříště takovémuto ovládnutí zabránit.

Bože, doufala, že přežije. Nechtěla umřít. Existoval milion a jedna věc, které chtěla udělat, než umře. Ale na druhou stranu tušila, že jen málo lidí je připraveno odejít, když přijde jejich čas.

Neschopná dělat nic jiného, zírala přímo před sebe a v duchu se modlila, aby Tiny probudil Vincenta, až si uvědomí, že něco je špatně. Uvažovala, jak dlouho mu trvalo uvědomit si, že něco je špatně. Nejspíš jen chvilku, pomyslela si. Doufejme, že na to přišel včas, aby ji viděl nastupovat do dodávky.

Instinktivně se pokoušela obrátit oči doleva, aby viděla na řidiče a nakonec se jí to podařilo. Lily musela zeslabit její kontrolu, uvědomila si. Naproti tomu měla za to, že kontrolovat dva najednou dá víc práce. Tvrdil to Vincent. Což by jí mohlo dávat šanci půl na půl, došlo jí a uvažovala, proč Lily riskuje kontrolu dvou lidí současně.

O chvilku později si znovu vzpomněla na den, když Sharon a Lily přivezly seznam. Sharon tehdy řekla, že Lily neřídí. Jackie předpokládala, že tím pádem neměla na vybranou a chtě nechtě musela přibrat další osobu. Sice mohla přinutit k řízení ji, ať už jedou kamkoli, nicméně lze předpokládat, že ona nemá zpáteční jízdenku. Někdo je musel odvést tam a pak zavézt zpátky už jen Lily. Jestlipak taky zmermomocnila něčí mysl, aby unesla tu ženu, ze které se krmil Vincent, do kopců, dumala Jackie. Pokud ano, doufala, že to děvče tenkrát nebylo při vědomí a strachy bez sebe.

Pohledem mimoděk zabloudila ven z okna a nebyla si jistá, zda je dobrá nebo špatná zpráva, že ji Lily zdá se neveze do kopců. Mířili špatným směrem.

“Už můžeš mluvit.”

Jackie překvapeně obrátila hlavu, sotva Lily uslyšela, pak zamrkala, když jí došlo, že jí může hýbat stejně, jako očima. Lily značně zmírnila nadvládu, co nad ní měla. Pokusila se pohnout jinou částí těla, ale zřejmě se jí vrátila jen kontrola nad pusou a hlavou.

“Jsi nesmrtelná,” vyhrkla Jackie.

“Wow. Chápu, proč tě Vincent najal, tvé dedukční schopnosti jsou brilantní,” suše podotkla Lily.

Jackie sarkasmus ignorovala. “Tvoje oči nemají kovový lesk očí nesmrtelných. Předpokládala jsem, že jsi smrtelník.”

Lily se zasmála. Byl to nepříjemný, uštěpačný smích. “Moje oči jsou stříbrozelené.”

“Oříškové.”

“Koukni na mne.”

Jackie se na rozkaz obrátila a pohlédla na Lily, která sklonila hlavu a zvedla prst nejdřív k jednomu a pak ke druhému oku. Vykulila oči překvapením, protože Lily si z nich něco vyndala, pak zvedla hlavu a předvedla překrásná, stříbřitě modrozelená kukadla.

“Barevné kontaktní čočky,” vydechla Jackie, cítila se neuvěřitelně hloupě. Jedna ze sekretářek v její vlastní firmě je nosí. Někdy přijde a má oči zelené jako smaragdy, jindy modré jako obloha. Přesto ji to ani ve snu nenapadlo. Bože, to je ostuda. Že prý detektiv, spíš idiotka, ale nikdy by si nepomyslela, že by nějaký nesmrtelný chtěl skrývat své nádherné oči za kontaktními čočkami. “Proč?”

“Nosí je mnoho našinců. Stříbřité oči přitahují pozornost.”

“Nikdy jsem se nesetkala s nesmrtelným, který by je nosil,” namítla Jackie.

“Poznala bys, že jsou nesmrtelní, bez stříbřitých očí?” Lily na ni šelmovsky mrkla a znovu se zasmála. “Pravděpodobně ses setkala s mnoha nesmrtelnými a prostě je nepoznala, protožes neviděla stříbřité ani bronzové oči.”

Jackie pomalu vydechla, věděla, že Lily může mít pravdu.

“Nesmrtelní, kteří se nemusí moc stýkat se smrtelníky, se většinou nenamáhají, ale každý, kdo chce mezi smrtelné zapadnout, dělá, co může, aby splynul s davem.”

“To jsem nevěděla,” zamumlala Jackie. Bastien se jí o ničem takovém nikdy nezmínil a táta jakbysmet. Třeba to táta nevěděl a Bastien na to prostě nepomyslel. Byla si docela jistá, že Bastien čočky nikdy nepoužíval. Ani nikdo, kdo pro něj pracoval a koho znala, ale Argeneau Enterprises zaměstnávala povětšinou nesmrtelné.

“Taková spousta mentálního úsilí vyplýtvaná na barvu mých očí,” Lily zakroutila hlavou, čímž dala najevo, že čte Jackie myšlenky. “Jeden by si pomyslel, že se zeptáš na něco důležitějšího.”

“Proč jsi ukradla seznam zaměstnanců New Yorské hry, když jsi na něm ani nebyla?” Ta otázka na tvář Lily přivolala další poťouchlý úsměv.

“Ne, nebyla jsem na seznamu,” připustila pobaveně. “Když se to konalo, byla jsem na dovolené, nejprve v Kanadě, pak v New Yorku.”

“Ten požár v divadle v Kanadě,” uvědomila si Jackie. Lily tam musela jet a založit ho. A pak do New Yorku, za Vincentem, aby sabotovala hru.

“Ano,” přitakala Lily, pořád jí četla myšlenky. “Všechno jsem naplánovala dlouho dopředu a nechtěla riskovat, že na mne padne podezření, kvůli nenadálé epidemii anemie, která vypukla v New Yorku. Tak jsem požádala o dovolenou. Odletěla jsem do Kanady, způsobila tam drobné potíže, pak do New Yorku, ještě před Vincentem, a přijala místo technika, coby mladík jménem Bob. Nosila jsem montérky a baseballovou kšiltovku a pro každého se stala víceméně neviditelnou. Bylo to neuvěřitelně snadné.” Pousmála se. “Ale abych odpověděla na tvou otázku, ukradla jsem seznam, abych vás svedla na falešnou stopu.” Její úsměv se rozšířil. “A vy jste mi skočili na špek.”

Jackie cítila, jak tiskne rty k sobě. Uvažovala o tom, tu noc, kdy se papíry ztratily, ale stejně se na jména na tom seznamu museli podívat. Samozřejmě, existoval důvod to udělat, zvlášť když se ukázalo, že seznam zmizel i z kanceláře společnosti, a Stephano málem umřel.

“Tolik námahy, jen abys nás svedla na falešnou stopu? Odstranit seznam ze všech kanceláří a pak napadnout Stephana.”

“Ano, ale stálo to za to,” ujistila ji Lily, “i když… Stephana jsem zabít nechtěla. Až do té doby šlo všechno hrozně snadno. Jednoduše jsem přišla do práce dřív, dokud tam ještě byli samí smrtelníci, a přiměla je smazat soubory v počítači, zatímco já pobrala tištěné kopie.

Účtárna byla poslední.” Lily našpulila rty. “Ostatní jsem měla vyřízené. Člověčí denní sekretářka byla ještě tam, když jsem přišla, ale připozdívalo se. Meredith, která dělává noční, měla přijít každou chvíli.

Stejně jako jsem to udělala v ostatních kancelářích, přinutila jsem denní holku vymazat počítačové soubory, ale pak jsem ji poslala svou cestou a šla do podatelny, abych si tiskové sjetiny vzala sama. Zrovna jsem vycházela se spisem, když vešel Stephano Notte.”

“A tys ho zabila,” doplnila Jackie, když se Lily při té vzpomínce odmlčela a ušklíbla.

“Ne hned,” ohradila se. “Spěchal. Podle všeho měl tu noc nějaké žhavé rande, ale před odchodem ještě potřeboval pár informací z Phillipových šanonů. Optal se, co tam dělám, jak jinak, a já řekla, že jsem potřebovala jednu složku pro Vincenta, ale že Meredith zrovna odcházela z kanceláře, když jsem přišla, a řekla, ať si posloužím a vezmu si, co chci. A zeptala jsem se, jestli pro něho můžu něco udělat.”

Zamračila se. “Já vím, pravděpodobně jsem ho měla zabít, ale těžko jsem to mohla udělat ve vnější kanceláři, kam mohl strčit hlavu kdekdo, kdo šel zrovna okolo.”

“Tak jsi ho vlákala do vnitřní kanceláře.”

Lily naštvaně stiskla rty. “Nehoň mě. Vykládám to já.”

Jackie se kousla do rtu a čekala na pokračování.

Rozzlobená Lily si dávala na čas, očima přelétla k oknu, aby se podívala ven, nutila Jackie čekat. Ta využila příležitost a porozhlédla se po předním sedadle. Potřebuje zbraň, něco čím by se bránila, až se dostanou tam, kam jedou. Nepochybovala, že Lily míní dokončit, co onehdy v noci začala, a i když teď bude těžší ji zabít, může umřít. Nesmrtelný je vážně nevýstižný výraz, pomyslela si, když Lily konečně pokračovala.

“Proto jsem se ho optala, jestli mu mohu s něčím pomoci… nebo jestli si počká na noční sekretářku?” ušklíbla se. “Zaváhal, ale netrpělivost vyhrála. Muži jsou vždycky netrpěliví, nezáleží na tom, jestli jsou člověčí nebo nesmrtelní,” podotkla poučným tónem. “Tak jsem si sedla za stůl sekretářky a předstírala, že hledám soubor, který chtěl vytisknout, ale ve skutečnosti jsem se ujišťovala, že soubor, který jsem nakázala té denní holce zrušit, byl smazán. Byl. Tak jsem se jednou nohou zapřela o šprušli pod stolem a druhou vytáhla šňůru od počítače ze zásuvky.

Stephano viděl, že počítač zhasl a zeptal se, co se stalo a já se zmateně zamračila a řekla: ‘Aha, ano, proto musela Meredith odejít. Šla za Sharon, zmiňovala se, že má s počítačem problémy a chce zjistit, kdo by se jí na to mohl podívat.’ Chvilku jsem se pěkně mračila, pak rozjasnila tvář a řekla: ‘Phillipův počítač by fungovat měl. Chcete, abych to zkusila, nebo si raději počkáte na Meredith?’

A máme to tu zase, netrpělivost zpečetila jeho osud. Stephano se obrátil a jako první vešel do Phillipovy kanceláře. Kráčel ke stolu, pak se zastavil a obrátil, ukázal mi na židli, abych pro něj udělala rutinní práci.”

Lily se jízlivě usmála. “Bůh ví, že velký viceprezident se nesníží k rutinní práci sekretářky. Tak se zdvořile zastavil a otočil, ukázal mi, abych šla dál, jenomže já ve venkovní kanceláři sebrala ze stolu Meredith nůž na dopisy, když se ke mně otočil zády a vydal se do vnitřní kanceláře, a sotva se pak ke mně ve Phillipově pracovně obrátil čelem, vrazila jsem mu nůž do srdce.” Usmála se. “Světla zhasla.

Napřed jsem se mu pokusila vklouznout do hlavy a vymazat paměť,” prohlásila najednou, jako by to něco měnilo. “Když jsme šli do kanceláře, pronikla jsem do jeho myšlenek a snažila se je vymazat, ale jak říkám, měl určitou schopnost nás blokovat a nebyla jsem si jistá, že to zabralo. Nemohla jsem riskovat, že ne a on si časem vzpomene, že jsem tam byla. Mohli jste si dát dohromady, že jedna a jedna jsou dvě.” Pokrčila rameny. “Tak musel umřít.”

Jackie se podařilo nedat najevo žádné emoce nad tím, jak blazeovaně to řekla, jako kdyby oznamovala, že si zlomila falešný nehet a musela ho dát pryč. Jenomže to bylo těžké. V duchu měla před očima Stephana Notte, jak ležel na zemi v kanceláři, bledý a zdánlivě mrtvý, a Neila, rozrušeného bratrovým stavem, stejně jako slzami zalité oči Elaine, když Vincentovi děkovala za záchranu syna.

Kontrolovat výraz obličeje je pěkná věc, ale vzhledem k tomu, že Lily byla v její hlavě a četla jí myšlenky, to bylo víceméně k ničemu. Najednou se rozzlobeně zakabonila. “On žije!”

Jackie sebou trhla, blondýna ta dvě slůvka doslova vyplivla. Všechno jejich úsilí ochránit Stephana právě vyletělo oknem.

“Měla jsem mu uříznout hlavu,” vyštěkla. “Být nesmrtelný, udělala bych to, ale on byl smrtelník, já myslela…” Najednou se zarazila a zamračila. “Jestli je naživu, proč jste pro mě nepřišli hned poté, co vám prozradil, kdo ho probodl?”

Jackie se snažila nemyslet vůbec na nic, ale poznala, že selhala, když Lily najednou zařvala smíchy.

“Ach, to nemá chybu,” zajásala. “On si nedokázal vzpomenout. Vymazání nakonec přece jen zabralo.” Tiše se smála. “Hmm… možná ho nechám žít, až bude po všem.”

Jackie cítila, jak pevně svírá rty. Zle si měřila ženu, která tak ledabyle hovořila o tom, jak málem vzala život dobrému muži, bratrovi a synovi, jakoby to nic neznamenalo. A domnívala se, že pro Lily to skutečně nic neznamená. Žádný z nich pro ni nic neznamenal. Byli jen nástroj, cílem bylo rozčílit, zranit Vincenta, ale za co? Proč? Než se stačila zeptat, auto začalo zpomalovat a tak se rozhlédla, aby viděla, kde jsou.

Už nejeli po dálnici. Museli z ní sjet, když byla zabraná do poslouchání Lily. Připadalo jí, jako kdyby byli venku z města. Ocitli se na silnici s řídkým provozem. Sem tam dům, ale většinou stromy a občas záblesk oceánu skrz holiny v lese na jedné straně. Silnice vedla podél pobřeží, uvědomila si zmateně a uvažovala, co tam dělají.

Tak nějak pochybovala, že na situaci něco mění fakt, že nejsou v kopcích. I když ženu, ze které se krmil Vincent, Lily zabila a tělo pohodila v kopcích, Jackie si ani na minutu nemyslela, že jen proto, že jsou na pláži a ne v kopcích, s ní má asistentka produkce jiné plány. Jak to tak vypadá, Lily se rozhodla změnit svůj vzorec a zabít ji na pláži.

Vhodné místo, připouštěla v duchu, vzhledem k tomu, že první útok se odehrál na pláži jakbysmet.

Lily ztichla. Jackie se na ni podívala, uviděla, že se zaměřila na stranu vozovky, něco hledala. Když ztuhla a její oči se zabodly do zátylku řidičovy hlavy, Jackie se obrátila a pohlédla na stranu vozovky. Srdce jí pokleslo, jakmile uviděla prašnou cestu, ke které se blížili. Pohledem se vrátila k šoférovi, když se teď na něho mohla opravdu podívat, a zahleděla se na jeho prázdnou tvář. Mladý, snad osmnáctiletý, krátké hnědé vlasy a podlouhlý obličej.

“Vozí tě na všechna místa vražd?” Sarkastická otázka splynula Jackie ze rtů dřív, než si vůbec uvědomila, na co se hodlá zeptat.

Lily k ní obrátila tvrdé oči, pak se líně usmála. “Ne. Na tamtu jsem převzala kontrolu nad jedním taxikářem. Tohoto mladíka jsem nikdy neviděla, až do chvíle, kdy přijel k bráně, aby zazvonil. Vklouzla jsem do vozu, zatímco čekal, až se brána otevře.”

“Jak jsi věděla, že dveře otevřu já a ne Marguerite nebo Vincent?”

“Protože se z interkomu ozval tvůj hlas, když zazvonil. Kromě toho jsem věděla, že dveře otevřeš ty nebo Tiny. Marguerite ani Vincent by pizzu neobjednávali.”

Jackie došla k logickému závěru, že to znamená jediné. Lily nepochopila, že Vincenta krmila poslíčky, ve snaze nedat nikomu dalšímu polibek smrti. Aspoň něco jsem udělala správně, pomyslela si nevesele, pak si uvědomila, že by na takové věci myslet neměla. Lily by je mohla přečíst a pak jít po poslíčcích. Naštěstí se zdálo, že si veškerou její pozornost nárokuje kontrola řidiče.

Aby dostala z hlavy nepříhodné myšlenky, zeptala se: “A co kdyby dveře otevřel Tiny?”

“Tak by tady dneska v noci seděl on a tebe bych ušetřila na jindy.” Jak prosté.

Jackie cítila, že se jí žaludek při téhle zprávě převrací naruby. Tiny je terč taky, a jestli Lily dnešní noci při jejím zabití uspěje, jeho dny jsou sečteny. Mají-li se věci takto, má pramalou naději, zvlášť když Lily není na seznamu New Yorského štábu a oni své úsilí soustředili právě tímto směrem.

Ledaže mne viděl nasedat s ní do vozu, připomněla si Jackie. Jestli mne tedy viděl… Zamračila se sama pro sebe, tohle jí dělalo starosti. Je možné, že neviděl.

“Cos vlastně v domě dělala tu noc, kdy jsem tě dopadla v kanceláři?”

Lily o ni pobaveně křísla pohledem. “Tys mne v kanceláři nedopadla. Sledovala jsi mne a dopadla na mě při lezení přes plot.”

Jackie se podařilo při tomto popisu událostí neotřepat. Takhle z toho vyšla jako kompletně nekompetentní břídil. Když nedala najevo žádnou reakci na její slova, Lily pokrčila rameny. “Tu noc jsem tě špehovala, ale ztratila ses mi po tom malém rendezvous ve skladišti s Vincentem.” Naklonila hlavu. “Je dobrý milenec? Předpokládám, že jste se tam zašili na nějaké ty techtle mechtle.”

Jackie začala v duchu recitovat ‘Polámal se mraveneček’. Tak aspoň neprozradí nic příliš osobního… ani nikoho neohrozí.

Ústa Lily se stáhla nelibostí, protože Jackie se zjevně dařilo ji blokovat. “Když jsem tě ztratila, vrátila jsem se k domu a čekala, dokud se nevrátíte. Jakmile jste přijeli, pokusila jsem jít za vámi pěšky. Štípla jsem Sharon z kabelky dálkové ovládání a měla v plánu prostě bránu otevřít a nakráčet dovnitř, ale nefungovalo.”

“Vyměnili jsme senzor a změnili kód,” sladce odtušila Jackie, konečně aspoň malá satisfakce. “Ale proč jsi rozbíjela panel? Dovnitř ses stejně nedostala.”

“Byla jsem naštvaná,” vyprskla podrážděně. Zamračila se. “Kdybys mne nepronásledovala, tu noc bych tě nenapadla. Chtěla jsem jen proklouznout dovnitř a nechat Vincentovi vzkaz, aby věděl, že není tak v bezpečí, jak si myslí. Ale přišla jsi do kanceláře dřív, než jsem stačila cokoli udělat. Pokusila jsem se dostat ven, když jsem tě uslyšela přicházet, ale tys byla bosky. Ve chvíli, kdy jsem tě uslyšela, jsem se už nemohla dostat ven dost rychle.”

Jackie tušila, že mluví pravdu. Vážně neexistoval žádný důvod, aby lhala, v této fázi hry.

Myšlenky se jí rozutekly, když šofér zahnul na silničku, které si všimla před chvilkou. Auto rachotilo a kodrcalo přes výmoly, jelo po cestě mezi stromy a Jackie cítila, jak jí srdce usedá. Vypadalo to, že dorazili k cíli.

19. KAPITOLA

“Klidně můžeš přestat předstírat. Vím, že vidíš, kam šlapeš,” řekla Lily, když Jackie na nerovné cestě zakopla a spadla na kolena podruhé.

Jackie zatnula zuby a zvedla se zase na nohy. Předstírala šeroslepost od chvíle, kdy vystoupily z auta. Snažila se je zpomalit a získat šanci vymyslet nějaký plán útěku. Bohužel, Lily stále pobývala v její hlavě a věděla přesně, co dělá. Bylo to neuvěřitelně frustrující. Dokonce, i kdyby něco vymyslela, Lily to bude vědět hned, jak ji to napadne.

Jackie se ohlédla, odkud přišly a zase se vydala vpřed. Dodávku i se šoférem nechaly na kraji lesa, těsně mimo dohled ze silnice. Lily mladíkovi něco provedla, takže ztratil vědomí a zhroutil se na sedadlo, jakmile vystoupily. Nepochybovala, že to něco zase zruší, ať už to bylo cokoli, když se k vozu vrátí. Jenom doufala, že ho nechá jít, až bude po všem. Byl ještě dítě, příliš mladý, aby umřel.

“Už to není daleko,” ohlásila Lily a Jackie si uvědomila hukot oceánu. S každým krokem byl stále hlasitější. Připomnělo jí to noc, kdy se proměnila, a jednou provždy získala averzi k plážím.

“Proč pláž?” zeptala se, aby odvedla myšlenky od toho, co přijde.

“Tvá smrt bude symbolická.”

“Symbolická, jak? Proč tohle všechno vlastně děláš? Co ti kdy Vincent provedl?” O Jackie se pokoušel pocit marnosti.

“Nic.”

Při té odpovědi se zastavila a otočila na ženu za sebou. “Cože?”

Lily se zasmála jejímu výrazu. “Čelem vzad a jdi sama nebo zase převezmu plnou kontrolu.”

Jackie zaváhala, pak se náhle otočila a plahočila se dál. Nedošlo jí, že Lily musela částečně polevit v jejím ovládání, jinak by prve nemohla klopýtnout a upadnout. Zato měla podezření, že její myšlenky jsou trochu roztěkané. Fakt, že očividně zase má kontrolu nad svým tělem, ji nutil uvažovat, co by Lily udělala, kdyby se najednou vrhla do lesa.

“Převezmu nad tebou plnou kontrolu a to bude konec večera otázek a odpovědí,” odpověděla Lily, jako by se zeptala nahlas, čímž připomněla, že jí pořád kutá v myšlenkách. “Jsem si jistá, že bys ráda věděla, proč se tohle děje, viď? Chceš vědět, proč umřeš?”

“Ano,” znechuceně hlesla Jackie.

Země pod jejich nohama se začala při každém došlápnutí hýbat, což jí prozradilo, že se dostaly na písek. Brzy by měly vyjít zpomezi stromů. Nechtělo se jí myslet na to, co se pak stane, raději pobídla Lily. “Tak co mi hodláš udělat a proč?”

“Přitluču tě do písku a nechám tam celý den. Pak se vrátím a setnu ti hlavu, za soumraku.”

Jackie vzhlédla k obloze. Stromy řídly, čím blíž byly k pláži a skrz větve teď viděla nebe. Už nebyla úplná tma, obloha bledla, svítání bylo na spadnutí. Čas odhadovala na něco mezi čtvrtou a pátou ranní. Slunce rozlije světlo své po nebi… za méně než hodinu.

Přitlouct na den do písku, pak zkrátit o hlavu, pomyslela si nešťastně. Tak rada trestá nesmrtelné, kteří poruší jejich nejdůležitější zákony. Podle toho, co o tom slyšela, to není nepříjemnější způsob odchodu ze světa. Tělo jí dehydruje, nanoboti začnou požírat vnitřní orgány v zoufalé potřebě krve… bude příšerně trpět, dokud slunce nezapadne.

“Proč?” vyhrkla a zůstala stát, stromy zmizely a před nimi se rozprostírala pláž.

“Za mého Williama.” Lily se neobtěžovala říkat jí, aby pohnula kostrou, jednoduše ji zase ovládla. Jackie vyšla dobrých deset stop zpod korun stromů dřív, než se její tělo zastavilo a otočilo tváří k Lily.

“Williama?” Schopnost mluvit jí tedy zůstala.

Lily obrátila pohled k oceánu, její hlas zněl vzdáleně. “Zabili ho, víš? Přibili ho na slunce a pak mu za soumraku usekli hlavu.”

“Kdo?” zamračila se Jackie.

“Lucian Argeneau, Michael Moreau a Vincentův otec, Victor.”

“Dobrá,” vydechla Jackie. “Takže Vincentův otec a ti druzí dva zabili tvého Williama. Proč kvůli tomu jdeš po Vincentovi? Nemá s tím nic společného.”

“Já vím,” Lily si nešťastně povzdechla. “Když jsem se rozhodla Williama pomstít, nejprve jsem šla po Michaelovi Moreau. Vystopovala jsem ho, chytila, pak přibila na slunce a nechala ho tam celý dlouhý den, užívala si jeho výkřiky z útulné jeskyňky opodál. Za soumraku jsem ho zkrátila o hlavu.”

Zachmuřila se. “Nepocítila jsem vůbec žádné zadostiučinění. Čekala jsem, že získám klid v duši, ale ne. Pak jsem si uvědomila, že netrpěl jako já. Jistě, prošel stejným peklem jako William, ale ta agónie trvala jen jediný den. Já tím, co se stalo, trpěla sto let. Uvědomila jsem si, že abych získala to pravé zadostiučinění, musím je přinutit trpět stejně, jako jsem trpěla já. Nemohu je jen zabít, musím je mučit tím, že budu mučit a zabiju někoho, koho milují.”

“Takže Vincent má trpět a nakonec umřít, aby jeho otec, Victor, trpěl za to, co udělal tvému Williamovi,” pozvolna rekapitulovala Jackie, snažila se pochopit její zdůvodnění. Pak zavrtěla hlavou. “Pokud usiluješ o to, aby trpěl Victor, proč mučíš Vincenta? Proč ho prostě nepřibiješ na slunce a nesetneš mu hlavu?”

“Protože jeho otec tady není,” odsekla podrážděně. “Myslela jsem si, že když začnu sabotovat Vincentovu práci a tak, přivolá Victora. Přece je v radě a měli by ho zavolat, aby se o takovéhle věci postaral, zvlášť když při tom přichází k úhoně lidé. Namísto toho ten idiot zavolal tebe, abys problém vyřešila. Ten blázen všechno zkazil.”

Jackie pozvedla obočí nad jejím zoufalým výlevem, pak tiše řekla: “Co já vím, Victor se stáhl do ústraní a je samotář, odkdy jeho životní družku v Anglii upálili na hranici. Vincent ho vídá zřídkakdy. Nevěřím, že ho kvůli tomuhle někdy zavolá, jestli právě v to doufáš.”

Lily vztekle stiskla rty. “K tomuto závěru už jsem dospěla sama. Tak místo, aby umřel, prostě bude muset trpět stejnou ztrátou jako já, místo otce. Umřeš, jako umřel William, a on se bude celá staletí trápit.”

Jackie se nad tím zamyslela a uvažovala, jestli to znamená, že nechá Vincenta na pokoji a pohne se dál, až tohle skončí. Bude on a Tiny v bezpečí, až bude mrtvá?

“Tiny je smrtelník, pro Vincenta není nic víc, než kamarád. Nebudu si přidělávat práci a otravovat se s ním,” odpověděla neúnavná čtenářka myšlenek. “Ale napadlo mne, vzít si příště na paškál Marguerite. O Lucianovi Argeneau se říká, že má švagrovou velmi rád. Její smrt, tímto způsobem, by měla patřičně vykolejit jeho i Vincenta. Samozřejmě, v případě Luciana bych také dala přednost životní družce nebo dítěti, ale nemá ani jedno, ani druhé. Pro teď se budu muset spokojit s Marguerite a životní družku či dítě nechat na později, jestli je kdy bude mít. Zatím mám tebe.”

“Správně,” povzdechla si Jackie.

“Samozřejmě, kdybys byla smrtelná, přibíjení na sluníčko by byla ztráta času, ale teď se dokonale hodí, že tě Vincent proměnil.”

“Neproměnil.”

“Cože?” ironicky odfrkla. “Hodláš mi namlouvat, že nejsi nesmrtelná? Viděla jsem tvá kukadla a na rozdíl ode mne, ty čočky nenosíš. Krom toho, umím ti číst myšlenky, Jackie. Ty jsi nesmrtelná.”

“Jsem nesmrtelná, ale Vincent mne neproměnil. To ty,” řekla vážně.

“Přece si nemyslíš, že uvěřím takovému nesmyslu?” Ale na tváři se jí objevila nejistota, když se na Jackie soustředila. Zjevně rozrušená něčím, co si tam přečetla, zašeptala: “Věděla bych, kdybych tě proměnila.”

“Ano, well, možná bych spíš měla říci, že jsem se proměnila sama,” tiše podotkla Jackie. “Když jsem tě kousla, spolkla jsem pár doušků tvojí krve, dost, aby začala proměna. Proto jsem nevykrvácela a neumřela dřív, než mne donesli do domu.”

Lily bezděky sklopila zrak ke svému zápěstí a Jackie viděla, že je bez poskvrnky. Z tamté noci na něm nezbyla ani jizvička, bylo kompletně zahojené.

“Bolelo to jako čert, v té chvíli,” zamumlala, pak se rozesmála. “Perfektní. Tys proměnila sama sebe. Budu si na to v budoucnu muset dávat pozor.” Zakroutila hlavou. “Nezáleží na tom, kdo tě proměnil. Vincent tě prohlásil za svou pravou životní družku.”

“Jenom aby dožral Cassia,” ujistila ji Jackie. “Cassius a já jsme spolu kdysi cosi měli. Vincent a ostatní o tom věděli. Proto se k němu chovali tak chladně, když za námi večer na pohřbu přišel. To je také důvod, proč mne Vincent prohlásil za svou životní družku. Chtěl Cassia zastrašit.”

Oči Lily se zúžily a Jackie jí dala napospas své city k Vincentovi, stejně jako strach, že ji ve skutečnosti za svou životní partnerku nepovažuje. To bylo to nejlepší, na co se s Lily, schopnou číst jí myšlenky, zmohla, jenže ta zavrtěla hlavou. “Hezký pokus, ale já ho s tebou viděla. Odkdy jsi přijela, jí. Pořád se usmívá, směje—”

“Podle agenturních záznamů je Vincent typ jsem-šťastný-jako-blecha a pořád se usmívá,” Jackie jí překvapeně skočila do řeči. “To je jen stěží důkaz, že mne považuje za pravou životní družku.”

Lily si odfrkla. “Jenom když je poblíž někdo z rodiny. S nimi je to pan Usměvavý, ale jinak…” Pokrčila rameny. “Nemyslím si, že to je moc šťastný upír. Popravdě řečeno, než ses tady objevila, myslela jsem si, že má našlápnuto do toho hrozného sebedestruktivního stavu, kterým někteří upíři prochází. Ale pak jsi dorazila a on se začal usmívat a smát. Jako by znovu dostal chuť žít.

Vlastně bych ti vážně měla poděkovat. Před tebou ho útoky na jeho podnikání, pak na lidi kolem něj, sice rozčilovaly, ale ne tolik, jak jsem chtěla. Pak jsi na scénu nakráčela ty a probudila ho z letargie, a teď mu na všem ohromně záleží, ale obzvlášť na tobě.”

Jackie zůstala zticha, ale doufala, že to, co Lily řekla, je pravda. Doufala, že Vincenta obšťastnila a rozesmála a přiměla zase najít potěšení ze života. On jí rozhodě ukázal, jak si život užívat, což zdá se v devatenácti zapomněla. Roky, které následovaly, byly jaksi bezbarvé, dokud nepřiletěla do Kalifornie a nepotkala jeho. Ale bylo toho ještě tolik, co by s ním chtěla dělat. Přála si, aby mu v noci pověděla, že ho miluje, dokud měla možnost. Přála si, moct se s ním ještě aspoň jednou pomilovat, zaplavat si při měsíčku, smát se, mazlit a políbit ho.

Asi by měla být vděčná, že dostala šanci vůbec ho poznat a okusit štěstí, které by s ním mohla prožívat. Ale nestačilo to, chtěla víc, a tahle žena, která vypadala jako dítě, měla v plánu se postarat, aby k tomu nikdy nedošlo.

Jackie se zamračila. “Proč vypadáš tak mladě?”

“Cože?” Lily se zdála tou otázkou překvapená.

“Nanoboti našince udržují ve vrcholné kondici, co se týče zdraví, síly, rychlosti a tak dál. Přesto vypadáš jako dítě a seš neuvěřitelně hubená. Taková vychrtlost nemůže být optimální zdravotní stav.”

Tvář Lily se zničehonic zkřivila vzteky. “Neměla jsem nikoho, kdo by se o mne postaral, když zavraždili mého Williama. Nikdo mne neučil. Nevěděla jsem, co můžu a co ne. Myslela jsem si, že být upír znamená, že už nemůžu jíst, tak jsem přestala jíst lidské jídlo. Ale protože jsem neměla nikoho, kdo by mi vodil dárce k nakrmení, málem jsem umřela hlady.

Trpěla jsem křečemi z dehydrace, které mne oslabovaly, každou minutu každého dne, prvních dvacet let. Tehdy jsem nikdy neměla dost krve. Nevěděla jsem, jak lovit. Žila jsem na ulici, hryzla krysy a občas děti, když se mi naskytla příležitost, utíkala od setmění do svítání a ve dne se krčila před světlem. Neměla jsem ponětí, co můžu nebo nemůžu dělat.”

Obočí Jackie vyletělo nahoru. Bylo zřejmé, že Lily byla proměněna před nástupem krevních bank, což ale nevysvětlovalo, proč jí William neřekl, že může jíst. Zemřel bezprostředně po její proměně? Nic z toho, co říkala, nedávalo smysl.

“Lily bylo pouhých dvanáct, v době, kdy byla proměněna.”

Lily i Jackie se při těch slovech prudce otočily, uviděly Marguerite, stála u ústí cesty, mezi stromy. Byla sama, se soucitným, lítostivým výrazem hleděla na Lily.

Ta zavrčela, okamžitě popadla Jackie, přidržovala ji mezi sebou a Marguerite, kterou probodávala pohledem.

“Co tím chcete říct?” vyhrkla Jackie. “Já myslela, že nikoho tak mladého proměnit nesmíte.”

“William byl pedofil,” tiše řekla Marguerite. “Málo dbal o číkoli zákony. Měl rád ženy mladinké. Ve skutečnosti děti. Proměňoval je běžně v deseti letech, choval jako své mazlíčky, krmil pouze krví a skrovně, aby měl jistotu, že se řádně nevyvinou. Vždycky poznáš ty, co pořádně nejedli, nanoboty to mate a tak jsou zakrslí, hubení a vypadají nedospěle, jako Lily.”

Jackie se na ni ohlédla, vyděsilo ji, že Lily tohle někdo udělal schválně. Vypadala jako na počátku puberty… a zřejmě vždycky bude.

“Nechával si je, dokud ho neomrzely a pak je obvykle zabil a proměnil jinou,” zhnuseně dodala Marguerite.

“Proč ho nikdo nezastavil?” podivila se Jackie.

“Nikdo nemohl dokázat, že to dělá,” pokrčila rameny Marguerite. “Jak už jsem říkala, choval je jako domácí zvířátka. Až do Lily, žádná neuzřela denní světlo, jakmile ji proměnil. Držel je na svém rodinném sídle v Anglii. Přes den spaly v hrobce, spolu s ním, a v noci zůstávaly schované uvnitř. Pak udělal chybu a proměnil Lily. Byla vnučkou jeho hospodyně. Pracovala pro něho padesát let a viděla dvě děti, kterým tohle udělal. Když proměnil Lily, byla natolik rozzuřená, že se obrátila na někoho z Evropské rady. Jeli to vyšetřit, ale nějak se dozvěděl, že se blíží, pozabíjel její rodinu a uprchl na lodi do Ameriky.”

“Lžeš,” zavrčela Lily a Jackie ucítila jemné chvění vzteky v její ruce. “Nepozabíjel mou rodinu. A já byla první, koho proměnil tak mladého. Udělal to jenom proto, že mne tolik miloval.”

Marguerite se na ni dívala s útrpností. “Zabil tvou babičku, matku, otce a dvě mladší sestry. Vyhladil celou tvou rodinu předtím, než tě vzal na loď, Lily. Ačkoli nejsem překvapená, že ti o tom neřekl.”

“Jak bys to mohla vědět?” vyštěkla Lily.

“Lucian,” Marguerite pokrčila rameny. “Potají jsem vyslechla jeho a svého manžela, Jean Clauda, když o tom tenkrát hovořili.”

“No, pak tedy lhali,” zuřila Lily. “Všichni lhali. On by to neudělal a já byla jediná, kterou kdy proměnil tak mladou. Miloval mě.”

“Ani zdaleka jsi nebyla jediná, kterou proměnil tak mladinkou,” zavrčel něčí hluboký hlas.

Jackie sebou škubla, když se jí prsty Lily zaryly do ruky, jak je obě obracela, aby dál viděly na Marguerite a teď navíc i na druhého řečníka.

Christian stál asi deset stop nalevo od Marguerite, což Jackie překvapilo. Pořád byl i s ostatními mužskými u rodičů Stephana, když ji Lily unesla. Nebo aspoň předpokládala, že tam jsou, ačkoli je fakt, že už bylo dost pozdě, dávno už mohli být zpátky a zalezlí u sebe v pokojích. Jsou tady i ostatní?

“Byl jsem z jedním z členů rady, kteří byli vysláni celou věc prošetřit,” prohlásil Christian, čímž obrátil její pozornost zpátky ke konverzaci.

“Já také,” oznámil Marcus, který se najednou zjevil deset stop nalevo od Christiana. Zmlkl, protože Lily klopýtala pozpátku dál, Jackie vlekla s sebou, ve snaze dohlédnout na všechny tři najednou. Trio před nimi vytvořilo půlměsíc. Lily byla čím dál nervóznější, zvolna začínala panikařit.

“Oba jsme byli u toho, když byla v hrobce objevena těla,” vysvětloval Marcus. “Stála tam jedna velká, prázdná rakev, o které jsme se domnívali, že ji William ve dne sdílel s tebou. A čtyři menší, v každé dvě nebo tři těla. Úhrnem deset bezhlavých mladých dívek, podle vzrůstu mezi desíti a dvanácti lety. Kdyby ho tvoje babička neudala, byla bys jedenáctým tělem, jakmile by se tě nabažil.”

“Lháři!” zaječela Lily.

“Namísto toho pozabíjel tvou rodinu a uprchl s tebou do Ameriky,” Christian se opět ujal výkladu. “Což bylo mimo naše území. Nepronásledovali jsme ho, ale další lodí poslali do Ameriky zprávu, varovali jsme tamní radu, sdělili jim, co spáchal a oni ho začali lovit.”

“Jeho ulovení a zabití ti pravděpodobně zachránilo život,” zčistajasna promluvil Dante, čímž upozornil na svou přítomnost.

“Lháři, všichni lžete!” rozkřičela se Lily, znovu se pootáčela, aby i jeho přibrala do svého zorného pole.

“Příběh o tom, co William spáchal, je v Evropě velmi dobře znám.”

Jackie nebyla ani za mák překvapená, když Tomasso promluvil. Nikdy nikde neviděla jedno dvojče bez druhého. Nyní kolem nich vytvořili téměř úplný kruh. Lily už na všechny najednou ani při nejlepší vůli vidět nemohla.

“Vy dva jste se tady dokázali skrývat skoro rok, než vás místní vystopovali. Není-liž pravda?” optal se Tomasso.

Lily nepromluvila, nepopřela to ani nepotvrdila. Jackie si to vyložila jako ano.

“A přesto se za celý ten rok nikdy neobtěžoval naučit tě, jak se sama nakrmit,” Tomasso vytáhl eso z rukávu. “Udržoval tě v závislosti na něm, krmil tě sám, nedával ti jídlo, protože by ti umožnilo normálně dospět a nenaučil tě nic z toho, cos potřebovala umět k přežití.”

“Miloval mne! Staral se o mě!” umanutě protestovala Lily.

“Postaral se, abys na něm byla úplně závislá, Lily,” tiše pronesl Vincent, hned za nimi, a Lily se prudce otočila, Jackie brala s sebou. Krátce pohlédl Jackie do očí, vyslal k ní zprávu na uklidněnou, pak obrátil zrak k Lily. “A také se postaral, abys taková zůstala. Podívej se na sebe. Viděla jsi někoho, jako jsi ty, za těch sto let, které uplynuly od tvé proměny?”

“Drž hubu,” odsekla. “Nic o mně nevíš.”

“Vím. Vím, kdo jsi, ode dne, kdy jsem tě najal. Jen jsem si spočítal, že o tom nechceš mluvit a ostatně to byla tvá věc.”

Když na něj Jackie zostra pohlédla, očima se ho ptala, proč se jí nezmínil o tomto střípku minulosti, když vyzvídala, kdo by proti němu mohl něco mít, dodal: “Nikdy by mne nenapadlo, že žiješ nenávistí ke mně a všem příbuzným mužů, kteří tě před ním zachránili.”

“Zachránili mě!” Lily zuřivě zavrčela. “Zavraždili mého pána a nechali mne protloukat světem na vlastní pěst.”

“Bylo mi řečeno, žes utekla,” tiše odtušil Vincent a Lily si odfrkla.

“Samozřejmě jsem utekla,” vyprskla a znělo to trpce. “Právě brutálně usmrtili mého milence. Neměla jsem ponětí, co udělají se mnou.”

“Naučili by tě, jak se o sebe postarat sama,” měkce řekla Marguerite a Jackie se ohlédla, viděla, že jde blíž.

“To určitě,” hořce odsekla Lily. “Hned poté, co by mě přitloukli na celý den na slunce a nechali upéct také. William povídal, že to udělají.”

Vincent udělal krok vpřed a tentokrát si toho Lily zdá se všimla. Zčistajasna zezadu, zpod tlustého svetru, bleskurychle vytáhla krátký meč a přiložila ho Jackie ke krku.

Všichni ztichli.

“Pusť ji,” požádal Vincent klidným tónem. “Jackie ti nic neudělala.”

“Ne,” souhlasila Lily. “Ale miluješ ji a ublíží ti, když ji zabiju.”

“Zabij místo ní mne,” navrhl a Jackie se za to na něho zamračila.

“Nechci tě zabít. Chci, abys trpěl jako já, staletí, pravá životní družka bude v pekle a ty zůstaneš sám, abys žil dál, jak dovedeš.”

Jackie obrátila oči v sloup, konvalinka byla jako pokažená gramofonová deska, a odsekla: “Začínáš být nudná.”

Lily sebou trhla, zjevně v šoku, ostří vykouslo Jackie do krku tenkou rýhu.

“Cože?” optala se, jako by nevěřila vlastním uším.

“Slyšela’s. Seš nudná,” zopakovala Jackie, že má doslova nůž na krku, neřešila. “Všechny tyhle nesmysly kvůli ničemu.”

“Ničemu?” vydechla Lily. “Zabili mého Williama! Nikoho nemám! Nikoho, kdo by mne krmil, nikoho, kdo—”

“Lily, před sto lety neměli krevní banky. Nikdo nikoho nekrmil,” přerušila ji suše. “Všichni museli lovit.”

“William mne krmíval. Vodil mi muže a kontroloval jejich mysl, když jsem se krmila, on—”

“V tom případě bys měla být naštvaná na něho,” netrpělivě vyštěkla Jackie. “Měl rok, aby tě naučil, jak přežít, než vás dva rada dopadla. Rok! Vincent a ostatní mě naučili, jak se o sebe postarat, během pár dní. Tvůj William tě nechal, abys byla závislá a bezmocná. Chtěl dítě, bezmocné, nesamostatné dítě, které mohl ovládat a zneužívat, protože byl nemocný, zvrácený pedofil—”

“Drž hubu! William mne miloval!”

Lily teď byla vzteky bez sebe a Jackie si uvědomila, že zašla příliš daleko. Na druhou stranu, co se stalo, stalo se, ustupovat valný smysl nemělo a taky byla příliš vytočená, než aby na to měla náladu. Hysterický řev ocenila výsměšným odfrknutím. “Prober se. William tě nemiloval. Kdyby ano, naučil by tě, co potřebuješ umět a vědět, jako to Vincent učí mne. Chtěl by mít jistotu, že se o sebe dokážeš postarat… Vincent se mě nepokouší ovládat ani mě nenutí být na něm závislá. Takhle vypadá láska,” a jakmile ta slova vypustila z úst, věděla, že je to pravda. Vincent ji miluje. A ona miluje jeho. A krucinálfagot, nehodlá dneska umřít. Role oběti už měla plné zuby.

Lily ještě pořád byla v jejích myšlenkách a hned poznala, co chystá, ale už bylo pozdě. Jackie poslechla spíš instinkt, než co jiného. Jednou rukou popadla čepel, ignorovala, jak se jí zařízla do kůže, když si ji oddalovala od krku. Prsty se zahojí, všechno se zahojí, akorát hlavu ztratit nesmí, myšleno doslovně. S tímhle na paměti čepel pevně přidržela a vší silou vrazila loket do rachitického hrudníčku Lily.

Ženička zapackala dozadu, ale meč udržela. Jackie sebou škubla, protože se jí stihl zaseknout hlouběji do ruky ještě předtím, než ho pustila a uskočila.

Sotva byla volná, Vincent jí stanul po boku a tahal ji o kus dál, do bezpečí, zatímco se Christian a ostatní sbíhali k Lily. Za pár vteřin byla odzbrojená a uvězněná mezi Dantem a Tomassem. Vřískala a rvala se jako fúrie, ale nebylo jí to nic platné.

“Co s ní udělají?” Jackie pozorovala dvojčata, jak Lily vlečou k cestě, která vedla lesem k silnici.

“Půjde před radu. Rozhodnou o jejím osudu,” odpověděl Christian.

Jackie se zamračila, věděla, že z toho pro Lily nic dobrého nekouká. Na druhou stranu, ta holka je jako vzteklý pes. Zabila nevinné lidi a zabila by další. Doba, kterou strávila s Williamem, ji očividně pokřivila i po psychické stránce. Ostatně, připomněla si, i když vypadá jako holčička, ve skutečnosti je víc než stoletá a sama říkala, že hryzala děti, kdykoli se jí k tomu naskytla příležitost.

“Podej mi ruku.”

Jackie se překvapeně podívala za hlasem. Kde se vzal, tu se vzal, Tiny s lékárničkou.

“Přinutili mě čekat v lese,” žaloval, patřičně otrávený, při tom jí začal ovazovat krvácející ruku. “Tvrdili, že tam budu v bezpečí.”

Jackie se pousmála jeho špatnému rozmaru a chlácholivě ho pohladila po paži, pak pohlédla na Vincenta. Ustaraně pozoroval, jak Tiny pracuje. Chvilku na něho koukala, potom vyhrkla: “Miluju tě.”

Vincent zamrkal, hned pak vydechl: “Díky Bohu.” Sklonil hlavu, vtiskl jí něžný polibek na rty a zašeptal: “Já tě taky miluju.”

“Takhle by to mohlo stačit,” prohlásil Tiny, právě dokončil fačování její pořezané packy. Zvedl hlavu a vážně se na ni podíval. “Jsem rád, že jsi v pořádku.”

“Stejně tak já,” přidala se Marguerite, která k nim zrovna došla. Usmála se. “Vítej do rodiny, drahá.”

“Děkuji,” ostýchavě zamumlala Jackie.

“Well…” Marguerite povytáhla jedno obočí, s pohledem upřeným na Vincenta. “Myslím, že teď zase můžeš pustit na jeviště své hry.”

Pokrčil rameny. “Ať si to rozhodnou Stephano s Neilem, mně jsou ukradené. Divadlo už mě vážně nebere. Čtyři sta let v jedné branži je právě tak akorát. Myslím, že nazrál čas změnit profesi.”

Tentokrát pozvedla obočí Jackie. “Co budeš dělat?”

“Abych pravdu řekl,” schválně ji natahoval, “zjišťuji, že mne přitahuje to, co děláš ty. Být soukromým očkem mi připadá zajímavé.”

Jackie na něho hleděla, dočista tumpachová, ale než to stihla nějak komentovat, Marguerite přitakala: “Mně také. Považuji to za výzvu, jako puzzle. Jean Claude je na pravdě boží a všechny děti pod čepcem nebo v chomoutu a zakládají rodinu. Snažila jsem se vymyslet, v jakém oboru bych udělala kariéru, a už vím, co by to mohlo být.” Usmála se na Jackie. “Mohla bych pomáhat Tinymu.”

“Pomáhat Tinymu?” Jackie nestačila zírat. “Proč by Tiny potřeboval pomoc?”

“Inu, ty se teď budeš mít moc co učit, drahoušku, musíš trénovat schopnosti nezbytné pro přežití, třeba jak kontrolovat mysl a tak. Čím rychleji to zvládneš, tím lépe. Měla by ses na to soustředit,” rádoby nenápadně zdůraznila Marguerite. “Krom toho, jestli se vy dva vezmete, budete chtít líbánky. Tím pádem Tiny zůstane bez parťáka. Moc ráda bych byla jeho partnerem a pomáhala mu vést tvou firmu. Dá to mému životu smysl.”

“Berete práci v Evropě?” zeptal se zničehonic Christian, zatímco Jackie ještě pořád zírala s otevřenou pusou na Marguerite.

Zamrkala, jako by se budila z transu, sklapla pusu a zmateně se na něho podívala. “V Evropě?”

“Ano. Jestli ano, mám tam pro vás práci.”

“Práci jakého druhu?” zvědavě se optala detektiv Marguerite.

Christian zaváhal a pak řekl: “Zjistit, kdo je má matka.”

“Tvoje matka?” nechápavě zopakovala Jackie. Nesmrtelnému bylo přes pět set let.

Christian přikývl.

“Jé, to bych mohla zvládnout!” Marguerite vypadala vzrušeně a už se obracela na Tinyho. “My bychom to zvládli, viď, Tiny?”

Nečekala, až odpoví, ale vzala Christiana pod paží a odváděla si ho k lesní cestě.

“Musíš mi povědět všechno, co víš,” předla. Ještě se ohlédla: “Pojď s námi, Tiny, v tomhle oboru máš víc zkušeností, než já. Víš lépe, jaké otázky bychom mu měli položit.”

Drobeček krátce zaváhal a kouknul na Jackie. Když jen bezmocně pokrčila rameny, povzdechl si a uháněl za nimi.

Jackie je pozorovala odcházet a kroutila hlavou. “Jak by vůbec někdo mohl vyřešit takovou záhadu? To není jako by se dalo počítat s tím, že se uchovaly záznamy pořízené před pěti sty lety… a to ještě bůhví jestli. Otec by mu určitě mohl říct, kdo to byl.”

“Julius o tom odmítá mluvit celých pět století,” ozval se Marcus. “Marguerite je pro tu práci jako stvořená.”

“Proč?” optala se zvědavě.

Marcus se jen usmál, obrátil a kráčel za ostatními.

Jackie tázavě pohlédla na Vincenta, ale nezdálo se, že by tomu rozuměl lépe, než ona.

“Miluji tě,” zašeptal, čímž si suverénně přivlastnil její plnou pozornost.

Jackie se zasmála a nechala se obejmout. “Miluji tě.”

“Tak, má pravá životní družko,” Vincent ji sevřel v náručí.

“Jsi si tím opravdu jistý?” Jackie k němu nejistě vzhlížela. Věděla, co cítí, ale tolik se bála, že dělá chybu.

“Ty ne?” zeptal se tiše.

“Ano,” vážně přisvědčila. “Miluji tě víc, než jsem si kdy myslela, že je možné někoho milovat. “Ale,” zaváhala, pak kápla božskou. “Znám příběh Marguerite a vím, jak hrozně to může dopadnout, když si zvolíš nesprávného životního druha a rozhodně bych nechtěla, abys byl nešťastný kvůli mně.”

Vincent se usmál a zlehka jí prstem obmaloval obočí, vyhlazoval ustarané vrásky na čele. “Jackie, prožil jsem víc, než čtyři sta let, potkal milióny žen a spal s tisíci. Měl jsem hodně času na zjištění, jaká žena mne může učinit šťastným a s kým bych mohl strávit věčnost.” Vzal její tvář do dlaní a vážně se na ni díval, když dodal: “Ty jsi ta žena.”

Jackie cítila, že se jí do očí hrnou slzy, bodlo ji u srdce. Nyní už chápala úsloví: milovat někoho tolik, až to bolí. Zvedla se na špičky, položila rty na rty a políbila ho se vší láskou, kterou cítila. Vincent jí polibek oplatil, ale až moc brzy se odtáhl.

“Takže bude svatba,” konstatoval a popohnal ji směrem, kam odešli ostatní. “Přemýšlel jsem o Vegas.”

“Las Vegas?” podivila se.

“Jo,” zasmál se. “Kněz bude vypadat jako Elvis, já na sobě budu mít kostým pošitý štrasem a flitry, a vysoké modré semišové boty. Ty—” zmlkl, káravě povytáhl obočí, protože se rozchechtala. “No co? Nemáš žádné příbuzné a tohle nám ušetří zdržování s velkou svatbou.”

“Pravda,” uznala se smíchem, když ji zase pobídl do kroku.

“A potom můžeme uspořádat velkou oslavu v Kanadě, u tety Marguerite. Už mi nabídla svůj dům. Tinyho a všechny tvé přátele tam dopravíme letadlem,” slíbil, pak se usmál a pokračoval: “Potom můžeme strávit líbánky v…”

Povytáhla obočí, když zaváhal. “Ano?”

“No, uvažoval jsem o Disneylandu,” zadoufal nahlas a tak ho prostě musela políbit, vypadal k zulíbání roztomile.

“Tam jsem nikdy nebyla,” zakřenila se a potřásla hlavou.

“Život s tebou bude zajímavý, viď, má lásko?”

“Věčnost bude zajímavá pro nás pro oba,” ujistil ji Vincent a zastavil se, aby Jackie znovu políbil.