Lynsay Sands

Argeneau 06. Kousni mě, když to dokážeš

1. KAPITOLA

Leigh byla jen půl druhého bloku od domova, když si všimla kroků, které dělaly ozvěnu klapání jejích podpatků. Nejdřív si s tím nelámala hlavu. Tohle je Kansas. Tady se nikdy nic nestávalo, obzvlášť v pět ráno. Dokonce i Dorotka a Toto si museli stopnout tornádo a odfičet za dobrodružstvím jinam.

No ano, tohle je Kansas City, ne nějaký zapadákov. Ve městě existuje kriminalita. Je pět ráno a ona je samotná žena, kráčející temnou ulicí, která – ačkoli šlo o obytnou čtvrť plnou starých rodinných domů – byla jen pár bloků od centra města, kde se s oblibou scházeli bezdomovci a narkomani.

Mrazivé chvění jí šplhalo vzhůru páteří, protože si uvědomila, že kroky za ní zrychlily a blíží se. Kráčela stejnou cestou nastokrát, za posledních pět let, a ani jednou se necítila nesvá… a nelíbilo se jí, že teď ano. V duchu si nakázala zůstat v klidu, pokoušela se vybavit si, co se naučila v kurzech sebeobrany, ale, jak jinak, teď když ho nejvíc potřebovala, mozek si vzal volno.

Copak to není pokaždé stejné?

Cítila narůstající napětí ve svalech, protože kroky se pořád přibližovaly a měla strach, že pokud něco hodně brzy neudělá, mohlo by pak být příliš pozdě.

To pomyšlení ji popohnalo k činu. Změnila směr, střihla to ke kraji chodníku, že jako přejde ulici, při tom hodila nonšalantní pohled přes rameno, jako kdyby se koukala, jestli něco nejede. Ten pohled jí na klidu nepřidal. Blížící se osoba byl muž; vysoký, štíhlý a oblečený do tmavých šatů. Tvář neviděla; byla ve stínu, mohla za to kapuce bundy. Ohlédnutím dosáhla jediného. Byla teď mnohem víc nesvá, rozčilená. Vyděšená.

Navenek se chovala, jako by ji jeho přítomnost nijak netrápila, vyrazila přes ulici a v duchu zvažovala a zamítala možnosti, co by měla dělat. Pohled na tmavými domy lemovanou ulici vepředu ji potěšil informací, že se může spolehnout leda sama na sebe. Nikde nikdo, auto ani chodec. Žádná pomoc na obzoru.

Vážně jsem si měla vzít domů taxíka, což sice připouštěla, ale nikdy dřív problém neměla, tak jak ji mohlo napadnout, že dnešní ráno bude jiné? Krom toho, pozdě bycha honiti, po bitvě je každý generál.

Leigh cítila, jak se jí svírá srdce, protože ji kroky následovaly přes ulici. Teď měla oči na stopkách, prohlížela si domy, které míjela, hledala jakékoli známky života, snažila se odhadnout, kam by se měla obrátit o pomoc. Tohle je klidná obytná čtvrť, domy ve tmě, lidé uložení na noc v postýlkách spali a zatím nevstávali. Jak to tak vypadá, je tady široko daleko jediná osoba, která pracuje dlouho do noci a je ještě vzhůru.

U Coco, restaurace/bar, který vlastnila, zavíral ve tři ráno. Lépe řečeno, bar zavíral, restaurace už mnohem dříve. Leigh šéfovala baru v noci. Jakmile se poslední zákazník odpotácel ven a uklízecí četa se pustila do práce, stáhla se dozadu do kanceláře a pustila se do papírování; vyplňovala pracovní výkazy, prohlížela píchačky, sepisovala objednávky, kontrolovala účtenky a tak. Obvykle bývala hotová ve stejnou dobu jako uklízečky. Jinak čekala, dokud neskončí, vyprovodila je ven, zamkla a zamířila domů… vždy mezi pátou a půl šestou, těsně před svítáním, o tom temném čase, kdy většina kriminálníků již bývá v kanafase.

Zrovna jako nejspíš každý na téhle ulici, pomyslela si, srdce jí padalo do sukně. Pak zpozorovala, jak se o několik domů dál rozzářilo světlo na zápraží. Za moment se otevřely dveře a objevila se postarší dáma v županu. Nevšímala si, že někdo přichází po ulici, její pozornost patřila německému ovčákovi, který proklouznul kolem ní a teď nedočkavě capal po schodech dolů na trávník.

“Budit mě ještě za tmy.” Ženino naštvané brblání se v předjitřním tichu skvěle neslo. “Měl sis to odbýt, když jsem tě prve venčila.”

Leigh bylo hned lehčeji u srdce. Bezpečný přístav v bouři. Může tu paní poprosit o pomoc a zavolat policii nebo možná jen taxi. Přítomnost psa určitě toho muže od jejího pronásledování odradí, kdo by si chtěl zbytečně přidělávat nepříjemnosti?

Přidala do kroku a otevřela pusu, aby zavolala, ale dál se nedostala. Nezaslechla, že muž za ní zrychlil, neuvědomila si, že se rozběhl. Zčistajasna byl před ní, takže jí nezbylo, než se zastavit.

“Ahoj, Leigh.”

Při zvuku svého jména se zmateně zarazila, pak ten muž setřásl kapuci a ukázal tvář.

“Donny?” vydechla překvapeně, oblila ji úleva. Donny Avries pracoval v baru U Coco celý rok. Vždycky všem ve všem ochotně vyhověl, jedním slovem pracant. Milly – kamarádka a denní vedoucí restaurace – rozhlašovala, že se do Leigh zabouchnul a že škemrá o trvalé noční směny, jen aby mohl být s ní, ale ona sama to považovala za nesmysl. Jenom spolu dobře vycházejí, jako kamarádi. Hrozně ji rozhodilo, když se před víc než týdnem prostě vypařil.

Obvykle býval dochvilný a často přicházel do práce dokonce dřív, ale v pondělí večer se Donny prostě neobjevil. Pokoušela se dovolat k němu do bytu, ale nikdo to nebral. Když se neobjevil ani příští večer, volala tam zase, pak už ale měla vážně starost a zatelefonovala jeho bytné, aby ho zkontrolovala.

Ta se jí za nějakou tu chvíli ozvala s tím, že i když v bytě všechno vypadá v pořádku, jeho kočka je očividně hladová a bedýnka plná hovínek, což naznačuje, že už doma hezkou chvíli nebyl. I když tam nejsou patrné žádné známky toho, že by odjel na nějaký plánovaný výlet, promluvila si prý s lidmi ze sousedních bytů a nikdo Donnyho neviděl od sobotního večera, kdy si údajně vyrazil s nějakými kamarády. Rozhodly se zavolat policii.

Nyní, o týden později, policie dvakrát navštívila restauraci, kladli otázky a připustili, že zdá se zmizel. Požádali ji, aby kontaktovala policejní stanici, kdyby o něm uslyšela.

“Kdes byl?” vyštěkla Leigh, vztek úspěšně vytěsnil strach. Kvůli tomuhle chlapovi jí bylo strachy špatně a on si teď tady stojí, jako by se nechumelilo, zjevně živý a zdravý.

Donny zaváhal, pak řekl jenom: “Uvidíš.”

Leigh při jeho odpovědi nevěřícně vytřeštila oči, po všech těch starostech pro ni byla nepřijatelná. A upřímně řečeno, to jediné slovo – stejně jako zvláštní úsměv na jeho tváři – jí bralo nervy. Také na jeho očích bylo cosi podivného.

“Ne, neuvidím,” odsekla. Strach se jednou pro vždy přetavil ve zlost a už neměla náladu poslouchat, co jí hodlá nakecat. Obrátila se na patě a pokračovala, kam měla namířeno. “Můžeš to vysvětlit zítra, až si přijdeš vyzvednout odchodné.”

Udělala jenom pár kroků předtím, než se – z neznámých důvodů – zastavila, tělo jí ochablo. Zaslechla tiché žuchnutí, jak jí kabelka vyklouzla z bezvládných rukou a přistála na travnatém pásu podél chodníku, pak zjistila, že se pomalu otáčí a vrací. Donny už nebyl sám; vedle něj stál muž. Vysoký a vychrtlý, s dlouhými, slámově plavými vlasy, které mu spadaly v mastných pramenech kolem hubené, bledé tváře. Žlutohnědé měl i oči, které jakoby žhnuly.

Pokud náhlý nedostatek kontroly nad vlastním tělem nestačil, aby ji vyděsil, jediný letmý pohled mrtvých očí tohoto muže stačil, aby se jí krev v žilách proměnila v led.

“Ahoj, Leigh. Donny mi o tobě hodně vyprávěl.” Usmál se a ona uviděla, jak se mu oba špičáky prodlužují a vystupují vpřed, až z nich byly dva špičaté tesáky.

Jistá část její mysli se při tom pohledu vypnula, tvrdila, že to není skutečné, že není připravená akceptovat tohle coby realitu a že si raději zdřímne. Ale zase s hrůzou naskočila, když ten muž zčistajasna, bez sebemenšího varování vyrazil vpřed. Objal ji ve tmě, která jakoby ho obklopovala. Na hrdle ucítila štípnutí, pak jí prošlehlo vzrušení a rozkoš, jako nějaká droga.

“Ah,” stěžoval si Donny odněkud za ramenem, které jí clonilo ve výhledu. “Já chtěl být tím, kdo ji kousne.”

Leigh zamrkala při kňouravém zvuku jeho hlasu, právě když rozkoš, která do ní pronikala, opadla a muž před ní cosi mrmlal se rty na jejím hrdle.

“Cože?” zeptal se Donny. Přesunul se na dohled, při tom poklepal muže po rameni. “Cos to říkal?”

Muž zamumlal znovu, něco co vyznělo jako: Huh-uh! Pak s netrpělivým mlasknutím zvedl hlavu a přes rameno si Donnyho zle změřil.

“Drž hubu!” vyštěkl a nějaká část mysli Leigh si pomyslela: Ahááá, tak tohle teda říkal.

“Já jsem pán upírů,” pokračoval. “Já jsem tím, kdo zplodí nové dítě noci.”

Oči Leigh se při těch slovech rozšířily. Upírů?

Připouštěla, že je těžké nebrat to za bernou minci, když tesáky toho chlápka blýskaly při každém slově a na špičkách měl krev. Její, jak předpokládala. Cítila teplou tekutinu stékat po hrdle a vsakovat se do náprsenky bílé blůzky. Prýštila z místa, kam ji kousnul, a ona tušila, že to je krev, takže… upír? Dobrá. Ale dítě noci? To znělo trochu moc pateticky, replika jako vystřižená z nějakého škváru, co vysílávají pozdě v noci.

Právě tehdy si uvědomila, že to možná projela na celé čáře. Zaobírat se myšlenkami tohoto druhu uprostřed této situace se nezdálo úplně příčetné. Naneštěstí si uvědomila, že to není jenom tělo, co nedokáže kontrolovat. Mysl měla obluzenou, jako by dostala sedativa. Myšlenky byly její vlastní, ale nedokázala v sobě vykřesat nějak extra moc obav z toho, co se děje. I když ji mysl popichovala, aby křičela do ochraptění, jako by neměla sílu v sobě zburcovat strach, dokonce ani energii zaječet.

“To proto, že jsi pod mojí kontrolou,” prohlásil muž, který ji držel, jako by jí četl myšlenky, a Leigh došla k názoru, že nejspíš ano. Copak upíři nemají umět kontrolovat mysl svých obětí? Jasně, taky mají být neodolatelně přitažliví a okouzlujících způsobů. Bohužel, Donny byl jen průměrný pihatý zrzek a ani pan Já-jsem-pán-upírů nebyl nijak zvlášť pohledný… ani charismatický, když na věc přijde. Ruku na srdce, je to pro ni poněkud zklamáním, když se to vezme kolem a kolem.

Hluboké hrdelní vrčení přitáhlo její pozornost k panu Pánu Upírů a s jistými obavami zaznamenala, že vypadá jaksi naštvaně.

“Změníš názor,” zavrčel, při tom jí soustředěně zíral do očí. “Budeš mne chtít, budeš po mně celá říčná, toužit po mně jako po nikom jiném, poslouchat mě bez otázek.”

Bylo to slovo poslouchat, tam ji ztratil. Leigh je neměla moc v lásce. Byl to oblíbený příkaz jejího ex-manžela… obvykle těsně předtím, než použil pěsti, aby ji přesvědčil. A hlavní důvod, proč se stal ex.

“Hele, Morgane,” zaprotestoval Donny, už zase ukňouraným hlasem. “Co to děláš? Máme ji proměnit pro mne.”

“Drž hubu, Donalde,” odsekl Morgan. Soustředěním přimhouřené oči upíral na Leigh a jí se zmocnilo prazvláštní tušení, že si začíná uvědomovat, že ne zcela podlehla moci jeho kouzla. S jistotou věděla, že má pravdu, když se zeptal: “Jak můžeš myslet? Neměla bys myslet, ale slyším tvoje myšlenky.”

Ani Leigh neměla ponětí proč. Kdyby toho byla schopna, pokrčila by rameny. Naneštěstí, zatímco její mysl byla takříkajíc její, tělo nikoli.

Čísi zavrčení Morgana vyrušilo, zadíval se po straně dolů. Leigh pořád nemohla hýbat hlavou, ale její oči zvládly potřebný úhel a ač trochu rozmazaně, přece jen zahlédla psa. Okamžitě v něm poznala německého ovčáka, kterého viděla vyjít z domu kousek dál po ulici. Jeden moment si myslela, že by ji zvíře mohlo ještě zachránit, ale pak Morgan blýsknul tesáky v napůl zasyčení, napůl zavrčení, a pes couvnul, hlavu nízko, zuby vyceněné, ale jeho vrčení jaksi ztrácelo na síle.

“Morgane,” začal nervózně Donny, pozoroval vlčáka, který byl pořád dost blízko, aby budil obavy.

“Kuš, Donalde,” odfrkl pán upírů podrážděně. Pak si ji, k jejímu překvapení, zvedl do náruče a vyrazil zpátky přes ulici.

Donny se loudal za ním. Cosi si rozmrzele brblal pod nosem, jak si Leigh všimla, koukala přes rameno muže, co ji nesl. Pak jí výhled zablokoval zadek černé dodávky, kolem které ji teď Morgan přenášel. Prve přešla ulici jen na délku dvou aut před ní a teď tušila, že právě z této dodávky se Morgan vynořil. Byla si jistá, že po ulici ji pronásledoval jenom jeden pár kroků. Donnyho. Morgan, jak se domnívala, čekal v dodávce, a kdyby nepřešla ulici, boční dveře by se pravděpodobně otevřely, sotva by se dostala na jejich úroveň, a zavlékli by ji dovnitř.

Předpokládala, že je donutila změnit plány, když přešla na druhou stranu.

“Seš chytrá holka,” podotknul Morgan, při tom ji nakládal do zadní části vozidla. “Přesně tak to bylo.”

Evidentně mi zase četl myšlenky, uvědomila si Leigh, když lezl k ní dovnitř. Donny za nimi přirazil dveře a o chvíli později uslyšela otevírání dveří řidiče. Dodávka se trochu zhoupla, jak dosedl za volant.

“Nevím, proč pořád ještě máš kontrolu nad některými svými schopnostmi, ale fascinuje mne to,” prohlásil Morgan, zvedl si ji na klín, takže se mu zády opírala o pravou paži. Motor dodávky se s rachotem probral k životu.

Woo-hoo, pomyslela si suše. Udělala jsem dojem na krev sajícího upíra.

Morgana její myšlenky patrně pobavily. Přinejmenším mu rty zkřivil úsměv, ale hlas měl smrtelně vážný, když oznámil: “A ty budeš krev sající upírka jakbysmet. Budeš mě pak mít raději? To by mne skutečně zajímalo. Jakmile se stanu tvým knížetem?”

Leigh se pokoušela rozhodnout, jestli má na mysli to kousnutí, které jí už uštědřil, nebo jestli ji bude muset kousnout ještě dvakrát, jak to říkají v knihách a filmech, když najednou zvedl levé zápěstí k puse a otevřel si žílu jedním z tesáků.

Jé, tohle je opravdu odporné, pomyslela si.

“Ano,” přitakal Morgan, jako kdyby promluvila nahlas. “A svinsky to bolí, věř mi. Nicméně se obávám se, že to je nezbytné.”

Leigh se snažila vykoumat, proč by to asi tak mělo být nezbytné, když se jí pusa najednou sama od sebe otevřela a on jí přitiskl krvácející zápěstí ke rtům. Kovově chutnající tekutina jí tekla po zubech a po jazyku. Musela polknout nebo se udusit. Polkla.

Suchá tráva a spadané větve křupaly pod podrážkami bot Luciana Argeneau, který se blížil k dodávce zaparkované mezi stromy na kraji pozemku. Dva muži stáli u otevřených zadních dveří, v kalném světle těsně před úsvitem si vybírali a kontrolovali zbraně. Stejně jako on sám byli oblečení od hlavy k patě v černém a přes šest stop vysocí. Oba svalnatí a měli krátké vlasy, ale jeden byl brunet a druhý blonďák.

“Hotovo?” zeptal se, jednou rukou si projel kratičké, platinově blond vlasy.

“Hotovo,” přitakal Bricker – brunet – klidně, při tom se naklonil do dodávky a popadl dva kanystry benzínu. “Jak to chceš udělat?”

Lucian pokrčil rameny, nějak v sobě nedokázal vykřesat to pravé nadšení pro úkol, který měl před sebou. Tohle za ta léta dělal už tolikrát, že v tom pro něj zbyla už jen malá výzva. Přišlo mu mnohem zajímavější hnízdo vystopovat než vyčistit, ale dokonce i to bylo méně vzrušující, než kdysi.

Nepomáhalo, že dnes to byl právě Morgan, po kom šli. Býval nejlepším přítelem jeho vlastního bratra, dvojčete, Jean Clauda, až do jeho smrti před pár lety. Ti dva byli nerozluční jako siamská dvojčata celá staletí a proto ho i on sám považoval za přítele. Natolik, že když se začalo šuškat, že Morgan sešel na scestí, informace ignoroval s tím, že to určitě nemůže být pravda. Jenomže se ty zvěsti šířily pořád dál a jemu nezbylo, než celou záležitost prošetřit, bez valného nadšení. No a takhle to dopadlo. Šeptanda se potvrdila a Morgan byl odsouzen k smrti.

“Vychází slunce,” zamumlal Mortimer a pak zopakoval Brickerovu otázku: “Jak to chceš udělat?”

Lucian mrkáním zahnal neradostné myšlenky a zaregistroval první plíživé paprsky slunce plašící noc. Nejlepší doba udeřit. Všichni teď budou zpátky v hnízdě a uložení do pelechu, aby prospali den.

Protože – samozřejmě – upíři přes den nevychází, pomyslel si suše, pohledem při tom přejel přes okolní stromy, až ke zchátralému domu, kam se Morgan zašil spolu s bandou psanců, které stvořil. V tomto světle vypadal strašně, ale hůř – jak sám věděl – vypadal v plném denním světle, kdy slunce krutě pražilo na oprýskanou omítku, zabedněná okna a plevelem prorostlý trávník.

Jak si psanci mohli vybrat takový život, ho nikdy nepřestalo udivovat. Jako kdyby – sotva jim jednoho krásného dne čertvíproč ruplo v bedně, lidově řečeno, a rozhodli se stát metlou země – uvěřili, že normální, civilizované bydlení už pro ně není. Nebo možná prostě vegetovali způsobem, který jim přisuzovali smrtelníci, v naději, že tak zlákají a udrží v područí členy smečky. Koneckonců, kdyby smrtelníci věděli, jak málo kouzla nesmrtelní ve skutečnosti mají, mohlo by jim připadat mnohem méně atraktivní být jedním z nich nebo přinejmenším být jejich služebníky.

Setřásl cynické úvahy, Lucian pohlédl na druhé dva muže a konečně odpověděl: “Stejně jako vždycky.”

Mortimer s kývnutím zavřel dveře dodávky, vzal od Brickera větší kanystr a všichni tři odešli na kraj lesa. Zastavili se, pohledem ještě jednou sklouzli po oknech. Žádné známky pohybu v domě, ale polovina oken byla zabedněná, takže to moc neznamenalo.

“Dáme jim pár minut navíc na zalehnutí nebo…” Mortimerova otázka vyšla do ztracena. Rozhlédli se, protože jitřní ticho narušil zvuk vozu. V naprosté tichosti překvapeně sledovali, jak tmavá dodávka zahýbá na příjezdovou cestu a s typickým křupáním kodrcá po štěrku.

“Hmm,” zamručel Lucian, s první opravdovou jiskřičkou zájmu. Tohle bylo jiné. Obvykle touto dobou bývali upíři v domě, pokud už ne stulení v rakvích, které zdá se měli v oblibě.

Couvli kousek dozadu mezi stromy, aby byli méně vidět. Přímo před jejich očima dodávka zaparkovala blízko u domu, pak šofér vyskočil a sprintoval otevřít zadní dveře.

Lucian strnul, když z dodávky vyskočil Morgan, v náručí nějakou brunetku. Oblečená byla do krátké černé sukně a zakrvácené bílé blůzy, její očí vrhaly zoufalé pohledy na dům a dvorek, jako kdyby hledaly cestu k úniku, ale to, jak bezvládně v Morganově náruči spočívala, mu napovědělo, že nesmrtelný psanec převzal kontrolu nad jejím tělem. Nebylo úniku.

“To je Leigh,” zamumlal Mortimer a mračil se.

“Pracuje v baru U Coco. V restauraci, kde jsme jedli celý týden,” vysvětlil Bricker a Lucian zabručel. Justin Bricker byl dost mladý, aby pořád ještě jedl, a Garrett Mortimer chodil s ním, aby mu dělal společnost a tu a tam něco zobnul.

On sám se jedením nezatěžoval, ale tento týden už toho hodně vyslechl o pěkné malé věcičce, která jim v baru servíruje pozdní jídlo. Oba zjevně okouzloval její šarm a smysl pro humor, a tudíž se domníval, že tato Leigh je ona pěkná malá věcička, o které byla řeč. Určitě, ani jeden nevypadal nadšený, že ji vidí nést po schodech zápraží, evidentně má tu pochybnou čest stát se poslední Morganovou obětí.

“Musíme jí pomoct,” prohlásil Bricker.

Mortimer kývnul na souhlas. “Jo.”

“Může být svolná,” podotknul Lucian, ačkoli měla v očích cosi, co naznačovalo, že není.

Oba ztichli, oči upřené na ženu, kterou Morgan nesl do domu.

“Ne. Není,” s absolutní jistotou konstatoval Mortimer, když za triem zapadly dveře. Znělo to ponuře a vztekle. Mortimer se rozzlobil zřídkakdy.

Bricker souhlasil: “Ne, není.”

S pokrčením ramen Lucian obrátil pohled zpátky k domu. “Měli bychom jim dát zhruba deset minut na uložení ke spaní.”

“Ale čím déle budeme čekat, tím hůř pro Leigh,” namítl Bricker.

“Už ji kousnul a dal jí svou krev,” zdůraznil Mortimer, zjevně získal čerstvé zprávy z jejích myšlenek, když ji četl. “Nic moc víc už jí neudělá, dokud se docela nepromění.”

Bricker se zamračil a pohlédl na Luciana. “Vezmeme ji odtam, že ano?” Když Lucian zaváhal, začal licitovat: “Ještě nikoho nekousla a nechce tam být. Leigh je milá dáma.”

“Uvidíme,” uzavřel diskuzi Lucian.

Došlo mu, že to je maximum, čeho může pro teď dosáhnout, Bricker zmlkl, ale vypadal ustaraně.

Lucian ho ignoroval a dal se do zkoumání svého vybavení. Ještě jednou prohlédl kuši, přepočítal speciálně vyrobené dřevěné šípy v toulci připoutaném k noze. Spokojený, že všechno je jaksepatří, vyndal z kapsy zbraň, zkontroloval, že je plně nabitá a zajištěná před tím, než ji zastrčil zpátky.

Netrpělivě hleděl na dům, nemohl se dočkat, až se věci dají do pohybu. Přinutil se čekat celých deset minut, ale sotva digitální číslice hodinek daly ve známost, že čas nadešel, jeho ruka sevřela kuši a beze slova vyrazil.

Mortimer a Bricker s ním srovnali krok, šli mu po boku, každý z jedné strany, když se vynořil ze skrytu stromů a blížil se k polorozpadlému domu. Vystoupali na verandu u předního vchodu, jak nejtišeji to bylo možné.

“Nedbalost,” zašeptal Mortimer, když Lucian otočil knoflíkem kliky a dveře se hladce otevřely. Rudovlasý chlapík se je neobtěžoval zamknout. Lucian nebyl nijak zvlášť překvapen. Jestli je nově proměněný, bude se cítit nepřemožitelný, a žádný z Mortimerových následníků by neměl být starší než plus mínus měsíc. Tehdy se prvně začalo šeptat, že Morgan sešel na scestí.

Trojice vklouzla do domu, oči na stopkách, uši nastražené po jakémkoli zvuku. Jak se ostatně dalo čekat, nadzemní podlaží vypadalo neobydlené. Hned jak postavili kanystry benzínu do kuchyně, rozdělili se, aby v tichosti důkladně prohledali obě horní patra, čistě pro jistotu. Jakmile skončili, sešli se v kuchyni a blížili se ke dveřím, o kterých věděli, že vedou do sklepa.

Lucian byl důkladný od nátury a vytrénoval každého, s kým pracoval, aby byl nemlich takový. Vždycky vyhledali všechny informace, které mohli o hnízdě získat dřív, než se k němu vůbec přiblížili. Dobře věděli, že znalost prostorového uspořádání věci podstatně zjednoduší a tentokrát se jim podařilo vypátrat dceru bývalého majitele. Dům prodala, když jí umřela matka, ale vyrostla tam a dobře ho znala. Od ní vyzvěděli všechno, co mohli, a dokonce získali hrubý náčrt půdorysu dřív, než jí vymazali všechny vzpomínky na svou návštěvu.

Nyní se Mortimer s Brickerem přesunuli nalevo ode dveří, Lucian napravo. Jakmile zaujali pozice, kývnul na ně, zvedl samostříl a volnou rukou sáhl po knoflíku kliky. Ruka mu strnula palec před cílem, když se klika začala otáčet sama od sebe.

Ucukl rukou a čekal. Dveře se otevřely jen napůl, brunetka jménem Leigh jimi proklouzla a udělala váhavý krok do kuchyně.

Lucian na ni užasle zíral, pomalu otočila hlavu a při pohledu na něj zamrkala. Uviděl, jak jí do očí skočil strach a střelhbitě zareagoval. Jednou rukou jí zakryl pusu a bez hlesu ji odtáhl ode dveří, její záda pevně přitisknutá ke své hrudi.

Tělo se jí krátce napjalo, jako by se chystala bránit, pak se náhle zklidnila. Když Lucian shlédnul, uviděl, že vytřeštěné oči upírá na Mortimera a Brickera na druhé straně dveří. Oba muži ji častovali čímsi, co podle něj nejspíš měly být úsměvy na uklidněnou. Jemu osobně ti dva připadali prostě jako párek idiotů, ale na Leigh to zřejmě zabíralo. Pozoroval, jak si Bricker dává jeden prst na rty a znázorňuje pšššt, aby byla zticha, zatímco Mortimer na ni zíral se soustředěním, které naznačovalo, že k ní vysílá uklidňující myšlenky a snad také totéž němé varování. Uvolnila se, opřela se o Luciana a on zjistil, že reaguje, když si na něm její tělo udělalo pohodlí a pozadím se mu mimoděk uhnízdilo na slabinách.

“Právě jsem usnul, Donalde. Ne, že bych buzení ocenil.”

Lucian ztuhl při slovech, která se nesla nahoru po schodech, přitom vzal na vědomí, že Leigh ztichla. Vlastně tajila dech, došlo mu, a uvědomil si, že se mu nelíbí, jak moc se bojí.

“Omlouvám se, kníže,” odpověděl někdo – patrně Donald – jenže popravdě to znělo spíš rozmrzele, než omluvně. “Ale prohledali jsme sklep a ona—”

“Protože se nehodlá ukrýt ve sklepě. Hodlá utéct, ty idiote!” odsekl rozhněvaný Morganův hlas.

“Ale proč? Proč není svolná?” Donaldův hlas se změnil ve frustrovaný a dokonce fňukavý.

“Ne každý chce být dítětem noci. Povídal jsem ti, že se k ní nesmíš otočit zády ani na moment, dokud ji nebudeme mít pod kontrolou. Ani na jediný zpropadený moment! Říkal jsem ti to. Není dobrovolník. Dokud mne nepřijme za pána, bude se pokoušet utéct.”

“Odešel jsem od ní jenom na minutku. Já—”

“Neměl jsi od ní odcházet vůbec. Dostaň ji zpátky a—”

“Ale co když je venku? Vychází slunce!”

“Tys ji chtěl. Ona je—”

Slova ustala, jako když utne, a Lucian cítil, jak čím dál víc trne. Hlasy se s každým okamžikem blížily a ti dva teď podle jeho odhadu stáli u paty schodů. Nenadálé ticho zřejmě naznačovalo, že něco prozradilo jejich přítomnost.

Lucian pohlédl na Mortimera a Brickera, ale byl si jist, že žádný z nich nemůže být zezdola vidět. Pak sklopil zrak k ženě před sebou a hned viděl, v čem je háček. Neodtáhl Leigh dost daleko. Byla malá, temenem hlavy mu stěží sahala ke kořenu krku, zato štědře obdařená a část jejích velkorysých proporcí v zářivě bílé blůze vyčnívala přes kraj dveří.

“Jsou to kozy?” zaslechl ptát se Donalda a Lucian zavřel oči.

Rozhostilo se ticho a trvalo dlouho. Věděl, že Morgan prohledává mysl Leigh a hledá informace o situaci nahoře u schodů. Předpokládal, že by bylo příliš odvážné doufat, že si jen pomyslí něco o vnadné barmance, příliš hloupé, aby opustila dům, která místo toho stojí tady nahoře a medituje o nesmrtelnosti chrousta. Ne. Morgan má podezření, že se něco děje.

Věděl, že moment překvapení je v háji. Posunul Leigh tak, aby se mohl naklonit a porozhlédnout poblíž kraje dveří. Na druhé straně dělal Mortimer totéž a najednou zjistili, že civí na dva muže doslova zkamenělé u paty dřevěných schodů. Pak se rozpoutalo peklo.

Morgan a Donald se najednou otočili a urychleně vykročili temnou chodbou dole, rozběhli se, sotva byli z dohledu. Bricker a Mortimer vyrazili za nimi a Lucian odtáhl Leigh ode dveří a zatlačil ji na židli u kuchyňského stolu.

“Zůstaň,” zasyčel, pohledem klouzal po tváři, kterou poprvé viděl zblízka. Byla krásná. Vlny lesklých oříškových vlasů rámovaly obrovské oči mandlového tvaru, rovný nos a vysoké lícní kosti v oválném obličeji. Také byla příšerně bledá a na židli se kymácela, nutně zauvažoval, kolik krve ztratila.

Zeptal by se, ale výstřely zezdola mu připomněly naléhavější záležitosti. Nechal ji tam. Lucian se obrátil a uháněl dolů za kamarády.

2. KAPITOLA

“Kde je Leigh?”

Lucian zůstal stát na horním schodku. On a Mortimer dokončili vyhlazování hnízda a rozlévání benzínu ve sklepě a nahoru po schodech ke kuchyni, kde byli poprvé od chvíle, kdy vyrazili dolů. Bricker byl ten, kdo zaběhl pro kanystry s benzínem, které tam nechali. Menší zanesl dolů jim, druhý si vzal do druhého patra a cestou za sebou nechával hořlavou pěšinku. Prošel se tam a zase zpátky dolů do přízemí.

“Nechal jsem ji sedět u stolu,” odpověděl Lucian. “Možná už ji Bricker vzal ven k dodávce.”

“Možná,” vyčerpaně hlesl Mortimer.

Lucian se obrátil a pokračoval ve stříkání benzínu na dlážděnou podlahu, ale i on byl unavený. Byla to setsakra perná práce.

V hnízdě pobývalo víc upírů, než čekali. Morganovi se podařilo proměnit něco přes třicet následovníků… a ti neleželi a pokorně nečekali, až je Lucian a jeho muži zbaví utrpení. Postarat se o všechny trvalo hezkou chvíli.

Teprve až když prošli všemi místnostmi sklepa, jim došlo, že Morgan se musel dostat ven hned na začátku, v chaosu, který vypukl potom, co vtrhli dolů. Stejně jako zrzavý Donald. Povedená dvojka vyklouzla skrz sklepní dveře, které se otevíraly na dvorek. Dcera předchozího majitele na tento drobný detail očividně zapomněla.

Docela bez nálady, kvůli tomu, co považovali za své selhání, začali rozlévat benzín. Lucian jím teď kropil cestu do haly, šel za Mortimerem k předním dveřím. Narazili na Brickera, vycházel z obývacího pokoje a šplíchal kolem sebe ostošest.

“Vzal’s Leigh do auta?” vyhrkl Mortimer.

Bricker málem přišel o obočí. “Ne. Já myslel, že Lucian, ještě předtím, než šel dolů za námi.”

“Ne.” Mortimer zavrtěl hlavou. “Nechal ji u stolu v kuchyni.”

Lucian pokrčil rameny a vrátil se k cákání benzínu po chodbě ke vchodu. “Musel ji sebrat Morgan. Dohoníme ho, najdeme ji.”

Ani jeden tím nevypadal nijak nadšeně, ale přichvátli si ke dveřím, aby se mu nepletli do cesty. Bricker při chůzi vylil poslední zbytky ze svého kanystru, odhodil ho a vyšel z domu. Mortimer hned za ním a Lucian pokračoval s benzinem, dokud mu nedošel, dvě stopy ode dveří.

Kanystr odhodil a z kapsy vytáhl zapalovač Zippo. Švihnutím zápěstí ho otevřel, palcem poškádlil kolečko, až vyskočil plamínek, pak zapalovač graciézním pohybem hodil přes rameno, to už překračoval práh domu na verandu. Dveře přirazil ve stejné chvíli, kdy se za ním s pekelným zasyčením probral k životu oheň.

Teprve až když sbíhal dolů po schodech, uviděl tu ženu. Klečela na štěrku, kde prve parkovala Morganova dodávka. Oběma rukama se objímala v pase a mírně se kolébala. Na první pohled bylo jasné, že má bolesti, stejně jako že jedině odhodlání a touha přežít jí pomohly zvládnout cestu ven z domu.

Mortimer a Bricker seděli na patách, jeden před, druhý vedle ní, a oba na ni ustaraně koukali.

“Proměňuje se,” konstatoval Mortimer, když se Lucian vedle nich zastavil.

Samozřejmě, že ano, pomyslel si unaveně. Pořád doufal, že ještě nedostala krev. Mohli by jí vymazat paměť a poslat spánembohem. Jenomže to už není možné. Nyní je nesmrtelná a musí se jí dostat péče a tréninku.

Jediná dobrá zpráva je, že na rozdíl od těch v domě, ji Morgan neměl ve spárech dost dlouho, aby ji proměnil v bezcitný, smrtící stroj.

“Budeme ji muset vzít do hotelu a postarat se o ni,” prohlásil Mortimer, ta slova vyvolala na Lucianově tváři úšklebek.

“Nemáme čas dělat chůvu novorozené upírce,” ucedil suše. “Musíme dopadnout Morgana dřív, než začne budovat další hnízdo.”

“No, ale nemůžeme ji ani nechat tady jenom tak,” zdůraznil Mortimer. “Bricker a já se o ni postaráme.”

“A co Morgan?”

Vyměnili si pohled, pak Bricker řekl: “Plán zněl, vrátit se do hotelu, prospat se a večer svěží vyrazit, správně?”

“Správně,” připustil Lucian, mrkl na oblohu a zářivě bílý kotouč slunce. Skoro půlka dopoledne pryč a sluneční paprsky sílily každou minutou. Sehnul se, aby si odepnul toulec z nohy, Bricker zatím kul železo, dokud bylo žhavé.

“Well, proměna obvykle netrvá déle, než čtyřiadvacet hodin. Osm hodin, zatímco budeme spát, pak jeden z nás zůstane a dohlédne na ni, druzí dva půjdou po Morganovi a Donaldovi. Jsou jenom dva; všichni tři vážně nejsme potřeba.”

“A kdo dnes zůstane vzhůru a bude jí dávat krev?” Lucian se narovnal, prázdný toulec v ruce.

“Bricker a já se budeme střídat.”

Lucian z toho sice radost neměl, ale tušil, že není moc na vybranou. Krom toho se na přímém slunci cítil pořád hůř a chtěl diskuzi co možná nejdřív ukončit.

“Fajn, ale máte ji na zodpovědnost,” odsekl a zamířil k autu, zaparkovanému na úzké, nepoužívané prašné cestě za stromy kolem domu.

Tiše vydechl úlevou, když vklouznul do bezpečí pronajatého vozu. Čelním sklem dovnitř sice stále svítilo slunce, ale pořád lepší, než být na plném světle. Kuš a toulec vrátil do objemného vaku na sedadle spolujezdce, pak se narovnal a zase vyhlédl z okna. Bricker nesl brunetku k dodávce vzdálené na délku vozu, zatímco Mortimer uháněl napřed, nesl zbraně obou dvou.

Lucian kroutil hlavou, když pozoroval, jak Mortimer otevírá zadní dveře dodávky a Bricker naskakuje dovnitř, s ženou v náruči. Věděl, že to hoši lehce nedomysleli. Ta žena bude problém. Sténala a svíjela se ve zjevných bolestech, protože proměna započala, na bílé blůze se jí skvěla veliká skvrna, kterou si nešlo splést s ničím jiným, než s krví. A navíc je deset dopoledne, v hotelu bude rušno. Přesto ji, nějak, musí do hotelu propašovat.

Když Mortimer zavřel dveře dodávky a obíhal ji, aby nasedl za volant, Lucian nastartoval své pronajaté auto a vycouval z cesty. Vylovil mobil z kapsy košile a pomalu se rozjel po silnici. Namačkal první číslo rychlé volby a pohlédl do zpětného zrcátka, pozoroval dodávku couvat na silnici za ním a čekal na spojení.

“Haló?”

Lucian se pousmál ospalému zabručení, dobře věděl, že synovce vzbudil. “Dobré jitro, Bastiene.”

Chvíli bylo ticho, pak se ozvalo nedůvěřivé: “Strýci Luciane?”

“Uhodl. Nevzbudil jsem tě, že ne?”

Bastien místo odpovědi zavrčel. “Jak to šlo? Dostal’s Morgana?”

“Ne. Pláchnul ještě s jedním dalším. S kýmsi jménem Donald.”

“Budu potřebovat víc informací, jestli po mně chceš, abych toho Donalda vysledoval—” začal Bastien.

“Proto nevolám,” přerušil ho Lucian. “Jak dlouho by trvalo jednomu z firemních letadel dostat se sem?”

“Firemnímu letadlu?” zopakoval Bastien.

“Ano.”

“Hmm. Momentálně máme k dispozici pouze jedno. Ostatní jsou na dnes rezervovaná,” myslel nahlas. “Musel bych zavolat pilota a druhého pilota. Budou muset vstát a sbalit se a dostat na letiště, natankovat, vyplnit letový plán, doletět do Kansasu. To je kolik? Dvě hodiny letu? Dvě a půl?”

“Spíš dvě a půl,” odhadl Lucian. Nevěnoval tomu moc pozornost, když sem letěl.

“Dvě a půl,” zamumlal Bastien. “Myslím, že přinejmenším čtyři, pět hodin, pravděpodobně víc, dřív se tam letadlo nedostane. Ne, rozhodně víc,” dodal náhle a vysvětlil: “Jediný pilot, kterého máme momentálně volného, bydlí hodinu od letiště.”

“Takže šest hodin, možná víc?” zamračil se Lucian.

“Já ti jedno nabízel, abys je tam měl po ruce, dokud nebudeš hotov, ale tys řekl—”

“No jo, dyť jo,” Lucian mu netrpělivě skočil do řeči. Nerad poslouchal: Já ti to říkal. “Prostě pošli aeroplán. Ať mi zavolají do hotelu, než odstartují a já vyrazím na letiště čekat.”

“Domluveno. Ještě něco?”

“Ne.” Lucian stiskl tlačítko ukončení spojení dřív, než si uvědomil, že neřekl sbohem a dokonce ani díky. Žil jako kůl v plotě a proto je z něj neotesaný bastard. Naštěstí příbuzní – včetně Bastiena – jsou na to zvyklí.

Vrátil telefon do kapsy a najel do jízdního pruhu, který je zavede zpátky k hotelu. Doufal, že s dívkou zamíří přímo na letiště, počkat na letadlo, ale šest hodin je na čekání dlouho, když jste utahaní jako kůň už teď. Jak to tak vypadá, nakonec přece jen budou muset vzít Leigh do hotelu.

“Jak ji ale dostaneme do našeho pokoje?” zeptal se Mortimer, když vystoupil z dodávky a šel naproti Lucianovi, který se zrovna soukal z auta. Zřejmě o tom problému při jízdě přemýšlel.

Lucian pohledem propátrával hotelovou garáž. Mohli by dokázat dostat ji do výtahu bez toho, aby je někdo uviděl, ale zdviž určitě zastaví ve vestibulu a asi i v dalších patrech. Bydlel zde sice krátce, ale už věděl, že výtahy jsou vždycky plné, lépe řečeno narvané. Existuje slušné riziko, že narazí na dvacet až šedesát lidí mezi výtahem a chodbou k jejich pokoji. Nelíbila se mu představa, že bude muset tolika lidem mazat vzpomínky.

Lucianovy meditace byly přerušeny předením parkujícího auta. Oba muži přihlíželi, jak z něj vystupuje nějaká žena, kráčí ke kufru, otevírá ho a zápasí s obrovským černým loďákem, ve snaze vytáhnout ho ven.

Dokonce dřív, než si uvědomil, co dělá, Lucian zjistil, že kráčí za ní. Blýsknul svým nejlepším úsměvem, ale když se jí v očích přesto objevil strach, vzdal usmívání a raději jí vklouznul do mysli. Kontrolovat jednu je pořád lepší, než kontrolovat šedesát.

“To nemůžeš myslet vážně?” zalapal po dechu Bricker o pár minut později, když Lucian otevřel zadní dveře dodávky a on zahlédl ohromný, nyní už prázdný kufr.

“Vymysli lepší způsob, jak ji dostat dovnitř, aby nebylo nutné vymazat vzpomínky půlce hotelu, a já jsem pro všemi deseti,” odtušil Lucian, když pokládal kufr na dlážku vozu. Vážně nechápal k čemu všechny ty ciráty. Byl to veliký kufr, ohromně prostorný. Měl kolečka, takže se s ním bude snadno manévrovat, navíc byl látkový, takže se tam neudusí, a taky v něm nebude dlouho. Krátká procházka k výtahu, rychlá cesta vzhůru, pak už jen pár kroků k jejich apartmá… a dokonce ani není úplně při vědomí. Ani o tom nebude vědět.

Mortimer nakonec jen bezmocně pokrčil rameny. Zhluboka vydechl, Bricker se zadíval na ženu svíjející se mu v náruči, pak vzhlédl na Luciana. “Okay, otevři kufr.”

Lucian odklopil víko, rozhlédl se, aby měl jistotu, že na parkovišti není nikdo, kdo by viděl, jak Bricker ukládá Leigh dovnitř. Jediná osoba v dohledu byla žena, které loďák patřil, a ta spala jako budulínek ve svém autě na sedadle řidiče. Mortimer jí kufr vrátí, až to budou mít za sebou, a taky jí vymaže celou tuhle epizodu z paměti. Sám už jí strčil padesátidolarovou bankovku do peněženky, coby půjčovné za kufr. Vzpomene si, jak padesátku našla v garáži na zemi. Lucian nesnášel být lidem zavázán, ať už si to pamatovali, či ne.

“Možná bych měl nechat zip pár palců nedovřený, aby bylo jisté, že má dost vzduchu,” zamyšleně podotknul Bricker.

Lucian se obrátil do nitra dodávky a uviděl, že Leigh už je v kufru a Bricker ho má napůl zapnutý. Přesně jak předpokládal, měla tam spoustu místa. Usazená na zadku, kolena přitisknutá k hrudi a hlavu na nich, nad hlavou jí zbývalo dobrých šest palců volného prostoru.

“Vezmu to za spodek a vyndáme ji ven,” řekl Mortimer, sotva Bricker zavřel zip, až na pár palců nahoře.

Lucian ustoupil stranou, aby mužům nezavazel, pak mrkl na hodinky. Uplynulo pouhých dvacet minut, odkdy volal Bastienovi. Jestli tohle zvládnou rychle, mohl by urvat dobré čtyři, možná pět hodin spánku, než bude muset vstát a vydat se na letiště. Ušklíbl se. Raději by osm, ale pět je pořád lepší, než nic, kolik naspí ti dva samaritáni.

“Hotovo.” Bricker vyskočil za kufrem ze zadního prostoru dodávky a přirazil dveře.

Lucian kývl a otočil se, vyrazil k výtahu. Stiskl tlačítko, pak se ohlédl, zjistil, že muži jsou teprve v půli cesty. Bricker kufr táhl, ale oba dva, on i Mortimer, se pohybovali jako zpomalený film, aby moc nedrncal.

Kousl se do jazyka, aby jim nepřipomněl, že je v bezvědomí, a obrátil se, protože výtah přijel. Kývnul páru, který vystupoval, nastoupil a zmáčkl tlačítko podržet. Čekal, až k němu dorazí Mortimer s Brickerem. V duchu se pochválil za božskou trpělivost, že nepronesl jediný jízlivý komentář, když se konečně dostali k výtahu. Zůstal zticha, když kufr přenášeli přes malou škvíru u dveří, aby zabránili zbytečnému poskočení. Jakmile byli uvnitř, nechal dveře zavřít a stiskl číslo jejich poschodí.

“Myslíš, že je tam v pořádku?” špitl Bricker, sotva se výtah rozjel vzhůru.

“Nevím,” zašeptal Mortimer, “možná bychom na ni měli kouknout.”

Dřív, než jim Lucian stačil sdělit, že jsou idioti, výtah vesele cinkl a zastavil se. Dveře se otevřely, objevila se vstupní hala a bratru dva tucty lidí, kteří se nemohli dočkat, až se vmáčknou dovnitř.

Stiskl rty a posunul se do rohu, kde stál Bricker a Mortimer, a postavil se před kufr, aby do něj někdo náhodou nevrazil a nezjistil, že v něm je něco víc, než šaty. Mortimer stál vedle, chránil ho z boku, Bricker za ním, a na druhé straně byla stěna výtahu. Což bylo maximum, co momentálně mohli dělat.

Lucian skřípal zuby, jak se tělo za tělem hrnulo do malého prostůrku. Když už se dovnitř nemohl napresovat ani jeden jediný živáček, ti, co ještě čekali v hale, zklamaně zahučeli a ustoupili ode dveří. Ty se zavřely a výtah konečně pokračoval vzhůru.

O patro výš se zase zastavil. Dva lidé vystoupili, jeden nastoupil. Další poschodí, jeden ven, dva dovnitř. Ale pak už lidé pomalu ale jistě vystupovali, dokud na osmém podlaží nezbyli jenom oni a dva další páry. Ty se mimoděk rozestoupily, proč taky nevyužít volný prostor, ale Lucian zůstal, kde byl. Leigh se začala uvnitř kufru mlít a poslední po čem toužil bylo ukročit stranou a nabídnout spolucestující podívanou, jak se látka kufru nadouvá a hýbe.

Ačkoli se přece jen měl posunout dopředu, uvědomil si o chvíli později, když inkasoval pěknou pecku zezadu do kolen, málem ho srazila k zemi. Zachytil se madla kolem stěn výtahu, ustál to a zatnul zuby, protože teď byl skrz zavazadlo bit v jednom kuse. Výprask ho natolik zabavil, že dokud Bricker nezačal nahlas pískat, ani si neuvědomil, že Leigh sebou nejen mele, ale navíc také sténá.

Zaregistroval, jak se teď oba páry zmateně rozhlíží, hledají, odkud to sténání přichází, a začal pískat taky. Naneštěstí neměl ponětí jakou melodii Bricker píská, tak začal zgruntu novou. Když ani to nepřehlušilo zvuky, které Leigh vydávala, přidal se i Mortimer, na vlastní notu.

Byla to vážně velká úleva, když výtah cinknul, dveře se otevřely a poslední pár párů si pospíšil ven. Lucian poodešel od kufru, jakmile se zase zavřely, ulevilo se mu, když zjistil, že příští patro je jejich.

Zvedl oči v sloup, protože Mortimer se sehnul a konejšivě hladil vyboulenou stěnou kufru a šeptal: “To je v pořádku Leigh. Už jsme skoro tam.”

“Nedělej to,” napomenul ho Bricker. “Nevíš, co hladíš.”

Lucian jenom zakroutil hlavou a odvrátil se, dveře se totiž konečně otevřely v jejich poschodí. Mortimer a Bricker byli dva z nejtvrdších ranařů, co znal, ale chovali se jako dvě kvočny, odkdy se objevila Leigh. Skoro bolelo se na to dívat.

Nechal je, ať si se svým břemenem poradí, jak umí a přivezou je libovolnou rychlostí, sám rázoval ke dveřím jejich apartmá se dvěma ložnicemi. Posadil se na postel, skopl boty, teprve pak je konečně uslyšel vcházet.

Odstrčil boty stranou, vstal a začal si rozepínat košili, cestou ke dveřím. Dorazil právě včas, aby viděl, jak jezdec zipu kufru sjel až na doraz. Než ho stačili otevřít, Leigh odhodila víko a vykutálela se ven. V tu ránu nechali kufr kufrem a hrnuli se k ní. Lucianovi stačil jediný pohled, aby poznal, že není při vědomí. Byla bledá, pot se z ní jen lil a teď sebou na zemi mlátila, skoro se zdálo, že je v křeči.

Pozoroval, jak ji Mortimer s Brickerem přenáší na gauč, ale když začali panikařit a pobíhat kolem ní, jako párek neužitečných bab, dospěl k názoru, že je nejvyšší čas zasáhnout a ujmout se velení.

“Jeden z vás musí vrátit kufr, pak zajet do nejbližší nemocnice a sehnat přenosnou kapačku a víc krve.”

“Já pojedu.” Mortimer popadl kufr, zapnul zip a zamířil ke dveřím. “Kolik krve?”

“Hodně. A taky další chladicí box,” povzdechl si Lucian, pak pohlédl na křičící ženu a dodal: “A nějaké drogy na utlumení bolesti a uspání.”

“Co mám dělat já?” optal se Bricker, sotva Mortimer vyběhl z místnosti.

Lucian pokrčil rameny. “Dávej na ni pozor a dohlédni, aby si neublížila.”

“Neměl bych se pokusit dát jí krev nebo tak něco?” zeptal se s ustaranou tváří. Bylo jasné, že zoufale touží dělat něco užitečného.

“Můžeš to zkusit, ale v tomto stádiu se jí pravděpodobně bude jen dusit a vyzvrací ji.”

“Cože?” užasl Bricker. “No a jak do pekla lidé procházeli proměnou, než vynalezli kapačku?”

Lucian se ušklíbl. “Protrpěli si to, dokud se jim neproměnily zuby, pak jsme jim opatrně dovolili nakrmit se.”

“Jak dlouho proměna zubů potrvá?”

Lucian unaveně potřásl hlavou. “To je různé, člověk od člověka, Brickere. Záleží na velikosti, věku, kolik krve dostala, jak rychlý má metabolismus…”

Ten mužský vypadal tak zoufale, že ho Lucian málem šel poplácat na uklidněnou. Místo toho odešel zpátky do svého pokoje. “Jdu si zdřímnout. Probuď mne, kdyby někdo volal.”

Lucian se mírně řečeno neochotně probral o krátkou chvíli později, zamračil se, protože jeho vědomí bylo napadeno kakofonií zvuků.

Leigh teď zjevně prožívala muka proměny. Vřískala dlouze a hlasitě a co hůř, nonstop. Zvuk to byl zoufalý, nervy drásající a skoro přehlušil něčí bušení na dveře apartmá.

S tichým zavrčením se převalil na bok, pěstí si natřepal polštář a odhodlaně zavřel oči, ale když se něčí výkřiky přidaly k vřískání a bouchání, zaklel a vykulil se z postele.

Vzteky bez sebe, že mu i tu trochu spánku překazili, kráčel ke dveřím obývacího pokoje a trhnutím je otevřel, překročil práh, pak tam prostě jen stál a zíral s otevřenou pusou.

Leigh už nebyla na gauči, na který ji prve uložili. Teď byla na zemi, uprostřed vyklizeného pokoje, mlátila sebou, kopala, svíjela se a převalovala. Jenomže to byl Bricker, kdo Luciana šokoval. Jedinci neznalému situace budiž odpuštěno, kdyby si na první pohled pomyslel, že tu nebohou dívku tluče. Velký, tmavovlasý upír na ní ležel z boku jako ukřižovaný, jednu ruku vztaženou nahoru, pokoušel se udržet obě ruce, druhou nataženou dolů, snažil se ukáznit kotníky, při tom nadskakoval, trhal sebou a natřásal se, vlnila se pod ním jako had.

“Co to ksakru vyvádíš?” zeptal se nakonec Lucian, musel řvát, aby byl přes výkřiky Leigh slyšet.

“Snažím se jí zabránit, aby si ublížila!” zaječel Bricker, chňapal po ruce, která se zrovna osvobodila a začala tlouci do všeho, co měla na dosah; do podlahy, gauče, Brickera.

“Někdo je za dveřmi. Neslyšel’s klepání?” rozčílil se Lucian.

Bricker se nevěřícně ohlédl přes rameno. “Jo. Ale jsem tady krapet zaneprázdněn.”

“Ježíši Kriste, Brickere! Přece jsi silnější, než tahle ženská. Zkroť ji,” vyštěkl netrpělivě Lucian.

“Nechci jí ublížit, když se budu snažit jí zabránit, aby si ublížila,” odsekl Bricker.

Bušení na dveře teď bylo jaksi hlasitější a výkřiky zněly jako víc, než jeden hlas. Lucian mučednicky vzdychl a vydal se tam. “Tak já ty zatracené dveře otevřu.”

“Jé, tisíceré díky.” Bricker vyzněl řekněme méně než vděčně.

Lucian otevřel dveře a stanul tváří v tvář třem mužům: jednomu drobnému v obleku, což byl zjevně manažer; a dvěma velkým svalnatcům v uniformě ochranky. Přinutil je couvnout tím, jak rázně vyšel na chodbu, pak za sebou zaklapl dveře, aby zahlušil křik. Moc dobře to nefungovalo – výkřiky se ztlumily, ale pořád byly slyšet.

“Měli jsme několik stížností na hluk,” spustil manažer, hlas mu vibroval vzteky, pak vzdal předstírání zdvořilého dotazu a vyštěkl: “Co se tam k čertu děje, pane Argeneau?”

Lucian se ani nenamáhal pokusem o vysvětlení. Tak jako tak bylo nemožné to vysvětlit. Raději vklouznul do mysli manažera a převzal kontrolu, vymazal mu myšlenky. Pak se zaměřil na strážné. Během chvilky byli na cestě zpátky k výtahu a celý incident byl z jejich paměti odstraněn. Lucian je k výtahu doprovodil pohledem, pak se otočil, že otevře dveře apartmá, a zjistil, že jsou zamknuté. A jeho nenapadlo vzít si klíč-kartu. Zaklepal, ale už věděl, že to je marný boj. V tom kraválu ho Bricker nemohl uslyšet ani omylem.

Ztěžka se opřel o dveře, tímto se vzdal jakékoli naděje na brzký návrat dovnitř.

Lucian klimbal přede dveřmi apartmá, když mu někdo zatřásl ramenem. Zamžoural, otevřel oči, zvedl hlavu a rychle vyskočil na nohy, když uviděl Mortimera, jak nad ním stojí s velikou chladničkou v ruce.

“Co děláš tady venku?” Mortimer mu chladničku předal, takže mohl vytáhnout kartu a vsunout ji do zámku. Světélko zezelenalo a on otevřel dveře.

Lucian jen potřásl hlavou a prošel kolem něj. Byl příliš unavený, aby se namáhal vysvětlováním. Zatímco Mortimer spěchal pomáhat Brickerovi se zkrocením hodné ženy, Lucian postavil chladicí box na konferenční stolek, který teď byl odsunutý na druhou stranu místnosti, pravděpodobně, aby do něj Leigh nenarazila hlavou.

První věc, co hledal, byly drogy. Sotva spatřil injekční stříkačky a ampule, vyndal je ven, vybral tu, co s největší pravděpodobností ženu umlčí, a doufejme, že i uklidní, a založil jehlu. Natáhl tekutinu do injekce, při tom prošel místností tam, kde oba muži zápasili s Leigh, a poklekl. Škubnutím vyhrnul rukáv blůzky. Jednou rukou pevně přidržel paži, druhou zabodl injekci. Ztichla a znehybněla skoro dřív, než jí vytáhl jehlu z ruky.

Spokojeně zabručel, vstal a kráčel zpátky ke konferenčnímu stolku. Položil na něj injekční stříkačku, pak sáhl do chladničky pro sáček krve. Připlácl si ho na zuby, padl do štědře polstrovaného křesla a vyčerpaně si opřel hlavu, oči zavřené.

A tak zůstal, ignoroval šum Mortimerova a Brickerova hlasu, dokud nebyl sáček prázdný. Potom zvedl hlavu a otevřel oči, a vytáhl prázdný pytlík z pusy.

Viděl, že odnesli Leigh zpátky na gauč. Obložili ji polštáři, pečlivě přikryli, instalovali a zavedli kapačku, takže krev zvolna vtékala do paže, a nyní ji obskakovali. Bricker vykroutil žínku namočenou do studené vody a omýval jí pot z krku, rukou a předloktí, zatímco Mortimer jí položil druhou žínku na čelo, chvilku ji tam nechal, pak sundal, ponořil do vody, vyždímal a zase vrátil na čelo.

Lucian prostě zíral. Nikdy nic takového neviděl. Tihle dva přece jsou tvrdí, bezcitní lovci. Co to do nich vjelo?

Telefon na stolku vedle něj zazvonil a tak se natáhl pro sluchátko. Oblila ho úleva, stačilo zaslechnout Bastienův hlas.

“Máš štěstí,” oznámil mu synovec. “Jeden z ředitelů měl dneska letět z Lincolnu v Nebrasce do Kalifornie, ale kvůli obchodu se zdrží o den déle, takže letoun nepotřebuje. Letí tě vyzvednout do Kansasu.”

“Hmm,” zamumlal Lucian. “Kdy tady bude?”

“Jestli vyrazíš na letiště teď, mohl bys tam být dřív.”

Lucian vyletěl z křesla. “Tak rychle?”

“Je ve vzduchu a Lincoln je po čertech blíž, než Toronto.”

“Ano, ale, já musím—”

“Už jsem ti objednal limuzínu,” přerušil ho Bastien chlácholivým tónem. “Měla by tam být každou chvilku, a zařídil jsem s půjčovnou, že si tvoje auto vyzvednou v hotelové garáži.”

Lucian otevřel pusu, aby řekl, že je pořád potřebuje. Neměl v úmyslu nastoupit do letadla. Hodlal do něj strčit Leigh, nakázat Thomasovi vyzvednout ji na letišti a doručit Marguerite, aby se o ni švagrová postarala. Nicméně si to rozmyslel a nechal to plavat. Nepotřebují dva vozy. Může jezdit dodávkou s Mortimerem a Brickerem. Stejně mají auto i dodávku jenom proto, že hoši přiletěli o den dřív, než on. Protože měli napilno se sháněním informací o Morganovi, raději si půjčil vůz, než aby jel do hotelu taxíkem. Taxíky z hloubi duše nenáviděl. Podle jeho názoru všichni taxikáři řídili, jakoby spěchali do rakve… a moc mluvili. Jak vůbec můžou tvrdit, že se soustředí na dopravní provoz, semafory a chodce, když nezavřou klapačku?

“Potřebuješ ještě něco?” zeptal se Bastien.

“Ne,” úsečně odvětil Lucian. “Takhle to stačí.”

“Dobře, v tom případě bys měl pohnout kostrou.”

Lucian se domníval, že Bastien možná řekl sbohem, ale nebyl si jist. Už pokládal telefon.

3. KAPITOLA

“Ne.”

Co myslíte tím ne?” Lucian užasle zíral na pilota Boba Whitheada. Stáli na rozjezdové dráze mezi limuzínou a čekajícím aeroplánem, foukal chladný větřík a padal na ně studený déšť. Bob byl jediný, kdo měl deštník a neměl náladu se dělit.

“Jak říkám. Jsem pilot, ne chůva. Zatraceně, budu mít plné ruce práce, než abych dohlížel na tu dívčinu. Buďto seženete někoho, kdo ji doprovodí nebo neletí.”

“Druhý pilot může…” Lucianovi došla slova, protože pilot rozhodně zavrtěl hlavou.

“Potřebuji Teda v kokpitu. Existují důvody, proč létá pilot a druhý pilot, a není to pro případ, že pasažér potřebuje vyměnit sáček krve nebo držet za ručičku.”

“Víte vy, kdo já jsem?” ucedil úsečně Lucian. Nebyl zvyklý slýchat ne, a nelíbilo se mu to.

“Vím, kdo jste,” ujistil ho Bob vážným tónem. “A nezáleží na tom, ani co by se za nehet vešlo. Nevezmu na palubu svého letadla ženu uprostřed proměny, bez dozoru. Co když napadne mne nebo druhého pilota?” Zavrtěl hlavou. “V žádném případě.”

“Já ji doprovodím,” nabídl se Mortimer. “Jsou to jenom dvě hodiny tam a dvě zpátky. Vrátím se dřív, než se vy dva vyspíte.”

“Fajn,” odsekl Bob. “Hlavně když s ní někdo bude.”

Mortimer se natáhl pro Leigh, pilot se otočil na kramfleku a kráčel zpátky k letadlu, ale Bricker udělal krok vpřed a zaprotestoval.

“Ne, chci s ní jet já. Ještě nikdy jsem proměnu neviděl. Bude to dobrá zkušenost.”

“Perfektní důvod, proč bych měl letět já,” namítl Mortimer. “Já proměnu viděl. Vím, co čekat a jak nejlépe jí pomoci.”

Lucian protočil oči, ti dva se zatím pustili do hádky. Za minutu se poperou. Evidentně existoval jediný způsob, jak problém vyřešit.

“Doprovodím ji já,” řekl Lucian větou oznamovací. “Vy dva se vraťte do hotelu a odpočiňte si. Já spal alespoň trochu. Poletím s ní a vyspím se během zpátečního letu.”

Ted čekal ve dveřích letadla. Ustoupil z cesty a pozdravil Luciana, jakmile nastoupil na palubu.

“Krev jsem uložil do lednice v sedadlovém prostoru,” řekl, vytáhl schůdky a zavřel dveře, zatímco Lucian nesl Leigh do spacího oddělení vzadu. “Kapačku jsem neinstaloval. Na každé stěně nad postelemi je háček na sáček. V každé sekci je interkom. Můžete ho použít, abyste se nám dovolal do kokpitu, kdybyste něco potřeboval.”

Lucian zabručel, že to bere na vědomí.

“Bob říkal, abych vám připomněl, že máte vypnout mobil, jestli nějaký máte, a taky že dívku máte uložit a pak se připoutat. Vzlétáme zhruba za pět minut.”

Viděl, že muž už je na odchodu do kokpitu, Lucian se tedy ani nenamáhal odpovídat. Dorazil do spacího oddělení, malé místnůstky s horním a spodním lůžkem po obou stranách úzké uličky uprostřed. Položil Leigh na spodní postel vlevo, pak rychle zavěsil sáček krve na háček na zdi. Pytlík byl skoro prázdný a tak proklouzl letadlem k malé ledničce, kde byla uložená krev.

Popadl dva pytlíky a uháněl zpátky do spacího oddělení. Měl prázdný sáček vyměněný za nový a seděl na palandě naproti Leigh s druhým sáčkem přitisknutým k puse, když letadlo začalo rolovat k ranveji.

Teprve až když byli ve vzduchu, si vzpomněl na mobil. Vytáhl krevní sáček z úst a odhodil ho do odpadkového koše vedle postele. Pak sáhl do kapsy… zamračil se, protože sáhl do prázdna. Mobil si totiž hověl na nočním stolku v hotelu, spolu s peněženkou a vším ostatním, co vyndal z kapes, než si lehl. Nenapadlo ho vzít si to při odchodu s sebou, jednoduše popadl Leigh a zamířil ke dveřím.

Mnohem důležitější však bylo, že ho nenapadlo zavolat Marguerite.

Lucian si opřel hlavu o stěnu a zavřel oči, stěží dokázal uvěřit, že udělal tolik chyb za tak krátkou dobu. Zpravidla byl velmi dobrý organizátor. On sám byl organizovaný, jeho život byl organizovaný, jeho plány byly dobře promyšlené a… inu… organizované. Když se to vezme kolem a kolem, bylo to nudné, ale neměl rád překvapení.

Jenomže mu připadalo, že dnes ho nepotkalo nic, než překvapení a chaos. Odkdy Morgan vystoupil zezadu z dodávky s Leigh v náručí.

Otevřel oči a zamračil se na ni. Byla krásná, když nekřičela, povšiml si, a to ho jen přimělo zamračit se ještě víc. Jeho život nabral prudký obrat, předvídatelnost zmizela s jejím vstupem na scénu, a on teď dělá chůvu proměňující se upírce.

Ne na dlouho, ujišťoval sám sebe. Vezme ji k Marguerite, zanechá děvče v její péči, pak udělá čelem vzad a odletí zpátky do Kansasu, aby pokračoval v honu na Morgana.

Spokojený, že se jeho život brzičko vrátí k normálu, zavřel unavené oči. Bude prostě odpočívat, dokud krevní sáček Leigh nebude potřebovat vyměnit, řekl si a usnul jako pařez.

“Ježíši Kriste! Jak můžete spát při tomhle virválu?”

Lucian zamrkal a otevřel oči. Kalný zrak upřel na muže, který na něj nazlobeně zíral shůry. Jeho spánkem zamžené mysli trvalo celou minutu, než se dala dohromady natolik, aby si uvědomil kde je a že ten muž je druhý pilot, Ted. Pak mu také došlo, že to příšerné pronikavé pištění čajové konvice z jeho snu je ve skutečnosti křik. Leigh potřebovala další injekci. A krevní sáček měla taky prázdný.

Oběma rukama si protíral obličej, přinutil se zvednout na nohy.

“Slyšeli jsme to až v kokpitu,” vrčel Ted, zatímco Lucian klopýtal do sedadlového prostoru. “Mysleli jsme si, že ji vraždíte.”

“Ještě ne,” odtušil suše, když otevřel chladicí box.

“Jo, well Bob říká… Co hledáte?” skočil sám sobě do řeči, protože Lucian box zavřel a místo toho se obrátil, aby prohledal lednici.

“Její drogy a injekce. Byly v chladicím boxu.”

“Tam byla pouze a jenom krev,” informoval ho Ted.

Lucian strnul, hlava mu vyletěla nahoru. “Jste si tím jist?”

“Samozřejmě si tím jsem jist. Vyprazdňoval jsem ho.”

“Museli je dát do ledničky v hotelu, když ji strkali do postele,” uvědomil si, pak vzal sáček krve a narovnal se. “V tom případě nejlíp uděláte, když si na ten řev zvyknete, protože bez drog nepřestane.”

“Děláte si srandu,” Ted hrůzou zalapal po dechu.

“Vypadám snad jako muž, který si dělá srandu?” zeptal se Lucian, mířil do spacího oddělení vyměnit sáček. “Jak dlouho potrvá, než přistaneme?”

“Hodinu,” škytl Ted, pak zoufale vyhrkl: “Co kontrola mysli?”

“Co s ní má jako být?” Lucian zrovna sundával prázdný krevní sáček z háčku, na kterém visel.

“Já myslel, že dokážete nás smrtelníky uchránit před bolestí?”

“Jistě,” přitakal, odhodil pytlík do odpadků. “A kdyby tohle bylo kousnutí nebo říznutí nebo dokonce třeba i střelná rána, mohl bych, ale při tomto ne.”

“Proč ne?”

Lucian se zamračil. Pravda byla taková, že nanoboti se derou do jejího mozku, těla, všude. Bylo nemožné zahalit jí mysl. Jejich útok byl zdrcující, každičký nerv měla v jednom ohni. Ale nevyslovil ji, už tak vysvětlil víc, než obvykle.

“Protože to nemůže nikdo,” odvětil lapidárně a viděl, jak muži poraženě klesla ramena. “Jsou v tomhle letadle nějaké špunty do uší?”

“Jo, v zásuvce nad lednicí, ale Bob a já je použít nemůžeme.”

“Nicméně já ano,” potěšil ho Lucian, úsměv od ucha k uchu, spíš cenil zuby, zrovna skončil s kapačkou Leigh.

Druhý pilot sklapl a otočil se k odchodu. “Snažte se ji udržet v tichosti. Musíme se soustředit.”

Lucian našel špunty tam, kde říkal Ted, strčil si je do uší a šťastně vydechl, protože vřeštění Leigh bylo zredukováno na pouhý šum. Tohle byl hogo fogo model špuntů pro pasažéry, kteří chtěli spát. Nikdy dřív se s nimi nenamáhal, ale fungovaly skvěle.

Cítil, jak se jeho napětí začíná vytrácet, vrátil se do spacího oddělení dohlížet na Leigh. Nicméně tady toho moc k vidění nebylo. Byla to atraktivní žena, ale když sebou mlátila na posteli, s pusou dokořán, jak řvala bolestí, to pak tu přitažlivost není zrovna moc vidět. Ulevilo se mu, když přistáli, o pouhých čtyřicet sedm minut později. Nevěděl, jestli měli štěstí a vítr v zádech nebo Bob s Tedem přidali na rychlosti ve snaze ukončit tuhle cestu a tím i vřískot Leigh. Jemu to bylo tak jako tak jedno, prostě byl rád, že má polovinu výpravy za sebou. Znamenalo to, že se za bratru půl hodiny zbaví Leigh.

Původně si myslel, že přílet na letiště zazvoní umíráček jejich známosti, ale to bylo předtím, než si uvědomil, že nezavolal Marguerite a nemá mobil, aby to napravil. Dokonce ani on není takový hulvát, aby děvče poslal k Marguerite jenom s Thomasem, jako nějaký balík. Pojede s sebou, promluví s ní osobně a až pak tam Leigh odloží a vyrazí nazpátek.

Spíš vycítil, než uslyšel, když se motory zastavily. Pohledem sklouznul k Leigh, uviděl, že i když se neklidně převaluje, ústa má zavřená. Tak tomu bylo posledních patnáct minut či co, asi sama sebe utahala. Přesto špunty z uší vyndával opatrně, ulevilo se mu, že jediné zvuky, které vydávala, bylo tiché sténání.

Špunty šupl do kapsy, vstal a sundal z háčku krevní sáček. Položil ho na ni, pak si ji zvedl do náruče.

Méně než nadšeně vypadající Ted zrovna vycházel z kokpitu, když Lucian se svým břemenem vkročil do uličky. Ponuře kývnul a mohl se přetrhnout, jen aby mu co nejrychleji otevřel dveře letadla.

“Postará se někdo o letištní formality?” zeptal se Lucian. Neměl náladu jednat s letištěm a celníky sám.

“Thomas,” stroze odsekl Ted a ustoupil mu z cesty, aby mohl vystoupit. “Měl by tu být i s autem každou chvíli.”

Lucian kývnul při zmínce o dalším ze svých synovců a obrátil se, vykouknul z letadla. Byly tři odpoledne a on měl docela nahnáno, že slunce bude problém. Bohudíky, i když tady nelilo jako v Kansasu, panoval chladný, vlhký den. Slunce se schovávalo za dešťovými mraky, které už něco ze svého tekutého obsahu zjevně upustily, přesto hrozily, že z nich pěkných pár kapek ještě spadne.

Ramena uvolněná, Lucian opatrně vymanévroval skrz dveře, pootočil se a posunul své břímě, aby ji nepraštil o stěnu letadla. Ve chvíli, kdy sešel schodky a došlápnul na rozjezdovou dráhu, několik stop před ním zastavil vůz.

Slabší nátuře by se mohlo zdát, že Thomas je venku z auta dřív, než vůbec zastavilo. Spěchal vpřed ležérní chůzí, s úsměvem na rtech. Což byla jedna z věcí, která Luciana na tomto frajírkovi fakt přiváděla k šílenství. Thomas se pořád usmíval a byl veselý. Předpokládal, že za to může mládí. Byl to holobrádek, měl jen pár set let. Thomas ještě nespatřil ze života tolik, co on sám, takže mu snad bylo možné prominout, že neví, jak málo je na tomto světě hodno úsměvu. Brzy to zjistí.

“Jaký‘s měl let?” zahlaholil na přivítanou Thomas.

“Fajn. Vezmi tohle.” Lucian pozvedl náklad, kterým byl obtěžkán k synovci, který pohotově zvedl ruce.

Mladík si s heknutím přitiskl Leigh k hrudi, oči vykulené, koukal dolů na její bledou tvář. “Kdo to je?”

“Pane Argeneau?”

Synovcovu otázku ignoroval, Lucian se ohlédl a uviděl Teda, podával mu přenosný stojan kapačky. Vzal si ho, kývnul, pak nařídil: “Nechte doplnit palivo. Musím letět zpátky do Kansasu, hned jak se vrátím, což by nemělo být za víc než pár hodin.”

“Ano, pane.” Mužova tvář byla zachmuřená, když se vracel do letadla, pravděpodobně předat zprávy pilotovi.

“Kdo to je?” zopakoval Thomas.

“Leigh.”

“Jaká Leigh?”

“Jak to mám vědět?” vyhrkl podrážděně Lucian. “Rozevři prsty.”

Thomas sice nevypadal, že zrovna ví, oč kráčí, ale narovnal prsty pod dívčiným vnějším stehnem. Sotva to udělal, Lucian mu do nich strčil složený stojan, pak se otočil a šel k vozu.

“Co tím myslíš, jak to mám vědět?” nedal se odbýt Thomas.

Lucian se sám pro sebe pousmál, jak ho tak poslouchal utíkat za ním i se zátěží, ale jen bez zájmu pokrčil rameny a otevřel přední dveře spolujezdce.

“Přesně to, co říkám. Nevím, kdo to je.”

Vklouznul na přední sedadlo a zavřel dveře, nechal Thomase, ať si s vpravdě nelehkým úkolem dostat ženu na zadní sedadlo poradí, jak umí. On svůj díl práce odvedl, odvezl ji pryč z toho domu v Kansasu a poslední dvě hodiny jí měnil krevní sáčky. Nyní měl v úmyslu odevzdat ji do něžné péče švagrové a už nikdy o ni ani myšlenkou nezavadit.

Marguerite na ni během proměny dohlédne, pak jí pomůže naučit se všechny ty věci, které potřebuje znát k životu našince. A Marguerite – nebo jeden s jejích potomků – se pak té žábě taky postará o doklady a pravděpodobně i o práci. Tohle Marguerite dělává. Ujímá se ztracených a osiřelých. Thomas a jeho sestra Jeanne Louise byli dva z vícerých, kterým dělala mámu, celé ty věky.

Lucian se na předním sedadle pohodlně opřel, plně spokojen, že – zase pro jednou – prokázal, že není úplný bastard, jak si o něm zřejmě každý myslí. Ušetřil její život a postaral se jí o blaho vezdejší, nebo se aspoň postará, do hodiny. Potom může pokračovat v práci, ubezpečil sám sebe, při tom ignoroval tlumené kletby a hekání linoucí se skrz okno auta, jak Thomas dělal, co mohl, aby otevřel zadní dveře bez toho, aby upustil ženu nebo kapačku.

“Mohl’s mi aspoň otevřít ty dveře,” zafrflal, když dosedl na místo šoféra, o hodnou chvíli později.

“Pročpak? Zvládl jsi to skvěle sám,” podotknul mírně Lucian.

Thomas jenom kroutil hlavou, nastartoval a vedl vůz dál od letadla. “K tobě?” zeptal se za moment, když vjel s autem na dálnici.

“K Marguerite,” opravil ho Lucian, dobře si vědom, že tu odpověď odměnil ostrým pohledem.

“Ví, že přijíždíš?” zeptal se Thomas, jaksi zpozorněl.

Lucian se zamračil, nelíbilo se mu, jak se u toho tvářil. “Proč?”

“Jen tak. Nevadí,” řekl rychle, pak si ale zabrblal pod vousy: “Tohle by mělo být dobré.”

Lucian otevřel pusu, aby se zeptal, co to má znamenat, ale dřív, než mohl, Leigh začala křičet a zmítat se na zadním sedadle, kopala do dveří, které měla nejblíž. Polekaný Thomas sebou trhl, auto se odchýlilo ze směru, přejelo přes středovou čáru do protisměru dřív, než nad ním zase získal kontrolu a vrátil se zpátky. Naštěstí v té chvíli ve vedlejším pruhu nikdo nejel.

Lucian to nekomentoval, ale věděl o ostrých pohledech, které Thomas stále vysílá jeho směrem.

“Nemůžeš pro ni něco udělat?” zeptal se synovec nakonec, když minuty plynuly a křik a zmítání neustávalo.

“Už jsem udělal. Nezabil jsem ji,” řekl suše Lucian, pak dodal: “Zpomal. Jsi stejně hrozný jako taxikáři.”

“A ty kibic,” zamumlal Thomas, pak polohlasem zaklel. “Určitě existují nějaké drogy nebo něco, co bychom jí mohli dát, aby se zklidnila?”

Až teď na něj Lucian pohlédl se skutečným zájmem. “Máš nějaké?”

Thomas zamrkal. “Ne.”

“Hmm.” Zájem opadl, opřel se dozadu. “Já také ne.”

Thomas chvíli zíral, ohlédl se na ženu vzadu, pak řekl: “Křičí poněkud hlasitě, nemyslíš? Docela to ruší ty z nás, kdo se pokouší soustředit.”

“Ano, to ano,” souhlasil Lucian a sáhl do kapsy pro špunty. Strčil si je do uší a zavřel oči, značně utlumily ječení ve voze. Bez nich by musel tu ženu zabít dřív, než letadlo přistálo. Byly pravým požehnáním.

Zbytek cesty k Marguerite proběhl bez komplikací, co se týče Luciana. Otevřel oči jednou, možná dvakrát, viděl, že Thomas mluví sám se sebou. S největší pravděpodobností mne proklíná, pomyslel si pobaveně a zase oči zavřel, otevřel je o několik okamžiků později, když auto zpomalilo a odbočilo na příjezdovou cestu Marguerite.

Ulevilo se mu… konec téhle nádeničiny je na dohled, opatrně si vytáhl špunty. Zjistil, že řev ze zadního sedadla zeslábl v ochraptělý nářek a zmítání v neklidné svíjení a převalování. Dívka se vyčerpala. Thomas zaparkoval co nejblíž u předních dveří, což bylo přímo za jednou z firemních dodávek na cestě, která se stáčela kolem průčelí domu. Lucian se na ni zvědavě zadíval, to už vystupoval z auta.

Nejdřív si myslel si, že se musí jednat o pravidelnou dodávku krve, pak si uvědomil, že je to jedno z aut Argeneau Enterprises, a ne náklaďák Argeneau Blood Bank. Mimoto se zdálo, že je plné zavazadel… včetně hospodyně a správce Marguerite, což zjistil, když kráčel podél otevřených bočních dveří.

“Odnes zavazadlo dovnitř, Thomasi,” nařídil zamračeně cestou ke vchodu. Tady něco nehraje.

“Co s tou dívkou?” vyhrkl podrážděně Thomas.

“Tu jsem měl na mysli.” Lucian vstoupil otevřenými předními dveřmi do domu.

“Ach, díky bohu!”

Výkřik přitáhl jeho pohled ke schodům napravo ode dveří. Pousmál se, Marguerite se hrnula dolů jako velká voda. Krásná brunetka s klasickými rysy a usměvavýma očima, a nevypadala na víc, než na plus mínus pětadvacet. Nejmladší syn, Etienne, jí byl v patách, v každé ruce kufr. Vysoký, blond a stejně pohledný jako jeho matka, usmíval se na něho přes její hlavu.

“Bála jsem se, že sem nedorazíš dřív, než odjedeme, Luciane.” Marguerite k němu doběhla a stoupla si na špičky, aby ho políbila na tvář.

Strnul, na tom uvítání mu fakt cosi nehrálo. “Tys věděla, že přijíždím?”

“Ano, Mortimer zavolal Bastienovi i mně, poté cos odletěl z Kansas City. Jaký byl let?”

“Fajn,” nepřítomně hlesl Lucian, kývl na oplátku na Etiennův úsměv na přivítanou. Ten spěchal s kufry ven ze dveří. “Co se to tady děje? A cos myslela tím dřív, než odjedeme? Co bude s tou holkou?”

“O všechno jsem se postarala,” ujistila ho. “Sotva jsem dotelefonovala s Mortimerem, okamžitě jsem zařídila dodání krve a pak pro ni připravila dětský pokoj Lissiann.”

“Co drogy?” první, o co se staral.

“Na nočním stolku.”

Kývnul.

Marguerite ho pohladila po ruce, pak mu něco vtiskla do dlaně a obrátila se, zamířila ke dveřím. “Jsem tak ráda, že ses sem dostal dřív, než jsme odjeli. Nechtěla jsem nechávat klíče pod rohožkou. Bála jsem se, že tě nenapadne se tam podívat.”

Lucian se podíval dolů a rozevřel ruku, objevily se klíče, které mu vtiskla do dlaně. Její klíče. Od domu, auta… Zavřel ruku a uháněl za ní, zastavil se, aby ustoupil z cesty, protože se Thomas zrovna probojovával dveřmi dovnitř, nesl dívku i kapačku. Netrpělivě čekal, dokud nepopojde dál do haly, pak vyběhl ze dveří a namířil si to rovnou k Marguerite, která cosi remcala kvůli způsobu, jakým Etienne uložil poslední dvě zavazadla do zadního prostoru dodávky.

“Cos myslela tím dřív, než odjedeme?” vyhrkl Lucian, sotva k ní dorazil. “Kam jedeš?”

“Tak to bude stačit,” rozhodla Marguerite, nyní už zřejmě spokojená s umístěním bagáže. “Děkuji ti, Etienne.”

Poplácala ho po rameni, když zavíral boční dveře, pak se otočila, aby Lucianovi odpověděla, ale zarazila se, její pohled ho těsně minul. “Thomasi! Honem pojď sem a dej mi pusu na rozloučenou.”

Lucian netrpělivě podupával a přes rameno koukal, jak se mladík ochotně žene ji políbit a obejmout, se slovy: “Šťastnou cestu. Užij si to.”

“Užiju, děkuji. A ty se vyhýbej malérům, zatímco budu pryč,” nakázala mu škádlivě.

“Udělám, co bude v mých silách?” zakřenil se, pak ukročil stranou, protože teď o něj Lucian křísl fakt zlostným pohledem.

“Marguerite…” začal, obrátila se a otevřela přední dveře spolujezdce. “Kam si myslíš, že jedeš?”

Švagrová s ledovým klidem nastoupila do dodávky a sáhla po bezpečnostním pásu. “Do Evropy. Nevzpomínáš? Mám tam práci. Říkala jsem ti o tom minulý týden.”

No to ano, říkala, uvědomil si Lucian, ale dočista na to zapomněl. “Ale kdo se postará o tu holku?”

Dokončila zapínání bezpečnostního pásu, pak na něj překvapeně pohlédla. “Pročpak, já myslela, že ty, Luciane.”

“Proč bych ji asi vozil sem, kdybych se o ni hodlal starat já?”

“To už mne také napadlo,” připustila. Když zase otevřel pusu, dodala: “Věděla jsem, že nejsi natolik arogantní, abys ode mne čekal, že změním všechny své plány a promeškám první práci, kterou po sedmi stech letech mám, abych se vypořádala s problémem, který sis vzal na starost ty.”

Lucian sklapl.

Marguerite se usmála a naklonila se, aby ho políbila na tvář, pak práskla dveřmi a ještě jednou se naklonila a zaculila se na něho skrz okénko. “Je moc pěkná.”

“Ano,” přitakal, duchem poněkud nepřítomen.

“Dumala jsem, co tě přimělo jí pomoci. Obvykle nemíváš ve zvyku sbírat zatoulané ovečky, a nejsi zrovna proslulý svým milosrdenstvím, ale nyní už to zcela chápu. Gratuluji, hezky o ni pečuj.”

Lucian se zamračil a chystal se cosi protestovat, ale jeho čas vypršel. Obrátila se totiž na Etienna, který startoval dodávku.

“Pojeďme, Etienne,” uslyšel ji říkat, pak se otočila a znovu na něj koukla: “Mimochodem, Julius je ještě tady. Žena z psího hotelu tady měla být už před desíti minutami. Opozdila se. Julius a všechny jeho věci – včetně speciálních pokynů ohledně jeho léku – jsou v kuchyni. Prostě ji tam pošli, až se sem konečně dostane, budeš tak hodný, viď?”

Lucian němě přikývl, srdce mu padalo do kalhot, pozoroval dodávku odjíždět. Dostala se skoro až na silnici, když si vzpomněl na Thomase. Obrátil se k místu, kde mělo stát jeho auto, odhodlaný naverbovat ho na pomoc, a zakabonil se. Měl smůlu, auto bylo v trapu. Ten holomek se vypařil, když nedával pozor, pravděpodobně doufal, že odtud zmizí dřív, než mu tuhle fušku stačí hodit na krk.

Inu, můj milý rozmilý synovec se nicméně proklatě mýlí. Lucian rázoval do haly a popadl telefon, pak už jen nechápavě zíral na směšné množství tlačítek a symbolů na obrovské klávesnici. Byla to hrůza, kokpit letadla hadra. Kroutil hlavou a začal naslepo mačkat tlačítka, dokud nedostal oznamovací tón. Stěží zaslechl ten požehnaný zvuk, když vzduch prořízl vřískot z obývacího pokoje.

Leigh, zase. Skvělé.

Lucian to ignoroval a stiskl tlačítko, vedle kterého se skvělo Thomasovo jméno. Marguerite měla pro všechny své potomky aktivovánu rychlou volbu, a Thomase a jeho sestru Jeanne Louise počítala mezi ně. Ve chvíli, kdy telefon začal zvonit, se k chóru ječení přidalo psí vytí.

Julius, pomyslel si Lucian, se zavřenýma očima naslouchal vyzvánění telefonu a vroucně toužil, aby to synovec zvedl. Nechal telefon zvonit, dokud se to samo nepřerušilo a pak číslo zadal znovu. Po třech marných pokusech šťavnatě zaklel a vztekle praštil sluchátkem.

“Julie, mlč!” zařval a hnal se halou. Pes poslechl hned, kakofonii zvuků tak umenšil na polovic. Lucian by si jen ze srdce přál, aby ženu dokázal umlčet stejně snadno.

Šel za výkřiky do obývacího pokoje a obhlédl situaci. Krevní sáček prázdný, což bylo ostatně dobře, protože se děvče zmítalo tolik, že vyviklalo jehlu kapačky z paže a krev se teď vsakovala do sněhobílého koberce Marguerite. Naštěstí šlo jenom o pár kapek, se kterými si bylo zapotřebí lámat hlavu. Ne, že by si ji lámal.

Přepochodoval pokoj, zlým okem se zahleděl na ženu a otevřel pusu, aby jí taky nařídil zmlknout. Ale z předchozí zkušenosti věděl, že to nebude fungovat. S prohnaným úšklebkem zase vytáhl z kapsy špunty a strčil si je do uší. Hluk zeslábl ve slabý hlomoz.

Hned se cítil vyrovnaněji, když už mu na uši neútočilo pronikavé vřískání, sklonil se, zvedl si ji do náručí a vynesl z obýváku. Došel skoro až ke schodům, než si všiml ženy stojící s vytřeštěnýma očima na prahu otevřených předních dveří.

“Aha, vy tady musíte být pro psa Marguerite, Julia!” řekl zvýšeným hlasem, překřikoval špunty v uších a přitlumený jekot ženy ve své náruči. Ohlédl se přes rameno ke kuchyňským dveřím na konci haly a dodal: “Je v kuchyni. Marguerite povídala, že prý tam má taky všechny svoje věci. A jakési instrukce…”

Hlas se mu vytratil a zamračeně naklonil hlavu, když si uvědomil druhý rámus, který se přidal k rámusu, co tropila holka, kterou nesl. Moment mu trvalo, než si uvědomil, že je to Julius, který zase začal štěkat. Ušklíbl se, ale tušil, že pes uslyšel svoje jméno a prostě jen nadšeně zareagoval. Pokrčil rameny. Tohle už není jeho problém, psí dáma to zvládne.

Otočil se a otevřel pusu, že zase zařve. Zarazil se, všiml si totiž, že psí dáma zírá na ženu, kterou držel v náruči, s nelíčenou hrůzou. Zadíval se dolů. Vlasy Leigh byly zmáčené potem, tvář smrtelně bledá, bílá halenka zamazaná od krve a v rukách se mu mrskala jako ryba hozená na palubu s háčkem v puse. A když už je řeč o puse, tak ta její byla otevřená a křičela, momentálně se nezdálo, že by byla sto přestat. Výkřiky byly kombinací utrpení a hrůzy.

Ach jo, suše si pomyslel Lucian, tohle nemůže vypadat dobře.

V duchu si povzdechl, zvedl oči k psí dámě, měl v plánu drobet jí promazat myšlenky, a zjistil, že zírá do prázdna. Byla ta tam. Zamračeně popošel ke dveřím, dorazil k nim právě včas, aby zahlédl, jak bílá dodávka sviští po příjezdové cestě do dáli.

“Haló!” zařval. “Co Julius?”

Dodávka ani nezpomalila. Lucian se za vozidlem mračil s bezmocným vztekem, zmizelo na silnici, jen se za ním zaprášilo. Nezbylo mu, než se obrátit a vrátit do domu. Zrovna kopnutím zavřel dveře, když se kuchyňské dveře na konci haly s rachotem rozlétly. Masa černých chlupů se řítila rovnou k němu.

Julius očividně opět zaslechl své jméno a zběsile se snažil dostat k němu. A uspěl, uvědomil si Lucian s leknutím.

Byl to Neapolský mastin. Černý jako noc, třicet palců vysoký a vážil něco přes dvě stě liber. Momentálně vláčel rozervaný pytel odpadků, který zjevně vzal útokem a nějak se mu zamotal kolem levé zadní nohy. Prázdné konzervy a rozmanité kousky smetí se při běhu sypaly ven a veliké laloky směšně vrásčité tváře se houpaly sem a tam, sliny létaly na všechny strany.

Lucian instinktivně vycenil tesáky a na přibíhající zvíře zasyčel. Místo aby se na Luciana vrhl a hravě mu položil pracky na hruď – což by ještě víc ublížilo ženě, kterou nesl – Julius hodil brzdu, konec vodítka na mramorové podlaze proklouzl pod ním. Málem narazil Lucianovi do nohy, ale naštěstí se mu podařilo na poslední chvíli znovuzískat rovnováhu a otočil se, vyrazil nahoru do schodů, dál od Lucianova spravedlivého hněvu, odpadkový pytel táhl za sebou.

Lucian sledoval, jak pes mizí na horní chodbě. Pak pomalu sklouzl pohledem po jeho stopách… staré noviny, konzervy, zbytky jídla a dalších fujtajblů, které Julius roztrousil za sebou, a cítil, jak se mu někde za pravým okem probouzí bolest hlavy.

4. KAPITOLA

Leigh bušilo v hlavě. Byl to pocit, jako by jí někdo drtil lebku. Pomalu. Nikdy takovou bolest nezažila. Doprovázel ji těžký případ v puse jako v polepšovně a křeče v břiše, jaké nikdy nezažila. Stručně a jasně, cítila se po čertech mizerně.

Zasténala by, ale bolest, kterou to vyvolalo současně ve vyschlém krku i v hlavě, ji přinutila rychle zmlknout. Pokusila se mžouravě otevřít oči, ale náhlý útok světla se postaral, aby se bolest v hlavě probudila k životu s novou silou a tak oči zase fofrem zavřela.

Tohle je zlé. Velmi zlé. Takhle zle jí nebylo od… well, nikdy, uvědomila si. Měla zlomené kosti, nachlazení, chřipku, plané neštovice a všechny ostatní dětské nemoci, ale nevzpomínala si, že by se někdy cítila nějak takhle.

Ani po několika minutách ležení v naprostém klidu bolest nepolevovala, Leigh se rozhodla, že musí vstát a najít nějaký aspirin nebo něco na ten způsob. A vodu. Byla tak dehydrovaná, že měla jazyk jako šmirglpapír. Ta taky – doufejme – pomůže odstranit tu odpornou pachuť v puse.

Duševně se připravila na nadcházející bolest, opatrně otevřela oči, a zase je zavřela, protože bolest hlavy se o znatelný stupeň přiostřila.

Aspirin, připomněla si. A vodu. Jenom tucet kroků do koupelny a může mít obojí. Možná by se tam dokázala dostat bez otevření očí. Bydlí ve svém malém domečku dva roky, určitě dokáže najít koupelnu bez otevření očí. Jestli ovšem můžu chodit, dodala v duchu, protože se jí zmocnily obavy. Je-li jí tak špatně, je možné, že by mohla být na chůzi příliš slabá.

Zhluboka se nadechla, potom se jí podařilo na posteli posadit. Ten malý pohyb stačil, aby zalapala po dechu. A jé, tohle nemůže být dobré, pomyslela si bezděky, pak začala vnímat zatahání za ruku pokaždé, když jí pohnula, a přinutila se otevřít jedno oko, koukla dolů.

Objevila náplast obtočenou kolem paže, překvapeně otevřela i druhé oko a zmateně zírala. Všimla si hadičky vycházející zpod ní ven a sledovala ji očima nahoru k prázdnému sáčku visícímu ze stojanu vedle postele. Byl prázdný, ale na dně zbyla nepatrná trocha červené tekutiny a měl štítek s velkým O a Rh+ pod ním.

Krev?

Pomalu otáčela hlavou, zkoumala místnost a zděšeně si uvědomovala, že to není její útulná ložnice v domě, který si koupila a láskyplně zařídila. Tuhle místnost nikdy dřív neviděla – velký modrý pokoj, po jedné straně kouzelné posezení, gauč, konferenční stolek a křesla. Jedny dvoukřídlé dveře, zřejmě vedly do šatny, a dvoje další dveře hned vedle.

Pichlavý pocit strachu se jí plížil vzadu po krku. Začala si vybavovat něco z toho, co se přihodilo minulou noc. Donny ji zastavuje na temné ulici. Zlobí se na něho. Obrací se, že půjde pryč, pak ztrácí kontrolu nad svým tělem a pak… Morgan.

Strnula, když si vzpomněla, jak ji kouše a dává jí svou krev vzadu v dodávce. Zastavila u ošklivého starého domu, který vypadal, že se každou chvíli sám od sebe zboří. Morgan ji odnesl dovnitř a po schodech dolů do studeného vlhkého sklepa. Hrůzou bez sebe zírala na rakve a bledé lidi se surovými, bezcitnými tvářemi, pak ji vzal do malé komory, kde nebylo nic, než lůžko. Potom se k ní sklonil Donny, říkal jí, že všechno bude v pořádku. Vybral si ji. Budou žít navěky.

Pamatovala si, jak potřásá hlavou, snaží se překonat bolest tepající jí ve spáncích, zatímco on pořád mlel o upírech a věčném životě. Většinu z toho neposlouchala; mysl upírala k jediné věci: věděla, že se odtam musí dostat.

A taky že se dostala, vzpomněla si. Jakmile byl pryč Morgan, zase měla kontrolu nad svým tělem. Podařilo se jí zůstat při vědomí, navzdory bolesti a slabosti, které ji zmáhaly, a tušila, že Donny jí bezděčně pomáhá. Byl starostlivý jako milenec, zakryl ji dekou a slíbil žít šťastně až navěky, a celou věčnost báječných nocí v jejich vlastní rakvi vyrobené na míru, pro dva.

Každé slovo, které vypustil z pusy, přiložilo polínko na ohýnek zuřivosti, co v ní už tak jako tak vesele plápolal, takže když konečně z komory odešel, nějak se jí podařilo dostat na nohy, doklopýtat ke dveřím a zdrhnout. Celou cestu po schodech nahoru a do kuchyně absolvovala bez překážek.

Ale co se stalo pak? Měla matnou, mlhavě snovou vzpomínku na tři muže v kuchyni. Dva z nich poznala, ten týden byli večer co večer hosty U Coco, jídali u baru, protože přicházeli tak pozdě. Třetí muž byl blonďák s ostře řezanými rysy, nádherný jako nějaký oživlý řecký bůh.

Musel to být sen, usoudila. Žádný mužský nemůže být tak krásný.

Zase se rozhlédla po pokoji. Utekla z toho domu? Třeba je pořád v něm, jen v jiné místnosti. Neměla ponětí, věděla jenom, že tohle není její pokoj v jejím vlastním útulném domečku.

Shodila nohy z postele, začala vstávat, zastavilo ji další zatahání na ruce. Otočila se, chytila hadičku i s náplastí a netrpělivě škubla. Trhla sebou, náplast jí depilovala chloupky na ruce, patřičně to zabolelo a taky píchlo. Zaskřípala zuby, podařilo se jí dostat na nohy, ale zjistila, že se nebezpečně kymácí. Hned v příští chvíli se svezla na zem, podlomila se jí kolena.

“Zatraceně, Julie! Lehni! Kvůli tobě ten tác ještě upustím.”

Strnula, zvedla hlavu a koukla přes postel a ke dveřím na druhé straně pokoje. Zatím byly zavřené, ale podrážděný mužský hlas slyšela jasně i skrz dřevo. Bolest v ruce ignorovala, instinktivně se přikrčila a schovala za postel, její tělo se zřejmě rozhodlo dřív, než mozek přežvýkal, jaké má možnosti. O moment později už se plížila po břiše pod postel. Jakmile se dostala doprostřed, znehybněla a zatajila dech, očima našla dveře skrz škvíru mezi podlahou a přehozem.

Pár bosých nohou a spodní lem něčeho, co vypadalo jako černé džíny, se objevilo v jejím zorném úhlu, sotva se dřevěné dveře zhouply dovnitř.

“Blbej pse,” zamumlal muž a bosé nohy vešly do pokoje. Hned za nimi přicapaly čtyři černé pracky a Leigh si skousla ret. Tahle skrýš se najednou nezdála být zas až tak dobrý nápad.

“Well do pekla! Kam mohla jít?”

Leigh pohlédla stranou, bosé nohy se zastavily hned vedle postele, popolezla víc dopředu. Ozvalo se drncnutí a cinkání skla, jak bylo něco – podnos, o kterém mluvil? – položeno na noční stolek, pak bosé nohy odešly k jedněm z těch obyčejných dveří. Tyhle byly ve stejné zdi, ke které bylo přiražené čelo postele.

“Jako bych neměl dost práce s tebou, demoluješ dům na každém kroku, a v jednom kuse musím běhat sem nahoru, měnit krevní sáčky,” nabručeně láteřil muž.

Měl smůlu. Leigh mu moc pozornosti nevěnovala. Soustředila se na psa. Místo aby chodil za páníčkem, čtyři černé packy se blížily k patám postele a ona měla nepříjemný pocit, že její úkryt už dlouho úkrytem nebude.

Bolesti všeho druhu ignorovala a zoufale se rozhlížela kolem sebe, hledala nějakou zbraň, jakoukoli zbraň, ale nic neviděla, dokonce ani zaprášeného králíčka. Být to její byt, pokoj a postel, byly by tu šaty, boty, možná jedno dvě ramínka. Bota nebo dokonce i ramínko by byly pořád lepší než to nic pod touhle postelí. Tady… pusto prázdno nehostinno.

“Ale až já dostanu do rukou Thomase,” výhrůžným tónem brblal muž. “Ten hajzlík schválně nezvedá telefon, ví, že ho chci mít tady, aby pomáhal s tímhletím cirkusem.”

Leigh vykoukla po straně, viděla, že odešel od prvních dveří a nyní se blíží ke dveřím šatny. Přemohla ji zvědavost a tak natáhla bolavou ruku, nadzvedne kraj přehozu, aby na něho viděla.

Oči jí málem vypadly z důlků. Byl bosky, což už věděla, ale navíc byl bez košile, hruď obnaženou, nebo spíš povětšinou obnaženou. Květovaná zástěra, kterou měl na sobě, zakrývala část velmi svalnaté, velmi nahaté hrudi a sukýnka spadala na černé džíny. Přes obličej měl uvázaný šátek, zakrýval mu ústa a nos, jako nějakému bankovnímu lupiči ze staré gangsterky. Druhý šátek zakrýval většinu krátkých blond vlasů, které se mu stáčely ve vlnách z obličeje, a na rukou měl gumové rukavice. Potom si její pozornost nárokoval fakt, že otevřel dveře šatny.

Leigh se ušklíbla při pohledu na boty vyrovnané vespod obrovské vestavěné skříně. Dámské boty, aspoň půltucet, a všechny měly jehlové podpatky. Tam jsou mi tak něco platné, pomyslela si dožraně, pak koukla k patě postele, protože jí k uchu dolehl jakýsi šramot.

Pejsek ji našel. Ležel teď na břiše, čenichal a začínal se plížit pořád dál za ní pod postel. Ona s vykulenýma očima zase pro změnu popolézala pořád dál dozadu, kam nejdál mohla, dokud nohou nenarazila do zdi u hlav postele, ale pes šel prostě pořád dál za ní, plazil se vpřed po břiše a vydával tiché kňouravé zvučíky, které jí nejspíš měly naznačit, že jeho úmysly jsou veskrze přátelské.

Oči se jí rozšiřovaly přímo úměrně nárůstu údivu, jak začínala být zjevná jeho velikost. Tohleto zvířátko se do škatulky [velký pes] prostě nevešlo ani omylem. Obrovská čtveratá hlava měla rozměr menšího televizoru, tělem zvedal postel pokaždé, když do ní zespod narazil. Byla to prostě strašlivá bestie. Obrovská. Mohl by ji klidně zbaštit k večeři a pravděpodobně by mu pořád zbylo místo na dezert.

“Tohleto já fakt nemám zapotřebí. Já— Julie? Kam ses ksakru ztratil?”

Leigh odtrhla oči od psa, který teď byl skoro celý pod postelí, a raději se podívala po bosých nohách. Šly ke dveřím, kterými ti dva prve vešli. Muž na chodbě určitě hledá toho psa, a tak na moment zadoufala, že by mohl odejít z pokoje hledat oba. Potom ji vyrušil mokrý jazyk jezdící jí po tváři.

Zamrkala, obrátila se a zjistila, že pes se dostal až k ní. Naštěstí se nezdálo, že má zlé úmysly. Ledaže prostě ochutnává, než kousne, jinak bylo jeho vítání docela přátelské. Ulevilo se jí, že nemusí mít strach z prokousnutého krku – znovu – opatrně natáhla jednu ruku dopředu a nešikovně psíka pohladila na pozdrav. Poznala, že to byl špatný nápad, ve chvíli, kdy uslyšela bušení jeho ocasu do podlahy, jak se jím snažil zavrtět a pozdrav oplatit.

Pevně zavřela oči, tentokrát stěží brala na vědomí jazyk, který jí omýval líčko, ačkoli bylo těžké ignorovat psí dech.

“Měl bych být v terénu a pomáhat ulovit Morgana.”

Tohle remcání upoutalo její pozornost a tak pod psím jazykem znehybněla. Ulovit Morgana? Potom to tedy není kumpán Donalda a muže, který ji kousl?

“Místo toho trčím tady a dělám chůvu nějaké—” Nastala pauza, muž očividně zaregistroval bušení psího ocasu. Leigh si zvedla ruku k obličeji, aby blokovala psí jazyk, a otevřela oči právě včas, aby viděla, jak se nohy u dveří pomalu otáčí čelem do místnosti. Zrovna když si všimla, že špička ocasu vyčnívá zpod postele, muž vyštěkl: “Julie! Co k čertu děláš pod postelí?”

Leigh v duchu zasténala a pozorovala bosé nohy jít blíž. Zastavily se vedle konečku Juliova ocasu, pak se jí do zorného úhlu dostala kolena a sukénka zástěry, protože si klekl u paty postele. Holá paže přišla na řadu hned potom, nakonec se objevila tvář, pořád ukrytá pod šátkem. Nicméně oči schované neměl, ucítila, že se jí svírá žaludek, když hleděla na jejich stříbřitou modř, jak zíral pod postel. Chvíli jí trvalo si uvědomit, že zírá na psa, pak pohled přesunul k ní a překvapeně zamrkal.

“Helemese. Tady jsi.” Rozzlobený pohled zněžněl, ale v očích bylo stále jasně patrné podráždění. “Co děláš venku z postele? Nemám snad už tak dost práce?”

Leigh cítila legrační nutkání se omluvit, ale raději se kousla do jazyka. Neměla tušení kdo to je, ani kde je, ani…

Myšlenky se jí rozutekly, když jí pes znovu olíznul tvář. Buďto si myslí, že je psí nanuk nebo z nich budou nerozluční kámoši, pomyslela si, smysl pro humor se jí vrátil, když jí došla směšnost celé situace. Její skrýš byla nesporným fiaskem, přesto je pořád v ní. A dokonce si ani není jistá, že nějaký úkryt potřebuje. Jestli ten muž loví Morgana… Nepřítel mého nepřítele… a tak dál.

Zrovna se chystala vykulit zpod postele, když se její ruka najednou dostala do gumového zajetí a ona sama byla vytažena ven jako kotě z boty. Svedla vyjeknout leknutím, pak zjistila, že je zvedána do silné náruče a nesena na postel, ze které se horko těžko vyškrábala jen před pár minutami.

“Neměla bys vstávat a courat kolem. Jsi příliš slabá,” peskoval ji muž, když se narovnal, šátek se mu při každém slově vzdouval před rty.

“Já—” začala, ale vtom si všiml její ruky a skočil jí do řeči.

“Ty sis vytrhla kapačku. Teď ti ji budu muset znovu zavádět.”

Leigh rozšířenýma očima pozorovala, jak bere do ruky hadičku, hledá konec a začíná sundávat náplast, aby zkontroloval špičku. Většina strachu ji opustila. Zdál se neškodný. Trochu praštěný, usoudila při pohledu na jeho poněkud excentrický oděv, ale neškodný. Stěží dokončila myšlenku, když její pohled upoutal pes. Vyplazil se zpod postele a skočil na ni, uvelebil se jí po boku.

Ostražitě ho pozorovala, měla strach, aby ji zase nezačal olizovat. Když ho teď viděla celého a poznala, jak je veliký, byla velice, velice vděčná, že je to zdá se přátelský čoklík, ale ne tak vděčná, aby chtěla být pokrytá psími slinami od hlavy k patě. Naštěstí to vypadalo, že už s tím skončil. Natáhl se na posteli vedle ní, položil si hlavu na přední packy, zavřel oči a zřejmě si hodlal zdřímnout.

Znechucený povzdech vrátil její pozornost muži právě včas, aby viděla, jak k ní vysílá otrávený pohled. “Tys to zlomila.”

Leigh zamrkala. “Zlomila?”

“Ano. Ulomila’s jehle špičku v půli,” oznámil, pak pohlédl na postel. Leigh se podívala tamtéž. Očima na bílém lůžku hledala hrot jehly kapačky.

Mumlal si pod nosem, předklonil se a přejížděl rukama po lněném povrchu, podle všeho hledal tu zlomenou jehlu. Leigh si přitáhla nohy pod bradu, až k tělu, aby se jeho rukám vyhnula, ale bolest v paži, když si začala rukama objímat kolena, ji přinutila znehybnět. Zvedla ruku, pootočila ji a koukla na ni, zašklebila se, když z ní uviděla trčet ulomenou jehlu. Skoro se zdálo, že povylézá ven přímo před jejíma očima. Byla strachy bez sebe, takže píchnutí v ruce nevěnovala pozornost.

“Ha, tady je.” Vzal ji za ruku, paži narovnal a ten kousínek kovu vytrhl. Podíval se na něj zblízka a zamračil se, pohledem podrážděně sklouznul ze zlomené jehly ke kapačce. “Jak mám—”

Řečnická otázka rychle vzala za své, protože zazvonil telefon. Nasupeně odhodil špičku jehly na podnos na nočním stolku vedle postele. Pravděpodobně to bylo to, co ho slyšela pokládat, když prve vešel, protože si byla jistá, že předtím tady nebyl. Pohledem se zájmem mapovala obsah. Džbán s vodou, sklenice a talíř něčeho, co matně připomínalo psí žrádlo… až na to, že se z něj kouřilo. Lačně pozorovala vodu, zatímco muž sáhl po telefonu.

“Haló?” řekl do sluchátka a ona se posunula o kousek blíž ke stolku, jazyk jí sám od sebe povyjel z pusy a olízl okoralé rty, jak se blížila k vodě.

Telefon znovu zazvonil.

Leigh se ohlédla, viděla že mužova obočí se stáhla k sobě, skoro splynula v jedno. Zíral na knoflíky na telefonu a jeden stisknul. “Haló?”

Telefon zazvonil nanovo.

“Zpropadené novoty…” Začal zuřivě mačkat čudlík za čudlíkem a opakovat: “Haló?”

“Luciane?”

Pes vedle Leigh se ve spánku pohnul, nastražil uši při zvuku hlasu, který vycházel z reproduktoru telefonu.

“Marguerite.” Mužova úleva byla očividná, povšimla si všetečka Leigh, když se šoupla trochu blíž k boku postele. Teď už skoro dosáhla na džbán s vodou.

“Proč zníš tak vzdáleně, Luciane?” zeptala se žena.

Muž, Lucian, podrážděně odfrkl. “Jsi v Evropě, Marguerite. Já jsem daleko.”

“Ano, ale neměl bys znít vzdáleně.” Její hlas byl rozhořčený. “Máš nastavený hlasitý odposlech?”

“Ne,” vyhrkl, a Leigh se kousla do rtu, aby při té lži nevyprskla smíchy, jak po ní šlehl varovným pohledem. Evidentně se nechtěl otravovat s žádnými dalšími knoflíky, ale nechtěl ani připustit, že neví, jak používat telefon.

Při té myšlence se zamračila. Proč neumí používat vlastní telefon?

“Hmm.” Nevěřícné mručení ji vyrušilo ze zamyšlení a tak se podívala na telefon, jenomže pohled jí místo toho uvízl na vodě. Ocitla se dost blízko, aby dosáhla na džbán, všimla si, a začala ho zvedat, jen aby hned dostala po ruce.

“Well,” ozvala se Marguerite. “Volám, protože Vittorio zapomněl vynést odpadky. Dal je všechny do velkého černého pytle a ten postavil vedle zadních dveří v kuchyni s tím, že ho odnese, než odjedeme, ale v tom zmatku na to zapomněl.”

Leigh ztratila zájem sotva zaslechla slovo odpadky, ale pak soustředila pozornost na džbán, který Lucian zvedl a teď naléval vodu do sklenice. Položil džbán, zvedl sklenku a podal ji jí.

Zaplavila ji úleva. Chopila se sklenice oběma rukama, otevřela pusu, aby mu poděkovala, jenomže zjistila, že má na rtech jeden prst v gumové rukavici a muž vrtí hlavou. Údajně nemá hlasitý odposlech, vzpomněla si. Není pochyb o tom, že nechce, aby ji žena zaslechla, prozradilo by to jeho úhybný manévr.

Pohybem rtů naznačila děkuji, zvedla sklenku ke rtům, upila doušek, jen tak tak nezamumlala rozkoší, když jí čistá, chladná tekutina naplnila ústa. Bože, ta byla dobrá.

“Jsem si jistá, že to je v pořádku,” pokračovala Marguerite. “Jen jsem si dělala starosti, protože jsme do kuchyně zavřeli Julia a ten má zvyk čenichat k odpadkům a—”

“Čenichat?” otázal se ironicky Lucian, jeho tón upoutal zrak Leigh. Pohledem probodával psa spícího na posteli. “Nechtěla jsi říci rozdrápat a roztrhat pytel a roztahat je po celém domě?”

“Ach můj Bože,” ozvalo se z telefonu, lehce provinile. “Chápu to tak, že Julius se dostal do pytle dřív, než se tam dostali lidé z psího hotelu.

Lucian zaváhal, pohledem přejel ze psa k Leigh, než hlesl: “Ano.”

Leigh se podívala na psa, uvažovala, jak přišel ke svému jménu. Julius je pěkně působivé jméno pro psa. Na druhou stranu, pomyslela si, je to působivý pes a jména jako Punťa nebo Alík by k němu fakt nepasovala.

“Ale vypravil jsi Julia v pořádku, viď?” zadoufala nahlas Marguerite. “Nenastaly nějaké problémy s lidmi z psího hotelu? Ještě nikdy jsem ho do hotelu nedala, ale nemohla jsem ho nechat v domě samotného. Nevím, jak dlouho budu pryč. Postaral ses, aby dostali jeho lék a pokyny? Má infekci a musí brát pilulky.”

Leigh znovu upila vody, napjatě čekala, co Lucian odpoví. Očividně se nějaké problémy vyskytly, vzhledem k tomu, že pes je pořád tady, ale Lucian se k ní jen obrátil zády a řekl: “Koukni, Marguerite, jsem rád, že voláš. Je tu jeden problém.”

Navzdory skutečnosti, že s touhle Marguerite hovořil prostřednictvím mikrofonu a reproduktorů hlasitého odposlechu, Lucian pořád držel sluchátko u ucha a Leigh se přistihla, jak se tiše pochechtává. Na tomhle mužském bylo něco, co ji pořád rozesmávalo. Ať se stalo, co se stalo, a i když nemá ponětí, kde je ani kdo je on, jí nepřipadal ani kapánek hrozivý. Ono je těžké mít za hrozbu muže v tak prazvláštním ohozu, pomyslela si, znovu po něm sklouzla pohledem a tentokrát ji upoutala hra svalů na zádech, když si přendával zhola zbytečný telefon ke druhému uchu.

“Jaký problém?” zeptala se Marguerite, oči Leigh mezitím postupovaly na jih, přes útlý pas k pozadí. Mírně povytáhla obočí, když zjistila, že nemá plochý zadek, kterým je postižena většina mužů, ale pikantně oblý, který ji prostě neodolatelně ponoukal sáhnout si a zmáčknout.

“Ta holka zlomila jehlu, když si ji vytrhávala z paže.”

Roztrpčení v hlase přitáhlo její zrak zpátky na sever, zrovna když se obrátil, aby o ni křísnul dožraným pohledem.

“Potřebuji jinou jehlu. Kde je najdu?”

“No nazdar.” Povzdechnutí bylo následováno dlouhým tichem, pak žena řekla: “Obávám se, že žádnou náhradní nemám.”

“Cože? Ale—”

“Lissianna už je nepotřebuje, tak jsem se nenamáhala… Zavolej Thomasovi,” skočila sama sobě do řeči. “Může jednu vyzvednout v krevní bance a zastavit se s ní u tebe.”

“Ano, well, a to je další problém. Nemůžu se Thomasovi dovolat.” V hlase mu teď zaskřípala ocel a Leigh tomu Thomasovi věru nezáviděla. Evidentně nefiguroval na seznamu Lucianových oblíbenců.

“Nemůžeš?” podivila se Marguerite.

“Ne. Pokoušel jsem se mu dnes večer dovolat už několikrát a nebere telefon.”

“Hmm. To je zvláštní. Možná má volno. Vypíná mobil, když má volno.”

“Možná,” zamumlal Lucian, neznělo to, jako by tomu nějak extra věřil.

“Je vzhůru?”

“Kdo?”

“To děvče,” zdůraznila Marguerite, pak vydala jakýsi mrzutý zvuk. “Jak se vlastně jmenuje, Luciane?”

“Je to Leigh. Leigh…” zatvářil se nejistě, pak kouknul na Leigh. “Jak se jmenuješ příjmením?”

“Gerardová.” Vypadlo to z ní dřív, než vymyslela nějaký lepší způsob, jak se představit.

“Já to slyšela. Máš hlasitý odposlech,” odtušila Marguerite zostra.

Lucianovy oči nad šátkem na tváři hleděly dopáleně, ale dřív, než to mohl přiznat nebo popřít, žena pokračovala: “A proč jsi mi neřekl, že je vzhůru? Prokristapána, Luciane. Prostě ji nauč, jak používat zuby k nakrmení, než se dovoláš Thomasovi. Stejně je to rychlejší.”

Lucian si zhluboka od plic povzdechl, až šátek zavlál.

Nepřítomně dumala, o čem to asi mluví, Leigh bezmyšlenkovitě vztáhla ruku a pohladila Julia. Zvíře tím vyrušila ze spaní a celé jeho tělo jí pod rukou strnulo, sotva Marguerite znovu promluvila. Najednou byl velice probuzený. Probuzený, čilý a napjatý, a rozechvěle prohledával pokoj, pátral, odkud že to jeho milovaná panička vykládá.

“Zkus zavolat Jeanne,” poradila. “Bude vědět, kde bratr je a jak ho sehnat. Vždycky jí dává číslo, pro každý případ.”

Lucian zabručel cosi, co snad mohl být souhlas s jejím návrhem, a žena pokračovala. “A moc ti děkuji, žes počkal na lidi z psího hotelu. Nevím, co bych dělala, kdybys nedorazil. Nejspíš bychom Julia museli nechat u—” zarazila se, protože Julius zaštěkal v odpověď, jakmile uslyšel své jméno. “Co to bylo? Nebyl to Julius?”

Julius zase štěkl, přestože ho Lucian doslova probodával zlým pohledem, a Leigh se kousla do rtu, když viděla frustraci na jeho tváři a jak zoufale si tiskne sluchátko k uchu.

“Proč je tam Julius?” polekala se Marguerite. “Myslela jsem, že přijeli lidé z hotelu a vyzvedli ho!”

“Přijeli,” kápl božskou Lucian. “Nějaká žena.”

“Tak proč je pořád doma?”

Lucian otevřel pusu, zase ji zavřel. Pak neochotně přiznal: “Nepřijela zrovna ve správnou chvíli.”

V místnosti se rozhostilo ticho. Když Marguerite konečně promluvila, hlas měla hrozivě klidný, lépe řečeno lehce mrazivý. “Vysvětli.”

Lucianovy oči se přesunuly k Leigh a ta je vykulila překvapením, když spatřila v jeho pohledu obvinění. Jak to tak vypadá, hodlá jí dávat za vinu všechno, co se stalo.

“Nechal jsem přední dveře otevřené a šel zkontrolovat… ehm… Leigh,” zatápal po jméně. “Už zase křičela a zmítala se, tak jsem se rozhodl vzít ji nahoru do pokoje Lissiann.”

Ignoroval polekané lapání po dechu Leigh, při nonšalantním prohlášení, že už zase křičela a zmítala se, a pokračoval: “Zvedl jsem ji, abych ji odnesl nahoru, a když jsem se dostal do haly, ve dveřích stála nějaká ženská. Začal jsem vysvětlovat, že Julius je v kuchyni, ale pohled na Leigh zamatlanou od krve a v křečích, ji musel nejspíš rozrušit, protože.. ehm… utekla.”

“Ona viděla Leigh pokrytou krví a uprostřed proměny?” opatrně slabikovala Marguerite.

Leigh shlédla dolů, všimla si ohromné červené skvrny na blůze a připouštěla, že pohled na ni by rozrušil leckoho. Ji teda určitě.

“Věřím, že Julius tou dobou štěkal jako zjednaný,” dodal Lucian.

“Věříš?” optala se suše Marguerite.

“Měl jsem špunty v uších, aby tlumily křik,” vysvětlil.

Leigh na něho zírala s pusou dokořán. Pane na nebi, tohle je vážně pan Měkkosrdcatý.

Z telefonu se zatím linul srdceryvný povzdech. “Pravděpodobně si myslela, že jsi nějaký šílený vrah.”

“Přesně to říkala policie,” přitakal Lucian.

“Policie?” vyvřískla Marguerite.

“Všechno je v pořádku,” řekl stroze. “Všechno jsem vysvětlil.”

“Cos vysvětlil?” Marguerite zněla málem hystericky. “Pravdu jsi jim říci nemohl.”

“Nebuď směšná Marguerite, samozřejmě jsem jim neřekl pravdu.” Dlouze si povzdechl a šátek se opět zatřepetal. “Očividně jsi nervózní z dlouhé cesty. Nedělej si starosti. O všechno se tady postarám. Odpočiň si.”

“Ty se o všechno postaráš?” Marguerite zněla lehce ve stresu, ale Lucian neposlouchal. Položil sluchátko, pokusil se tím ukončit spojení, nicméně ona nevesele pokračovala: “Znám tě sedm krát sto let, Luciane, a celou tu dobu jsi—”

Lamentace byla přerušena, protože Lucian konečně uspěl při hledání tlačítka na ukončení hovoru. Leigh to bylo skoro líto. Ráda by toho slyšela víc. Marguerite zná Luciana sedm krát sto let? Musela jsem se přeslechnout, pomyslela si. Nejspíš řekla sedm hladových let nebo něco na ten způsob, ačkoli ani to nedávalo valný smysl. Ať tak či tak, měla dojem, že ať už mělo přijít cokoli, bylo by to nadmíru zajímavé.

S úlevou si vychutnal ticho šířící se pokojem, Lucian narovnal ramena a obrátil se k Leigh. Chvíli na ni hleděl, pak ukázal na podnos. “Připravil jsem ti něco k jídlu, jestli máš hlad.”

Leigh koukala na kouřící hromádku na talíři na podnose, pak se nejistě zeptala: “Co to je?”

“Prvotřídní kousky v omáčce.”

“Prvotřídní kousky v omáčce?” zopakovala pomalu. “Vařil jste to vy?”

“Otevřel jsem konzervu a obsah minutu ohříval v mikrovlnce. Uvařil to někdo jménem Alpo.”

Leigh ztuhla, hlava jí vyletěla nahoru, oči nevěřícně vykulené. “Alpo?”

Pokrčil rameny. “Aspoň to píšou na té konzervě.”

Užasle vrtěla hlavou. “Umíte používat mikrovlnku, telefon ne, a nevíte, že Alpo není kuchař, ale značka žrádla pro psy?” Tady vážně něco nehraje.

“Já umím používat telefon,” vyštěkl. “Nejsem žádný idiot. Jenomže Marguerite má tyhle stupidní moderní telefony, kde je víc knoflíků, než v kokpitu letadla a…” odmlčel se a nejspíš v duchu počítal do sta, pak dodal: “A co se týče mikrovlnky, jednu mám doma. Občas si rád ohřeju… nápoje, než je vypiju.” Zamračil se, pak dodal: “A co je špatného na jídle pro psy? Jídlo je jídlo a voní moc pěkně.”

Leigh na něj zírala, matně se jí vybavila snová vzpomínka, jak přiklopýtala nahoru do kuchyně. Upřela oči na Luciana, uvažovala, jestli on byl ten blonďák s Mortym a Brickerem v kuchyni, ten který jí zakryl pusu a odtáhl ode dveří a přitiskl na svou hruď. Opravdu se to stalo? Byl Lucian ten muž?

Předpokládala, že mohl být, ale těžko říci, když mu nevidí do tváře.

“Chceš to nebo ne?” zeptal se. Nevěřícně se na něho otočila.

“Děláte si srandu, viďte?”

Pokrčil rameny a zopakoval: “Jídlo je jídlo a nic jiného jsem v kuchyni nenašel.”

Leigh zavrtěla hlavou. Takový hlad neměla a doufala, pro Boha Svatého, že ani nikdy mít nebude. “Ne, děkuji.”

Zase pokrčil rameny, vzal talíř a položil ho na postel před Julia. Pes okamžitě začal baštit.

“Vidíš? On to má rád,” odtušil Lucian a Leigh se kousla do rtu, aby nevyslovila nevybíravý komentář, který ji napadl, když pozorovala, jak se sklání k nočnímu stolku a otevírá dvířka.

Zvědavě se nahnula dopředu a zjistila, že to vůbec není noční stolek. Ve skutečnosti to byla malá lednička a momentálně byla způli zaplněná sáčky krve.

“Otevři pusu.”

“Cože?” nechápala. Byl to tak nečekaný příkaz, a navíc měl hlavu v lednici, takže to neznělo zrovna zřetelně. Byla si docela jistá, že se přeslechla.

“Řekl jsem otevřít pusu.” Lucian se narovnal, v ruce pytlík.

Leigh si ho zmateně prohlížela. “Proč?”

Evidentně nebyl nejtrpělivějších z mužů, než by se opakoval, sáhl, jednou rukou uchopil její obličej a zaryl jí prsty do tváře. Byla nucená otevřít ústa, jinak by to bolelo. Lucian se zarazil a zakabonil, přitom jí zblízka hleděl na zuby.

“Samozřejmě ne.” Potřásl hlavou, rozhlédl se okolo, zpátky na ni a upřel zrak na její blůzku. “To je ono.”

Leigh se zamračila, uvažovala, co tím pro Kristovy rány myslí, pak vyjekla překvapením, protože Lucian popadl zakrvácený předek blůzky a zvedl jí ho k nosu. Snažila se odvrátit hlavu od ztvrdlé látky, ale prostě ji s ní nepřestal pronásledovat a ona znehybněla, jakmile vdechla vůni vlastní krve.

Normálně by zareagovala znechuceným ohrnutím nosu, sotva by jí kovová vůně poškádlila chřípí. Jenomže chyba lávky, přistihla se, že strká nos blíž, kručí jí v břiše a žaludek svírají křeče, když vdechovala charakteristický pach. Po chvilce si uvědomila, že v ústech cítí jakési přesouvání.

Polekaně trhla hlavou, zvedla ruku k puse. Konečky prstů přejely po ostré špičce zubu, který zčistajasna vyčníval přes ostatní, pak jí Lucian odstrčil ruku stranou a připlácl sáček krve k puse.

Leigh uslyšela pufnutí, jak zuby propíchly igelit, pak ucítila něco studeného, co jí vzlínalo skrz zuby, zatímco sáček začal rychle splaskávat. Očima střelila po Lucianovi, vyděšená a užaslá, jak se pokoušela pochopit, co se děje.

“Správně,” pochválil si. “Hodlám ti pár věcí vysvětlit. Zatím prostě seď a drž tohle.”

Lucian ji volnou rukou vzal za ruku a zvedl ji, aby držela sáček na místě. Jakmile si byl jist, že ho drží, narovnal se a zamyslel se nad ní, evidentně se pokoušel rozhodnout, jak nejlépe vysvětlit to, co jí musel povědět.

“Nevím kolik si toho pamatuješ z minulé noci.”

“’Onny’,” zamumlala přes sáček, pak zmlkla, napadlo ji, že vážně nehrozí, že by rozuměl čemukoli, co řekne. Jenomže k jejímu velkému překvapení, to zřejmě pochopil.

“Donny?”

“Unh,” přikývla.

“Rudovlásek, se kterým mluvil Morgan?”

Zase rychle přikývla a znovu promluvila přes sáček: “’Oa’ ’e’ ’ouul.”

“Morgan mě kousnul… tebe?”

Opět přikývla.

“Výtečně. Takže si to pamatuješ. Aspoň ti nemusím vysvětlovat, že upíři skutečně existují, že tě jeden z nich kousnul a – jak je vidět – dal ti svou krev?”

Zaksichtila se zpoza pytlíku na rtech. Živě si vzpomínala, jak se dusila kovově chutnající tekutinou, která jí tekla do úst. Stejnou tekutinou, která byla momentálně nasávána jejími zuby, co přerostly v poctivé tesáky.

“A nyní se proměňuješ i ty,” pokračoval. “Jsi upírka.”

“’A’ ’o’ ’ele’,” procedila skrz skoro prázdný sáček. Zrovna tohle tedy slyšet nechtěla.

“A do prdele, zlatá slova.”

5. KAPITOLA

“Takže Morgan opravdu je upír?” zeptala se Leigh, sotva byl první sáček prázdný a mohla si ho vyndat z pusy. Zamračila se, jak ta slova zašišlala. Bylo divné mluvit s pusou plnou tesáků. Jazyk se instinktivně snažil vyhnout ostrým řezákům, a proto se některá slova zkomolila.

Nicméně se nezdálo, že by Lucian měl nejmenší problém jí porozumět. Pouze otevřel dvířka ledničky a řekl: “Vzpomínáš si, jak tě Morgan kousl a dal ti svou krev. Co sis myslela, že to znamená?”

“Mohl to být následek drog, co mi někdo v práci hodil do minerálky,” fabulovala, skoro s nadějí.

“Ne.”

“Jste si jist—” Strnula, protože ji přerušil vražením nového sáčku krve do otevřené pusy. Instinktivně ho vytáhla, aby dokončila otázku… a pak už jen lapala po dechu, protože krev stříkala všude okolo, tryskala do vzduchu jako červená fontánka, ze dvou propíchnutých dírek.

Nadával jako špaček, sebral jí sáček, otočil se na patě a rázoval ke dveřím hned naproti postele, rozrazil je… ejhle koupelna. Pytlík mrskl do umyvadla, z poličky popadl ručník a vystřihl další piruetu, vrátil se k ní.

“Pardon,” pípla Leigh, zatímco utíral krev, která postříkala ji i postel. Ne, že by jeho snaha byla moc k něčemu. Krev se už vsákla do povlečení a pravděpodobně i do její halenky, ačkoli těžko říci, už tak byla zakrvácená.

Lucian na omluvu nezareagoval ničím jiným, než zavrčením, pak – vzdal veškerou naději na setření krve – se otočil pro další sáček.

“Otevřít,” nařídil stroze.

Měla špatné svědomí kvůli tomu svinčíku, který nadělala, tak vzdychla a otevřela pusu, hned jí do ní vrazil nový pytlík. Pak tam seděla, v hlavě jí vířily otázky, na které se nedokázala zeptat. Sotva byl druhý sáček prázdný, netrpělivě si ho vytrhla z pusy.

“Mám—”

“Vím, že máš otázky,” přerušil ji Lucian, “ale budou muset počkat, dokud tě nenakrmíme.”

“Ne, já…” zmlkla a hrdelně zavrčela, protože jí strčil do pusy další sáček. Ten mužský byl jako blesk, dokázal využít okamžik, kdy zrovna měla dost otevřenou pusu. Neviděla, jak se sáček blíží, prostě byl najednou tady, zaklíněný v její puse a bránil jí mluvit.

Leigh na něho nazlobeně zírala přes pytlík, a Lucian jí oplácel stejnou mincí, pak se jeho oči upřely do středu jejího čela, přimhouřené soustředěním. Zamračeně koukla vzhůru, uvažovala, co tam asi vidí.

“Nemůžu tě přečíst.”

Střelila po něm očima a zjistila, že vypadá ohromeně, málem zděšeně. S nakrabaceným čelem si bezmyšlenkovitě stáhla sáček ze zubů.

“Cože?” zeptala se, pak zaklela, když si uvědomila, co udělala. Naštěstí byl tentokrát skoro prázdný a jenom se prověsil, pokapal jí na nohy a černou sukni. “Co tím chcete říci, že mě nemůžete přečíst?” zeptala se a začala si nohy utírat.

Lucian strnul, pak jí podal žínku, aby se očistila a narovnal se. “Nic, jsem jenom unavený. Zkusím to později.”

“Co zkusíte později?” zeptala se zmateně.

“To je jedno. Co žaludek?”

“Žaludek?” zopakovala udiveně.

“Křeče, nevolnost nebo tak něco?” Otázka ji jenom ještě víc popletla.

“Ne, je mi fajn. Žaludek je v pořádku. Ale—”

“Dobře. Běž se vykoupat.”

“Ale já chci vědět—”

“Po koupeli,” trval na svém Lucian. “Páchneš krví.”

“Pravděpodobně proto, že jsem zakrvácená,” podotkla ironicky.

“A čí je to chyba?”

Stiskla rty, pak podrážděně vydechla. Fajn, půjdu se umýt… jestli ovšem dokážu chodit, pomyslela si, vybavila se jí slabost, když se prve rozplácla na zem vedle postele. Opatrně vstala a zamrkala překvapením. Síla se jí zdá se vrátila. Nohy měla roztřesené, ale cestou do koupelny se na nich udržela.

“Co—” začala a obrátila se ke dveřím. Už jenom uviděla, jak je Lucian zavírá.

“Koupel,” vyštěkl a práskl dveřmi.

“Nechci se koupat. Osprchuju se,” odsekla vzpurně a dětinsky vyplázla jazyk na zavřené dveře. Nenáviděla, když jí někdo říkal, co má dělat.

Ticho jí bylo jedinou odpovědí.

S povzdechem se odvrátila a zarazila se, když se zahlédla v zrcadle. Kdyby o tom vůbec přemýšlela, tipovala by, že vypadá děsně – rozhodně se děsně cítila – ale žena koukající na ni ze zrcadla vypadala po čertech dobře. Pleť jí zářila, oči měla jasné a zbarvené…

Naklonila se blíž.

“Zlatě,” vydechla s bázlivou úctou. Její původně nudné, hnědé oči teď byly zlatavě bronzové. Jsou krásné, pomyslela si užasle.

“Paráda,” vydechla.

Tolik ji to rozveselilo, že nakrátko zapomněla na otázky a obavy. Rychle shodila šaty, podívala se do zrcadla, dlouho na sebe prostě zírala. Obracela se na všechny strany, než se zase postavila k zrcadlu čelem. Naklonila se, aby zblízka prozkoumala krk.

Byla si jistá, že ji Morgan kousnul, a přesto na něm žádné stopy neměla. Nejdřív si myslela, že je to prostě proto, že krev, od které byla zapatlaná, je zakrývá. Chopila se žínky, která zůstala úhledně složená vedle umyvadla, namočila ji pod kohoutkem a rychle krev umyla, hledala kousnutí. Jediné, co našla, byla perfektní, neporučená kůže.

Přesto měla krk a hruď a blůzku potřísněné krví.

Znovu se zahleděla na své tělo, pak na ruce, hledala drobné škrábnutí při holení a spáleninu, ke které přišla minulou noc v práci, ale i tato kůže byla dokonalá. Dokonce i celulitida na bocích a na stehnech byla pryč. A stejně tak postavu měla trochu jinou. Ne o moc, ale boky byly útlejší, stejně jako pas. Bohužel, ňadra menší nebyla, ačkoli se zdála výš, než bývala, vzdorovala gravitaci, která je táhla k zemi, odkdy překročila třicítku. Možná se ještě smrsknou, zadoufala v duchu.

Pohledem sklouzla zpátky k zrcadlu a ohrnula nos, sotva si uvědomila, že je také pořád malá. Nicméně připouštěla, že by toho chtěla moc, kdyby doufala, že jakmile se stane upírkou, zčistajasna povyroste o pár palců.

Úsměv jí zmrzl na rtech, když jí hlavou prolétlo slovo upírka.

Naklonila se dopředu, otevřela pusu a zblízka se zadívala na zuby, ale nezdály se nijak jiné. A přesto prorazily díry do krevního sáčku. Vzpomněla si na Luciana, jak jí zvedl halenku k nosu, a na pocit tlaku a přesouvání. Sehnula se a zvedla blůzku ze země, kam ji upustila, a přitiskla si ji k nosu. Sotva vdechla, ucítila stejný tlak a přesouvání v horní čelisti.

Halenku odhodila, předklonila se k zrcadlu a zase otevřela pusu. V přímém přenosu sledovala, jak z čelisti vyjíždí dva ostré tesáky.

“Wow,” vydechla, v břiše jí teď nejspíš mávali křídly netopýři.

Vztáhla ruku, šťouchala a strkala do obou špičáků, snažila se zjistit, jestli je může zatlačit zpátky do čelisti. Ne. Vypadaly, že drží pevně.

“Huh.” Zírala na ně, pak se naklonila k zrcadlu a zaklonila hlavu, aby viděla na špičky, hledala dírky, skrz které protékala tekutina, ale žádné neviděla.

“Huh,” zahuhlala podruhé, pak tam prostě stála, neměla ponětí, jak je donutit zmizet.

Zírala na své nové zuby – tesáky, lépe řečeno, jak si neochotně přiznávala – a čekala, až se uráčí zajet zpátky. Začala uvažovat, s čím dalším si odteď bude muset lámat hlavu. Jako například denní světlo. Určitě se teď bude muset vyhýbat dennímu světlu. Vzhledem k tomu, že posledních šest let pracovala na noc, předpokládala, že by jí to nemělo vadit, ale vadilo. Sama si vybrala dělat celou tu dobu noční šichty, ale teď se zdálo, že už nebude mít na vybranou. Upíři nemohou ve dne vycházet, aniž by vzplanuli jako vích. Viděla to ve filmech.

Pak jsou tu další věci… bude se muset držet dál od kostelů a vyhýbat se křížům. Je teď prokletá a nemá duši. To ji nijak zvlášť netrápilo. V hloubi srdce věřila v Boha, ale často mívala pocit, že na ni Bůh zapomněl. Vzal jí rodiče, dědečka… a pak tu byl Kenny. Ačkoli si nemyslela, že může klást Jemu za vinu, že se za Kennyho provdala.

Zadívala se na sebe, snažila se zjistit, jestli je vidět nějaký rozdíl, když teď nemá duši. Necítila žádný rozdíl. Žádné neodbytné nutkání rozervat hrdlo nebohým, nic netušícím smrtelníkům. Možná duši pořád ještě má. Možná ji neztratíte, dokud někoho skutečně nekousnete, napadlo ji. Až doteď měla jenom balenou krev… a tak to taky zůstane, rozhodla se. Jestli existuje způsob, jak to zařídit, raději by si duši ponechala. Sice je to už dlouho, kdy byla naposledy v kostele, a často mívala pocit, jako by na ni Bůh zapomněl, ale ona nikdy nezapomněla na Něj a promlouvala k Němu každou noc před spaním. Hodlala v tom pokračovat, ať už je prokletá, bezduchá upírka nebo ne.

Pátrala v mysli, co dalšího se teď v jejím životě změní, a první ji napadl česnek. Stejně o něj nikdy moc nestála, čili žádný velký problém. Pak vytřeštila oči na sebe v zrcadle, protože si vzpomněla, že by neměla mít odraz.

Hmm, well, tohle je očividně pověra, pomyslela si. Ledaže proměna ještě není ukončená. Nebo je to třeba něco, co se stane postupem času. Musí se na to zeptat.

“Neslyším napouštět vodu,” zahartusil Lucianův hlas přes dveře a Leigh zvedla oči v sloup.

“Osprchuju se,” připomněla mu.

“Tak se sprchuj.”

Sice polohlasem brblala, ale šla k vaně, otevřela skleněné dveře a natáhla ruku dovnitř, aby pustila vodu.

Lucian je s konečnou platností panovačný mužský, rozhodla se v duchu, zatímco nastavovala teplotu. Trochu jako dědeček, nabručená stará duše, vespod srdce ze zlata.

Ale ne úplně jako on, opravila se hned v příštím okamžiku, protože si vybavila, jak pozorovala hru svalů na jeho zádech a očumovala mu zadek. Na svého dědečka nikdy chlípně nepomýšlela, zato na Luciana…

Usmívala se, když vstupovala do sprchy a zasouvala skleněné dveře.

Ačkoli jemu by to nikdy neřekla, sama sobě mohla přiznat, že Lucian je velmi sexy muž. Přinejmenším to, co z něj viděla, rozhodně. V misce na mýdlo našla úplně novou kostku, rozbalila ji, pak mnula v rukách pod proudem vody.

Lucian měl pěkná ramena, skvěle tvarovanou hruď a záda… a ten zadek! Potřásla hlavou, obrátila se zády k vodě, aby mýdlo napěnila a v duchu si přiznala, že by mu chtěla jezdit rukama po celém těle; hladit svaly zad, zmáčknout napjaté svaly pozadí a nahá se mu přitisknout na hruď. Což u ní byla fakt neobvyklá reakce. Obvykle netoužívala po mužích, které právě potkala. Zvlášť když ještě ani neviděla jejich tvář.

I když, pomyslela si, mohl být tím třetím mužem z kuchyně, tím, co si ji přitáhl zády na prsa. Působil silně a statně, uklidňovalo to. A byl velice pohledný. Lucian měl správnou výšku a míry a také měl ty samé platinově blond vlasy.

Představovala si tvář toho muže v kuchyni na Lucianově těle, odložila mýdlo do misky a začala si jezdit rukama po těle, roztírat mydlinky. Z nějakého důvodu se zčistajasna proměnily v jeho ruce, rozetřely jí mýdlo po břiše a pak mydlily ňadra… hladily je… žmoulaly bradavky v kluzkých prstech.

Leigh se zachvěla a posunula blíž ke kachličkové stěně, opřela se o ni, protože jí jaksi zeslábly nohy. Bylo to tak skutečné… Cítila drsné mozoly a teplo jeho rukou, dokonce cítila jeho vůni. V duchu jí voněl kořením a pižmem a ona zhluboka vdechovala, přestože věděla, že tohle nemůže cítit ani vnímat doopravdy.

Ledaže je to něco, co má co dělat s upírstvím, pomyslela si nepřítomně. Třeba má teď poněkud živější představivost. Myšlenky ji opustily, jedna ruka sama od sebe sklouzla z ňader dolů na břicho, roztírala mýdlo po rozechvělé kůži, pak níž po bocích.

Ve své představě – byla-li to představa – se mu zlehka přitiskla k hrudi, citlivé, vztyčené bradavky dráždily chloupky. Pak se přimáčkla blíž, podělila se o mydlinky.

Ze rtů jí splynul tichý povzdech, mírně se odtáhla, teď mohla dlaněmi přejíždět po hladké ploše hrudi, roztírala mu po ní mýdlovou pěnu, rukama obmalovávala svaly a sametem oděnou kost. Hřál ji do dlaní, pevný a tak veliký a mohutný. Měl tělo atleta nebo válečníka, a jí se zachtělo olíznout každičkou píď.

Zakňourala na protest, když se jeho namydlené ruce vytratily, ale pak ji popadl za hýždě a zlehka je hnětl, ponoukal ji zase blíž k sobě. Zalapala po dechu a chytila se ho za paže, protože ucítila, jak se jí tiskne na břicho. Stejně jako vše ostatní na něm, byl tvrdý a velký… přinejmenším se zdál velký. Zvědavě sáhla mezi ně, aby ho vzala do mydlinkové dlaně a znovu si slastně povzdechla, když ho nahmatala v celé velikosti.

Zatraceně. Fantazírování je báječné, pomyslela si, když se vysněný muž pod jejími doteky vzepjal a pak ten iluzorní milenec ožil a převzal iniciativu, najednou se sklonil, aby ji políbil. Jeho jazyk se jí nořil do úst v pomalém rytmu, který udávala hladící rukou; jednou, dvakrát, třikrát, pak pustil její pozadí.

Zlomek sekundy se bála, že je s objímáním amen, ale místo toho jí vpletl jednu ruku do vlasů, zlehka naklonil hlavu na stranu a jal se jí ústy plenit ústa. Snový Lucian byl pojednou současně náruživý i panovačný, druhou rukou si ji přimáčknul k sobě pevněji, posouval její kluzké tělo, dokud nestála tak příhodně, aby jí mohl vjet jednou nohou mezi stehna.

Zasténala mu do úst, sotva se tam vtiskl, naléhal na ni a dotíral. Přistihla se, že vychází jeho laskání vstříc, její ústa teď byla náročnější, vzrušení vrcholilo. Když jeho noha najednou vyklouzla pryč, kousla ho do spodního rtu na protest, pak zalapala po dechu, protože nohu vystřídala ruka, prsty se probíraly záhyby kluzké kůžičky.

Tělo ztěžklé a rozbolavělé, vzpínala se vstříc jeho dotekům, nutila ho pokračovat, až už to nemohla vydržet déle a nechala líbání. Zvrátila hlavu dozadu a vykřikla čirou potřebou.

V odpověď na výkřik jí smetl ruku z erekce, nakrátko strčil pod sprchu, smyl mýdlo. Stejně rychle ji zase vytáhl ven a zvedl.

Kachličky koupelny ji studily do zad, když si obtáčel její nohy kolem těla. Rty jí putoval po hrdle a stále níž, až uvěznil jednu bradavku v horkých, vlhkých ústech. Vsál ji, zuby zavadil o zduřelý hrot a její tělo se vyklenulo, nabízelo mu víc, nenápadně se otíralo o erekci.

Z hlubin hrdla se mu vydralo zavrčení, Lucian se prudce napřímil a zajal její rty spalujícím polibkem, při tom se posunul a vjel do ní, horký a tvrdý. Její výkřik tentokrát zachytil svými ústy, když ji přišpendlil ke zdi.

Držela se ho za paže, ale teď ruce přesunula; jednu na rameno, kde zatnula prsty do pevného masa, druhou mu zamotala do vlasů a žádostivě zatahala.

Napětí jí rozeznělo tělo jako strunu, bylo stále labilnější a křehčí, s každým vnořením jeho těla do jejího lůna. Oba vzdychali, těžce dýchali, spěli k uvolnění… a pak se napětí zčistajasna prolomilo a Leigh odtrhla rty od jeho úst a zakřičela, dosáhla vrcholu.

Právě v té chvíli se jí nohy podlomily. Vytřeštila doteď zavřené oči, to už klouzala po kachličkách, a vyčerpaně dosedla do vany.

Byla sama.

Nebyl tam žádný Lucian, žádné ruce ji nedržely, ničí náruživá ústa neplenila ta její… Ničí tělo se jí nezmocnilo… a přesto se její tělo chvělo uvolněním. V němém úžasu zírala na vodu stříkající ze sprchové růžice, protože všechno pochopila; vůně, doteky, hlazení, vášeň… všechno se to odehrálo v její fantazii.

Moje představy, pomyslela si, slabá jako moucha, a přitiskla rozpálenou tvář na chladivé kachličky. Těžko tomu uvěřit… a přesto je to tak pravděpodobně nejlepší, protože vše skončilo dřív, než snový milenec sám dospěl k vyvrcholení.

Kroutila nad tím hlavou a opatrně se zvedla na nohy. Popošla vpřed, voda jí začala bičovat zardělou kůži. Nohy měla pořád sulcovité.

Bože, pomyslela si náhle úplně konsternovaná. Nikdy v životě neměla tak živý erotický sen, a to byla vzhůru!

Tiché, rozpačité zasmání jí uniklo ze rtů. Schovala hlavu pod vodu, přitom si pomyslela, že – když už nic jiného – udělal zázrak s jejím stresem. Už nebyla tak vytočená jako prve. Ve skutečnosti, ač lehce popletená, cítila se momentálně příjemně uvolněná a šťastná. Dokáže se s touhle situací poprat. Tak se jí změnil život. To je toho. Na změny je zvyklá. Zdálo se, že celý její život je takový. Zvládne to, postupně, den za dnem, jednu věc po druhé.

Pokusí se o tom přemýšlet jako o nějakém dobrodružství, rozhodla se a sáhla po šamponu na okraji vany.

Lucian se s leknutím probudil a prudce se na posteli posadil. Právě měl ten nejneuvěřitelnější erotický sen…

Zamračeně se rozhlédl po pokoji Lissiann. Vzal si sáček krve a usadil se na kraj postele, že se nakrmí, ale svezl se na záda, zuby poslušně vysávaly pytlík. Ležel tam, víčka stále těžší únavou, poslouchal, jak Leigh v koupelně pouští vodu. Ke svému nemalému překvapení se přistihl, že si ji představuje, jak stahuje blůzu z bledých ramen a krátkou sukni přes oblé boky, než mu víčka konečně klesla a on odplul do snu.

Předpokládal, že právě tyto poslední myšlenky přivolaly sen… hned pak se totiž ocitl nahý ve sprše s Leigh, namydlenýma rukama jezdil po hebké, smetanové kůži, bral do dlaní ňadra a škádlil bradavky.

Políbil ji, jejich mydlinková těla po sobě klouzala, pak ho vzala do ruky a dlaň měla jako hřejivý samet, laskající mu erekci. Líbal ji, zatímco ona ho hladila, jednu nohu jí vmezeřil mezi stehna, pak nohu nahradil rukou, než si ji konečně vzal, přímo tam, bral si ji u stěny koupelny, dokud nevykřikla uvolněním.

Dospěla k vyvrcholení.

Bohužel, právě v té chvíli se probudil. Spát aspoň o pár minut déle…

Pohlédl dolů, zvedl zástěru, kterou měl stále na sobě, a kouknul na erekci, uraženě napínala černé džíny. Stačila minuta navíc a určitě by se udělal také.

Potřásl hlavou a zástěru spustil. Zřejmě by měl být rád. Přinejmenším teď ví, že je erekce ještě schopen. Už je to tak dlouho, co ji měl, že to mohlo být sporné. O sex se nezajímal pekelně dlouhou dobu. Ačkoli tomu žádný smrtelník neuvěří, dokonce i ten se po pár tisíciletích jednomu znudí.

Nicméně se zdálo, že zájem o sex se mu vrátil, připustil v duchu, a přelétl pohledem ke dveřím koupelny. Zamyšleně na ně zíral, při tom si vybavoval, jak se ji předtím pokoušel číst. Měl v úmyslu vklouznout jí do myšlenek, umlčet otázky a kontrolovat ji. Jenomže proniknout do myšlenek se mu nepodařilo, snad protože byl unavený – a on byl hrozně unavený, jak ostatně dokazuje fakt, že usnul během krmení. Ale překvapivé znovuprobuzení zájmu o sex naznačovalo něco jiného. Je možné, že Leigh je jeho životní družka.

Při tom pomyšlení se zamračil.

Posledních pár let pozoroval neteř a synovce nacházet životní druhy a byl šťastný za ně a přál jim to. A také jim záviděl, toužil mít zase někoho svého vlastního. Měl životní družku, kdysi dávno v Atlantidě, ale ztratil ji během katastrofy. Část jeho já byla vzrušená představou, že konečně bude mít někoho, s kým by sdílel ubíhající léta. Ale jiná část cítila úzkost, váhala milovat a – možná – zase ztratit.

A možná ani mou životní družkou není, řekl si v duchu. Zjistí, jestli je či není, až se trochu vyspí a znovu ji zkusí přečíst. Opravdu byl unavený. Tak unavený, že jestli tady bude dál sedět, zase usne a Leigh vyjde a najde ho spát na posteli. Naneštěstí má co dělat. Vyspí se později.

S povzdechem se zvedl z postele, pak strnul, protože se zahlédl v zrcadle nad prádelníkem na druhé straně pokoje. Hruď nahou, na sobě jen květovanou zástěru, gumové rukavice, jeden šátek na hlavě a druhý přes spodek obličeje… Vypadal jako cvok.

Zakroutil hlavou, zařval na Leigh, ať si v šatně najde něco čistého na sebe, až bude hotová, a zamířil ke dveřím.

Sotva je otevřel, Julius seskočil z postele, zjevně mínil jít s ním. Lucian na něho počkal, pak dveře zavřel a vydal se do kuchyně. Jeden krok dovnitř a rychle se zastavil. Juliovi se podařilo roztahat smetí od jednoho konce domu ke druhému dřív, než ho dohnal a odmotal pytel přichycený k zadní pacce. Kuchyně byla nejhorší. Julius tam vysypal většinu mokrých odpadků ještě předtím, než utekl a vláčel roztrhaný pytel po domě.

Původní úmysl ze včerejší noci byl binec ignorovat a nechat na Thomasovi, aby se o něj postaral, až se mu dovolá – jestli se mu vůbec kdy dovolá. Jenomže to bylo ještě předtím, než sešel dolů do kuchyně Leigh pro vodu, když se probudila. Sotva tam vkročil, došlápl na cosi kluzké a podjela mu noha, a než se nadál, ležel v lepkavých, mazlavých, nahnilých zbytcích, kterými byla vystlána dlážděná podlaha. Marguerite se evidentně rozhodla vyprázdnit před odjezdem lednici. Po zemi byly rozházené špagety, nějaké dušené maso, jedna či dvě porce rizota a cosi, co odhadoval na chilli.

Válel se v tom nechutném svinčíku, jak se opakovaně snažil dostat na nohy, a marně. Pokaždé, když už napůl stál, mu podjely. Od plic proklínal neteř, synovce a jejich druha a družky. Marguerite běžně nejídala. Nicméně její ratolesti ano, odkdy si našly druhy. Nebyl si jist proč, ale byl to jeden z prvních příznaků láskou postiženého nesmrtelného. On sám nejedl od smrti své ženy a dcer při zkáze jejich rodné země. Jak to tak vypadá, Marguerite měla děti u sebe a samozřejmě je během návštěvy krmila, proto ty zbytky.

Jakmile se mu konečně podařilo dostat z té břečky, shodil košili, boty i ponožky. Vymyl si mazlavou hmotu z vlasů a rukou, a pak – než by riskoval další zašpinění, když se zrovna umyl – si prostě nechal už zaneřáděné kalhoty, navlékl zástěru, gumové rukavice a pak našel a uvázal šátek, aby měl vlasy chráněné pro případ, že by na něho při práci něco vystříklo. Jakmile ucítil pach žluklých odpadků, které mínil odklidit, musel si dojít ještě pro druhý šátek a uvázat si ho přes obličej v naději, že ho uchrání před nejhorším puchem.

Větší část večera a noci uplynula, zatímco dělil čas mezi úklid nepořádku, který natropil Julius, a běhání nahoru měnit krevní pytlíky v kapačce Leigh. Také proklepl Mortimera a Brickera, zjistil, že spolupracují s Bastienem na pátrání po Morganovi a tom spratkovi Donnym. Prověřili doklady každého, kdo byl v inkriminovaný den v domě, a Mortimer sestavil seznam pro záznamy rady. Standardní postup. Teď Mortimer předal seznam jmen psanců a obětí Bastienovi, který okamžitě vyšle lidi sledovat bankovní účty a transakce na kreditních kartách jednoho každého z nich.

Nijak ho nepřekvapilo, když se dozvěděl, že jedna z kreditních karet byla použita. Patřila Bryanovi Stobie, jedné z Morganových obětí. Byl mrtev, už když dorazili. Nebyl proměněn, byl jen někdo, z koho se několik z nich očividně nakrmilo, a při tom ho zabili. Kreditkarta přežila, pořád ji používali. Kdykoli byl zaznamenán výběr na kartu, Bastien zavolal Mortimerovi a Brickerovi a ohlásil jim to, a muži se vydali po stopě. Zatím byla ve hře půjčovna aut a několik restaurací a benzínových pump. Morgan projel severním Kansasem do Missouri, zjevně mířil na sever, do Kanady.

Instinkt Lucianovi napovídal, že ten muž míří k nim. Způsob, jakým choval Leigh v náručí, když ji vynášel z dodávky a dovnitř do domu, jako by ji chtěl chránit, nutně ho napadlo, že zájem tohoto psance je něco víc, než zájem otce, který ji proměnil, aby udělal radost Donnymu, jak naznačoval hovor, který v domě vyposlechl. Má-li pravdu, Mortimer by mohl být problém. Co už nadělá. Aspoň že ne akutní. Ještě pořád jsou dost daleko. Momentálně je důležitější páchnoucí a nebezpečný svinčík v kuchyni a tak se zaměřil na něj.

Po několika dalších marných pokusech kontaktovat Thomase, byl Lucian nucen umýt podlahu haly a nakonec kuchyni. Byl zrovna v nejlepším, když si vzpomněl na svůj prvotní záměr zanést vodu a snad i nějaký ten žvanec nahoru, nechat ho tam Leigh pro případ, že by se vzbudila. Což byl důvod, proč podlahu kuchyně vytřel jenom způli. Vytírání té druhé poloviny nebyla zrovna lákavá vyhlídka.

Julius sedící vedle něj se zamrvil a zakňučel, když se na něho Lucian škaredě podíval.

“Jo, tys tomu teda dal, kámo,” zabručel a šel si kleknout ke kbelíku. Strčil ruku do studené, špinavé vody, vytáhl houbu, vykroutil ji a znovu se pustil do únavného čištění podlahy. Pracoval bratru deset minut, když k němu pejsek nakráčel a začal očuchávat kbelík.

“Julie,” zavrčel varovně Lucian.

Pejsek se zarazil, kouknul na něho, a znovu očichal kbelík, jako kdyby mu chtěl naznačit, že je nejvyšší čas ho vylít a napustit čistou vodu. Nelze říci, že by Lucian momentálně měl náladu na kritiku.

“Pokračuj a vyleju ti perka,” pohrozil.

Julius na něj upřel veliká hnědá kukadla a znovu očichal kbelík.

“Tak jo, máš to mít.” Houbu hodil do kbelíku, vstal a vyrazil otevřít dveře, které vedly na dvorek, a taky dveře se sítí proti hmyzu.

“No tak. Vypadni,” zavelel a Julius ho málem srazil k zemi nadšením, že může ven.

“Blbej pes,” ulevil si Lucian a zase zaklekl na zem. Právě vykroutil houbu a začal stírat podlahu, když se dveře do haly těsně za ním otevřely a praštily ho do zadku. Leknutím přepadl dopředu, rukou srazil kbelík a ten se převrhl.

“Jejda, pardon,” špitla za ním Leigh, zatímco Lucian zíral na špinavou vodu rozlévající se v jediné obrovské vlně po podlaze, coby tsunami.

6. KAPITOLA

“Ještě pořád se zlobíte nebo se teď můžu na něco zeptat?”

Lucian pomalu zvedl hlavu od brajglu, který vytíral a křísl pohledem o ženu sedící na stole. Kam ji osobně posadil. Takhle se mu nepletla do cesty, její nožky mu nezavazely při vytírání vylité vody a nemohla způsobit žádnou další pohromu. Kdyby mohl, vypustil by Leigh ven na dvorek za Juliem. Naštěstí pro ni, dokonce ani on nebyl takový bastard.

Klouzal po ní pohledem, prohlížel si vlhké, dozadu ulízané vlasy, čistý obličej a příliš velký froté župan, který měla na sobě. Takový visel na háčku vzadu na dveřích všech koupelen v domě, jak věděl. Ačkoli jestli si ho oblékla, protože ho neslyšela křičet, aby si půjčila šaty ze skříně Lissiann, nebo prostě odmítla poslechnout, to nevěděl. Nezeptal se. Byl řekněme… lehce vyveden z míry, odkdy vešla do kuchyně.

Obrátil pozornost zpátky k mopu, zvedl ho a ponořil do kbelíku. Jednou jím zakroužil, než ho strčil do ždímače, který teď visel na kbelíku zboku.

Leigh našla mop a ždímač v kuchyni v komoře, zatímco on klečel uprostřed zaplavené podlahy, zatínal a povoloval pěsti, a vyčerpaně zíral na ten binec. Nevěřil vlastním očím.

Dokonce začala sama uklízet, ale on vstal, chytil ji v pase, zvedl a poněkud drsně usadil na stůl, a sebral jí mop.

Ruku na srdce, mop byl dar z nebes, a Lucian si v duchu moc přál, aby si ho všiml dřív, než se pustil do úklidu. Práce s ním byla mnohem snazší a rychlejší.

Což poněkud otupilo hrot jeho vzteku, takže zavrčel: “Ptej se.”

Ze rtů Leigh splynul tichý povzdech, zjevně se jí ulevilo, a s otázkou neváhala: “Opravdu jsem upírka?”

Lucianovy ruce na mopu strnuly, překvapeně se na ni podíval. “Ty o tom pochybuješ? Nevšimla sis žádné změny?”

Došlo mu, o co kráčí, když uhnula pohledem, a řekl: “Je lákavé popírat to sama sobě, ale nic se tím nezmění. Jenom ti bude trvat déle vypořádat se – a naučit se žít – s tím.”

“Myslím, že máte pravdu,” uznala nešťastně, mezitím se vrátil k vytírání. Mrkl na ni, posadila se, jakoby spolkla pravítko, narovnala ramena, vzpurně zvedla hlavu, pak řekla: “Okay, takže jsem upírka.”

“Ano,” přisvědčil vážně Lucian a dodal: “Ale my tohle pojmenování nemáme rádi.”

Přešla to mírným pokrčením ramen. “Chápu to tak, že teď budu žít navěky a nikdy nezestárnu?”

Znovu vykroutil mop a uvažoval, jak její otázku zodpovědět.

“Pravděpodobně ne navždy,” řekl nakonec a plácl mopem na zem. “Ale tak dlouho, dokud nepřijdeš o hlavu nebo se nepřipleteš do požáru, tvůj život byl podstatně prodloužen a nebudeš stárnout ani neonemocníš, ani se ti nebudou kazit zuby.”

“Fakt?” tohle ji zaujalo. “Žádné zubní kazy?”

Zavrtěl hlavou.

“Hmm.” Po malé pauze na rozmyšlenou se zeptala: “Co odraz?”

Lucian zmateně zvedl zrak. “Odraz?”

“Zmizí? A jestli ano, jak dlouho bude trvat, než se to stane? Moc se sice nelíčím, ale používám rtěnku a nechci chodit a mít ji nakřivo nebo na zubech.” Zamračila se. “A co špenát?”

“Špenát?” Právě pochopil její starost o odraz, ale špenátem ho zase zmátla.

“Well, však víte, jak to je, když jíte špenátový salát? Nebo uvařený špenát? A zelené kousíčky vám uvíznou v zubech? A vy chodíte celý den jako idiot, dokud se neuvidíte v zrcadle a nezjistíte, že ho tam máte?”

“Ne, to nevím,” řekl suše, ale jí už se kukadla rozšiřovala pomyšlením na další katastrofu.

“Bez odrazu byste mohl chodit se špenátem uvízlým v zubech celé roky, dokonce desetiletí nebo—”

“Tvůj odraz nezmizí,” skočil jí do řeči dřív, než se stihla ještě víc vytočit.

“Aha… dobře.” Od pohledu se jí hodně ulevilo. Lucian potřásl hlavou a vrátil se k práci, čímž ji nejspíš vyprovokoval k další otázce: “Můžeme se proměnit ve vlka, nebo hejno krys, nebo netopýrů, nebo—”

“Ne,” přerušil ji, zauvažoval, kam na takové nápady smrtelníci chodí. Bohužel to věděl. Filmy a knihy, všechny bylo možné vysledovat až k tomu zatracenému Bramu Stokerovi. Kdyby Jean Claude ne—”

“Můžeme létat?” Leigh otázkou přerušila jeho meditaci.

“Ne.”

Zůstala zticha tak dlouho, že kouknul jejím směrem. Tvářila se zklamaně.

Ani ho tak nezajímalo, že je zklamaná, jako spíš, že mu konečně dala pokoj s otázkami.

Nepřítomně rejdil mopem a při tom na ni koukal. Houpala nohama sem a tam, jako dítě, nejspíš promýšlela, co se zatím dozvěděla, a froté župan se jí na kolenou pootevřel a poodhalil stehna, zhruba způli. Vypadalo to pekelně sexy a jeho to čertvíproč vzrušovalo. Zamračeně se vrátil k mopu, v duchu si nalhával, že to vzrušení je vlastně vztek, protože ho otázkami přivádí k šílenství. Začínal si vzpomínat, proč už je to tak dávno, co pomáhal čerstvě proměněným. Prostě na to neměl trpělivost.

“Co teda můžeme?” zeptala se nakonec. “Tím myslím, stinné stránky už znám, nechodit do kostela a vyhýbat se křížům, protože teď jsem prokletá a bez duše, ale—”

“Nejsme prokletí,” odsekl. “Můžeme chodit do kostela a nevzplaneme, a můžeme sahat na kříže. Taky můžeme chodit na slunce, jenom pak musíme vypít víc krve, aby se to napravilo.”

Překvapeně zamrkala a zamračila se. “Jste si tím jist? Tím chci říci, ne že bych věřila všem filmům, co jsem kdy viděla, ale dokud mě Morgan nekousl, nevěřila jsem ani na upíry, a všechny filmy dávají tušit, že kostely a sluneční světlo nejsou pro upíry zdravé.”

“Nesmrtelné,” opravil ji automaticky.

“A Morgan a jeho lidé spali v rakvích,” pokračovala, jako by vůbec nic neřekl. “Jestli to ostatní není pravda, proč rakve? Musím mít v rakvi trochu půdy z mojí rodné země?”

Lucian se ušklíbnul při vzpomínce na víc, než dvacet rakví ve sklepě tamtoho domu, v ložnici Morgana a jeho zmetků. Už je to dávno, co jeho lidé spávali v rakvích, aby se vyhnuli ozáření sluncem. Někteří to dělali na svou ochranu v dobách, kdy domy byly jako řešeto, odevšad táhlo, prasklina, kterou se dovnitř dostávalo světlo, nebyla nikterak výjimečná. Ale to už je dávno. Přesto bylo běžné, u našinců, co sešli na scestí, zneužívat staré mýty tvrdošíjně meldované v knihách a filmech, aby kontrolovali své stoupence. Obvykle se prohlásili jejich otcem, popřípadě knížetem. A uměli jim číst myšlenky, takže věděli, zda jsou věrní a spolehliví nebo ne. Vlastně je to celé pravda.

Jenomže je také nechávali myslet si, že teď patří k bezduchým, chodícím mrtvým a neřekli jim, že můžou na slunce a do kostela a tak podobně. Psanci a jejich následovníci obvykle žili život upírů ze špatných filmů; vyhýbali se slunci, krmili se z živých a dělali si otroky a nohsledy z potomků.

Neměl ponětí, proč se někteří dali touto cestou, zatímco ostatní ne. Jakoby jim – lidově řečeno – ruplo v bedně, poté, co žili tak dlouho a byli svědky tolikého. Znal nesmrtelné, co byli tisíc let v pohodě a pak sešli na scestí. Jiní ostavili jen pár set narozenin, ale ať už to trvalo jakkoli dlouho, najednou se zbláznili a stali se temnou verzí jejich druhu, využívali a zneužívali smrtelníky, a nakonec jich proměnili tolik, kolik mohli, jen aby si vytvořili stádo poslušných oveček, které je měly za boha. On sám nechápal proč to tak je, ačkoli vysledoval, že se pokaždé jednalo o osamělé nesmrtelné, kteří ztratili, nebo vůbec nenašli, své životní druhy. Vzhledem k tomu, že do této kategorie pasoval jako ulitý, shledával to poněkud… leda pendrek. Bál se. Nechtěl takto skončit. Měl Marguerite a děti, o které se strachoval. Někdo na ně dohlížet musí, když Jean Claude odešel.

Ještě jednou naposled zakroužil mopem, pak ho i se ždímačem odnesl do komory a pověsil, aby uschl. Ještě se chopil kbelíku a vylil ho do dřezu.

“Filmy a knížky jsou prostě – příběhy smyšlené pro pobavení,” odtušil kysele. Nerad se opakoval a taky nesnášel, když někdo zpochybňoval jeho tvrzení.

“Takže vážně nejsme prokletí a bez duše a můžeme chodit na slunce.” Vyslovovala pomalu, slovo za slovem, a on tušil, že mu nevěří.

Pořád o něm trochu pochybovala, obrátil se, zvedl ji ze stolu, pak vzal za ruku a odvedl k zadním dveřím. Strčil do dveří se sítí, vyšel ven, Leigh táhl za sebou.

“Vidíš,” řekl pevně, Julius už uháněl za nimi. “Je ráno, stojíš venku a nevzplanula jsi.”

Přešlápla z jedné bosé nohy v trávě na druhou, sklonila pohled k Juliovi, při tom ohromné zvíře pohladila, pak zvedla oči k obloze nad hlavou.

“Jo, ale ještě není úplně ráno, nebe je povětšinou tmavé,” zdůraznila.

Podrážděně spráskl ruce, otočil se a šel zpátky do domu. Ve dveřích se zastavil a zavolal na Julia, ale pes jen odběhl dozadu na dvorek. Zjevně nebyl připraven vrátit se dovnitř. Pokrčil rameny, vešel do domu a byl zase u dřezu, zrovna vyplachoval kbelík, když uslyšel otevřít a zavřít dveře, jak přišla Leigh.

“Ale já vám věřím,” prohlásila, jako by potřeboval ujištění. “A je to… well, je to dobře.”

Lucian cítil, že mu cukají rty, jak mírně se vyjádřila, ale nechal to plavat. Vzdal se a nabídl olivovou ratolest: “Můžeš chodit ven na slunce, ale v nejbližší době ti to nedoporučuji.”

“Proč?”

“Stále se měníš a ještě nějakou chvíli to potrvá. Během té doby budeš potřebovat hodně krve. Netřeba potřebu zvyšovat touláním se po venku.”

“Proč potřebuji hodně krve?”

“Během proměny tělo spotřebovává víc krve, než tomu bude v budoucnu, až bude hotová.”

“Proč?”

Lucian se zamračil. Bylo to jako mluvit desetiletou. Proč? Proč? Proč? Potlačil netrpělivost a v duchu si vyhrnul rukávy, aby se pustil do vysvětlování: “Protože krev je zapotřebí k opravě všech škod, které vznikly za posledních…” Odmlčel se a důkladně si ji prohlédl, pak odhadl: “… šestadvacet let.”

“Třicet,” opravila ho s úsměvem. “Ale vřelé díky za kompliment.”

Její úsměv mohl za to, že Lucian dostal chuť usmát se. Místo toho se zamračil a obrátil zpátky ke dřezu, při tom pokračoval: “Tvoje tělo bude mít spoustu práce s opravou všech poškození kůže, jater, ledvin, plic, srdce…” Pokrčil rameny. “Další krev použije k vylepšení zraku, sluchu, síly, rychlosti…”

“Vylepšení?” přerušila ho se zájmem. “Chcete říct, že líp uslyším, uvidím a budu silnější a rychlejší?”

“Ano.”

“Hmm. Jako Superman. Senzace. Aspoň nějaké výhody tahle věc má.”

Lucian třískl kbelíkem do dřezu a nevěřícně koukl přes rameno. “Nějaké výhody? Co z: nikdy nezestárnout, nikdy neonemocnět a žít stovky – možná tisíce – let, jsi nepochopila?”

Úsměv jí zvedl koutky úst, ale řekla jenom: “Jste roztomilý, když bručíte.”

Pořád ještě mrkal, jak se tu poznámku pokoušel strávit, když už se zase ptala: “Takže mne vylepší a zpočátku k tomu potřebuje krev navíc?”

Ještě chvíli zíral, snažil se zjistit, jestli jí jeho nevrlost vážně připadá roztomilá nebo si z něho utahuje. Z jejího výrazu to nepoznal, cosi zabrblal a obrátil se ke dřezu. Stáhl si šátek z hlavy a odhodil ho na linku.

“Je to pravda?” nenechala se odbýt.

“Ano,” odsekl Lucian, při tom si sundával šátek, který mu kryl spodní část obličeje. Pak přišly na řadu gumové rukavice a zástěra, takže zůstal oděn jen v černých, zaprasených, džínách.

“Okay. Ale proč to znamená, že bych se měla držet dál od sluníčka?”

“Protože jakékoli vystavení slunečním paprskům škodí,” vysvětlil, čelisti napjaté. Otočil se zády ke dřezu a dodal: “Tvoje tělo bude spotřebovávat krev a zdroje, aby škody napravilo, což zpomalí proměnu. Je lépe vyhýbat se slunci, dokud nebude završena.”

“Aha, chápu,” odtušila pěkně zvolna a on si nemohl nevšimnout, jak mu očima lačně šmejdí po obnažené hrudi. Nevrlost má za roztomilou a zřejmě je fascinována jeho hrudníkem. Lucian se přistihl, jak se narovnává a vypíná hruď jako páv prahnoucí po obdivu. Sám sebou znechucen se opřel o linku a rozpačitě zkřížil ruce na holé hrudi. Leigh zamrkala, protože jí překazil vyhlídku. Rychle se pohledem vrátila k tváři, provinile se začervenala, došlo jí, že ji nachytal při očumování. V příštím okamžiku ten výraz nahradilo poznání.

“Vy jste ten třetí muž z kuchyně,” vyhrkla.

Lucian jenom zavrčel a obrátil se, dokončil vymývání kbelíku, pak ho strčil do skříňky pod dřezem. Podlaha byla flekatá od špinavé vody, ale on už udělal dost. Zavolá uklízecí službu, aby pořádně uklidili, až otevřou… což bude jen za pár hodin, jak zjistil pohledem na ciferník na zdi kuchyně.

Dospěl k neveselému závěru, že to pro něj znamená zůstat vzhůru. Ta představa ho věru nepotěšila. Až na dva kraťounké šlofíky byl vzhůru od šesti předminulého večera. Momentálně bylo jen chvíli po šesté ranní, skoro čtyřiadvacet hodin poté, co vrazili do Morganova domu v Kansasu, čili třicet šest hodin beze spánku. Zoufale se potřeboval vyspat. Také toužil po koupeli, pěkně se máčet ve vaně, dokud se neodmočí povlak špíny pokrývající mu kůži.

“Pokud tohle tedy není kletba, co je to?” zeptala se Leigh, seskočila ze stolu a šla za ním, když se vydal ven z kuchyně.

Jenom si povzdechl a protáhl se dveřmi. Chápal, že má otázky, ale byl příliš unavený, aby se jimi zabýval. Nazrál čas najít někoho jiného, kdo se s ní bude otravovat. V duchu začal probírat seznam vhodných kandidátů, rozhodoval, kdo si lízne Černého Petra.

Thomas, ale ten malej zmetek nebere telefon. Marguerite je v Evropě. Lucern a Kate v New Yorku, stejně jako Bastien a Terri. Takže zbývá Etienne a Rachel, Lissianna s Gregem, a Thomasova sestra Jeanne Louise.

Lucian se zamračil nad tím, co má na výběr. Lissianna by připadala v úvahu v prvé řadě, nebýt těhotná. Velice těhotná. Lissianna byla jeho oblíbenkyně. Prokázala, že se jím nechá zastrašit méně, než její bratři. Ta kočena si na něho dokonce už jednou či dvakrát otevřela pusu. Za to ji respektoval a v duchu se teď při té vzpomínce usmíval.

Ne, nebude otravovat Lissiann, když má tak blízko k tomu, aby dala život jeho první pra-neteři nebo pra-synovci. A co se týče Etienna a Rachel… inu, Rachel mu pořád neodpustila, jak jí vyhrožoval, že ji bude muset terminovat, když odmítne udělat, co po ní chtěli, těsně po proměně, zrovna se zapletla s Etiennem. Pokaždé, když se ocitl v jedné místnosti s touhle prchlivou rudovláskou, probodávala ho očima, jako by byl zosobněný ďábel. Bude raději, když Leigh nenasadí žádného brouka do hlavy. Čert ví, jaké nesmysly by jí o něm navykládala.

Čili zbývá Jeanne Louise.

“Luciane?”

Zastavil se na schodech a překvapeně se ohlédl. To bylo poprvé, co Leigh vyslovila jeho jméno. Ani nevěděl, že ho zná, ale předpokládal, že je odposlechla, když mluvil s Marguerite, a měl zapnutý hlasitý odposlech. Něžný hlas vyslovující jeho jméno mu přivodil podivné mrnění v hrudi. Odsunul ten pocit do pozadí a tázavě pozvedl obočí.

Leigh zůstala stát několik stupňů pod ním a přeformulovala otázku, na kterou neodpověděl. “Co jsme, pokud nejsme prokletí?”

Sklouznul pohledem po jejím příliš velkém froté županu. Byla tak malá, skoro o stopu menší, než on. Také byla samá svůdná křivka a oblina, jak si povšiml se zájmem, který nezakusil už hodnou chvíli. Vyveden z míry vlivem, jaký na něho má, se otočil a pokračoval nahoru. “Nesmrtelní.”

“Nesmrtelní,” zopakovala Leigh, v duchu začala to slovo přežvykovat. Tohle bylo podruhé, co je vyslovil. Nemyslela si, že tím myslel nesmrtelní jako ve filmu Highlander, ale vážně to nebyla odpověď na její otázku. Nevysvětlovalo to, čím teď je. Nebo jak se tímhle stali, pokud nebyli prokleti.

Vzhlédla, otevřela pusu, aby požádala o vysvětlení, ale Lucian pokračoval po schodech nahoru a teď mizel v chodbě. Zamračeně se za polonahým mužem rozběhla, dohnala ho právě, když vcházel do pokoje vedle toho, ve kterém se probudila.

“Ale jak jsme nesmrtelní?” Dveře zachytila těsně předtím, než se jí zabouchly před nosem. Udělala pár krůčků do místnosti, než se zastavila, pohledem nervózně zalétla k veliké posteli u zdi, pak uhnula očima.

Lucian se nezdál nijak překvapen, že ho pronásleduje do pokoje. Jen zavrtěl hlavou a šel k telefonu.

“Tak jak?” Byla pořád netrpělivější.

“Sháním ti odpovědi.” Zvedl telefon a stiskl několik tlačítek, dokud – pravděpodobně – neuslyšel oznamovací tón. Tentokrát bez hlasitého odposlechu, povšimla si, zatímco zpaměti mačkal číslo. Oba stáli a čekali, on se sluchátkem na uchu, ale po době dost dlouhé, aby telefon tam kdesi zazvonil aspoň tucetkrát a nikdo to nevzal, zavěsil a namačkal jiné číslo, pak zase čekal.

Leigh netrpělivě přešlápla, ale přinutila se čekat. Měla pocit, že by odpovědi na její otázky měl znát, ale očividně chtěl, aby jí to vysvětlil někdo jiný. Třeba je to poněkud trapná záležitost, napadlo ji, pak pohlédla na Luciana, zrovna zavěsil a zkoušel to znovu.

“Marguerite?” vyhrkl konečně, po hlase bylo znát, jak se mu ulevilo.

Leigh se na něho překvapeně podívala. Z předchozího hovoru, který chtě nechtě vyposlechla, věděla, že tahle Marguerite je v Evropě. Proč volá jí?

“Ne, ne, Julius je v pořádku.” Lucian se podrážděně zamračil. “Ne, já— Marguerite, já jen volám, protože ta dívčina se pořád na něco ptá… Well, myslel jsem si, že bys jí to mohla vysvětlit.”

Oddálil sluchátko od ucha, vzteklý hlas Marguerite totiž zazněl z telefonu dost hlasitě, aby ho Leigh v pohodě slyšela i bez hlasitého odposlechu. Stiskl rty, pak se od ní odvrátil, zase si dal telefon k uchu a řekl: “Vím, že to není jako vysvětlovat menzu dospívající dceři… menzes,” rychle se opravil. “Jak myslíš, ale—”

Zmlkl a netrpělivě se plácal rukou do stehna, poslouchal, pak řekl: “Ano, samozřejmě vím, že jsi v Evropě. Volal jsem ti, vzpomínáš… Ano, ano, vím, že je to daleko. Ten blbej telefon ti zaplatím.”

Lucian ztuhl, když poslouchal, co říká Marguerite, a Leigh se přistihla, že pohledem brouzdá po napjatých svalech jeho nahých zad. Sotva si dole v kuchyni stáhl šátek z tváře, poznala v něm toho třetího muže z kuchyně. Vlastně se jí hrozně ulevilo. Přinejmenším dala muži ve své fantazii správnou tvář.

V duchu protočila oči, na co to probůh nemyslí.

“Jsou tady důležitější problémy, než že ses probudila ve sprše z mokrého snu,” pokárala se polohlasem. Opravdu, myšlenky měla poněkud roztříštěné, odkdy se probudila. Nemohla neuvažovat, jestli to není vedlejší efekt proměny. Pořád neměla tušení kde je, ani kdo je on… Proč jí pomáhá? Nebo snaží se jí vůbec pomáhat? Jak tohle všechno ovlivní její život? Začne odteď najednou servírky kousat, místo, aby jim dávala dýško?

Při té myšlence se zarazila. Nedokázala si představit, že by kohokoli kousla, a krátce zauvažovala, že by se místo toho omezila na kousání do něčích malých, načechraných bílých psíků, jako to dělávají hrdinové filmů Anne Rice, ale ani to si nedovedla představit. Pejsci jsou tak roztomilí… a co když mají blechy? A, opravdu, válí se po trávě a ve špíně, kdo ví, co mají v kožichu?

Povzdechla si. Otázek, které se jí honily hlavou, bylo bezpočet. Věděla, že není prokletá, nemůže dělat nic super ani nic strašidelné, jako létat nebo se měnit ve vlka, ale chtěla pochopit, co přesně teď je. Je pořád člověk? A pokud ano, jak může žít tak dlouho a nestárnout, ani neonemocnět, nemít zubní kaz a tak dál?

Tichý zvuk od Luciana přitáhl její pozornost zpátky k němu. Už k ní nestál zády, ale čelem, ohromený výraz na tváři, ruka držící telefon visela zapomenutá podél těla.

“Co je?” optala se ostražitě.

“Tys měla ve sprše mokrý sen?”

Okamžitě zrudla a sama sebe proklela, že to zamumlala polohlasem. Být to někdo jiný, nezaslechl by ji. Jenomže Lucian není leckdo, je nesmrtelný, což bude i o ona. Tvrdil, že se jí zlepší smysly … včetně sluchu. Takže on musí mít sluch jako netopýr. Skvělé.

Má na vybranou jenom ze dvou možností, uvědomila si. Může lhát a zatlouct to, nebo kápnout božskou. Není to, jako by věděl, že v té sprše hrál klíčovou úlohu.

Narovnala ramena, nasadila masku lhostejnosti. “Jistě. No a co? Nikdy jste neměl erotický sen?”

“Byl jsem v něm já?”

Vytřeštila oči a hrůzou zalapala po dechu: “Cože?”

Zavřeštění z telefonu přitáhlo jeho pozornost zpátky ke sluchátku. Zvedl si je k uchu, moment naslouchal, pak si povzdechl. “Nechci to vysvětlovat sám, Marguerite. Nespal jsem třicet šest hodin. Celou noc jsem strávil úklidem tvého domu. Ona chce odpovědi, ale já jsem jako prase a chci se osprchovat a— Cože?”

To, jak Lucian strnul, přimělo Leigh zvednout obočí, pak se ohradil: “Já jsem tvému domu nic neudělal, Marguerite. Uklízel jsem svinčík, co napáchal Julius, když se proboural z kuchyně.” Dalších třicet vteřin poslouchal, pak se otráveně ošil. “Marguerite, nechci strávit další hodinu vysvětlováním—” Netrpělivě mlaskl. “Ne, nemůžu kontrolovat její mysl a přinutit ji počkat. Nedokážu se jí dostat do myšlenek.” Zmlkl, pak si odfrkl. “Ne, Marguerite, tohle to neznamená. Znamená to, že jsem unavený.” Lucian udělal netrpělivé gesto, pak vyhrkl: “Jdu se osprchovat, Marguerite. Předávám Leigh.”

Vykulila oči překvapením, protože zčistajasna měla telefon v ruce. Dřív, než stihla zaprotestovat, Lucian se obrátil, vešel do koupelny sousedící s ložnicí a práskl za sebou dveřmi. Leigh chvilku zírala na zavřené dveře, pak si zvedla sluchátko k uchu a nejistě špitla: “Haló?”

Moment bylo ticho, pak se ozval dlouhý povzdech a Marguerite řekla: “Leigh?”

“Ano.”

“Je nemožný, viďte?”

Leigh zaváhala, všechny její ochranitelské pudy se hlásily o slovo. Z nějakého důvodu chtěla toho muže bránit. “Mně připadá, že je jenom moc unavený.”

“Hmm.” Telefonní linkou se neslo mlčení, pak se Marguerite zeptala: “Co si o něm myslíte?”

“Well…” Leigh zaváhala. Nejdřív ji napadlo říct, že ho stěží zná, ale pak si uvědomila, že jednu dvě věci už přece jenom ví. Věděla, že na sebe vzal břemeno péče o ni během proměny, aniž se tím musel obtěžovat. Věděla, že je natolik statečný, aby se vydával na lov zlotřilých upírů, místo aby si válel šunky a užíval svého výtečného zdraví.

“Leigh? Jste tam ještě?” zeptala se Marguerite a tak si odkašlala.

“Ano. Pardon. Ehm… připadá mi silný a statečný a laskavý a starostlivý.”

“Promiňte?” hlesla Marguerite, jako by nevěřila vlastním uším. “Laskavý a starostlivý jste říkala?”

Leigh se zamračila, protože si vybavila jeho reakci, když ji našel pod postelí, vytáhl ven a strčil zase do postele. Říkal, že je příliš slabá, aby byla vzhůru a courala kolem. A přinesl jí jídlo… no ano, psí jídlo, jenomže začínala mít prazvláštní pocit, že on sám zrovna moc nejí.

“Ano, laskavý a starostlivý,” zopakovala pevně, pak se snažila vymyslet, co víc o něm ví.

Věděla, že se nebojí vypadat jako idiot ve výstředním, leč ryze účelném úboru, z čehož usoudila, že není žádný náfuka. Zdálo se, že mluví vybraně – pokud mluví – a má sklon mrzoutit, nebo to tak aspoň vypadalo.

Měla vážné podezření, že je to jenom štít, způsob, jak si držet ostatní od těla. Dobře věděla, jak to chodí. Když byla na útěku, musela si nasazovat masku, aby ostatním zabránila příliš se jí přiblížit. Pořád se měla na pozoru, a aby si udržela lidi na délku paže, chovala se chladně, a co některým řekla, bylo dokonce sprosté, ačkoli to jinak neměla v povaze. U ní to zavinil strach a tak teď uvažovala, proč se Lucian potřebuje zaštiťovat, aby si držel lidi od těla.

Hodila tyto myšlenky za hlavu, raději se pokusila vymyslet, co jiného by mohla říci. Jediná věc, která ji napadla, bylo, že vypadá zatraceně dobře polonahý.

“Polonahý?” se zájmem zopakovala Marguerite a Leigh zamrkala. Řekla to snad nahlas? Zlozvyk. Obvykle si mumlala a nikdo neslyšel, co říká, ale – jako Lucian – Marguerite byla nesmrtelná, s výjimečným sluchem.

“Leigh?” oslovila ji Marguerite po chvilce nepříjemně tíživého ticha, které se mezi nimi rozhostilo.

“Ano?” hlesla, teď už se měla na pozoru.

Marguerite zaváhala, pak řekla: “Může se zdát nevrlý a mizera, ale je to dobrý muž. Můj manžel, jeho bratr dvojče, vždycky říkával, že předtím, než Lucian ztratil ženu a dvě mladé děti, se prý ustavičně usmíval a smál. Myslím, že ta nevrlost je jeho způsob, jak si držet lidi od těla.”

Leigh zamrkala. Přesně tohle si myslela před chvilkou, jenom nevěděla to o jeho ženě. “Ženu a děti?”

“Ano,” přitakala tiše Marguerite. “Už je to velmi dávno. Dlouho předtím, než jsem se provdala za jeho bratra.”

Leigh novinu zvážila, pak se optala: “Proč mi to říkáte?”

“Protože vás nedokáže přečíst, drahá,” odpověděla Marguerite, bez jakýchkoli vytáček.

“Nechápu,” hlesla ostražitě Leigh.

“Já vím,” povzdechla si. “Je toho tolik, co se o nás musíte dozvědět. Příliš mnoho, než abych vám to vysvětlovala po telefonu. Ale nemějte obavy. O všechno se postarám. Zavolám své dceři a ta vám pomůže všechno pochopit. Stejně to tak pravděpodobně bude lepší. Lucian nikdy nepochopí, co my ženy máme za důležité.”

“Okay,” odtušila Leigh.

“Zavolám jí hned poté, co zavěsím, ale mezitím prostě mějte na mysli, že jste v bezpečí a všechno bude v pořádku. Domluveno, má drahá?”

“Ano,” zamumlala Leigh. “Děkuji vám.”

“Výtečně, zavěsím a zavolám Rachel. Brzy se vám ozve. Možná byste měla postavit na kávu. Je veliká milovnice kávy.”

“Okay,” znovu zamumlala Leigh.

“Vítejte do rodiny, Leigh,” zazpívala Marguerite, a zatímco Leigh ještě pořád mrkala, zmatená tím rozloučením, zavěsila.

Leigh chvilku poslouchala oznamovací tón a potom také zavěsila. Minutu tam stála, nebyla si jistá, co dělat. Lucian říkal, aby si našla čisté šaty ve skříni. Ostýchala se vzít si na sebe něčí šaty bez dovolení, tak si raději vybrala froté župan, který uviděla viset na háčku na dveřích koupelny. Teď měla pocit, že jí bude příjemněji oblečené, když má dorazit ta Rachel. Na druhou stranu, těžko se bude cítit v pohodě, pokud se ukáže, že si půjčila její šaty.

Prohnaně se ušklíbla a už si to šupajdila k šatně. Hodně se jí ulevilo, když otevřela dveře a spatřila výhřad pánského šatstva. Bude se cítit lépe, pokud si půjčí něco od Luciana. Raději bude plavat v šatech, které jí budou velké, než aby přivítala Rachel v jejím vlastním oblečení, které si půjčila bez dovolení.

Probrala garderobu, která se jí nabízela, vybrala si tepláky, pak se obrátila k policím na boku rozlehlé šatny a vytáhla jedno tričko z úhledného komínku. Věděla, že bude plavat ve všem, co padne Lucianovi, ale tepláky mají aspoň šňůrku, kterou si může přitáhnout. S kořistí prchla do pokoje, o kterém začínala uvažovat jako o svém, kde shodila župan a natáhla na sebe, co si vybrala. Přesně jak čekala, bylo jí to velké, ale utáhla šňůrku a rozhodla se, že to musí stačit. Zmužile zamířila do kuchyně.

Neměla ponětí kolik má času, než Rachel dorazí, a chtěla mít kávu uvařenou včas.

Skříňky v kuchyni byly skoro prázdné. Až na věci jako sůl, pepř, mouka a cukr, a nějaká ta ochucovadla v lednici, tady moc opravdového jídla nebylo. Nebyla překvapená.

Teprve až když propátrala nerezové nádobky v lince, našla, co hledala. Popisky chyběly, ale v jedné bylo sušené mléko, v dalších pytlíčky s čajem, cukr a v té největší káva. Právě tak akorát na dvě konvice, odhadla.

Připravila kávu do kávovaru, pak už jen chodila sem a tam, čekala, až překape. Otázky se jí v hlavě řadily jako vojáčci při execírce, jedna za druhou jí mašírovala myšlenkami. Jestli nejsou prokletí, co teda jsou? Jak to ovlivní její život?

Při chůzi párkrát zvedla zrak ke stropu a pokaždé otráveně ohrnula rty. Chápala, že Lucian je unavený, ale bylo těžké držet netrpělivost na uzdě, když se jí dostalo tak mála odpovědí a musí čekat na jakousi Rachel, zatímco on by mohl její otázky tak snadno zodpovědět.

Když kávovar pípnul, že káva je hotova, vyšla z kuchyně do haly a vyhlédla na příjezdovou cestu, která se stáčela před domem. Po Rachel ani vidu ani slechu a stejně tak nebylo v dohledu ani žádné auto. Leigh netrpělivě zaskřípala zuby, pak koukla na schodiště.

Touhle dobou už Lucian musí být ze sprchy venku. Třeba ho očista těla osvěžila i na duchu a bude v hovornější náladě. No, koneckonců to prostě může zajít zjistit… šálek kávy by ho mohl přivést do lepšího rozmaru.

Skousla si ret, vyhlédla na příjezdovou cestu a silnici za ní. Žádný vůz na dohled. Prostě nalije kávu, a pokud se Rachel do té doby neukáže, zanese ji Lucianovi a položí mu otázku či dvě, než ta ženská přijede.

7. KAPITOLA

Leigh považovala za dobré znamení, že z koupelny neslyší téct vodu, když vklouzla do Lucianova pokoje. Byla si jistá, že to znamená, že už je vysprchovaný, aspoň v to doufala. Teprve až když nohou zavřela dveře a uviděla prázdnou ložnici, si uvědomila, jaké má štěstí, že nevešla a nepřekvapila Luciana v ručníku… nebo dokonce bez ručníku. Což by mohl být docela trapas. Well, přinejmenším pro něho. Ta představa jí plnila mysl obrazy, při kterých se červenala, ale ne rozpaky. Fakt, ten chlap je vážně nebezpečný, jak se tady tak potuluje, svalnatý, radost pohledět, vzpomněla si, jak stál polonahý v kuchyni.

Zahnala vzpomínky a myšlenky, které invokovaly. Prošla k nočnímu stolku a položila na něj podnos, který přinesla. Stály na něm dva šálky kávy, jedna mistička s cukrem a druhá se sušeným mlékem. Neměla ponětí, jak kávu pije, tak přinesla od všeho trochu.

Byl to úplatek a nebyl důvod to popírat. Doufala, že by ho káva třeba mohla naladit vstřícněji k jejím všetečným otázkám. Na chvilku nechala tác tácem, šla ke koupelnovým dveřím a zastavila se, tichá jako pěna. Skrz dveře nevycházel žádný zvuk. Žádný pohyb, šustění látky, nic.

Kousla se do rtu. Třeba ho minula a Lucian už se oblékl a odešel z pokoje. Pohledem sklouzla po pokoji, ale vypadal stejně, jako když odtud prve odcházela. Možná upadl a uhodil se do hlavy, když vycházel ze sprchy. Což budilo větší obavy, než ta první možnost, a tak okamžitě zvedla ruku a hlasitě zaklepala na dveře.

“Haló? Luciane? Přinesla jsem vám kávu,” pochlubila se. Ticho po pěšině. Zamračila se a nerozhodně se ošila. Co si má teď počít? Ruku nejistě přesunula ke klice, ale přece jenom zaváhala.

“Luciane?” zkusila to ještě jednou. Když pořád neodpovídal, narovnala ramena a otočila knoflíkem kliky. Musí mít jistotu, že je v pořádku.

“Luciane?” zašeptala, klesla hlasem, když se dveře otevřely a odhalily úhlednou, bílou mramorovou desku se zapuštěným umyvadlem, toaletu a nakonec vanu. Vytřeštila oči, jakmile uviděla Luciana ležet ve velké retro vaně na nožičkách, od pohledu v bezvědomí. Oči měl zavřené, dlouhé řasy ovívaly mramorovou pleť jeho tváří.

Leknutím zalapala po dechu, uháněla k němu a přidřepla, když instinktivně vztáhla ruce, aby ho popadla za ramena, ačkoli co mínila dělat dál, nedovedla říci. Nehrozilo, že by ho dokázala zvednout z vody vlastními silami. Naštěstí to nebylo zapotřebí. Sotva se ho dotkla, Lucianovy oči se otevřely. Probodl ji pohledem, který se v úderu srdce proměnil z ospalého v ostrý, rozvlnil vodu, až vyšplíchla z vany, když se prudce posadil.

“Co se stalo?” Hlas měl drsný, výraz potemnělý obavami.

Leigh zírala, najednou nebyla mocna slova, hladovým pohledem sklouzla po rozložité hrudi a oči jí samy od sebe sjely dolů, kde se ztrácela pod pěnou, které byla plná vana. Překvapilo ji, že používá pěnu do koupele, a také zklamalo, bublinky jí bránily ve výhledu.

“Leigh?” vyštěkl, to už sahal po ručníku na zemi vedle vany.

“Já— Jejda!” Vrtěla hlavou ze strany na stranu, trhavě a pořád dokola, vstala z podřepu a svižně se k němu obrátila zády. Pak si v duchu uštědřila mentální lepanec a přinutila se promluvit. “Nic se nestalo. Já jen— volala jsem, ale vy jste neodpovídal, a já dostala strach, že jste upadl a praštil se do hlavy nebo tak něco.”

Když jí jedinou odpovědí bylo tiché šplouchání vody ve vaně, která se zvolna uklidňovala, riskla ohlédnutí. Lucian měl ručník v ruce, ale pořád seděl ve vaně, výraz nečitelný.

“Ty ses o mě strachovala?”

Zamračila se na překvapení v jeho hlase a zmatený výraz tváře. Určitě by se někdo strachoval. Odvrátila se dřív, než podlehla pokušení zase po něm lačně šmejdit očima, pokrčila rameny.

“Tvrdil jste, že si dáte sprchu, ale nebylo slyšet vodu a nikdo neodpověděl, když jsem na vás zavolala,” zopakovala.

“Rozhodl jsem se raději vzít lázeň. Myslím, že jsem usnul.”

“Ano, viděla jsem,” zamumlala, pak si odkašlala a zahnala obraz jeho nahého ve vodě. “Napadlo mě překvapit vás šálkem kávy.”

“Hmm.”

Kousla se do rtu, jak skepticky to zavrčení vyznělo, a nebyla nijak zvlášť překvapená, když následovala sarkastická poznámka: “A bezpochyby tu příležitost využít k položení několika otázek.”

Další šplouchání dokazovalo, že se ve vaně pohybuje, pak podrážděně utrousil: “Hodláš mě pronásledovat, dokud neodpovím, že mám pravdu?”

“Ne, samozřejmě, že ne,” vyhrkla Leigh a vzápětí svá slova popřela dodatkem: “Ale kdybyste mi mohl odpovědět, jenom na pár otázeček…?”

Znechucené odfrknutí z jeho strany jí zrovna moc odvahy nepřidalo, vycítila, že její šance získat odpovědi mizí k neumětelům.

“Nesnažím se otravovat,” omlouvala se. “To jen, že tohle je můj život. A nemám ponětí, co se se mnou stalo, nebo jak to ovlivní mou budoucnost, nebo… cokoli,” dořekla, hlásek jako konipásek.

Ticho, které se po jejích slovech rozhostilo, se zdálo trvat nekonečně dlouho, pak uslyšela tlumené zaklení.

“Ach jo, nuže dobrá.” Rezignovaně si povzdechl. “Ptejte se.”

Leigh ucítila, jak ji zaplavuje úleva, celá vzrušená se začala obracet, ale na poslední chvíli se zarazila. “Dal byste si kávu? Jak ji máte rád? Připravím ji a—”

“Kávu nepiji,” přerušil ji.

“Jasně.” Nakrabatila čelo. Kávu nepije. Měla by mu nabídnout čaj? Nebo—

“Ptejte se, než si to rozmyslím.”

“Ano, samozřejmě. Děkuji vám,” zamumlala a vyhrkla první otázku, kterou měla v duchu na seznamu. “Jestli nejsme upíři vinou nějaké kletby, jak to že jsme upíři?”

“Nanoboti,” odpověděl bryskně a Leigh si nemohla pomoci, překvapeně koukla přes rameno.

“Nanoboti?” optala se nejistě.

“Ano. Obávám se, že se ocitáme na poli staré dobré vědy, žádná romantická kletba, při které přijdeš o duši.”

Ušklíbla se, vážně ji zklamalo, že jde o vědu a ne o kletbu. Skutečně, jak stupidní to je?

“Hodlám ti poskytnout stručné vysvětlení,” prohlásil Lucian, čímž ji vyrušil ze zamyšlení. “Budeš-li prahnout po zasvěcenějších odpovědích, budeš se muset zeptat mého synovce, Bastiena. Je cosi jako tiskový mluvčí. V budoucnu, budeš-li mít otázky nebo problémy, běž za ním. Chápeš?”

“Bastien,” zašeptala poslušně a kývala jako pejsek za zadním oknem vozu.

Zdánlivě spokojen, Lucian se ve vodě opět pohnul. Rychle se odvrátila, když si uvědomila, že jí oči utíkají od tváře dál, k mnohem zajímavějším partiím.

“Krátká verze. Pocházím z populace, která byla nesmírně vědecky vyspělá. Při hledání způsobů, jak vyléčit zranění a nemoci jako rakovina, bez invazivní chirurgie, naši vědci zkombinovali nanotechnologii a bioinženýrství a stvořili bio-nano-roboty. Tito byli vpraveni do krevního řečiště nemocných nebo zraněných lidí, a naprogramováni, aby opravovali a regenerovali buňky zevnitř.

Jednalo se o skutečně zásadní objev, když uspěli,” připustil. “Nebo to tak zpočátku vypadalo. Někteří lidé byli touto technikou ošetřeni, má matka mezi nimi. Zrovna čekala mne a mého bratra Jean Clauda, proto jsme se nakazili.”

“Nakazili?” optala se tiše a ohlédla se, uviděla ho pokrčit rameny.

“Jak říkám, zpočátku to vypadalo jako zázračný lék, ale dlouho netrvalo a zjistilo se, že nanoboti dělají víc, než bylo zamýšleno. Měli opravit zraněnou tkáň, nebo zastavit a zlikvidovat zhoubnou nemoc, a pak přestat fungovat a rozpadnout se na prvočinitele, které by tělo vyloučilo či vstřebalo. Co však vědci nevzali v potaz, byl fakt, že nanoboti byli naprogramováni k vyhledávání a nalezení jakýchkoli onemocnění nebo poškození v těle. Sice byli vpraveni do jedinců, ve kterých měli zaútočit na rakovinu, jenomže jakmile s ní byli hotovi, nepřestali fungovat, ale vyhrnuli si rukávy a pustili se do práce. Začali opravovat vše, co v těle opravit potřebovalo.”

“A tohle je špatné?“optala se Leigh zmateně.

“Časem se ukázalo, že ano. Lidské tělo potřebuje opravovat neustále. Útočí na ně slunce, věk, prostředí…” Znovu pokrčil rameny. “Nanoboti obrátili pozornost právě k těmto věcem. Nepřetržitě se regenerují a opravují a pomáhají tvořit nové buňky svého hostitele.”

“Takže hostitel nikdy neonemocní, nikdy nezestárne,” uvědomila si.

Když přikývnul, zamyslela se nad tím, co řekl. Prakticky vzato, jeho lidé objevili pramen věčného mládí. Zamrkala, protože ji napadla jiná otázka. “Ale proč ty tesáky a potřeba krve?”

“Nanoboti byli vyvinuti, aby žili a cestovali tělem v krevním řečišti. Navíc používají hostitelovu krev k opravám a regeneraci buněk, stejně jako sebe. Bohužel, lidské tělo nevytváří dost krve, aby vystačila na všechny jejich aktivity,” vysvětlil klidně. “Nanoboti spotřebují krev extrémním tempem a pak napadnou orgány, při hledání další krve. Tento problém byl řešen transfuzemi krve, před pádem Atlantidy, ale—”

“Atlantidy?” nevěřícně mu skočila do řeči. Jistá část její mysli usoudila, že Lucian a ostatní jako on pochází z jiné planety nebo tak něco. Přesně tohle ji automaticky napadlo, když řekl, že pochází z populace, která byla nesmírně vědecky vyspělá. Ale nyní hovoří o lidských tělech, která nejsou schopná vyprodukovat dost krve a… o Atlantidě?

“Ano, jsem z Atlantidy,” potvrdil Lucian.

Leigh si nemohla pomoci, otočila se a zírala na něho s pusou dokořán. “Ale Atlantida byla… to bylo…” Potřásla hlavou, dočista ohromená, dokonce si ani nebyla jistá, jak dávno před psanou historií měla Atlantida údajně existovat.

“Před eóny,” přisvědčil, znělo to unaveně.

Bože, pomyslela si, zírala na něho zděšená, nicméně fascinovaná. Tvrdil, že jeho matka byla jednou z těch, do koho nanoboty vpravili… a tou dobou prý zrovna čekala jeho a jeho bratra, dvojče, z čehož plyne, že on a jeho bratr jsou prapůvodní Atlanťané. “Ale to by znamenalo, že jste…”

“Jsem starší, než ty,” konstatoval suše.

“Starší, než já?” zopakovala, jako by nevěřila vlastním uším. “Luciane, vy jste starší, než Amerika, Dokonce Anglie. Vy jste—” Zmlkla, jako když utne, protože spatřila uzavřený výraz, který se mu usadil na tváři, a uvědomila si, jak hrubě se chová.

“Omlouvám se,” zamumlala. V místnosti zavládlo nepříjemné ticho, a tak si odkašlala a přinutila se vzpomenout, co vysvětloval, než ho přerušila.

“Takže, před zkázou Atlantidy byl tento problém řešen transfuzemi,” napověděla.

Lucian se zamračil, odvrátil zrak, očividně se snažil znovu najít nit svého vyprávění. Ve chvíli, kdy se na ni nedíval, se Leigh přistihla zase mu pohledem obmalovávat široký hrudník a ploché břicho. Krucipísek, tenhle chlap vážně vypadá proklatě dobře na svůj věk. A teď také nejspíš pochopila, proč je stejný nabručený morous, jako její dědeček. Určitě je to přirozené. Je prastarý.

“Ano, transfuzemi.” Odkašlal si. “V Atlantidě jim je dávali, ale když padla—”

“Jak k tomu došlo?” přerušila ho zvědavě.

Tvář mu nakrátko potemněla vzpomínkami, které byly očividně bolestné, ale pak se vyjasnila, získala otevřený výraz. “Dvojí sopečná erupce a zemětřesení. Atlantida se rozkládala na výběžku kontinentu, oddělená od zbytku pevniny pásmem vysokých hor. Byli jsme izolovaná společnost, nikdy jsme se neobtěžovali zjišťovat, co je za našimi horami. Zemětřesení to změnilo. Rozštíplo pohoří, rozlomilo je, láva vtekla do města, pak je druhé zemětřesení – nebo následné otřesy – spolklo. Prostě se ponořilo do vody.”

Zavrtěl hlavou. “Těch pár našinců, kteří přežili, byli samí nesmrtelní, a najednou zůstali bez naší technologie. Zatímco Atlantis byla technologicky vyspělá, svět, do kterého jsme se chtě nechtě museli začlenit, byl zalidněn mnohem méně vyspělou společností; lovci a sběrači, z větší části. Neexistovaly žádné transfuze, žádná věda, ale nanoboti pořád dělali, co dělat měli, a spotřebovávali naši krev, aby nás udrželi naživu a ve vrcholné kondici. Většina z nás do té doby nepoznala hlad po krvi, a teď jím byla ovládnuta a strádala, ale nanoboti byli naprogramováni, aby se postarali o naše přežití a tak někteří z nich provedli nezbytné změny.”

“Tesáky,” vydechla Leigh, konečně se jí rozsvítilo.

“Ano. Nanoboti nás proměnili v bytosti schopné získávat krev, kterou potřebovali… jsme potřebovali. Udělali nás silnější a rychlejší, abychom byli schopnější při lovu, vylepšili naše noční vidění, takže jsme mohli lovit v noci a vyhýbat se škodlivým slunečním paprskům, které by jinak zvyšovaly naši potřebu krve, a dali nám tesáky, abychom získávali krev, kterou jsme potřebovali.”

“Udělali z vás noční dravce,” uvědomila si.

“Ano. A tím jsi teď i ty,” odtušil potichu Lucian.

Leigh na něho s hrůzou zírala. “Ale ostatní lidé jsou naší kořistí.”

“Není to tak zlé, jak to zní,” ujistil ji klidným tónem. “Zvlášť teď, když už zase existují krevní banky.”

Cítila, jak ji zaplavuje úleva. Samozřejmě, existují krevní banky. Nečeká se od ní, že bude běhat po nocích a útočit na nebohé, nic netušící lidi a sát z jejich krků.

“Navzdory všeobecně tradovanému omylu, nemusíme svou kořist zabíjet,” pokračoval. “Vlastně je lepší to nedělat. Jak můj synovec Lucern s oblibou říkává, bylo by to jako zabíjet krávy, které dávají mléko. Také by to přitáhlo pozornost k naší existenci. Před nástupem krevních bank i v této společnosti, jsme se krmili trochu tuhle, drobet támhle, a ze všech sil se snažili nedělat nic, co by zvýšilo potřebu krmení; což je hlavní důvod, proč jsme se vyhýbali slunci.”

“Ale můžeme chodit na slunce,” vyhrkla, v tomhle chtěla mít jasno.

“Ano, ale znamená to zkonzumovat víc krve,” připomněl jí. “A čím méně jsme se tenkrát museli krmit, tím lépe, pokud jsme chtěli zabránit svému odhalení. Samozřejmě, dnes můžeme ve dne chodit ven, když je to zapotřebí, s minimálními problémy, máme-li u sebe dostatečnou zásobu krve.”

“Chápu,” řekla pomalu, pak se zeptala: “O kolik silnější a rychlejší se stanu?”

“Opravdu silná a fakt rychlá.”

Uvažovala o jeho slovech, vzpomínala, jak svižně se Donny minulou noc pohyboval, jestli to tedy bylo minulou noc. Nebyla si jistá, kolik času od té doby uplynulo, ale když se teď v myšlenkách přesunula k útoku a své proměně, hlavou jí zavířily otázky z jiného soudku.

“Proč jste mne nezabili spolu s ostatními v tom domě?” položila otázku otázek. Paměť se jí postupem času projasňovala a zmatení se vytrácelo. Slyšela výstřely a hluk, kanonáda vypukla hned poté, co ji nechali v kuchyni samotnou a nahrnuli se dolů do sklepa. Hned jí došlo, že Morty a Bricker a třetí muž, o kterém nyní věděla, že to byl Lucian, zabíjí upíry, které viděla ve sklepení. Právě to byl impuls, který jí dal sílu dostat se z domu a pokusit se uprchnout. Tenkrát utíkala před nimi, stejně jako před Morganem a Donnym.

“Nebylo zapotřebí s tebou skoncovat. Morgan neměl příležitost přesvědčit tě, že jsi jedna z jeho vampů a nechat tě krmit ze smrtelníků a… tak dál.”

Přikývla, že rozumí, pomyslela si, že měla z pekla štěstí, v načasování útoku na ni a kdy se tam objevil Lucian s ostatními.

“Oni byli psanci. Ty ne. Takže jsi byla ušetřena.” Jak prosté.

Leigh se na tu odpověď zamračila. “Co je psanec?”

Zarazil se, přemýšlel, než odpověděl: “Existují pravidla, podle kterých musí náš druh žít. Pokud ta pravidla porušíš, budeš prohlášena za psance a předvedena před radu. Pokud dokážeš obhájit své činy, fajn. Pokud ne, nebo pokud se nedostavíš, budeš odsouzena k terminaci.”

“A Donny a ostatní byli psanci?”

“Ano.”

“Proč? Jaká jsou ta pravidla?”

“Prvním pravidlem je, že smíš proměnit pouze jediného smrtelníka, za celý svůj život. Druhé, smíš mít jenom jedno dítě, každých sto let.”

“Jedno dítě každých… sto let?” Civěla na něho s hrůzou. Mít děti s jistým časovým odstupem je jedna věc, ale jedno za sto let? Dobrý Bože. “Proč?”

“Kontrola populace,” odpověděl pohotově. “Nebylo by dobré, aby naše populace početně převýšila zdroj krve.”

“Aha, rozumím,” zamumlala a opravdu rozuměla. “Takže neproměnit za život víc, než jednoho smrtelníka, a nemít víc, než jedno dítě za sto let.”

“Ano. Dalším pravidlem je, že jsme omezeni na konzumaci výhradně balené krve, kromě případů stavu nouze.”

“Tak jo,” pokrčila rameny. Tohle jí připadalo jako dobré pravidlo. Nijak netoužila obcházet sousedy, aby cosi zakousla, ani přátele, ale jen, aby v tom měla jasno, se zeptala: “Jaké nouze?”

“Máš-li autonehodu nebo tvoje letadlo havaruje někde, kde nejsou krevní banky a není možné přivolat pomoc,” uvedl na příklad. “To se pak můžeš nakrmit z člověka, je-li to nezbytné.”

“Jestli přežiju,” podotkla suše.

“Pokud nepřijdeš o hlavu, míněno doslova, nevyrvou ti srdce nebo neuvízneš v požáru a neshoříš, přežiješ,” ujistil ji. “A dokonce, pokud jde o oheň, musíš skutečně shořet. Přežiješ i popáleniny třetího stupně po celém těle. Musíš být v podstatě zpopelněná.”

Při tom pomyšlení se zašklebila, ale řekla: “Myslím, že z Morgana udělalo psance kousání. Kousnul mě.”

“Provedl víc, než jen to, proměnil tě,” zdůraznil Lucian. “Proměnil mnoho smrtelníků a všichni se krmí z jiných smrtelníků. Musí být zastaven. Mění lidi volky nevolky, žene je do záhuby, dělá z nich psance.”

Udělal obličej a nešťastně se ve vaně zavrtěl. “Ten lump je nutí žít v díře, spát v rakvích, nechává je v omylu, že se musí skrývat před sluncem a krmit pouze a jenom ze smrtelníků a ne pěkně.”

Vydal znechucený zvuk a dodal: “On, stejně jako jiní psanci před ním, plodí bezcitné, po krvi žíznící nesmrtelné, kteří si myslí, že prožívají nějaký opravdu špatný upíří film. Od soumraku do úsvitu kupříkladu.

Leigh zvědavě nachýlila hlavu. “Mnozí z vašeho druhu schází na scestí?”

“Našeho druhu,” opravil ji, tím jí připomněl, že teď patří k našincům. Odmlčel se a zdálo se, že otázku zvažuje, pak řekl: “Dokonce i jeden, který sejde na scestí a mění nevinné smrtelníky v monstra, je příliš mnoho.”

Připouštěla, že to je pravda. “Co je k tomu vede?”

“Co?” Vypadal, že ho otázkou překvapila.

“Well, proč Morgan tohle dělá? Chci říci, Donny byl milej kluk, v pohodě, ale podle toho, co říkáte, si pravděpodobně myslí, že je bezduché, prokleté stvoření noci.” Nebo spíš dítě noci, vzpomněla si, že tento termín Morgan použil. “Proč tohle dělá?”

Lucian pokrčil rameny. “Šílenství, nuda… kdo ví?”

Leigh vyklenula jedno obočí. “Vy nemáte tušení? Za všechna ta léta si nikdo nevšiml ani jediné podobnosti mezi těmi, ze kterých se stali psanci?”

Lucian věc přemílal v hlavě, pak neochotně řekl: “Obvykle to jsou postarší nesmrtelní.”

“Postarší jako vy?” Když na ni nechápavě zíral, podotkla: “No, určitě jste jedním z nejstarších, viďte?”

Zamračil se. “Řekl jsem obvykle postarší. Občas ne. Oni…” Zarazil se a křísl po ní škaredým pohledem. “Co přimělo Jacka Rozparovače najednou začít zabíjet prostitutky? Nebo co přinutilo Charlese Mansona dělat, co dělal? Nebo Jeffrey Dahmer? Kdo ví, proč najednou sešli na špatnou cestu? Mohlo to být ztrátou naděje nebo čert ví čím. Mnozí z nich jsou sami, bez rodiny nebo milovaných, kteří by je drželi nohama na zemi.”

“Vy máte rodinu,” odtušila Leigh s tichou úlevou. Ne, že by se bála, že se z něj najednou vyklube psanec a ji stáhne s sebou, dokončí, co se Morgan pokusil začít, ale stejně ji fakt, že má Marguerite a ostatní, uklidňoval.

“Ano, mám rodinu,” tiše přisvědčil Lucian, pak se zeptal: “A co ty?”

Leigh strnula. “Co já?”

“Máš rodinu? Mohl by to být poněkud problém, jestli ji máš, Leigh. Nemůžeš jim prozradit, co jsi a—”

“To nebude problém,” ujistila ho vážně a vysvětlila: “Rodiče umřeli, když mi bylo deset. Dědeček mne vychoval, ale zemřel, zatímco jsem byla na Harvardu. Jsem teď sama.”

“Omlouvám se,” zachraptěl a Leigh pokrčila rameny.

“Jsem sama dlouho. Jsem na to zvyklá,” zamumlala, ale už když ta slova vyslovovala, věděla, že nejsou pravdivá. Pochybovala, že by si vůbec kdy mohla zvyknout být úplně sama na celém světě.

Lucian si odkašlal, ale hlas měl pořád drsný, když říkal: “Jestli jsi s otázkami skončila, navrhuji, abys odešla. Lázeň mi stydne a hodlám vylézt ven.”

“Aha, ano, jasně.” Leigh rychle vstala a vydala se ke dveřím. Pořád měla otázky, ale ty nejnaléhavější byly zodpovězeny a ostatní mohou počkat. U dveří se zastavila a začala brebentit: “Děkuji vám, Luciane. Vím, že jste hrozně unavený a já vás otravovala ve vaně a tak vůbec, ale já—”

“Leigh,” skočil jí do řeči.

“Ano?” Ohlédla se, oči doširoka otevřené.

“Měl jsem zodpovědět tvoje otázky, jakmile ses probrala. Měl jsem si uvědomit, že budeš—” Potřásl hlavou a vzdychl. Podle všeho vzdal snahu povědět jí to, o čem byla přesvědčená, že je omluva, jednoduše řekl: “Prostě běžte pryč. Chci vylézt z koupele. Krom toho slyším přijíždět nějaké auto a musím zjistit, kdo to je.”

Vykulila oči. Ona sama neslyšela nic, ale nepochybovala, že on ano a najednou si vzpomněla na slib Marguerite, poslat sem dceru, aby jí všechno vysvětlila.

“Jé, to bude Rachel,” vypískla a už se hnala otevřít dveře. “Marguerite říkala, že ji sem pošle na pomoc se zodpovídáním otázek.”

“Rachel?” Lucian vyzněl spíš polekaně, než jakože se mu ulevilo, když uslyšel, že mu někdo přichází na pomoc. Jenomže Leigh se nezastavila, aby se zeptala proč. Vyběhla z místnosti, stěží si všimla jeho klení, spěchala otevřít dveře. Zvuk zvonku se zrovna rozlehl domem.

Nicméně dcera Marguerite nečekala, až jí někdo otevře, a když Leigh dorazila k vrcholku schodů a pohlédla do haly dole, uviděla muže a ženu skopávat boty a svlékat u vchodu lehké podzimní bundy.

Muž byl nápadně podobný Lucianovi, ačkoli vlasy neměl úplně stejně plavé. Byly medovější, ve srovnání s Lucianovými platinově, skoro bíle plavými. A i když byl podle všeho zhruba stejné výšky, postavu měl méně svalnatou a hubenější, na sobě triko a obtažené džíny. Žena byla zrzka; štíhlá, hezká a vypadala sebejistě v černých, zřejmě na míru šitých kalhotách a bílé blůzce.

“Leigh?” muž tázavě zvedl obočí, uviděl ji scházet ze schodů, šla je přivítat.

Přinutila se usmát, kývla a zastavila se na posledním schodku, ale pohled přesunula k ženě. “Dcera Marguerite, Rachel?”

“Snacha Marguerite, Rachel,” opravila ji dívka s úsměvem a pak vysvětlila: “Já jen měla to štěstí, že jsem ji vyvdala za mámu. Můj manžel, Etienne, je její syn.”

“Ahoj,” pozdravil Etienne, protože pohled Leigh se teď přesunul k němu a dodal: “Musím říci, že v mých hadrech vypadáš líp, než já. Ale mohla sis vybrat příhodnější tričko. Musel jsem ve svém starém pokoji nechat něco vhodnějšího, než tohle.”

“Ty jsou tvoje?” vyhrkla v rozpacích Leigh, pak shlédla na nápis na tričku a zbledla. Stálo tam: JÁ JSEM TA NÁCTILETÁ HOLKA, SE KTEROU JSI MĚL KYBERSEX V CHATOVACÍ MÍSTNOSTI.

“Je legračnější, když to nosí kluk,” ironicky odtušil Etienne.

“Etienne je cvok přes počítače. Dělá PC hry,” konstatovala suše Rachel, jako by se tím vše vysvětlovalo.

“Aha,” špitla Leigh.

“Čichám čichám, kafe?” zavrněla Rachel s pohledem upřeným ke kuchyňským dveřím.

Leigh na ni vytřeštila oči, žasla, že to cítí až od předních dveří, ale uvolnila se, když si vybavila, co všechno se dozvěděla o jejich kondici. Kroutila hlavou a zašeptala: “Ach ano, upíří smysly.”

“Přesně,” potvrdil zlehka Etienne. “Trochu jako pavoučí, ale je u toho víc kousání.”

Rachel zaúpěla, pak se usmála na Leigh. “Už jsem se zmínila, že je počítačový cvok, nebo ne?”

Leigh se jenom usmála. Sice si z něho utahovala, ale na tváři měla výraz neskrývané lásky a citu, když se na manžela dívala.

“No tak jdeme. Vychutnáme si šálek, zatímco budeme povídat,” ozvala se Rachel, už na cestě halou ke kuchyni.

Etienne zvedl ze stolku nějaký sáček a šel za ní, pak se s úsměvem ohlédl. “Pojď, Leigh.”

“Vy dva si sedněte,” nařídila Rachel, když ji následovali do kuchyně. Přešla k lince a začala vyndávat hrnečky. “Tys udělala kávu a Etienne koupil koblihy, takže já naleju.”

“Koblihy?” Leigh pohlédla na sáček, který držel, všimla si jména Tim Hortons a loga na něm, když si sedali ke stolu. My můžeme jíst opravdové jídlo?”

“Já bych koblihy opravdovým jídlem nenazvala,” zasmála se Rachel. “Přinejmenším ne zdravým, ale ano, pořád můžeme jíst jídlo.”

“Jé.” Zrak Leigh opět sklouznul k pytlíku koblih, začaly se jí sbíhat sliny. Připouštěla, že mohla uhodnout, že pořád může jíst podle toho, že jí Lucian prve přinesl jídlo, ale… well, bylo to psí žrádlo. A třeba mohla jíst jenom během proměny, ale potom už ne. Jenomže pokud Etienne a Rachel stále jedí…

Rachel se křenila, když nesla na stůl tři kávy. “Hádej, jaká je nejlepší novina, kterou dneska uslyšíš?”

Leigh tázavě pozvedla obočí, zrzka se zatím otočila pro nádobku s cukrem a sušeným mlékem. “Jaká je nejlepší novina, kterou dneska uslyším?”

Rachel se usadila, pak sáhla do sáčku, který Etienne položil na stůl. Vytáhla jeden koblih s lepkavou polevou, zvedla ho a dramaticky zadeklamovala: “Můžeš sníst, kolik koblih chceš a nepřibereš ani unci.

Leigh jako u vytržení sledovala, jak se Rachel usmívá a kouše, a pak s rozkoší žvýká.

“Opravdu?” optala se nakonec nevěřícně.

Rachel přikývla a polkla. “Nezáleží na tom, co sníš nebo kolik toho sníš, tvoje tělo se postará, aby tě udrželo ve vrcholné fyzické kondici.” Nechala to patřičně vyznít, pak dodala: “Samozřejmě to znamená, že musíš zvýšit příjem krve.”

“Aha.” Při téhle zprávě se Leigh zamračila a Rachel pokrčila rameny.

“Za všechno se platí, či ne?” podotkla pragmaticky. “Bohužel, cokoli uděláš – způsobí-li to škodu na tvém těle – automaticky znamená zvýšení množství krve, kterou musíš zkonzumovat; přejídání, vystavení slunečním paprskům, alkohol…” Udělala obličej. “Všechno má za následek, že musíš nasát víc krve.”

Leigh pomalu přikývla, jak to brala na vědomí.

“Takže,” řekla Rachel, kapku ostře, poté co ukousla a spolkla další sousto koblihy. “Podle Marguerite se Lucian chová jako vždycky, čili jako osina v zadku, a odmítl ti to vysvětlit.”

“Moje choť není zrovna předsedkyně fanklubu strýce Luciana,” vysvětlil Etienne, pohnul rukou a položil dlaň na manželčinu ruku zatnutou na stole v pěst. “Obávám se, že nezačali zrovna dobře.”

“Já… No,” hlesla Leigh. Na tohle sice zvědavá byla, ale protože Lucian strávil takřka celou svou koupel vysvětlováním, cítila povinnost se ho zastat. “Vlastně nakonec na mé otázky odpověděl. Ve skutečnosti jsme si právě přestali povídat, když jste přijeli.”

Rachel se tou zprávou zdála víc podrážděná, než nadšená, ale Leigh to stěží zaregistrovala. Její pozornost totiž upoutalo to, co řekl Etienne předtím, než promluvila. “Promiň,” zamračila se. “Říkal jsi strýc Lucian?”

Zvedl obočí. “Ano.”

“Ale—” Zavrtěla hlavou. “Nevypadá starší, než ty.”

“Aha.” Etienne se s úsměvem pohodlně opřel. “A jak starý jsem podle tebe já?”

Prohlížela si ho, brala v potaz mladistvou pleť a chování. Na sobě měl džíny bokovky a tričko, které hlásalo do světa: CVOCI TO UMÍ LÍP. Mohlo mu být něco mezi pětadvaceti a třiceti… ale je upír, vzpomněla si, a Lucian jí pověděl, že stárnout nebude a žít bude, dokud nezůstane uvězněná v požáru nebo nepřijde o hlavu. Může mu být kdovíkolik, uvědomila si, a neměla by být překvapená, že Lucian je jeho strýc, ačkoli vypadají stejně staří.

“Přesně,” hlesl Etienne a Leigh zmateně zamrkala.

“Přesně?”

“Nestárneme a všichni vypadáme na plus mínus dvacet-pět až třicet let… well, jakmile dosáhneme toho věku,” upřesnil.

“Tys mi— Četl jsi mi teď myšlenky?” podivila se.

“Obávám se, že ano,” přiznal zkroušeně. “Neslušné, já vím. Budu se snažit v budoucnu to nedělat, ale je to těžké, protože momentálně své myšlenky vysíláš. Děje se to všem čerstvě proměněným. Nakonec se naučíš je tlumit a nechávat si je pro sebe.”

Leigh pokrčením rameny přijala omluvu a zeptala se: “Taky umím číst myšlenky?”

“Zatím pravděpodobně ne, ale časem tu schopnost získáš. I když asi nikdy nebudeš schopná číst myšlenky starším našincům, ledaže budou duchem nepřítomní nebo rozčilení.”

“Ale ty mne číst můžeš?” zeptala se se zájmem.

“Ano.”

Leigh pohlédla na Rachel. “A ty?”

Rachel přikývla.

“Můžete mě i kontrolovat?” vzpomněla si, jak zjistila, že se nemůže hýbat ani bojovat, dokonce ani zakřičet, když ji Morgan kousnul.

“Pravděpodobně,” přiznal Etienne. “Ale neudělám to.”

Leigh o tom usilovně přemýšlela, v duchu se vrátila k čemusi, co Lucian řekl do telefonu Marguerite: Ne, nemůžu kontrolovat její mysl a přinutit ji počkat. Nedokážu se jí dostat do myšlenek. Tehdy tomu nerozuměla, ale nyní ano.

“Lucian tě nedokáže přečíst?” zeptala se Rachel, hlas zostřený zájmem.

Leigh zamrkala, sžívala se s faktem, že jí zase četli myšlenky, nebo že své myšlenky vysílá do éteru. A nechala to plavat. “Ne,” pak dodala: “Ale byl unavený. Myslí si, že to proto.”

Rachel se zděšeně obrátila na manžela. “On ji nepřečte.”

“Ne,” přitakal Etienne a na rtech mu hrál poťouchlý úsměv. “Zatraceně… strejda Lucian konečně potkal další družku.”

Leigh strnula, ale než se stihla zeptat, o čem to mluví, zeptala se Rachel: “Máš nějakou rodinu v… Kansasu, viď?”

“Ne, jsem úplně sama a…” zmlkla, protože jí došel skrytý význam té otázky. “Co chceš říct tím, v Kansasu? Copak nejsme v Kansasu?”

“Je mi líto, ale nikoli, už nejsi v Kansasu, Toto,” zalaškoval Etienne, pak uviděl zděšení na její tváři a řekl už mnohem vážněji: “Jsi v Kanadě, Leigh.”

“V Kanadě?” vypískla, tomu fakt nevěří.

“V Torontu, přesněji řečeno,” informovala ji Rachel, a hned podrážděně vyhrkla: “Lucian ti to neřekl?”

“Proč jsem v Kanadě?” zeptala se Leigh, místo aby jí odpověděla na otázku.

“Protože tady žijeme,” řekl prostě Etienne. “Pochopil jsem to tak, že tě sem přivezl mé matce, aby se o tebe postarala, ale máma byla zrovna na cestě do Evropy, takže se o tebe musel starat sám.”

“Ale jak jsem se sem dostala?” nechápala Leigh. “Nebyla jsem dokonce ani při vědomí. Určitě lidem jen tak nedovolí jezdit přes hranice s ženami v bezvědomí? Nebo jsme letěli? Určitě by mu nedovolili přinést mě na palubu letadla v bezvědomí a pokrytou zaschlou krví, jako jsem byla já.”

“Myslím, že použil firemní letadlo,” odtušil konejšivě Etienne. “Tam by jenom Lucian a pilot a druhý pilot viděli, v jakém jsi stavu.”

“Dokonce i tak, letištní úředníci—”

“Byli zmanipulováni,” dořekl nevzrušeně Etienne.

“Ach ano, ta věc s kontrolou mysli,” vzpomněla si, pak se zeptala: “Takže mne prostě přinesl do letadla? Bez kabelky? Nemám doklady a ani kreditkarty ani nic.”

“Všechno bude v pořádku,” uklidňovala ji Rachel. “Tady jsi v bezpečí. A uvidíme, co můžeme udělat ohledně získání tvé kabelky se všemi kreditkartami. Kdes ji nechala?”

Leigh zamrkala. “Nejsem si jistá. Měla jsem ji, když jsem šla domů. Myslím, že jsem ji upustila, ovšem.” Ušklíbla se. “Ano, upustila jsem ji. Vzpomínám si, jak spadla na zem.”

“Pochybuji, že by ji nechali ležet na ulici,” ujistila ji Rachel. “Určitě by ji vzali s sebou, když tě unášeli do toho domu. Pokud ano, můžeme ji dostat zpátky.”

Místo, aby při těch slovech pookřála, Leigh poraženě svěsila ramena.

“Co se děje?” vyhrkla Rachel. “Jestli je v tom domě, můžeme prostě zařídit, aby tam někdo zajel a vyzvedl ji.” Pohlédla na Etienna. “Nemůžeme?”

“Jsem si docela jistá, že dům vypálili do základů,” vydechla Leigh, pak zadoufala nahlas: “Ledaže tahle část byl jen sen.”

“Nebyl.” Strohé oznámení stačilo, aby se všichni tři jako na obrtlíku otočili k otevřeným dveřím, kde teď stál Lucian. Vlasy pořád mokré z koupele, na sobě světle modré džíny a obtažené, čistě bílé triko, které láskyplně objímalo svalstvo hrudníku. Vypadá nádherně, v duchu uznávala Leigh, zatímco říkal: “Zapálili jsme dům, než jsme odjeli.”

“Proč?” optala se s údivem Rachel, pak se jí na tváři odrazilo porozumění. “Abyste odstranili všechny důkazy o existenci smečky a co byli zač.”

Lucian přikývl, pak pohlédl na Leigh a řekl: “To je další pravidlo; vyhýbáš se nemocnicím, policii a všem ostatním úřadům smrtelníků, za každou cenu. Nechoď do nemocnice ani k doktorovi, jestli se nějak zraníš. Nevolej policii, pokud tě vykradou. Zavolej Bastienovi. Všechny naše problémy řešíme sami. Nemůžeme riskovat, aby kdokoli na oficiálním postu uviděl, zaslechl nebo zjistil něco, co by mohlo prozradit naši existenci.”

Leigh přikývla na znamení, že chápe, pak koukla na Rachel, která ji pohladila po ruce.

“To je v pořádku, doklady a kreditkarty lze nahradit,” snažila se ji potěšit zrzka.

“Ano, ale zatím jsem bez nich,” špitla Leigh. Nesnášela pomyšlení, že je závislá na laskavosti těchto lidí, kteří ve skutečnosti byli – ač se zdáli milí – cizí. Byla příliš dlouho nezávislá, aby jí to bylo po chuti.

Rachel si povzdechla, pak obrátila rozzlobený pohled Lucianovým směrem, očividně mu to kladla za vinu. Ale ten jen pokrčil rameny a práskl na sebe, kolik toho potají vyposlechl, větou: “Já nejsem ten, kdo to v domě nechal.”

Leigh udělala obličej na muže, který se šel opřít o kuchyňskou linku. Nebylo to, jakoby ji tam ve spěchu zapomněla. Byla slabá jako kotě a bylo jí špatně a utíkala před únosci, s kabelkou si věru hlavu nelámala.

“Nedělej si starosti, Bastien se o to postará,” ujistil ji Etienne. “Takovéhle věci řeší dnes a denně.”

“Zavoláme mu do New Yorku, hned jak se dostaneme domů,” dodala Rachel na uklidněnou, to už se zvedala na nohy. “Nebo vlastně později během dne. Teď bude spát,” opravila se, koukala na hodiny na zdi, mezitím vstával i Etienne vedle ní.

“Kam jdete?” zamračil se Lucian, když si Rachel vedla Etienna ke kuchyňským dveřím.

“Domů,” lapidárně odvětil Etienne, následující svou ženu ven z místnosti.

Leigh odhlédla ze zavírajících se dveří na Luciana, který zničehonic vyrazil. Pohyboval se rychle. Super rychle. Bylo to jako dívat se na video zrychleně, a zůstala mrkat na zavřené dveře, současně překvapená a zvědavá, uvažovala, proč kvůli jejich odchodu tak zpanikařil.

8. KAPITOLA

“Počkejte!” Lucian uháněl halou. Rachel a Etienna dohnal, když se zastavili, aby si nazuli boty a oblékli bundy. “Co ta holka?”

“Myslíš Leigh?” odtušila jízlivě Rachel. “Ano. Leigh.”

“Co s ní?” Nasoukala se do bundy. “Marguerite nás požádala, abychom jí přijeli vysvětlit, jak se věci mají, ale tys to už udělal.”

Lucian netrpělivě mávl rukou. “Potřebuje trénink. Musí se naučit kontrolovat zuby a všechno ostatní, co upír bažant potřebuje umět a znát.”

Rachel pobaveně povytáhla obočí. “To je tvůj problém. O co kráčí, Luciane? Bojíš se jí?”

Zkameněl a mrazivě si ji změřil. “Jsem naživu příliš dlouho, abych se čehokoli, nebo kohokoli, na tomto světě bál.”

“Hmm. Jo, viděl’s toho a udělal hodně, ve svém životě, to tuším,” souhlasila, pak dodala: “Ber život, jaký je.”

“Rachel,” pronesl varovným tónem Etienne.

“Vysvětli to,” vyštěkl Lucian.

“Miloval’s vůbec někoho v celém svém životě, kromě té žalostné karikatury muže, který byl tvým bratrem?”

“Chápu to tak, že někdo klevetil o mrtvém,” ucedil, přitom proklál Etienna vražedným pohledem.

“Mluvíme o tobě nebo o tvém bratrovi, když se bavíme o mrtvém?” odsekla Rachel. “Jean Claude byl jediný, na kom ti několik tisíciletí záleželo, a nezasloužil si to. Well, teď máš v kuchyni ženu, kterou nedokážeš přečíst ani kontrolovat, a všichni víme, co to znamená.”

“To znamená, že jsem unavený a potřebuji se vyspat, takže ji nemůžu číst a kontrolovat,” stručně shrnul Lucian.

Odfrkla si. “Jo, povídali, že mu hráli.”

Rachel se obrátila ke dveřím, pak se zarazila a znenadání se zase otočila. “Zkus přečíst mě.”

“Cože?” Lucian zamrkal překvapením, tohle byla jasná výzva.

“Zjistěme, jestli je to jenom únavou.”

“Ne,” vyhrkl okamžitě, ale jemu navzdory jeho mysl začala instinktivně prohledávat její mysl, sotva to navrhla. Lucian strnul při té jedné jediné myšlence, která k němu mentálně připlula.

Zbabělče.

Zpozorovala jeho reakci… usmála se. Byl to široký, spokojený úsměv. “Dokážeš mne přečíst… i když jsi unavený.”

Lucian nehnul ani brvou. Nepopřel to ani nepřiznal, ale v mysli mu řádila slušná vichřice. Přečetl Rachel a skoro se ani nesnažil.

“Ale Leigh přečíst nedokážeš,” pokračovala Rachel, očividně si to užívala. “Je tvá životní družka… a měl bys být podělaný strachy.”

Lucianovy oči se přimhouřily. “A pročpak asi?”

Rachel se trpce zasmála. “Pozná, jak bezcitný bastard seš, pravděpodobně to zvrtáš a zaženeš ji. Nejspíš tak přijdeš o nejlepší věc, která ti kdy spadla do klína.”

Zaskřípal zuby, ale neřekl ani popel. Doufal, že až se Rachel vypovídá z té své zahořklosti, mohla by být schopná překonat hněv, který k němu cítí. Usnadnilo by to situaci všem.

Vztáhla ruku, poplácala ho po rameni a usmála se. “Doufejme, že tě ta ztráta nedožene na scestí a nestaneš se psancem, to bychom tě totiž museli ulovit a terminovat ti prdel. Nerada bych rozčílila Marguerite ani Lissiann, které tě – navzdory všemu – obě zdá se mají rády.”

Rachel pak hrdě odkráčela, nechala Etienna, ať se za ní klidně mračí. Zakroutil hlavou, obrátil se ke strýci a pokusil se to nějak vyžehlit: “Už měla být dávno v posteli a je unavená. Já si jsem jist, že to s Leigh skoulíš jedna báseň. Brnkni mi, kdybys stál o jakoukoli radu.”

Lucian zíral za odcházejícím mužem jako v Jiříkově vidění. Etienne byl ten poslední, za kým by si šel pro radu. Pro Boha svatého, sám skoro podělal svůj vztah s Rachel a ztratil by ji, nebýt zásahu jeho matky.

Krom toho, řekl si v duchu, když za nimi zavíral dveře, Rachel se mýlí, Leigh není moje životní družka.

Opřel si čelo o chladné dřevo a zavřel oči, slova Rachel mu vrtala v hlavě. Tahle mladá žena ho neměla zrovna v lásce a to podbarvovalo všechno, co s ním mělo co do činění, ale – přestože to popíral – všechno, co řekla, mohla být pravda.

Jedním z příznaků životního druha našince byla neschopnost číst mu myšlenky nebo ho kontrolovat. S výjimkou své pradávno zesnulé choti se s tímto problémem nikdy dřív nesetkal – ne u smrtelníka nebo čerstvě proměněného jedince – a tohle není poprvé v životě, co je utahaný jako kůň. Navíc připočtěme podezření, které měl, že se jejich mysli propojily, zatímco spal na posteli Lissiann. Tušil, že neměl soukromý erotický sen, ale že se připletl do snu Leigh. To byl další rys životního druha.

Pokud se ovšem stalo právě tohle, řekl si v duchu.

Ať tak či onak, najednou se cítil zmatený a nejistý, což se cítíval velmi zřídka. Nevěděl, co se děje a dokonce ani nevěděl, co chce, aby se stalo.

Životní družka. Společnice, se kterou by prožil věčnost. Někdo jenom jeho, koho by miloval a vítal s ní západ slunce. Právě po tom většina nesmrtelných zdá se toužila, ale mít někoho rád a milovat, s sebou neslo zranitelnost bolestí, pokud byl ten někdo zraněn nebo zemřel. Už si to jednou protrpěl. Ztratil svou ženu a dvě mladé dcery při zkáze Atlantis. Takováto ztráta nebyla nic, co by chtěl prožít nanovo.

Narovnal se, potřásl hlavou a řekl si, že bude řešit problémy pěkně jeden po druhém. Momentálně nedokáže číst ani kontrolovat Leigh. Jestli to bylo jen tím, že vyčerpání oslabilo jeho schopnosti, fajn. Až si odpočne, dokáže ji přečíst. Ale pokud to tím není, kdyby ji nedovedl přečíst dokonce ani potom… Leigh by mohla být jeho životní družkou a to by znamenalo čelit možnosti milovat… a riziku ztratit lásku ještě jednou. Byl by ochoten raději se jí teď vzdát, než aby později trpěl bolestí z její ztráty? Pravděpodobně ne. Životní družka je vzácný a úžasný dar. Jednou to zažil, znal to a jedno věděl určitě – pokud opravdu je jeho předurčenou životní družkou – udělá cokoli, aby si ji udržel.

Vyspi se, nařídil si v duchu. Bez ohledu na to, že Rachel přečíst dokázal, si byl jist, že si jenom potřebuje odpočinout a pak bude schopný přečíst i Leigh. Všechny tyhle starosti by mohly být pro nic za nic.

Ale nemohl jít spát hned teď. Musel kontaktovat Bastiena nebo Mortimera a Brickera, aby zjistil, jak probíhá hon na Morgana. Také musel objednat úklidovou službu, aby dala dům řádně do pořádku.

Předpokládal, že by měl také objednat jídlo pro Leigh. Je čerstvě proměněná, takže bude chtít jíst. A musí najít někoho, kdo ji naučí ovládat zuby a ostatní věci, které potřebuje znát, aby přežila jako jedna z našinců. On na to prostě neměl trpělivost. Bohužel, Etienne a Rachel zjevně nebyli ochotni, a nechtěl s tím otravovat Lissiann a Grega. Lissianna nejenom že byla na rozsypání, ale také uprostřed stěhování. Pár prodal svůj byt a koupil dům za městem, kde mohli v pohodě vychovávat syna nebo dceru. Ale pořád ještě zbývala Jeanne Louise nebo Thomas.

“Luciane?”

Pomalu se otočil, skoro váhavě. Leigh vyšla z kuchyně a teď kráčela halou k němu. A vypadala unaveně, všiml si. “Nebude vadit, když si půjdu na chvilku lehnout? Zase jsem unavená.”

“Samozřejmě,” vyhrkl, ulevilo se mu, že se jí momentálně nemusí zabývat. Přitom, jak je vyčerpaný a o kolik věcí se musí postarat, neměl čas trápit se ještě i s ní.

S kývnutím prošla kolem něj ke schodům, pak zaváhala. “Vážím si toho, že jste mne přivezl sem a postaral se o mě. Vynasnažím se nebýt vám příliš na obtíž.” Znovu zaváhala, pak dodala: “Vím, že byste raději pronásledoval Morgana. Je důležité ho zastavit, než promění další nic netušící lidi. Pochopím, jestli chcete, abych odešla. Nějak už se tím prokoušu. Chci říci, museli jste se to všechno naučit sami, po zkáze Atlantidy, když vás nanoboti pozměnili. Jsem si jistá, že na to taky přijdu, časem.”

Lucian cítil, jak mu srdce měkne. Vypadala tak malá a ztracená, když to nabízela, věděl, že doufá, že odmítne. Zjistil, že má nečekané nutkání vzít ji do náruče a všechno vylepšit. Místo toho řekl jenom: “Jdi spát, najdu někoho, kdo mi pomůže ti pomoct. Budu trochu telefonovat, zatímco budeš odpočívat.”

Vycítil její váhání u paty schodů, mezitím zvedl telefon, aby už zase navolil Thomasovo číslo. Teprve až když mu v uchu zazněl volací tón, uslyšel její tiché krůčky stoupat nahoru. Nechal telefon několikrát zazvonit, než zavěsil, pak přešel do knihovny a usadil se za stolem, zatelefonuje si odtam.

Nejprve zavolal úklidové službě, která se starala o jeho vlastní dům. Bohužel jim bude chvíli trvat, než tak narychlo dají dohromady četu a v nejlepším případě mu mohli slíbit, že do domu někoho pošlou později během dne. Pak zavolal Mortimerovi, na mobil. Probudil ho z hlubokého spánku a jediné, co se dozvěděl, bylo, že Morgan zdá se zmizel z povrchu zemského, stejně jako Donny, který utekl s ním. Kreditkarta nebyla znovu použita, odkdy volal naposledy. Morgan se očividně někde zašil, tak Mortimer a Bricker využívali příležitost k odpočinku.

Potom zavolal Bastienovi, toho taky probudil. Neomluvil se, jenom ho požádal, aby zapracoval na náhradě kreditních karet a dokladů Leigh, až bude moci, což byl nesplnitelný úkol, jak si uvědomil ve chvíli, kdy mu Bastien položil záludnou otázku, jak zní její celé jméno. Lucian tomu nemohl uvěřit, ale neměl ponětí, jak se jmenuje. Frustrovaně slíbil, že údaj opatří, až se Leigh probudí, a pak se pokusil zavolat Thomasovi, zase… a zase, ale zase marně.

Jeanne Louise byla jeho poslední naděje a její číslo vyťukával se zaťatými zuby, pak se málem zhroutil úlevou, když to někdo zvedl.

“Ahoj! Tady je Jeanne Louise.”

“Jeanne Louise?” spustil bleskově. “Tady je—”

“Jestli voláte, musíte být jeden z mála lidí na světě, kteří nejsou informováni, že jsem odjela na dovolenou s Mirabeau,” nenechal se přerušit její hlas a Lucian se v křesle sesul jako domeček z karet, protože si uvědomil, že to je záznamník.

“Je-li to naléhavé, volejte na pager, ale jinak bych se měla vrátit z Evropy za dva týdny. Pak se uvidíme!”

S povzdechem položil sluchátko. Uvažoval o pageru, ale uvědomil si, že je v Evropě, tam mu není moc k užitku. Jak to tak vypadá, spikl se proti němu celý vesmír. Situace, na kterou vůbec nebyl zvyklý. Měl rád, když bylo po jeho, a pracoval, aby zajistil, že dosáhne svého. Bohužel, momentálně se mu jaksi nevedlo.

Vzdor naději, že by Leigh mohla být jeho životní družkou, nebo právě proto, byl víc než kdy jindy rozhodnut netrénovat ji sám. Byl to stejně špatný nápad, jako když manžel učí svou ženu řídit auto, podle jeho názoru, ale vypadalo to, že nemá na vybranou. Bude cvičit Leigh… ledaže vyrazí do ulic a uloví Thomase vlastnoručně. Uvažoval, že právě to udělá, když zaregistroval škrábání na francouzské okno za ním. Vstal, šel k oknu a rozhrnul závěs, za sklem uviděl Julia. V závojích mlhy brzkého rána vypadal k politování. Zdálo se, že teď je připraven na návrat domů.

Lucian otevřel okno, pustil psa dál, pak ho ignoroval a šel si lehnout na kožený gauč u zdi. Zdřímne si, než dorazí úklidová četa, pak rozhodne, jestli by měl synovce ulovit nebo ne.

Leigh spala čtyři hodiny, ale pořád byla tak utahaná, když otevřela oči, že by se možná překulila na druhý bok a spala dál, kdyby jí to svědomí dovolilo. Jenomže si palčivě uvědomovala, že nedělala skoro nic víc, než spala, odkdy utekla z tamtoho domu v Kansasu, a cítila se kvůli takové zahálce provinile.

Coby pracant od přírody, normálně nespávala víc, než šest hodin denně a zbylých osmnáct věnovala práci. Proměna neproměna, spát tak dlouho není správné. Přinutila se vstát a jít do koupelny, studenou vodou si opláchla obličej, pak se vydala dolů, hledat svého hostitele.

Po rychlé procházce přízemím našla Luciana v knihovně. Tvrdě spal na pohovce, s Juliem stočeným na koberci před ním. Zvědavým pohledem šmejdila po spícím Lucianovi, zatímco se přibližovala.

Byl to krásný muž, když byl vzhůru, ale rysy tváře působily chladně a tvrdě. Ve spánku vypadal úplně jinak. Rysy mu změkly, působily nevinně jako rysy dítěte, a ona se najednou přistihla, že se usmívá, zastavila se vedle gauče.

Nepřítomně pohladila psa, protože Julius zvedl hlavu, pak se sklonila nad Luciana a odhrnula mu zatoulaný pramínek světlých vlasů z tváře. Cosi ze spaní zamumlal a přitulil si tvář do její dlaně, cítila, jak jí srdce v hrudi zvláštně poskočilo.

Úsměv se vytratil, odtáhla ruku a upřeně se na Luciana zahleděla. Už to bylo dlouho, co takto zareagovala na nějakého muže. Ne odkdy unikla z katastrofického manželství, do kterého spadla ve dvaceti. Ta jediná chyba ji stála tři roky života, než uprchla. Jakmile se jí to ale podařilo, přísahala si už nikdy se nedostat do situace, kdy by nad ní měl moc nějaký muž. Vydobyla si nezávislost a líbila se jí. Dokonce i teď, o sedm let později, nebyla připravená ji riskovat s dalším mužem. Tohle už tu bylo, děkuji pěkně.

Napřímila se a rozhlédla po místnosti. Oko jí padlo na telefon a zůstalo tam. Bylo poledne, podle hodin na stole, to znamená, že už uplynul víc, než den od chvíle, kdy ji Donny a Morgan unesli. Touhle dobou už se o její nepřítomnosti rozhodně ví a lidé se budou strachovat. Měla by zatelefonovat ke Coco a uklidnit Milly – svou denní manažerku a nejlepší kamarádku – že je v pořádku. Také bude muset sehnat někoho namísto sebe, jako nočního manažera baru, dokud se nevrátí.

Pohledem sklouzla zpátky k Lucianovi a ohrnula rty. Dokonce i bez ptaní tušila, že by ho nepotěšilo, kdyby tam zavolala, ale U Coco je její podnik, její zodpovědnost. Odvrátila se od spícího muže a zamířila ke dveřím.

Julius se okamžitě zvedl a pomalu capal za ní. Věrně ji následoval z pokoje a halou do kuchyně, kde si jí lehl k nohám, zatímco připravovala kávu. Zbylo ještě na jednu konvici a ona byla pořád dost unavená, aby ji potřebovala.

Při práci se v jednom kuse pohledem vracela k aparátu na zdi u dveří, myšlenkami byla u telefonátu, který musí vyřídit. Prostě tam zavolat musí. Personál restaurace byl to nejpodobnější rodině, co měla. Pestrá parta uprchlých manželek a opuštěných mužů, které to zdá se ke Coco táhlo a na oplátku byli bráni za rodinu… což by tentokrát mohl být poněkud problém.

Sama pro sebe se usmívala, když nalévala vodu do nádržky. Komplikace v podobě jejich náklonnosti a přístupu, jinak by to ani vést nedovedla. Pracovali společně, bavili se společně a slavili společně svátky, zavírali restauraci, aby si uspořádali opulentní hostinu a otevírali dárky. Důležitější, než tohle všechno však bylo, že se o sebe starali a dávali na sebe navzájem pozor, jako rodina. Což bylo poněkud ironické, pomyslela si teď. Nehledala rodinu, když přijela do Kansasu, utíkala z jediné rodiny, kterou měla – od Kennyho, svého surového manžela.

Vlastně si Kansas City vybrala, protože je Kenny věčně očerňoval, ale nakonec si život tam zamilovala. S počtem obyvatel pod 450 000 bylo dost velké, aby mělo všechno, ale dost malé aby nebylo tak nebezpečné jako New York a jiná opravdu velká města. Lidé jí připadali srdeční a přívětiví.

Zapnula kávovar, odvrátila se, její oči přistály na sáčku koblih uprostřed kuchyňského stolu. Přešla místnost, nakoukla do něj a zjistila, že ještě zbylo pár ořechových smaženek.

Když byla káva hotová, přidala cukr a sušené mléko z rána, odnesla hrnek na stůl a přitáhla si pytlík s koblihami.

Julius jí v mžiku stál po boku, a Leigh se na psa pousmála.

“Máš hlad?” Zbytečná otázka.

Julius popošel ještě o fous blíž a sedl si na bobek, při tom se výmluvně olízl. Podlehla žebravému pohledu velkých kukadel, rozdělila se s ním o koblihy a došla k názoru, že to je milý pejsek. Vypadal trochu hloupě s tou svou vrásčitou tváří, velký byl jako malý kůň a hrozně moc slintal, ale byl přátelský a dobře vychovaný.

“Hotovo,” prohlásila, když mu dala poslední sousto koblihy a bouchla pytlíkem.

Julius si je vděčně vzal a hned si lehl na zem, aby poslední kousek dobroty spořádal.

Pozorovala ho, pak se podívala na telefon, věděla, že už nemůže volání odkládat. Cestou k aparátu si nervózně utřela dlaně do půjčených tepláků, zvedla sluchátko a namačkala číslo restaurace.

Při jídle se snažila vymyslet výmluvu, která by vysvětlila její nečekanou absenci a pobyt v Kanadě. Těžko mohla Kanadu vynechat, když bude muset pro každý případ nechat tohle číslo Milly a hned na první pohled bylo jasné, že to není Kansaský telefon. Poněvadž Milly věděla, že nemá žádné příbuzné, tvrdit, že ji zavolali na sever, protože se někdo blízký ocitl v tísni, nezabere, tak se rozhodla lhát. Nejlepší kamarádka z Harvardu měla těžkou autonehodu a ona jí spěchala nabídnout pomoc. Nerada Milly lhala, ale nedokázala vymyslet žádný jiný způsob, jak vysvětlit svou nenadálou nepřítomnost.

Naneštěstí, když telefon zvedla a Leigh jí povyprávěla svou historku, ticho, které následovalo, bylo tak dlouhé, že poznala, že její lež neobstála. Nechápala proč, dokud Milly nakonec neoznámila: “Včera přišla do restaurace policie, s tvou kabelkou.”

Leigh cítila, jak jí srdce klopýtlo. Kabelka neshořela. Donny a Morgan ji nechali ležet tam, kam upadla. Idioti.

“Nějaká dáma blok od tvého bytu pustila vyvenčit psa, a když se vrátil, přinesl tvou kabelku,” pokračovala Milly. “Zavolala policii.”

Německý ovčák, vzpomněla si Leigh. Musel ji najít chvilku poté, co ji odrovnali. A donést domů, jako Lassie. Bezva.

“Leigh?” Milly zněla ustaraně.

Přinutila se zasmát a lhát. “Moje hloupost. Zavolali mi na mobil a já byla tak vynervovaná, že jsem myslím upustila kabelku, když jsem spěchala domů. Dokonce jsem si ani neuvědomila, že ji nemám, dokud jsem nebyla uvnitř, a pak mne napadlo, že jsem ji nechala v restauraci a nechtěla jsem ztrácet čas vracením se pro ni.”

Mlčení se neslo telefonní linkou, až se Milly nakonec zeptala: “Jak sis koupila jízdenku do Kanady, bez kreditních karet?”

Leigh strnula, ale odjakživa jí to rychle myslelo; život s Kennym ji v tom dobře vycvičil.

“Mám doma záložní kreditku. Starý zvyk z doby, kdy jsem utíkala před Kennym.” Když byla na útěku, nikdo její poměry neznal, ale Milly teď věděla o její minulosti všechno. Sama měla podobnou.

“Uh-huh,” odkašlala si Milly. “A jak ses dostala do svého domu? Klíče máš pořád v kabelce.”

Leigh si nervózně olízla rty. “Náhradní nechávám pod květináčem na přední verandě.”

“Mobil byl v kabelce taky. Těžko tě vynervuje telefonát, pokud máš telefon v kabelce, kterou sis ve spěchu zapomněla.”

Leigh zavzdychala a třela si kořen nosu. Milly je chytrá. Proto z ní taky udělala manažerku, poté co koupila U Coco.

“A jak ses dostala přes hranice do Kanady, bez dokladů?”

Hra, sada, zápas, pomyslela si nešťastně. Vydechla z hloubi plic, znělo to jako povzdech, ruka jí klesla podél těla a narovnala ramena. “Milly, jsem v pohodě. Opravdu. A jsem v Kanadě a byla bych ti vděčná, kdybys mi sem kabelku poslala.”

“Má ji policie,” řekla tiše Milly, tón hlasu naznačoval, že se pořád bojí a není zrovna štěstím bez sebe.

“Policie?” tupě zopakovala Leigh.

“Zdá se, že to berou hodně vážně. Nejdřív se ztratil Donny, pak jsi zmizela ty a tvoje kabelka se našla ležet uprostřed chodníku, v časných ranních hodinách. Všichni tady jsou kapku otřesení, uvažují, kdo bude další.”

“Samozřejmě,” zamumlala, v hlavě jí to šrotovalo.

“Popravdě řečeno, policie nám nařídila, že pokud nás ty nebo Donny kontaktujete, máme zjistit, kde jste a říct vám, abyste jim zavolali… a pak jim zavolat sami.”

Leigh zatnula pěsti, málem si ani neuvědomovala, jak se jí při tom nehty zatínají do dlaní, panika si začala vybírat svou daň.

“Chceš jméno toho poldy a číslo?”

“Minutku, musím najít tužku a papír,” zachraptěla, pak si přitiskla sluchátko k hrudi. Myšlenky jí v hlavě divoce vířily, pokoušela se vymyslet, co dělat. Teprve až když její zrak přistál na popiskách tlačítek rychlé volby, jí svitlo. První čudlík byl nadepsán: BASTIEN, druhý: BASTIEN NY a jasně si vzpomínala, jak Lucian říkal, že když se našinec dostane do problémů, má jít za Bastienem.

Well, nemůže čekat, až zahřmí. Hezky pěkně pomalu, výdech, nádech. Chopila se tužky visící na provázku z bloku vedle telefonu, pak si zase dala sluchátko k uchu.

“Pokračuj, Milly. Jak se ten policista jmenuje a jaké má číslo?” zeptala se, pak zapsala, co jí kolegyně nadiktovala. Donutila ji to ještě jednou zopakovat, pak slíbila, že zavolá a zavěsila. Znovu zvedla sluchátko a hned stiskla číslo rychlé volby Bastien v New Yorku.

Telefon začal okamžitě vyzvánět a Leigh se zhluboka nadechla, aby se uklidnila, pak sebou trhla, když ospalý mužský hlas zavrčel: “Haló.” Probudila ho.

“Ahoj. Bastiene?”

Jakési snad přitakavé zabručení nejspíš měla být odpověď a tak se znovu zhluboka nadechla a pak se do toho vrhla po hlavě: “Omlouvám se, že vás budím, ale je to důležité. Jmenuji se Leigh Gerardová. Já jsem… ehm…” odmlčela se, došla jí slova, pak se nesměle optala: “Asi jste o mně ještě neslyšel?”

“Slyšel, jste ta Leigh, kterou si strejda přivezl z Kansasu,” odpověděl Bastien, zčistajasna zněl probuzeně a čile. Uslyšela cosi šustit a tušila, že si na posteli sedá.

“Ano, to jsem já.” Ulevilo se jí, že nebude muset vysvětlovat, kdo je.

“Stalo se něco, Leigh?” zeptal se Bastien. “Jste vy nebo strýc Lucian zraněni?”

“Ne, to ne,” ujistila ho rychle. “Chci říci, něco se stalo, ale nikdo není zraněn.” Cítila se provinile, že ho vzbudila a navíc vystrašila, povykládala mu o svém telefonátu, a co se dozvěděla, stejně jako o nešťastných událostech, které uvedla do chodu.”

“Tak mi řekněte,” dodala nakonec, “jestli mám volat na policii nebo ne, Milly zavolá, a já nevím, co dělat. Pokud tam zavolám, budou se ptát a já prostě nevím, jak jim odpovědět. Ale když nezavolám, ona jim určitě řekne, co jsem vyprávěla a—”

“Rozumím, Leigh.” Bastien mluvil uklidňujícím tónem, pak si odkašlal. “Mohu se optat, jak jste se dozvěděla, že máte volat mně?”

“No…” zaváhala. “Well, Lucian mi řekl, že pokud se někdy vyskytne problém, mám volat vám. Takže když jsem uviděla vaše číslo na klávesnici zrychlené volby, tak jsem… no, zavolala. Napadlo mě, že byste třeba mohl vědět, co bych měla udělat.”

“Chápu.” Nastala pauza a pak se zeptal: “Kde je strýc?”

“Usnul v knihovně na gauči.”

“Dobře.” Uslyšela další šustění, hodně, a tušila, že vstává a obléká se. “Udělala jste dobře, že jste mi zavolala, Leigh. O tohle se postarám.”

“Aha.” Zamrkala na telefon. Už jen mluvit o tom ji uklidnilo a rázem měla pocit, že má situaci víc pod kontrolou. Zamračila se, opatrně řekla: “Jsem vám za to vděčná, Bastiene, ale nechtěla jsem, abyste to vyřídil za mě. Jen jsem doufala, že byste mohl vědět, jak to mám vyřídit já. Nenapadlo mě, že mou kabelku prostě nechali ležet na zemi, takže jsem nebyla připravená na otázky a—”

“To je v pořádku, Leigh. Lucian měl pravdu, když řekl, že tento druh problémů řeším dnes a denně.”

“Ne místo mne,” špitla. “Jsem zvyklá řešit svoje problémy sama.”

Bastien byl chvíli zticha, pak řekl: “Leigh, nechci vás připravit o vaši nezávislost, ale tohle není věc, kterou byste byla schopná vyřešit. Zatím. Telefonát to nevyřeší. Policista a Milly a pravděpodobně několik dalších lidí u vás v práci, budou muset podstoupit osobní intervenci. Jejich vzpomínky budou nahrazeny a částečně vymazány, a kabelka získána zpátky. Teprve se začínáte proměňovat a tohle prostě nesvedete. Obávám se, že tentokrát mi budete muset dovolit vám pomoci.”

“Ale—”

“To není jenom pro vaše dobro, ale pro dobro nás všech,” přerušil ji. “Cokoli, co upoutá pozornost k jednomu z nás, upoutá pozornost k nám všem. Rozumíte?”

Zvolna vydechla. “Rozumím.”

“Dobře.” Z hlasu mu vymizelo napětí. “Nyní se prostě uklidněte a dovolte mi, abych to zařídil, a povězte strýci, ať mi zavolá, až se vzbudí. Domluveno? Možná budu na cestě, tak ať volá na mobil.”

“Domluveno,” tiše přitakala a zapsala si číslo, které jí nadiktoval, vedle něj připsala Bastienův mobil. “Děkuji vám, Bastiene.”

“Nemáte zač, Leigh. Nechte si tohle číslo pro případ, že byste mne zase potřebovala, okay?”

“Okay,” přitakala, pak se rozloučila a zavěsila.

Potom tam ještě chvíli stála a sama na sebe se mračila. Opravdu byla zvyklá řešit své problémy sama a nebylo jí moc příjemné nechávat tento na někom jiném. Na druhou stranu věděla, že má pravdu a ona zatím není zralá tohle zvládnout.

Minutu zvažovala další telefonát, měla na paměti, že slíbila Milly zavolat, pak zvedla sluchátko a znovu naťukala restauraci.

“Volala jsi na policii?” zeptala se Milly, sotva se Leigh představila.

“Já… Ano, ale ten policista měl zrovna jiný hovor, když jsem volala,” zalhala. “Musel mluvit s tebou.”

“Se mnou ne. Sama jsem měla jiný hovor,” odpověděla Milly. “Donny se ozval.”

“Donny?” vyjekla Leigh.

“Jo. Volal a ptal se na tebe.”

“Cos mu řekla?”

“Že tady nejsi, že jsi na návštěvě u kamarádky v Kanadě, a pak jsem mu doporučila zavolat na policii, stejně jako tobě.”

“Jsi si jistá, že to byl on?” zamračila se. Měla za to, že už o Donnym neuslyší.

“Tak jistá, jak si být můžu. Má docela osobitý hlas, Leigh.”

Sama pro sebe kývla. Ani Donny nepocházel z Kansas City. Přistěhoval se z New Jersey, měl silný Jerseyský přízvuk. Nikdy jí neřekl, proč se přestěhoval, a ona se ho nezeptala. Naučila se, za dobu, kdy se skrývala před svým manželem, že je lépe neklást ostatním otázky, na které byste sami neradi odpovídali. Zvyk, který se těžko odnaučoval, ačkoli už nebyla na útěku.

“Není s tebou, že ne?” zeptala se Milly a Leigh ztuhla překvapením, její ruka sevřela sluchátko pevněji.

“Ne. Jak tě to napadlo?” zeptala se udiveně.

“No, ztratil se, pak ses ztratila ty—”

“Ne, není tady. Ale zřejmě je v pohodě. Neboj se o něho, Milly,” řekla Leigh, pak přesměrovala téma hovoru na restauraci. Dala jí pokyny, kdo by mohl zastat funkci nočního manažera, dokud bude pryč, probrala očekávané dodávky a platby účtů, a také co bude potřeba objednat během příštích pár dní.

Byl to dlouhý hovor, prodlužovaly ho neustálé pokusy Milly vyždímat z ní, kdy se vrátí. Leigh uhýbala a mlžila, jak mohla, a pořád se v řeči vracela k provozu podniku. Neměla ponětí, jak dlouho tohle potrvá. Nenapadlo ji zeptat se Luciana nebo Rachel a Etienna, jak dlouho kompletní proměna trvá. Nakonec řekla Milly, že jí zavolá zítra, až bude znát termín svého návratu, pak se vymluvila, že musí zatelefonovat na policii a zavěsila.

Pohled na hodiny jí prozradil, že protelefonovala víc, než hodinu, a v duchu se zašklebila. Je v Kanadě, to je pěkná dálka. Bude se muset dohodnout s Lucianem a hovorné zaplatit. Neměla chuť přidělávat jim další výdaje, už takhle ji ti lidé zachránili z Morganova domu a starali se o ni během proměny.

V duchu si poznamenala, že nesmí zapomenout na dva hovory Milly do Kansas City ani na ten Bastienovi do New Yorku, a utrhla horní list z bloku přivázaného k telefonu. Opsala z něj Bastienovo číslo na čistý papír pod ním, ten původní pak poskládala a zastrčila do přední kapsičky tepláků, které měla na sobě. Přece říkal, aby si ho nechala, pro případ, že by se zase dostala do potíží. Mínila ho poslechnout.

Pak její pozornost upoutalo zakňučení Julia. Koukla na něj, seděl na bobku a hleděl na ni z druhého konce místnosti. Sotva se na něho podívala, pes vstal a očichal dveře vedle sebe. Dřevěné, horní polovina prosklená. Pronikání slunečního světla naštěstí bránila zatemňovací žaluzie.

Když Julius znovu zakňučel a nepřestával dveře očuchávat, povytáhla obočí a šla k němu. “Copak, kamaráde? Potřebuješ vyvenčit?”

Zastavila se vedle něho a jedním prstem zvedla dílek žaluzie. Zjistila, že vyhlíží na dvorek zalitý sluncem. Pustila žaluzii a zadívala se dolů na Julia.

“Jsi smrtelný pes nebo nesmrtelný?” zeptala se, sama cítila, jak hloupě. Nikdo se ani jednou nezmínil o možnosti proměnit psa. S největší pravděpodobností je smrtelný.

Zavrtěla nad sebou hlavou, odemkla dveře a otevřela je dokořán, ulevilo se jí, když uviděla, že venku je navíc markýza, která slunci brání vkrást se dovnitř a posvítit si na ni. Sáhla po klice rámu se sítí proti hmyzu a otevřela i ten a přidržela ho, Julius svižně proklouznul ven.

Sotva byl ze dveří, pustila rám a přihlížela, jak běhá po dvorku, tuhle něco očichá, támhle si uleví. Zadní dvorek byl veliký, táhl se do dálky jako malé fotbalové hřiště, ale Julius nešel dál, než dvacet nebo třicet stop ode dveří. Stejně procházkou strávil spoustu času, tak se opřela o veřeje a pozorovala ho, myšlenky se jí zatoulaly k událostem posledního dne a kousek, a jak se jí změnil život.

Když škrábání na dveře upoutalo její pozornost, zahnala myšlenky a zaměřila se na psa, který stál na druhé straně dveří. Zdálo se, že Julius si dostatečně ulevil na všechny vhodné keříky a byl připraven vrátit se dovnitř.

Pousmála se, otevřela rám, pak za ním zavřela a zamkla rám i dřevěné vnitřní dveře. Potom se vydala k lince, poohlédnout se po nějakém jídle. V žaludku jí začínalo kručet hlady. Předpokládala, že bude potřebovat víc jídla, než obvykle, protože se tělo přizpůsobuje všem těm změnám, které prodělává.

Zrovna otevřela dvířka jedné skříňky, když zazvonil zvonek u dveří. Strnula s rukou na dvířkách, nakrátko znehybněla. Když se ten zvuk ozval znovu, vzpomněla si na Luciana spícího v knihovně. Dostala strach, aby ho zvonění neprobudilo, odvrátila se od linky a mazala ven z kuchyně.

9. KAPITOLA

Julius se nehnul od Leigh ani na krok, věrně jí běžel po boku, když utíkala halou otevřít, jak to od ní žádal zvonek u dveří. Vděčně ho pohladila, sotva se k nim dostala. Nedávné zážitky ji poněkud znervózněly a tak byla vděčná za každou podporu, které se jí mohlo dostat.

Rozhrnula záclonku a vykoukla ven. Na zápraží stály dvě ženy. Plnoštíhlá blondýnka, které nemohlo být víc, než dvacet, a hubená, postarší žena s vybledle zrzavými vlasy, prokvetlými stříbrem. Zrzka zvedala ruku, aby znovu zazvonila, ale zarazila se, když uviděla Leigh vyhlížet ven a povzbudivě se usmála.

“Dobrý den, paní Argeneau,” pozdravila, sotva se dveře otevřely. “Já jsem Linda a tohle je Andrea. Jsme z V cuku letu dočista dočista. Pan Argeneau nám volal, aby někdo přišel uklidit dům.

“Nejsem paní Argeneau,” řekla Leigh. Přinutila se usmát, než nejistě pohlédla dozadu do haly na zavřené dveře knihovny. Měla by Luciana probudit?

“Aha.” Zrzčin hlas přitáhl její pohled nazpět. “A není doma pan Argeneau?”

Leigh si skousla ret a momentík uvažovala, pak vycouvala ze dveří a gestem obě pozvala dál. “Momentálně spí v knihovně a raději bych ho nebudila. Jsem si jistá, že se probere dřív, než odejdete.”

“No tak fajn.” Zrzka Linda vešla do domu před mladší Andreou. “Říkal našemu dispečerovi, že chce—” Zmlkla, sotva uviděla Julia. Hrozilo, že jí oči vypadnou z důlků, když zaregistrovala, jak je velký.

“Klid. Julius je hodný,” ujistila ji Leigh a pro jistotu ho vzala za obojek.

Obě kývly, ale nemohla si pomoci, nevypadaly úplně přesvědčeně.

“Vezmu Julia do obývacího pokoje, zatímco budete uklízet. Nemyslím, že se s odpadky dostal až tam, takže tu místnost nejspíš nebudete muset dávat do pořádku.”

“S odpadky?” zopakovala Linda a ty dvě si vyměnily pohled.

“Ano. Obávám se, že Julius byl v kuchyni s pytlem odpadků a roztrhl ho. Nějak se mu podařilo namotat si ho na zadní packu a pak je roztahat po domě,” vysvětlila a nakrabatila čelo, když si vyměnily tentokrát polekaný pohled.

“Klid,” vyhrkla. “Lucian to nejhorší uklidil. Myslím, že prostě očekává, že zopakujete profesionálně, co on už udělal laicky.”

Když ženy nevypadaly o nic klidnější, Leigh ukázala na podlahu haly, která byla flekatá stejně jako zem v kuchyni, ale nesla známky řekněme ne zcela dokonalého úklidu. “Už umyl zem a posbíral odpadky, jak samy vidíte. Prostě to jen potřebuje profesionální přístup.”

“Dobrá,” povzdechla si Linda, už vypadala víc v pohodě. “Takže co chce, abychom uklidily?”

Leigh zaváhala. “Neřekl to, když volal?”

“Řekl generální úklid,” odpověděla Linda.

“Bezva, takže víte, co máte dělat,” kývla Leigh, pak dodala: “Jenom vynechejte knihovnu, dokud se neprobudí.”

“Dobře, jestli nám ukážete, kde je kuchyně, začneme.”

Po lehkém zaváhání Leigh otevřela dveře vedle sebe. Vedly do herny, jak zjistila, když ponoukla Julia dovnitř. Prostě ho nechá tady, než ženy začnou, pak mu najde nějaké místečko, kde počká, aby se žádné nepřipletl do cesty.

Zavřela dveře, vykročila kolem žen, aby jim ukázala kudy ke kuchyni, ale zpomalila, když míjela tu starší. Zrzka stála tak blízko, že ucítila její parfém a Leigh najednou zjistila, že se zastavila. Zhluboka vdechovala. Byl opojný.

Uvědomila si, že na ni Linda hledí vykulenýma očima, zrudla a řekla: “Omlouvám se, ale tohle je úžasný parfém. Co to je?”

“Nepoužila jsem parfém.” Zrzka to říkala poměrně užasle.

“Ne?” zamumlala Leigh, ale stěží slyšela její odpověď. Dělalo jí problémy soustředit se na něco jiného, než na vůni, která tak lákavě dráždila její nos. Zrak se jí rozostřil a zjistila, že se naklání kupředu, zase vdechuje, v žaludku jí škrouká a to jí připomnělo, že má hlad. Z nějakého důvodu jí zrzčin parfém zavoněl jídlem.

“Uh, ma’am?” Lindin hlas se jí připletl do myšlenek. “Paní, zvoní telefon.”

Leigh zamrkala a vzala na vědomí pronikavý zvuk telefonu. Zamračeně se napřímila od uklízecí paní a zmateně se rozhlédla, pak se vydala k telefonu na stolku v hale.

“Kuchyně je za tamtěmi dveřmi,” řekla nepřítomně, když zvedala sluchátko.

“Leigh?” ozval se mužský hlas, pozorovala, jak ženy vchází do kuchyně.

“Ano?” Zamračila se na telefonní přístroj, hlas nepoznala. “Kdo je tam?”

“Bastien.”

“Aha.” Uvolnila se a dokonce se usmála, hlad byl na čas zapomenut. “Omlouvám se. Nepoznala jsem váš hlas.”

“Nic se neděje. Volám jen, abych vám dal vědět, že je o všechno postaráno.”

“Už?” vyhrkla překvapeně. “Rozhodně jste se nemohl dostat z New Yorku do Kansas City a všechno zařídit tak rychle?”

“Ne. Pořád jsem v New Yorku. Dal jsem to za úkol jednomu z našich lidí v té oblasti. Můj muž zašel na návštěvu k Milly a ostatním ve vaší restauraci. Vyměnil jim vzpomínky. Všichni jsou pořád konsternovaní, že Donny dal před týdnem výpověď a vy jste na zasloužené dovolené v Kanadě.”

“Aha, chápu.”

“Vyřešil i policii. Získal vaši kabelku, odstranil všechny protokoly vztahující se k vašemu a Donnyho případu, a vás dva jim zcela vymazal z paměti. Nikdy o vás neslyšeli.”

“Wow,” vydechla, ohromená rychlostí a efektivností celé akce. Není to tak dlouho, co mu volala. Je?

Oko jí padlo na digitální display telefonu a s překvapením zjistila, že ve skutečnosti uplynuly skoro tři hodiny, odkdy spolu hovořili, pak si vzpomněla, že skoro hodinu plkala s Milly a pěknou chvíli stála u dveří ztracená v myšlenkách, zatímco Julius běhal po venku. Ten čas tak letí.

“Zařizuji poslání kabelky,” informoval ji Bastien. “Měla byste ji dostat zítra ráno. Můj muž tvrdil, že v peněžence je několik kreditkaret a dokonce hotovost, takže si nemyslí, že se něco ztratilo, než byla předána policii.”

“No to je bezva, děkuji vám.” Leigh si namotávala telefonní šňůru na prst, pohledem zabrousila ke kuchyňským dveřím. Slyšela, že teče voda. Zjevně propukl generální úklid.

“Říkal, že i doklady jsou zdá se všechny tam a v pořádku, a pokud by vás napadlo něco, co budete během pobytu potřebovat, může použít vaše klíče a zajít vám pro to do vašeho domu, než kabelku odešle.”

Krátce uvažovala požádat o zabalení a zaslání nějakého šatstva, ale představa, jak se jí kdosi cizí hrabe ve skříni a šuplíku s kalhotkami, ji nijak nenadchla. Raději si zítra zajde nakoupit, až kabelka dorazí. “Ne. Ale poděkujte mu, prosím, za ochotu.”

“Okay.” Chvíli bylo ticho, pak Bastien řekl: “Zaslechl jsem vás s někým mluvit, když jste brala telefon. Strýc je vzhůru?”

“Ne, to byly uklízečky.”

“Uklízečky?” zopakoval, hodně ji překvapilo, že to říkal znepokojeně.

“Ano. Julius tomu tady dal na frak. Roztrhl pytel s odpadky a roztahal je po celém domě. Lucian to nejhorší uklidil, ale raději ještě zavolal uklízecí službě, aby sem poslala někoho, kdo to dá do pořádku pořádně… profesionálně.”

“Můj strýc uklízel?” Bastien to vyslovil tónem, který napovídal, že pracuje k infarktu. Leigh se jeho reakci pousmála. Otevřela pusu, aby zareagovala, pak se ale zarazila, protože řekl: “Ehm… počkat. Strýc Lucian spí?”

“Ano.”

“A jsou ty uklízečky s vámi?” zeptal se opatrně.

Pozvedla obočí. Jeho tón napovídal, že to je špatné, ačkoli nechápala proč. Vypadaly jako dvojka milých žen a těžko mohly být nějakou hrozbou.

“Možná byste měla vzbudit strýce Luciana,” navrhl Bastien a Leigh při tom pomyšlení uniklo ze rtů nevěřící zasmání.

“Není důvod Luciana budit. Jsem dokonale schopná dohlédnout na párek uklízeček. Ačkoli předpokládám, že bych ho měla probudit dřív, než budou hotové, protože nemám ponětí, jak se dohodl na placení.” Zamračila se, když se nad tím zamyslela, a dodala: “Ale nechápu proč ho budit dřív. Nemyslím, že toho posledních pár dní moc naspal.”

“Ano, ale—”

“Bastiene, oceňuji vaši pomoc s policií a Milly a vážně na mě udělalo dojem, jak rychle a efektivně jste to zařídil, ale prosím, aby nedošlo k omylu, nejsem žádná bezbranná malá hlupačka, kterou je zapotřebí chránit a vodit za ruku. Jsem zcela schopná uřídit dvojku uklízejících žen. V bezpečí jsem taky. Linda a Andrea vypadají moc mile a dokonce, i kdyby se nakonec ukázalo, že to tak není, je tady se mnou Julius a Lucian je na doslech.”

“Ano, ale—”

“Žádné ale,” rázně mu skočila do řeči. “Všechno je v pořádku a vřelé díky za pomoc. Teď byste se měl vrátit do postele. Vím, že jsem vás probudila, když jsem prve volala. Udělám si něco k jídlu. Žaludek se mi svírá hlady jako blázen.”

“Ach, zatraceně,” vydechl Bastien, pak naléhavě vyhrkl: “Leigh—”

“Brou, Bastiene.” Zavěsila a zakroutila hlavou, dílem pobavená a dílem podrážděná. Sice od něj bylo hezké, že o ni má starost, jenže ona se o sebe stará, a dokonce provozuje podnik, celá léta úplně sama. Tento zážitek ji dočasně vykolejil, ale to se ostatně dalo čekat. Být unesená, kousnutá, násilím přinucená pozřít krev a pak zjistit, že se mění v upíra – stvoření, které je přirozeně považováno za mýtus – ji vyvedlo z rovnováhy. Nicméně se pozvolna začínala cítit zase jako stará dobrá Leigh.

Napadlo ji, že je to pravděpodobně zásluha druhého hovoru s Milly. Mluvení o práci a dávání pokynů jí vrátilo trochu sebedůvěry a svět se rázem zdál podobnější tomu starému známému světu, jejímu světu. Připomnělo jí to, kdo je, kým se díky perné práci stala… silnou, nezávislou ženou s vlastním podnikem.

Odešla od telefonu a zamířila do kuchyně v naději, že při pečlivějším prozkoumání přece jen objeví něco k jídlu. Už věděla, že ve spíži a lednici není nic poživatelného, ale ještě se nepodívala do mrazáku a vkládala v něj své naděje. I kdyby to měla být jen hotovka do mikrovlnky. Jinak jí nezbude než něco ukuchtit z mouky a cukru a ostatních surovin ve skříňce. Sušenky, třeba. Žádné pořádné jídlo, ale zasytí a přestane se jí hlady svírat žaludek, doufejme.

Blondýnka, Andrea, klečela a drhla podlahu, když Leigh vešla do kuchyně, ale Linda nebyla nikde v dohledu. Usoudila, že zrzka šla nahoru, aby se pustila do úklidu tam. Byla tak zabraná do hovoru s Bastienem, že kolem ní určitě prošla a ona si jí vůbec nevšimla. Jenom doufala, že cestou okolo neřekla nic podobné otázce.

“Pardon,” řekla, když blondýnka pohlédla jejím směrem, sotva vešla. “Mám jen trochu hlad. Vlastně mám hlad jako vlk,” opravila se se smíchem. “Chtěla jsem se podívat, jestli v mrazáku není něco, co bych si ohřála.”

“Poslužte si,” opáčila s úsměvem dívka. “Dodělám tuhle stranu kuchyně, než budete hotová.”

“Díky.” Leigh přešla k lednici a otevřela malá dvířka mrazničky, zklamaně klouzala pohledem po prázdných policích uvnitř.

“Nic?” optala se Andrea, když dvířka přibouchla.

“Ne,” přiznala s povzdechem Leigh. “V tomhle domě není lautr nic k jídlu, ledaže bych upekla sušenky nebo tak něco.”

“Mmm, sušenky. Ty já ráda,” zakřenila se blondýnka.

Leigh jí úsměv rozpačitě oplatila a šla propátrat skříňky, jestli v nich jsou potřebné suroviny. Mouka, cukr, olej, oříšky, čokoládová rýže a všelijaké pochutiny, ale hleděla na ně zoufale. “Já taky. Bohužel neznám žádný recept zpaměti.”

“Není tady nějaký receptář?” Dobrá otázka. Andrea jezdila pohledem po poličkách, kde by se nejspíš mohla kuchařka povalovat.

“Nevím. Tohle není můj dům, jsem tu jenom na návštěvě.”

“Nějaký recept by mohl být na pytlíku s moukou.” Houbu pustila do kbelíku a vstala, šla za Leigh k lince.

Leigh automaticky couvla, udělala jí místo, aby dosáhla na sáček mouky, ale pak se zastavila a přistihla se, jak zhluboka vdechuje blondýnčinu voňavku. Už tou Lindinou byla jako uhranutá, a Andrea voněla taky skvěle. Navíc sladce. Na moment zavřela oči a jen vdechovala. Kanaďanky používají fakt skvělé parfémy, usoudila a pořád čichala jako foxteriér, zatímco dívčina obracela sáček s moukou v ruce, hledala recept.

“Žádný tady není.” Položila pytlík s moukou na linku, potom sáhla po čokoládové rýži a dodala: “Na tomhle je recept pokaždé.”

“Ano,” hlesla Leigh, udělala krůček blíž… rázem voněla ještě lépe.

“Ah ha! Přesně, jak jsem si myslela, mají tady recept na čokoládové sušenky,” zajásala Andrea. “Podívejte, mouka. Máme. Hnědý cukr a bílý cukr?” Odmlčela se, nahlédla do skříňky, pak přikývla. “Máme. Jedlá soda?”

Leigh popošla blíž, předstírala, že se jí dívá přes rameno do linky po sodě, ale ve skutečnosti, aby mohla lépe přivonět k Andreinu parfému. Byla to ta nejneuvěřitelnější vůně, jakou kdy čichala. Lákavá… sladká přesto výrazná… mňam.

Cítila, jak se jí sevřel žaludek, jakoby na souhlas, trápila ji mírná kousavá křeč. Když se Andrea sklonila, aby zkontrolovala spodní police, Leigh se přistihla, že ji napodobuje a naklání se blíž, až měla nos stěží palec od blondýnčina krku. Znovu vdechla.

“Je tady!” Andrea se nečekaně napřímila a zátylkem uhodila Leigh do obličeje.

“Auvajs!” ulevily si obě najednou a Leigh odklopýtala několik kroků vzad, rukou si držela nos, pekelně to bolelo.

S rukou na zátylku se k ní Andrea překvapeně otočila.

“Pardon, snažila jsem se pomáhat hledat sodu a dostala jsem se moc blízko,” zamumlala Leigh, přivřela oči, aby zamaskovala zmatek, který jí nyní vířil myšlenkami. Těsně předtím, než se Andrea narovnala, ucítila, že jí vyjely zuby a zmocnila se jí podivně neodolatelná touha zatnout je dívce do krku. Špatný instinkt, to věděla. Nesmrtelní nikdy nekoušou smrtelníky, kromě případů krajní nouze. Byl to jeden z mála jejich zákonů a za jeho porušení mohla být usmrcena. Netoužila stát se psancem.

“Jste v pořádku?” Andrein hlas byl plný starosti, kterou Leigh nechápala, dokud blondýna nedodala: “Krvácíte.”

S pečlivě zavřenou pusou, aby zuby zůstaly schované, sundala ruku z nosu a podívala se na krev na prstech. Cítila, jak jí další krev kape na horní ret a instinktivně stiskla rty k sobě, aby se jí nedostala do pusy.

Zčistajasna pochopila, proč jí nejdřív zrzka a pak Andrea tak hezky voněly. Nebyl to parfém, co na nich čichala, byla to jejich krev. Momentálně se v té vůni utápěla a žaludek se jí zbláznil, svíral se v křečích, nutil ji olíznout si krev z ruky. Naštěstí si zachovala dost zdravého rozumu, aby to neudělala. Přinejmenším ne před Andreou.

“Božínku, já vás teda pořádně praštila.” Andreiny oči se přimhouřily obavami, šla blíž, aby se jí zblízka podívala na nos, teď pulzující bolestí.

Leigh zavřela oči před pokušením, blondýnka byla stále blíž. A ona měla hlad a Andrea byla jídlo, po kterém její tělo prahlo. V hlavě jí jakýsi zlomyslný hlásek křičel: Prostě to udělej. Kousni tu holku a nasaj teplou, sladkou krev do svého těla. Zasytí tě. Bude ti lépe. Přestane to bolet.

Zatínala zuby, aby odolala tomu neodolatelnému nutkání, došlo jí, že si naprosto mylně vyložila Bastienovy obavy ohledně toho, že zůstane s uklízečkami sama. Nebyla to ona, o koho se obával. Pravděpodobně nebyla první čerstvě proměněný nesmrtelný, který si spletl potřebu krve s potřebou jídla a nechal to zajít tak daleko, až byl sto kousnout prvního smrtelníka, kterého měl po ruce.

A to byla chyba. Kdyby si uvědomila, že hlad, který jí sžíral útroby, se týká krve, šla by rovnou nahoru a vyplenila malou ledničku v pokoji, kde se probudila. Jenomže ona to nevěděla a teď stojí v kuchyni, neschopná přinutit se odejít od Andrey a pokušení, které reprezentovala, přesto nebyla ochotná udělat, k čemu ji povzbuzovalo její tělo, a kousnout ji.

“Tu máte.”

Leigh otevřela oči, Andreina ruka jí odsouvala ruku od obličeje. Blondýna vzala papírový ručník a přišla k ní, aby se pokusila pomoci. Mělo to jeden háček. Její blízkost Leigh ztěžovala přemáhání touhy ji kousnout. Topila se v pachu krve, své vlastní i v mnohem jemnější vůni krve Andreiny, která jí pulzovala v žilách. A – jak si Leigh najednou uvědomila – skutečně slyšela krev protékat tou ženou, stabilní proud výživné červené tekutiny, o které věděla, že je teplounká a zažene křeče, rozežírající jí dutinu břišní.

Uvědomila si, že nebude schopná najít v sobě sílu vůle odejít. Začala otevírat pusu, aby něco řekla, cokoli, aby místo toho zahnala tu dívku od sebe. Na poslední chvíli si vzpomněla na zuby a sklapla. Dost rychle, aby si dívčina nevšimla tesáků, ale ve chvíli, kdy se rty začaly rozevírat, krev, která na ně prve ukápla, vtekla do úst. Rovnou na jazyk. Měla dojem, že chuť krve jí v puse doslova explodovala, sytá a sladká, chuťové buňky nadšeně ožily.

Lucian se probudil s přeleželým krkem a bolavými zády. První neklamné znamení, že spal déle, než měl v úmyslu. Gauč v knihovně evidentně nebyl vyroben na dlouhé šlofíky, pomyslel si, ospale se rozhlížel po šeré, knihami lemované místnosti.

Přinutil se posadit, zhroutil se na zadní opěradlo a zvedl ruku, aby si promnul krk. Masíroval bolavé svaly, dokud bolest nepolevila, pak položil ruku do klína a kouknul na hodiny na stole. Obočí mu vylétlo nahoru, když uviděl, že je pozdní odpoledne. Rozhodně spal déle, než zamýšlel.

Zakroutil hlavou, vytřel si ospalky, v duchu začal vypočítávat, co všechno musí. Čekají ho minimálně tři telefonáty. Zaprvé chtěl zjistit nové informace od Mortimera a Brickera, jak pokračuje lov na Morgana, potom byl na řadě Thomas. Nakonec to zvednout musí a až to udělá, něco uslyší. V žádném případě neuvěří, že se synovec jeho volání nevyhýbá schválně, a to je jednoduše nepřijatelné.

Je člen rady a zaslouží si respekt. Bývaly doby, kdy by Thomase mohl nechat zmrskat, a za méně. Samozřejmě, to už je dávno. Nesmrtelní, stejně jako svět smrtelníků, během staletí změkli. Nebyli tak měkcí, jako dnešní společnost, která stále věřila na trest smrti, ale už nepoužívala barbarská mučení minulosti.

Vztek na Thomase nechal pro teď plavat, uvažoval co dřív a co potom. V prvé řadě by měl zavolat uklízecí službě. Překvapovalo ho, že ještě nepřijeli, ale byl si jist, že by ho zvonek vzbudil, kdyby ano.

Vstal, šel k telefonu na stole, zvedl ho, pak se zarazil, protože si vzpomněl, že Bastien potřebuje celé jméno Leigh, aby mohl vyřešit problém s jejími doklady. Bohužel, ani on je zatím nezná. Rozhodl se, že bude nejlépe zabít dvě mouchy jednou ranou, a zase sluchátko položil. Vážně by ji měl zajít zkontrolovat, než se pustí do telefonování, napadlo ho, ačkoli byl překvapen, že se ještě nevzbudila a nepřišla ho hledat. Touhle dobou by měla mít hlad jako vlk.

Vydal se ven z knihovny, napadlo ho, že ani jemu sáček krve, či dva, neuškodí. Byl zrovna v půli schodů, když zaregistroval zvuk auta, které se řítilo po příjezdové cestě. Zastavil se, obrátil a kouknul na vchodové dveře.

Nejspíš to bude úklidová četa, uvědomil si, a měl by je pustit dovnitř, aby začali s úklidem, kontrola Leigh počká. Zvedl ruku a promnul si tvář, odstranil poslední pozůstatky spánku, prsty si pročíst vlasy, aby měl jistotu, že je nemá jako vrabčí hnízdo, a vykročil zpátky dolů po schodech.

Než došel ke dveřím, auto dorazilo k domu a zastavilo, pneumatiky zakvílely. Zvuk k němu doléhal tlumený dveřmi, ale sluch měl tak mimořádný, že bez problémů rozeznal prásknutí dvojích dveří u auta, které bezprostředně následovalo. Uklízečky zřejmě dorazily a jsou celé žhavé pustit se do práce, ačkoli si nedokázal představit nikoho, kdo by byl takhle žhavý uklízet.

Došel ke dveřím a otevřel je dřív, než stihly zazvonit, a zjistil, že nekouká na párek cizích uklízeček, ale na Rachel a Etienna. Tak tenhle párek věru nečekal. Překvapeně zamrkal, unavená mysl jen zvolna spěla k pochopení, proč jsou tady, v tuhle denní hodinu. Odešli dnes ráno po úsvitu a on předpokládal, že budou ještě spát, je teprve odpoledne. Dřív, než se stačil zeptat, proč jsou tady, Rachel se protlačila kolem něho do domu.

“Kde je?” vyštěkla, zastavila se několik stop za ním a obrátila se, probodla ho naštvaným pohledem zarudlých očí. Zase měl pravdu, Rachel zjevně potřebovala víc spánku.

“Kde je kdo?” zeptal se Lucian, Etienne následoval manželku dovnitř a zavřel dveře.

“Leigh,” sdělila, ne zrovna trpělivě. “Volal Bastien a probudil nás. Měl o ni starost.”

Lucianovo obočí se vydalo na návštěvu vlasů. “Proč?”

Odpověděl Etienne. Popošel ke své ženě, vzal ji za ruku, což zřejmě v mžiku zchladilo její rozdurděnou náladu. “Bastien tvrdil, že spíš.”

“Spal jsem,” přiznal Lucian. “Probudil jsem se, je to tak minuta. Chtěl jsem jít zkontrolovat Leigh, když jsem uslyšel auto. Pořád spí.”

“Ne, nespí.” Hlas Rachel byl tak sebejistý, že Lucian zúžil oči.

“Jak to víš? Zrovna jste přijeli.”

“Volala Bastienovi, někdy kolem poledne,” informoval ho Etienne a Lucian vytřeštil oči.

“Proč?”

Rachel a Etienne si vyměnili další pohled.

“Já to vysvětlím,” řekl své ženě. “Proč nezajdeš najít Leigh.”

S kývnutím se naklonila, aby ho políbila, pak se rozběhla nahoru. Oba muži pozorovali, jak mizí, pak Etienne rychle objasnil, o co šlo v telefonátech Leigh do restaurace v Kansas City, Bastienovi a co bratr udělal, aby celou věc vyřešil.

“Když volal, aby jí řekl, že je o všechno postaráno, Bastiena tak trochu vyplašilo, že ty prý spíš a uklízečky už jsou tady,” vysvětlil Etienne.

“Uklízečky?” překvapeně hlesl Lucian. “Už jsou tady?”

“Zřejmě ano,” odpověděl Etienne a vzhlédl ke schodům, Rachel se zrovna objevila nahoře a teď sbíhala dolů.

“Jediná osůbka tam nahoře je zrzka luxující pokoj, kde bydlíš ty, Luciane,” oznámila, když došla k patě schodů a připojila se k nim. “Říkala, že někdo další uklízí dole, v kuchyni.”

Svorně obrátili zrak ke dveřím kuchyně.

Ty se jako na povel najednou rozletěly a vyrazila z nich Leigh. Doběhla doprostřed haly, při pohledu na ně se náhle zastavila, stáli tam jako zařezaní.

Lucian na ni zíral čím dál zděšeněji. Zdálo se, že Bastien měl oprávněné obavy. Krev měla na obličeji i na rukou, zuby venku a tvářila se příšerně provinile.

“Ooops,” zašeptal Etienne a Rachel se obrátila na Luciana, zosobněná fúrie.

“Jak jsi mohl?”

“Já?” zamrkal udiveně Lucian. “Já nic neudělal.”

“Přesně tak,” odsekla a pelášila za Leigh, která se prohnala kolem nich a utíkala po schodech nahoru.

10. KAPITOLA

“A pak jsem se narovnala a nechtěně jsem ji bouchla hlavou do obličeje. Mám strach, že hodně tvrdě. Když jsem se otočila, tekla jí z nosu červená.”

“Červená z nosu,” hlesl Lucian, nevěřil vlastním uším.

Rachel se šla věnovat Leigh, a tak on a Etienne zamířili rovnou do kuchyně. Čekali, že uklízečku najdou mrtvou nebo hysterickou a krvácející. Věděli, že Leigh by zatím nebyla schopná kontrolovat ženinu mysl, proto počítali s krvavým masakrem. Namísto toho našli naprosto nezraněnou blondýnku, která kliďánko drhla kapky krve ze země.

Jakmile si jich všimla, sedla si na paty a zeptala se, jestli je paní v pořádku, pak pokračovala ve vysvětlování, co se stalo.

“Červená z nosu,” zopakoval Etienne a Lucian se na něho podíval. Vyměnili si pohled, spadl jim kámen ze srdce.

“Ano.” Blondýnka pořád vypadala ustaraně. “Je v pořádku? Byla hrozně rozčilená, když vyběhla z kuchyně. Snažila jsem se jí pomoct, ale odstrčila mě a zasyčela, aby se od ní držela dál, pak vyrazila ven. Nechtěla jsem jí ublížit.”

“Jsem si jist, že to ví,” chlácholil ji Etienne a Lucian to rád nechal na něm. Nikdy nebyl dobrý v paci-čmuchy držení za ručičku rozrušených ženštin.

“Ona má… ehm… fobii,” lhal Etienne, aby vysvětlil zvláštní reakci Leigh.

Nechal ho, ať si klidně lže, jako když tiskne, koneckonců je to pro dobro věci. Vyklouznul z kuchyně, zajde omrknout Leigh. Sice by raději měl bambusové třísky pod nehty, než se dobrovolně ocitl ve stejné cimře s Rachel, když má tuhle náladu, nicméně tušil, že nejít tam, jen by jí dal další důvod ho kritizovat. Mimoto se strachoval o Leigh. Prokázala překvapivou sílu tím, že uklízečku nekousla, zvlášť v této fázi proměny, a když ji navíc vůně krve musela dočista rozdivočit. Většina by se tak ovládat nedokázala. No jo, jenže ona už tak jako tak prokázala neuvěřitelné množství charakteru.

Viděl hodně nově proměněných nesmrtelných, za ty věky, a valná většina to nesnášela stejně dobře jako Leigh… minimálně ti proměnění nedobrovolně. Ale ona vypadala, že prostě akceptovala, čím se stala, a zdála se odhodlaná dozvědět se všechno, co může, o svém novém status quo, a jak fungovat coby nesmrtelná.

Hryzlo ho špatné svědomí, protože si uvědomil, jak málo jí dosud pomohl. Unavený a vyděšený, že mu zůstala na krku, se zpočátku staral o jediné. Jak najít někoho, ke komu by ji odložil. Odpověděl na co nejméně otázek, dokonce zašel tak daleko, že zavolal Marguerite až do Evropy, aby jí to nemusel vysvětlovat osobně.

Vlastně, uvědomil si, každé obvinění, které proti němu dneska Rachel vznesla, bylo pravdivé. Ne, že bych jí to hodlal přiznat, pomyslel si, když došel k pokoji Leigh a otevřel dveře.

Seděly na kraji postele. Rachel ji konejšivě hladila po zádech, Leigh měla krevní sáček strčený v puse, po tvářích jí tekly slzy, oči červené a opuchlé, a nosík nateklý a pořád zakrvácený. Jemu připadala rozkošná.

Netrpělivě to pomyšlení odsunul do pozadí. Přimhouřil oči a soustředil se na proniknutí do jejích myšlenek… a soustředil se… a koncentroval… a—

“Nekousla tu uklízečku.”

Lucian při té větě zamrkal a podíval se dolů, Rachel stála vedle něj. Tak urputně se koncentroval na Leigh, že si ani nevšiml, když vstala a šla za ním ke dveřím.

“Já vím,” řekl klidně. “Uklízečka všechno vysvětlila.”

Kývla a naklonila hlavu, studovala ho s vážným výrazem ve tváři. “Pořád ji nedokážeš přečíst.”

Stiskl rty, ale neřekl nic. Měla pravdu, jenomže zatím neměl čas se s tím vypořádat, a rozhodně to nechtěl probírat s ní. Než by to řešil, raději se zeptal: “Jak jí je?”

Chvilku si myslel, že by Rachel mohla otázku ignorovat a držet se jeho neschopnosti přečíst Leigh, ale jenom si povzdechla a řekla: “Je rozčilená a zmatená. Myslím, že se teď bojí sama sebe, má strach, co si počne.”

Lucian se trochu uvolnil a přikývl. “Promluvím s ní.”

“Ty?” vyhrkla překvapeně, a on v sobě ucítil vzplanout jiskřičku podráždění.

“Jsem nesmrtelný dlouho, Rachel. Už o tom leccos vím.”

“Ano, ale tohle není… Tohle je…” Ušklíbla se, pak prostě řekla: “Tohle není o tom, kolik pint krve denně spotřebuje ani jak se změní fyzicky. Tady jde o city, Luciane, a tak nějak si nemyslím, že zrovna tohle je tvoje parketa.”

Chvilku si ji měřil zlým pohledem, zuřil, hlavně proto, že měla pravdu. Oblast citů skutečně nebyla jeho parketa. Jenomže on je ten, kdo ji sem přivezl, a on je ten, kdo ji nedokáže přečíst. Mohla by být jeho budoucí životní družkou. Podle všeho by se měl naučit, jak s Leigh vycházet, a porozumět jejímu emocionálnímu náhledu na svět, tak by jí mohl pomáhat procházet tímto krušným údobím. Krom toho, jak těžké to může být?

“Etienne je dole v kuchyni,” prohlásil významně, pak ji nechal odejít a sám šel k posteli.

Lucian uslyšel, jak se dveře tiše zaklaply, právě když zůstal stát před Leigh. Pohledem přejel po dvou prázdných sáčcích na posteli vedle ní a zjistil, že se mírně usmívá. Leigh pila jako duha. Nasávala pytlík za pytlíkem v naději, že se zasytí a tak možná už nedostane chuť kousat, uvědomil si, pak v duchu sám sobě pogratuloval, jak je vnímavý. Možná, že ty emocionální věci nejsou zas tak těžké, jak si myslel.

Přesunul zrak zpátky k ní a všiml si, že přestala brečet. Díky Bohu! Nesnášel fňukny. Nic není tak těžké, jako mít co do činění s plačící ženskou. Neposlouchá to, ždibec rozumu to nemá a chlap se vedle toho cítí provinile a bezmocně. Což nenáviděl.

Přišlo mu hloupé jenom tam tak stát, tak se usadil na postel, kde prve seděla Rachel, pak poposedl a podíval se na Leigh. Pohlédla mu zpříma do očí a tak tam na sebe prostě koukali, a ona se při tom nepřestávala krmit. Oči měla obrovské a lesklé slzami, krásně zlatohnědé, vířily v nich emoce. Byly smutné, ale taky zahanbené, byl v nich hněv, bolest a osamělost. Lucian ucítil, jak ho píchlo u srdce, tuhle osamělost znal. Vídal ji často, kdykoli se sám sobě v zrcadle podíval do očí.

Vztáhl ruku a nešikovně ji poplácal po ruce, pak si odkašlal, než promluvil, přesto měl hlas pořád ochraptělý. “To je v pořádku.”

Když se oči Leigh nad zvolna splaskávajícím sáčkem rozšířily, dodal: “Nekousnula’s ji. Jsi velmi silná. Leckdo by neodolal, ale ty ano.” Znovu ji poplácal po ruce a řekl na uklidněnou: “Zvládla jsi to dobře. Měl jsem tě varovat, ohledně hladu. Tohle nebyla tvá vina. Byla to moje vina, že jsem spal, když jsi mne potřebovala.”

Cítil, že řekl, co bylo zapotřebí, aby ji uklidnil, měl by vstát a odejít, ale zjistil, že sedí jako přikovaný a pořád na ni kouká. Měla na sobě ty děsné věci jako předtím; moc velké tepláky a tričko, ve kterém plavala. Pohledem ulpěl na nápisu na triku a nevěřícně vytřeštil oči: JÁ JSEM TA NÁCTILETÁ HOLKA, SE KTEROU JSI MĚL KYBERSEX V CHATOVACÍ MÍSTNOSTI.

Lucian několikrát zamrkal, jedna část mozku mu racionálně napovídala, že tady žádné šaty neměla, proto si triko si půjčila. A nejspíš od Etienna. Rodinného cvoka/génia přes počítače. Jiná část jeho já si libovala ve zcela nemístných představách. Nebyl si jist, co je kybersex, ale vzpomínal si na dobrý staromódní sex, a i když ho k jeho provozování nic nelákalo… inu, příliš dlouho, než aby to jakýkoli muž vážící si sám sebe přiznal – v duchu si bez problémů scénu za scénou přehrával sám sebe, nahého a zpoceného a propleteného se stejně nahatou a upocenou Leigh.

Zavřel oči a málem nahlas zaúpěl. Je v maléru. Nesvede přečíst Leigh, nedokáže ji kontrolovat a touží po ní. A to je poněkud na pováženou. Je stařec. Starý, prastarý mužský, a ona tak mladá, ve srovnání s ním. Sice staře nevypadá, ale cítí se setsakra staře, občas… většinou. Dobrá, pořád. A ona je jako jaro, čerstvá a sladká a nevinná pro tento svět, jak dokazoval raněný, ublížený pohled jejích velkých, mokrých očí.

“Himlhergot!” vyštěkla Leigh, při tom si teď už prázdný sáček vytrhla z pusy.

No, povětšinou byla sladká a nevinná, opravil se Lucian, jakmile otevřel oči a našel ji naklánět se k ledničce, pro další pytlík krve.

“S chutí bych Donnyho zabila,” zavrčela.

Okay, zapomeňme na sladká a nevinná, pomyslel si. Stejně to bylo přehnané. Je ještě mladá, napadlo ho s kapkou jízlivé ironie, když pokračovala v remcání.

“Skoro jsem tu dívku kousla. Proč se nemohl zabouchnout do někoho jiného?”

Lucian zkameněl. “Zabouchnout?”

“No a proč si myslíte, že mne tam na té ulici sbalil?” vyprskla podrážděně. “Blekotal o tom, jak si mě vybral, a budeme spolu navěky, věčné štěstíčko v rakvi pro dva, bla bla bla. Jako bych chtěla být s kterýmkoli chlapem navěky.”

“Nechceš?” zamračil se.

“Do pekla, ne!” vykřikla pevně. “Jednou už jsem vdaná byla.”

Lucianovi vyletělo obočí nahoru. Tohle pro něj byla novina.

“Tři roky manželství je víc než dost na několik životů,” informovala ho ponuře.

Popřemýšlel o tom, pak se zeptal: “Ne šťastného, chápu-li to správně?”

Jenom si odfrkla. “Ne, pokud se ovšem nebudíte rád s modřinami a potlučený, každé ráno.”

“On tě bil?” zachraptěl Lucian, oči zúžené. Jestli něco nenáviděl, byli to surovci a zbabělci, a muži, kteří tlučou ženy, jsou nejhorší odrůdou zbabělých surovců. “Pověz mi jeho jméno a já ho ulovím a utratím, pro tebe.”

Leigh se zarazila a překvapeně na něho zamrkala, pak zakroutila hlavou. “Příliš pozdě, je mrtvý.” Pousmála se a dodala: “Ačkoli vřelé díky za nabídku.”

Z tónu hlasu a výrazu tváře poznal, že si myslí, že si dělal legraci. Nedělal. Otevřel pusu, aby jí to řekl, ale čísi rozpačité odkašlání přitáhlo jeho pohled ke dveřím.

“Luciane, mohu s tebou mluvit?” optala se Rachel, oči vykulené a obočí na vrch hlavy, což mu prozradilo, že má pocit, že to je důležité. Ohlédl se na Leigh, zjistil, že si připleskla k puse další sáček krve. Nemaje příhodné výmluvy tomu neunikne, neochotně se připojil k Rachel u dveří.

“Neodešla’s” obvinil ji a proklál pohledem.

Rachel to odmávla jako nedůležité a gestem ho pobídla na chodbu.

“Nemůžeš jí říct, žes to myslel vážně, se zabitím jejího manžela,” řekla pevně, jakmile se dveře zavřely.

“Proč?” zeptal se překvapeně.

“Protože zabíjení je špatné,” řekla, jako by mluvila s obzvláště přihlouplým dítětem.

Lucian si jenom odfrkl. “Rachel, až budeš žít pár set let, uvědomíš si, že některé lidé je prostě potřeba zabít. U těchhle lidí platí, že zabít je není špatné. Špatné je nezabít je a dovolit jim ubližovat ostatním.”

“Luciane—”

“Máme Morganovi dovolit potloukat se okolo a párat hrdla nic netušícím smrtelníkům – jako Leigh – mirnix dirnix?”

Zamrkala, zaváhala, pak řekla: “Ne, samozřejmě, že ne, ale…”

“Ale?” Lucian vyklenul obočí.

“Ale Morgan je nesmrtelný.”

“Aha.” Kývnul, najednou se mu rozsvítilo. “Chápu.”

“Co chápeš?” teď to znělo naštvaně.

“Ty jsi rasistka.”

“Cože?” vykřikla v šoku. “Jak můžu být rasistka, když jde o nesmrtelné? Jsem jednou z nich.”

“Může být, ale jestli věříš, že je v pořádku zabíjet nesmrtelné, kteří ubližují a proměňují lidi proti jejich vůli, ale ne člověka, který ubližuje a zabíjí…” pokrčil rameny. “Třeba jsi ještě plně nepřijala své nové status quo.”

“Tak to vůbec není. To jen že… To není totéž,” namítla Rachel, ale v těch slovech bylo moc málo žáru, a dobře viděl, jak jí to v ohnivé makovičce šrotuje. Což mu stačilo.

“Nuže dobrá, nepovím Leigh, že jsem nežertoval, ohledně utracení jejího manžela. Stejně už je pod drnem, tak na tom nezáleží. Nicméně,” dodal hlasem stále podrážděnějším, “bych nesmírně ocenil, kdybys mi přestala pročítat myšlenky, do prkenné ohrady.”

“Já—”

“Ani nezkoušej to popírat, Rachel,” skočil jí do řeči. “Jediný způsob, jak ses mohla dozvědět, co hodlám říci, bylo číst mi myšlenky.”

Pokrčila rameny, na rtech jí zahrál provinilý úsměv, pak naklonila hlavu a zeptala se: “Cože ti tak najednou můžu číst myšlenky, Luciane?” Když se jen zamračil, dodala: “Nikdy dřív jsem to nedokázala.”

Mlčel jako zařezaný a uhýbal očima.

“Ačkoli si vzpomínám,” pokračovala, “Etiennovi taky dělalo problémy hlídat si myšlenky, když jsme byli zpočátku spolu. Neskutečně ho žralo, že mu je najednou mohl kdekdo číst a on je nesvedl blokovat jako obvykle.”

Lucianovi zaškubalo v koutcích úst.

“Má to co dělat s životními druhy?” optala se zvědavě.

“Ona není má životní družka,” procedil tvrdohlavě skrz zuby a Rachel znechuceně zavrtěla hlavou.

“Já vím, ty víš, že to je pravda. Jenom potřebuješ čas tomu přivyknout. Můžu ti číst myšlenky, vzpomínáš?”

“A využíváš toho, seč můžeš,” konstatoval nikterak radostně. Několikrát podvědomě zaregistroval čeření v myšlenkách, dnes ráno a teď odpoledne, když tady byla Rachel s Etiennem, jenže byl příliš rozrušený, aby tomu věnoval velkou pozornost. Teď si uvědomil, že zatímco se trápil kvůli Leigh, Rachel – a možná i Etienne – se mu vkradli do hlavy jako párek zlodějíčků a probírali se jeho myšlenkami dle libosti.

“Ano, využívám,” přiznala beze studu. “A jsem ráda, že ano.”

Upřel na ni oči, měl se na pozoru. “Proč?”

Zaváhala, pak se rozhodla otázku ignorovat a místo toho řekla: “Je tvou životní družkou, Luciane. Dokonce i ty sám sis to podvědomě přiznal, jestli ne vědomě.”

“To ještě neznamená, že s tím musím něco dělat.”

“Ne, myslím, že ne,” souhlasila tiše. “Můžeš to ignorovat a hodit ji na krk někomu jinému, kdo se o ni postará, a pak se jí vyhýbat, což připouštím. Ale řekni mi jednu věc.”

“Jakou?” zostražitěl.

“Za všechna ta léta svého života – a že jich bylo požehnaně, pokud vím – kolik jiných lidí, smrtelných nebo nesmrtelných, ti přešlo přes cestu a tys je nedokázal číst ani ovládat?”

“Nejmíň stovka,” odpověděl promptně.

Oči Rachel se zúžily a on ucítil čeření v hlavě, pak suše upřesnila: “Já měla na mysli ty příčetné.” Zakroutila hlavou. “A podruhé se neobtěžuj lhát. Už vím, že Leigh je první duševně zdravá žena, kterou jsi potkal od pádu Atlantidy, a nedokázal ji ani číst ani kontrolovat.”

Lucian se jí zahleděl přes rameno kamsi do dáli, neřekl ani slovo.

“Jsi ochotný čekat dalších několik tisíciletí? Sám?”

Zamračil se. Popravdě řečeno, byl už žitím unaven. Když byl doma sám, nudil se. Když byl v terénu a pracoval pro radu, nudil se plus byl rozhněvaný, v depresi, vyčerpaný a rozesmutnělý krutostí a bezcitností, kterou viděl kolem sebe. Lidé dokázali zacházet s ostatními lidmi – ať už smrtelní či nesmrtelní – hůř než by ten nejkrutější pán jednal se psem, a občas se prostě…

Frustrovaně si prohrábl rukou vlasy a nechal tyhle myšlenky plavat. Ruku na srdce, odkdy vytáhl Leigh ze dveří té kuchyně v Kansas City, jeho život se změnil. Byl otrávený, podrážděný, zvědavý, vzrušený a pro změnu něčím zaujatý. Jeho život byl v této chvíli ve skutečnosti zajímavější, než býval celá staletí, možná milénia. Neodvést ji z toho domu, byl by v Kansasu na lovu Morgana. Jakmile by skončil, byl by doma, koukal na všechny poslední premiéry na filmových kanálech, četl nejnovější vydání knih, pak by se ponořil do starých filmů a staré klasiky, aby zabil čas, až mu ty nové dojdou… Nebo by seděl potmě, zíral do zdi, snažil se nemyslet na věci, které ve svém životě udělal a viděl.

Ale od chvíle, kdy sem s Leigh dorazil… well… nic z toho nedělal. Lítal jako hadr na holi, při úklidu po Juliovi a péči o ni během proměny, neměl čas na nic jiného.

Upřímně řečeno, neměl tušení, co má dál čekat. Od nikoho. Rachel, která normálně jen nazlobeně čučela a mračila se na něho, se zřejmě snaží pomoci. Thomas, který za normálních okolností skákal, jak on pískal, stačilo kývnout neřkuli zavolat, se mu vyhýbá. A Leigh… no… neměl ponětí, co od ní čekat. Nejprve tohle všechno brala mnohem lépe, než čekal, a teď je celá hysterická, že málem někoho kousla.

“Luciane,” ozvala se tiše Rachel, čímž zase upoutala jeho pozornost. “Když jsem se s tebou setkala poprvé, na svatbě Lissiann a Grega, myslela jsem si, že jsi nejhorší, nejbezcitnější zkurvysyn na planetě.”

“Díky, Rachel. Snažím se,” zašprýmoval.

Rty jí cukaly pobavením nad jeho sarkasmem, ale připomněla mu: “Vyhrožoval jsi, že mne necháš zabít, jestli nesklapnu podpatky a nezalžu o tom, co Pudge udělal.”

“Snažil se zabít Etienna a místo toho skoro zabil tebe,” spustil netrpělivě Lucian. “Jediné, co jsme od tebe chtěli, abys—”

“Na tom nezáleží.” Rachel mávla rukou, netrpělivá jakbysmet. “Pointou je, že od té doby jsem se na tebe hněvala.”

“Ano, všiml jsem si,” odsekl.

“Ale,” odhodlaně pokračovala, “ne tolik, abych neviděla tvé postavení v této rodině.”

Lucianovy oči se zúžily. “Co tím chceš říci?”

“Chci tím říci, že jsi síla a páteř. Všechno, co děláš – včetně vyhrožování mně tenkrát – děláš v zájmu rodiny a svých lidí. Poznala jsem to,” vyhrkla, jako by od něj čekala, že to popře. “Všichni u tebe hledají odpovědi a sílu, a ty jim obojí rozdáváš plnými hrstmi. Uděláš cokoli, co je potřeba – jsi tvrdý, zlý nebo prostě jen hrozně protivný – abys je udržel v bezpečí a ochránil.”

Rachel potřásla hlavou. “A děláš to sám. Musí to být těžké břímě. Nemyslíš, že si zasloužíš někoho, s kým by ses o to břímě podělil, na konci dlouhého dne?”

Lucian uhnul pohledem, dojala ho její slova a smutek, který jí viděl v očích. Bylo to naprosto nečekané… od Rachel.

“A nejde jen o tebe, viď?” podotknul Etienne, čímž vyšlo najevo, že tam je taky.

Lucian a Rachel prudce pohlédli stranou, přicházel chodbou rovnou k nim. Zastavil se, položil ruku Lucianovi na rameno, tvářil se vážně. “Pomysli na Leigh, strýčku.”

Když Lucian mlčel, pokračoval: “Leigh si ještě neuvědomuje, jak dlouhou dobu může zůstat sama. My ano. Ty mnohem lépe, než já.” Vypadal smutně. “Já prožil sám jen tři sta let, ale ty desetkrát víc. Nikdy nepochopím, jak jsi dokázal zůstat tak lidský, když jsi tak dlouho bez družky. Ale zůstal. Nevím, zda je Leigh stejně silná. Vím, že ji nemůžeš číst, ale my ano. Je osamělá už teď.”

“Ale nemusí být,” přiložila si polínko Rachel.

“Okay, můžete toho nechat,” zarazil je Lucian. “Už jste mě přesvědčili… pocit viny kvůli zanechání Leigh bez životního druha jste si klidně mohli odpustit.”

Sehraná dvojka se na něho prohnaně zaculila a Lucian zvedl oči v sloup, pak je podezíravě přimhouřil, když si všiml, že se Rachelin úsměv vytrácí a namísto něj se jí na tvář vkrádají obavy.

“Co je?” vyštěkl, zase se měl na pozoru.

“Já jen… mám strach, že Leigh by se mohla krapet stavět na zadní.”

“Cože?” užasl. Byl tak zaměstnaný vlastním zdráháním uznat Leigh za svou životní družku, že ho vůbec nenapadlo, že ona sama by tím mohla být méně, než nadšená. “Proč?”

“Když Leigh umřel dědeček a najednou zůstala na světě sama, provdala se za muže, ze kterého se vyklubalo surové hovado. Vyčítá si to. Cítí, že byla slabá, že někoho potřebovala, a je rozhodnutá dokázat, že umí být silná, že nikoho nepotřebuje. Bojí se udělat další chybu.”

Rachel se evidentně vrtala Leigh v hlavě hodně… a on – protože to sám nesvedl – jí za to byl vděčný, přiznával v duchu Lucian, pak se zamračil. “Jak bych ji podle vás měl přesvědčit o opaku?”

Rachel se kousla do rtu. “Myslím, že jí budeš muset dokázat, že se ti dá věřit, že nejsi grázl, co jí hodlá ublížit, a nejsi žádná chyba.”

“Jak?”

Etienne s očekáváním pozvedl obočí, oči upřené na svou ženu, sotva otázku vyslovil, ale zůstávala potichu tak dlouho, až Lucian nabyl jistoty, že nemá zdání, dokud neřekla: “Myslím, že nejlíp uděláš, když na to půjdeš od lesa a nenápadně se Leigh vplížíš do srdíčka.”

Etienne na ni hleděl, jako by nevěřil vlastním uším. “Právě jsi sama řekla, že strýc Lucian má dokázat, že se mu dá věřit. Teď tvrdíš, že nejlepší způsob, jak to udělat, je jít na ni od lesa? Co je v tom za logiku?”

“Ženská logika,” podotknul suše Lucian a za názor si od Rachel vysloužil zlostný pohled.

“Já tím nemyslím…” začala, pak potřásla hlavou. “Já…”

“Myslím, že nejsnazší bude,” přerušil ji Etienne, když zase marně tápala po slově, “vysvětlit jí, co jsou životní druhové a pak jí povědět, že strýc Lucian ji nedokáže číst ani ovládat, a tak,” pokrčil rameny, ” je jeho životní družka.”

“Já si myslím, že to by byla chyba,” namítla okamžitě Rachel, pevným hlasem. “Myslím, že přímý přístup by v případě Leigh byl na škodu. Myslím, že před tím uteče, zvedne padací most sebeobrany a citově se stáhne.”

“Tak co navrhuješ?” úsečně se zeptal Lucian.

Rachel špulila rty a přemýšlela, potom řekla: “Myslím, že se jí musíš přiblížit nějak, aby se necítila ohrožená, jako přítel nebo učitel.”

“Hmm,” zamumlal Etienne. “Učitel, to je dobrý nápad. Musí se naučit ovládat zuby a tak dál. To by mohl být vhodný přístup.”

“Domluveno,” přikývl Lucian. Tohle zvládne, může ji trénovat v nových schopnostech a dovednostech, a naučit ji rozlišovat mezi hladem po jídle a hladem, žízní po krvi. Naučit ji kontrolovat a číst mysl a jak se krmit z živých lidí, je také nezbytné. Když dojde na nejhorší, nesmrtelný musí vědět, jak to udělat pořádně, aniž by způsobil bolest nebo zranění. Také musí poznat, kdy přestat, aby nešťastnou náhodou nezabil svého hostitele. Nemusí se mu to nutně líbit, ale může to udělat. “A pak co?”

Rachel a Etienne si vyměnili pohled, pak si povzdechla. “Nejsem si jistá. Budu o tom o všem přemýšlet. Začni výukou a já časem přijdu s něčím jiným.”

Lucian zvolna přikývl. Trénink chvíli potrvá, předpokládal. A sám bude přemýšlet taky, uvidí, jestli nepřijde na nějaký způsob, jak se jí dostat na kobylku.

“Myslím, že bychom měli jít,” ozvala se Rachel. “Musím brzy do práce.”

“Taky mám co dělat,” přikývl Etienne, pak kouknul na strýce. “O tomhle budeme přemýšlet a—”

“Greg!” vyhrkla Rachel a oba muži na ni pohlédli s nechápavým výrazem.

“Manžel Lissiann, Greg?” ujišťoval se Etienne, stejně zmatený jako Lucian.

“Ano,” přisvědčila najednou celá nadšená. Lucian tušil, že to nevěstí nic dobrého a utvrdil se v tom, když pokračovala: “Je psycholog. Bude vědět, jak nejlépe na Leigh. Měli bychom ho přivézt, ať si s ní promluví, vycítí co má ráda a—”

“Ne,” ostře jí skočil do řeči.

Zmateně zamrkala. “Pročpak ne?”

Proč ne, vlastně? zamyslel se Lucian. Odpověď zněla, Gregory Hewitt ho má rád ještě méně, než Rachel. Stále mu neprominul, že ho zlomyslným špičkování přiměl přestát proměnu bez drog. S Leigh nebylo na vybranou, protože v letadle žádné drogy neměl. Jenomže při Gregově proměně k dispozici byly, ale on ho poštíval, aby prý dokázal, co v něm je, proměnou bez nich.

Popravdě řečeno, nečekal od něj, že to ustojí, ale Greg Hewitt prokázal, že je stejně paličatý mužský, jako kterýkoli Argeneau. Nicméně od té doby neměl nově vyženěného strýce nijak zvlášť v lásce. Už tak bylo dost zlé, že mu s tímto problémem pomáhá Rachel a Etienne. Nemyslel, že by dokázal snést navíc to ponížení, kdyby se manžel Lissiann dozvěděl, že potřebuje pomoct sbalit ženskou.

“Jsem si jistá, že by to pochopil,” soucitně odtušila Rachel a Lucian tiše zavrčel, protože si uvědomil, že mu čte myšlenky… zase.

“Vlastně si nemyslím, že se ještě doopravdy zlobí, a přečíst ti myšlenky, by vás dva pravděpodobně sblížilo. Pochopil by – jako já teď – že jsi báječný velký marshmallow, pod vším tím vrčením a tvrdou skořápkou.”

Lucian vytřeštil oči hrůzou, z čeho ho to obvinila, rty se mu pohybovaly, ale nic z nich nevycházelo, protože zoufale pátral po nějaké odpovědi dost řízné, aby vyjádřila jeho zděšení nad jejím zbrusu novým názorem na něj. Marshmallow? On není žádné zpropadené houbovité cukrle! Je bezcitný a zlý a dost tvrdý, aby udělal, co uděláno být musí, když ostatní váhají. Je válečník, zatraceně, celé věky pobíjel smrtelníky i nesmrtelné, mečem, nožem, palcátem, kopím, oštěpem—

“Myslím, že raději půjdeme,” odtušil Etienne, strýce pozoroval jako ostříž, Rachel popadl za loket a rychle odváděl chodbou. Došli až ke schodům, než se ohlédl a dodal: “Zavoláme ti později, až vymyslíme, jak to zaonačit s Leigh. A až se uklidníš.”

Lucian jenom zíral, zatímco páreček víceméně prchal.

“Luciane?”

Pomalu se otočil, vztek ho začal opouštět, jakmile uviděl Leigh stát ve dveřích pokoje. Nosík měla zahojený a umyla si obličej. Vypadala na deset, jak tam tak stála nenalíčená a v Etiennových šatech.

“Ano?” zachraptěl.

“Myslím, že si půjdu na chvilku lehnout. Napadlo mne, že bych vám to měla dát vědět.”

“To je v pořádku,” řekl okamžitě. “Spánek je pro tebe momentálně to nejlepší.”

Podíval se ke schodům, když uslyšel přední dveře zapadnout za Rachel a Etiennem, pak se ohlédl a dodal: “Budu v knihovně. Musím si zavolat, ale přijdu tě zkontrolovat.”

“Není potřeba mě kontrolovat. Pravděpodobně nebudu spát déle než zhruba hodinu,” usmála se Leigh, když se obrátila zpátky do pokoje, pak se zarazila a dodala: “Bastien mne požádal, abych vám vyřídila, že mu máte zavolat, až se vzbudíte.”

“Děkuji,” hlesl Lucian.

Dveře se za ní sotva zavřely, když se dveře jeho pokoje hned vedle otevřely a vyšla z nich nějaká postarší žena, táhla za sebou lux Marguerite.

“Jejda, zdravím,” řekla, hned jak ho uviděla. “Vy musíte být pan Argeneau.”

Nechápavě na ni zíral. Neměl ánung, kdo to je.

Nejspíš to poznala podle výrazu jeho tváře, ironicky se usmála a představila se: “Já jsem Linda. Z V cuku letu dočista dočista. My—”

“Aha, ano, ano.” Potřásl hlavou. Na uklízečky úplně zapomněl.

“Mám hotové všechny místnosti nahoře, kromě tohoto pokoje,” pochlubila se, blížila se ke dveřím, před kterými stál. “Uklidím ještě tam a přesunu se dolů.”

“To není zapotřebí,” zabrzdil ji. “Tento pokoj je v pořádku. Krom toho tam teď spí Leigh.”

“Aha, dobře. Takže půjdu dolů pomoct Andree v přízemí.”

Lucian pozoroval, jak kráčí pryč, pak se otočil ke dveřím za sebou. Moment zíral na jejich masivní dřevo, pak vztáhl ruku a dotknul se jich.

Jeho životní družka leží na druhé straně. Nesčetná milénia samoty a nyní má životní družku. Už mu jen zbývá přesvědčit ji o tom.

11. KAPITOLA

Leigh prospala celou noc. Nečekala to. Bylo teprve odpoledne, když si šla lehnout, ale začínalo svítat, když se probudila… A umírala hlady. V otázce kterým hladem, tentokrát mýlka nehrozila. Oběma. Nicméně sotva se na posteli posadila a spatřila malou ledničku, samo pomyšlení na sáčky uvnitř stačilo, aby se jí zuby vysunuly.

Otevřela dvířka, jeden pytlík vytáhla a zašklebila se, než si ho nabodla na zuby. Konzumace krve byla jedinou věcí, která se jí na novém stavu nelíbila. Také to byla věc, kterou nemohla změnit, tak se rozhodla o tom nepřemýšlet. Seděla a čekala, dokud se sáček nevyprázdní. Odhodlaná naplnit se k prasknutí a zabránit čemukoli podobnému tomu, co se stalo minulý den v kuchyni, vysála tři sáčky, jeden po druhém, teprve pak vylezla z postele. Dostala se příliš blízko ke kousnutí té nebohé dívky a nemyslela si, že by s tím dokázala žít.

Oblékla si šaty, které měla na sobě včera. Později se vykoupe nebo osprchuje a převlékne do čistého – tentokrát raději ze šatníku Lissiann – ale momentálně chtěla víc než cokoli jiného na světě něco k pití. Well, ve skutečnosti si chtěla naládovat břicho jídlem, ale šálek čaje bude muset pro teď stačit, pomyslela si, když si projížděla kartáčem vlasy.

Líčidel nemaje, usoudila, že je hotová a zamířila ke dveřím. Při chůzi si jazykem šmejdila po zubech. Bude báječné moci si je zase vyčistit. A to bude už brzy, slibovala si, když opustila pokoj. Dneska bude moct jít nakupovat.

Bastien slíbil, že její taška by se měla dneska objevit, a tou vyhlídkou byla prostě nadšená. Znamenalo to nebýt dál tolik závislá na Lucianovi a jeho rodině. Mohla by raději volat svým mobilem, než aby dálkovými hovory zvyšovala účet za telefon Marguerite. Mohla by si šaty koupit, místo aby si je půjčovala. Koupit si šampon, co má ráda, nějaká líčidla, zubní kartáček, zubní pastu…

Skoro se zachvěla vzrušením při myšlence, mít znovu věci, které budou její vlastní. Také by si mohla koupit jídlo, uvědomila si, představa málem stejně lákavá, jako mít svoje oblečení. Sušenky, které plánovala na včerejšek, nakonec neupekla, a nejedla… dokonce si ani nebyla jistá, jak dlouho. Měla podezření, že to mohl být částečně důvod, proč tolik spala. Podle toho, co věděla, Lucian zdá se nejedl vůbec a byl docela v pohodě, ale ona – a její tělo – byla zvyklá na skutečné jídlo, ne jen na tekutou výživu.

Cestou do kuchyně na nikoho nenarazila, ale slyšela televizi, když míjela zavřené dveře obývacího pokoje, předpokládala, že tam je Lucian. Poté, co v kuchyni naplnila elektrickou varnou konvici vodou a zapnula ji, zašla zpátky do obýváku, popřát dobré ráno.

Lucian byl usazený na gauči, nohy zkřížené na konferenčním stolku, hlavu zvrácenou dozadu. Chrápal jako dřevorubec. Pobaveně se zasmála a podívala se na Julia, roztaženého na gauči vedle něho. Mastin ležel na zádech, packy ve vzduchu, hlavu opřenou Lucianovi o nohu, tichounce kňučel blahem. Očividně měl psí sny.

Pochechtávala se, odkráčela k televizi a vypnula ji. Náhlá absence zvuku probudila Luciana a hlava mu vyletěla nahoru.

Kalným zrakem se rozhlížel po místnosti a celý popletený vyhrkl: “Co je?” jako by na něho promluvila.

“Pardon,” broukla omluvně. “Jen jsem vypnula televizor.”

Okamžik na ni akorát zíral, výraz prázdný a tělo nehybné. Dokonce i Julius se pohnul, pouze aby zvedl víčko a zamžoural jedním ospalým okem jejím směrem. Pak se Lucian konečně donutil na gauči napřímit a omámeně potřásl hlavou. Julius se skulil z gauče na podlahu, zatímco páníček zablábolil: “To je okay, já nespal.”

“Nespal, huh?” neskrývala své pochyby.

“Ne, jenom jsem přemýšlel se zavřenýma očima.”

“Uh-huh,” Leigh se bavila, koutky rtů jí pozvednul vědoucí úsměv. “No tak v tom pokračujte a přemýšlejte dál. Jenom míním sepsat nákupní seznam.”

Zmateně zamžoural. “Nákupní seznam?”

“Jídlo,” řekla a vysvětlila: “Dneska má dorazit moje kabelka. Doufala jsem, že si zajdu nakoupit šaty a potraviny. Pokud je to v pořádku?” dodala nejistě. Nepotřebovala ho, aby ji vzal nakupovat – mohla jet taxíkem – ale nebyla si jistá, jestli bude považovat za dobrý nápad, aby vůbec chodila ven. Jak se včera poučila, momentálně by nemusela být zrovna nejbezpečnější osobou, aby se směla motat kolem smrtelníků.

K její velké úlevě přikývl: “Aha, chápu. Ano, v pohodě. Odvezu tě.”

“Můžu si vzít taxi. Nemusíte—”

“Odvezu tě,” zopakoval pevně a zvedl se na nohy. “Já jen— Už ses nakrmila?”

“Tři pytlíky.”

“Dobře, dobře.” Obrátil se ke dveřím. “Půjdu si dát taky jeden a vyřídit nějaké telefony do knihovny. Marguerite má slušný výběr knih, kdyby ses nudila. Jinak na mě křikni, až kurýr dorazí.”

Leigh ho pozorovala odcházet, pak koukla dolů, protože jí Julius očichal ruku.

“Vsadím se, že máš hlad taky, že jo, chlapáku?” pohladila psa a vyrazila do kuchyně. Nijak ji nepřekvapilo, když zjistila, že má misku prázdnou. Lucian se zdál zapomětlivý, když došlo na věci jako jídlo.

Otevřela konzervu psího žrádla a zrovna se narovnala od přendávání jejího obsahu do Juliovy misky, když se dveře otevřely a dovnitř strčil hlavu Lucian.

“Máš hlad?”

Pozvedla obočí, překvapená tou otázkou, pak přikývla. V žaludku jí začalo kručet, sotva ji vůně psí mňamky poškádlila v nose, a nebýt to psí jídlo, možná by ochutnala.

“Jasně.” Kývnul. “Opláchnu si obličej, převleču se a vyrazíme si na snídani.”

“Ale kurýr—” začala.

“Ještě není ani sedm ráno, Leigh. Doručovat nezačnou přinejmenším do osmi. To už budeme zpátky. Dej mi deset minut.”

Lucian vycouval z místnosti, cítil se provinile kvůli širokánskému, vděčnému úsměvu, který se při jeho slovech rozlil Leigh po tváři. Přál si zasloužit si ho. Bohužel, snídaně byla Bastienův nápad. Synovec byl první, komu zavolal, zastihl ho právě, když mířil do postele. Stručně si promluvili a těsně předtím než zavěsil, Bastien poznamenal: “Nepředpokládám, že by máti měla v domě moc jídla pro Leigh k snědku.”

Když Lucian připustil, že ne, Bastien poukázal na to, že Leigh je zvyklá jíst a že by mohl zvážit, vzít ji ven na snídani. Lucian zavěsil a rozhodl se ostatní telefonování nechat pro teď plavat a zavést Leigh do místní restaurace. Jenom si přál, aby na to pomyslel sám.

Bude muset zapracovat na pozornosti, rozhodl se, když vcházel do koupelny. Musí pamatovat brát ohled nejen sám na sebe. Potřeby ostatních bylo něco, na co nemusel myslet dlouhou, předlouhou dobu, a vinou toho se z něho stal nevšímavý, bezohledný dědek.

Ušklíbl se, sotva se zahlédl v koupelnovém zrcadle. Vlasy měl rozcuchané a tu a tam mu dokonce trčely jako ježčí bodliny. Nechtěl ztrácet čas sprchováním, ale musí strčit hlavu pod kohoutek. Taky se musí oholit, usoudil, když si promnul strniště na tváři. Ta představa ho nijak nepotěšila. Nechal všechno v Kansasu, včetně cestovního vaku s holicím strojkem. Mortimer podle všeho zabral jeho pokoj, když zjistil, že se nevrátí. Našel peněženku, klíče a mobil na nočním stolku, a hned je odeslal po kurýrovi. Dorazily včera pozdě večer, Leigh spala, ale nenapadlo ho poslat mu taky vak, ve kterém byla jak nabíječka na telefon, tak holení. Což znamenalo, že momentálně je telefon na draka a jediný holicí strojek, který má k dispozici, je starý, použitý na jedno použití, který našel v zásuvce. Bude muset stačit, pomyslel si nešťastně.

“Wow! Jste připravený a jednu minutu jste ušetřil,” přivítala ho Leigh, když vrazil do kuchyně o devět minut později. Pak při pohledu na něj zamrkala a zakroutila hlavou. “Měl jste si radši dát minutu načas.”

Vzala kapesník z krabice na stole a cestou k němu začala uškubávat malé kousíčky, přilípla mu je na říznutí, aby zastavila krvácení. “Pane na nebi! Čím jste se holil? Sekačkou na trávu?”

“Měl jsem jenom jednu žiletku. Opotřebovanou,” bránil se Lucian, snažil se zachovat důstojnost, ale měl strach, že žalostně selhává. Těžko být důstojný, máte-li obličej potečkovaný půltuctem papírečků.

“Jasně. Holení. Raději je připíšu na seznam, aspoň na ně nezapomeneme.” Odmlčela se, pak dodala: “Jsem překvapená, že se ranky nezahojily, než jste došel dolů. Neměli by tohle spravit nanoboti?”

Lucian pokrčil rameny. “Jsou mělké, nic naléhavého. V takovýchto případech nanoboti reagují pomaleji. Pravděpodobně se zahojí dřív, než budeš hotová s mým tapetováním kousky papíru.”

“Hmm.” Ukončila snahu o poskytnutí první pomoci jeho tváři, vrátila se ke stolu a chopila se bloku a propisky, zjevně pořizovala nákupní seznam, zatímco se chystal.

“Žiletky,” diktovala si polohlasem, když je připisovala na papír. “Ještě něco jiného?”

Když hned neodpověděl, podívala se na něho a zamumlala: “Hřeben.”

Jak sklonila hlavu, aby pokračovala v psaní, Lucian zvedl ruku k hlavě a uhladil si vlasy. Nemohl najít žádný hřeben, tak se učesal prsty. Pochopil, že je to vidět.

Seznam byl hotov, vydali se ven.

Restauraci našli celkem rychle, vezmeme-li v úvahu, že ani jeden neznal podniky v okolí. Vybrali ji podle toho, že parkoviště bylo způli plné. V tuhle ranní hodinu to bylo povzbuzující znamení. Malá, zařízená v uklidňujících tónech bleděmodré, a sestávala z dvanácti stolků a šesti boxů, které lemovaly její přední část.

Na první pohled bylo jasné, že boxy jsou velmi oblíbené, zaznamenal Lucian, když vklouzli do posledního volného.

Drobná, jako proutek útlá servírka s krátkými černými vlasy se objevila u stolu skoro okamžitě. Zářivý úsměv na tváři a dva jídelní lístky v ruce.

“Mohu vám přinést kávu, než se rozhodnete, co budete chtít?” zeptala se.

“Ano, prosím.” Leigh se zeširoka usmála. Lucian mohl pouze hádat, že ji potěšila vyhlídka na jídlo a v duchu si nakopal za přehlížení jejích potřeb.

Když servírka pohlédla na něj, zaváhal, pak přikývl. Nikdy kávu neochutnal, ale zdálo se, že je to populární nápoj, ve filmech, které viděl, a knihách, co četl.

Leigh měla jídelníček otevřený ještě dřív, než se dívka odvrátila od stolku. Lucian pokrčil rameny a udělal totéž, hlavně aby měl co dělat. Zvědavě klouzal pohledem po slovech a obrázcích. I když nevěděl, že Alpo je značka psího žrádla, a o nic lépe neznal ani jména producentů lidské stravy, přesto už o některých jídlech na jídelním lístku slyšel. Omelety, slanina, vejce, toasty… Na to všechno už svého času tu či onde narazil, ačkoli je nikdy nejedl. Ještě pořád pročítal menu, když se servírka vrátila s kávou.

“Jste připraveni si objednat?” zeptala se, při tom pokládala kávy na stůl.

“Děkuji vám,” zamumlala Leigh a sáhla po hrnečku. “Dám si lotrinský koláč, klobásky a celozrnný toast s máslem, prosím.”

Servírka na velkou objednávku ani nemrkla. Jen si ji s kývnutím poznamenala a podívala se na Luciana. “A vy, pane?”

“Já nejím,” prohlásil automaticky.

Přikývla, zastrčila si tužku za ucho, sebrala jídelníčky a vystartovala pryč.

“Už jste někdy pil kávu?”

Otázka Leigh přitáhla jeho pohled zpátky k ní, potom se zadíval dolů do šálku. Zavrtěl hlavou.

“Ochutnejte,” pobídla ho.

Lucian zaváhal, zvedl hrnek a zkusmo usrkl doušek, který okamžitě znechuceně vyplivl. “Tohle tedy má být to, po čem všichni hned po ránu tak zoufale prahnou?”

Leigh se pousmála jeho zděšení. “Chutná lépe s cukrem a smetanou. Mám vám ji připravit?”

Přikývl, soustředěně sledoval, jak obě kávy ochucuje, do každé přidává čajovou lžičku cukru a trochu smetany, a pak tu jeho posouvá zpátky k němu.

Upil další doušek. Na jazyku to pořád chutnalo hořce, ale už ne tak hrozně, jako napoprvé.

“Přiroste vám k srdci, časem,” odtušila pobaveně.

Lucian udělal obličej, uvažoval, proč by o to měl stát, pak si povšiml, že obrátila pozornost k zadní části restaurace a kuchyním. Zjevně byla hladová, jednou rukou si bezmyšlenkovitě hladila žaludek.

“Omlouvám se,” hlesl se zamračeným čelem. Když se na něho tázavě podívala, dodal: “Chtěl jsem ti sehnat potraviny už včera, ale zapomněl jsem. Měl jsem tě aspoň vzít na jídlo ven.”

Pokrčila rameny. “Potraviny by byly prima, ale chodit ven pravděpodobně ne. Možná bych servírku kousla místo spropitného.”

Lucian se pousmál. “Mohl jsem se postarat, aby ses nejdřív pořádně nakrmila.”

“Postarat, že se pořádně nakrmím, než se nakrmím?” optala se pobaveně.

Hořce se zasmál.

“Už se to nese.”

Oba se otočili, zjistili, že se servírka vrátila se dvěma talíři jídla. Na jednom byl pěkně veliký koláč a klobásky, na druhém, menším, toast.

“To bylo rychlé,” podotkla Leigh, oči nespouštěla z dobrot před sebou.

“Vybrala jste si správně, zlatíčko. Naše lotrinské koláče jsou nejoblíbenější specialita. Upečeme jich vždycky určitý počet dopředu a udržujeme je teplé,” vysvětlila. “A kuchař má vždycky hotovou spoustu klobásek, jen je šoupnout na talíř. Jediné, na co jste musela čekat, byl toast. Nechte si chutnat.”

Leigh ženě na odchodu poděkovala, ale bylo to jen nepřítomné, roztržité zamumlání. Její pozornost byla plně soustředěná na jídlo, už sahala po noži a vidličce.

Lucian pozoroval, jak krájí, když vtom ho vůně jídla zašimrala v nose. Aroma bylo lákavé a vzbudilo v něm zájem. Zjistil, že se naklání přes stůl, šel rovnou za nosem k talíři… dokud ho do špičky nosu jemně nešťouchla vidlička.

Zarazil se, zamrkal a střelil očima vzhůru. Leigh se smály oči.

Dožvýkala sousto, co měla v ústech, polkla, pak řekla: “Vypadalo to, že mi hodláte vlézt do talíře.”

Lucian se posadil zpříma a odkašlal si, koktal: “Omlouvám se, voní to hezky.”

Naklonila hlavu a krátce o něm uvažovala. Nabyla dojmu, že jídlo nestojí vysoko na jeho seznamu priorit.

“Kdy jste jedl naposled?” V domě nebylo žádné jídlo, takže nejedl od jejich příjezdu, ale měla podezření, že to bylo déle.

Lucian mírně zaklonil hlavu, tvářil se přemýšlivě, pak řekl: “Na svatební hostině Alexe a Róxany.”

“Kdo je Alex a Róxana?” zeptala se zmateně.

“Alexandros III Philippou Makedonon. Teď mu říkají Alexandr Veliký. Byl—”

“Já vím, kdo je Alexandr Veliký,” přerušila ho, oči vytřeštěné. “Děláte si srandu, že jo?”

“Ne.”

“Ale to už je dva tisíce let,” zaprotestovala.

“Dva tisíce, tři sta a nějaké drobné,” upřesnil.

“Vy jste nejedl dva tisíce tři sta let?” slabikovala.

“Správně.” Pokrčil rameny. “Vlastně jsem tenkrát jedl jenom proto, že to byl dobrý přítel a konala se hostina.”

Pohledem mu sklouzla na žaludek. “Máte vůbec ještě žaludek?”

“Jistěže,” odsekl naštvaně.

Kývla. “Samozřejmě… ale funguje po takové dlouhatánské době?”

“Samozřejmě funguje.” Lucian poposedl, najednou se cítil rozpačitě; jako by mu z břicha vyrůstal druhý nos. Zakabonil se a připomněl jí: “Nanoboti udržují ve špičkové kondici nás a všechno, co k nám patří. Zachovávají to v provozuschopném stavu, ať už to používáme nebo ne.”

“Ano, jasně,” řekla pomalu, pak potřásla hlavou a vzala si další kousek koláče. Nemohla si pomoci, registrovala, jak se Lucianův pohled přesouvá od její pusy k talíři, pak uhne, jen aby se znovu zopakovalo stejné kolečko.

Leigh Luciana při jídle ostražitě pozorovala. Přesto, že prý nejí, rozhodně viděla lačnost v jeho očích, jak jí tak klouzaly po jídle. Málem byla v pokušení dát kolem talíře ruku a zavrčet jako pes, aby ho zaplašila.

Uvědomila si, jak je hrubá, a váhavě řekla: “Předpokládám, že nic nechcete.”

K jejímu zděšení okamžitě poposedl dopředu.

“Jenom sousto,” utrousil a i když hlas měl lhostejný, oči byly dychtivé. “Ochutnám. Voní to zajímavě.”

V duchu si přála, aby držela pusu, hrubá nehrubá, a začala odkrajovat malý kousek koláče.

Lucian ji se zájmem pozoroval, pak se zeptal: “Co to je?”

“Quiche,” odpověděla stručně, pak zvedla kousek, který pro něj uřízla, že mu ho nabídne… zamrkala překvapením. Vypadal zděšeně a odsedl si co nejdál, jako dítě odmítající špenát. Zamračeně vyhrkla: “Co je? Já myslela, že chcete ochutnat.”

“Opravdoví muži nejedí quiche,” informoval ji suše Lucian.

Vykulila oči překvapením při té staré průpovídce, pak jí ze rtů vytryskl trylek smíchu.

“Nesmysl. To byla stupidní knížka ze začátku osmdesátých let. Pravdou je, že opravdoví muži se necítí ohrožení koláčem.”

Uvědomila si, že se ho snaží přesvědčit, aby ochutnal, když se ve skutečnosti nijak netouží o jídlo dělit, pokrčila rameny: “Nevadí. Nemusíte to ochutnávat.”

Už skoro měla vidličku v puse, když najednou řekl: “Dobře.”

Strnula, sousto tak blízko rtů, že je skoro cítila na jazyku, pak odevzdaně svěsila ramena a podala sousto jemu. Pozorovala, jak se jeho rty za jídlem zavírají a vidličku vytáhla, v duchu se modlila, aby mu to nechutnalo. Měla strašný hlad a nechtěla muset být zdvořilá a nabídnou mu víc. Vidlička se ocitla na svobodě. Rychle uřízla další dílek pro sebe a strčila si ho do pusy.

“To je vynikající.”

Přestala žvýkat, oči se jí při jeho překvapeném výrazu zúžily. Rozhodně měl v očích zálusk, jak si tak prohlížel její talíř, a ten – v kombinaci s jeho poznámkou – v ní vzbudil strach, že by fakt mohl chtít víc.

“Je ta klobáska taky tak dobrá?”

Zamračila se. “Ano.”

“Dám si kousek i z ní,” řekl Lucian, pak se zamračil a rychle přeformuloval: “Chtěl jsem říci, mohl bych ochutnat kousek i z ní?”

Leigh rozmrzele stiskla rty. Přesně toho se bála. Teď bude chtít víc. Chtělo se jí na něho zavrčet, ať si objedná vlastní, ale koneckonců to pro ni kupoval on. Ukrojila kousek klobásky a mlčky mu ho podala, zase pozorovala jeho rty přivírat se na její vidličce, pak se jejich oči setkaly. Z nějakého důvodu si v té chvíli vybavila své fantazírování ve sprše a ucítila, jak jí běží mráz po zádech.

Těžce polkla, odtáhla ruku a sklonila hlavu, aby se soustředila na jídlo.

“Taky moc dobrá.” Lucianův hlas zhrubnul v jakési sexy vrčení a Leigh pocítila další mrazení. “Mohu dostat ještě?”

Pohled Leigh vystřelil vzhůru. Rozmrzelost, která ji zaplavila při prvních dvou prosbách, byla zčistajasna pryč. Namísto ní ji zaplavil hrozný zmatek. V jeho očích se cosi změnilo, stříbro převládlo, málem jako roztavený žhnoucí kov.

Přinutila se odvrátit zrak, odkašlala si a ukrojila další kousek klobásy. Ruka se jí teď třásla, když ji vztahovala přes stůl, aby mu ji nabídla. Sousto masa spadlo vpůli cesty na stůl a oba na ně prázdně zírali, pak po něm instinktivně sáhla, vzala je mezi palec a ukazováček, že je odloží na kraj talíře a ukrojí mu jiný kousek. Jenomže dřív, než to stihla, jí Lucianovy štíhlé prsty obkroužily zápěstí… pomalu si k sobě přitahoval její ruku. Bezděky pootevřela ústa, v žaludku jí bublala horká láva, když se jí jeho rty semkly kolem prstů, dráždivě zvolna je vtáhl hloub a ukořistil z nich klobásku.

V naději, že zklidní zmatek, který se najednou šířil uvnitř ní, zavřela oči. Bohužel, sotva to udělala, mozkem jí probleskly vize, rychlé nesouvislé obrazy Luciana, jak ji líbá, jeho ruka zapletená do jejích vlasů, jeho tvrdé tělo naproti jejímu… jeho ústa jí sála ňadro, něžně, ale neodbytně dráždil vzrušenou bradavku… jejich nahá těla jako propletený mramor na černém saténu pokrývek… studené kachličky za jejími zády, když se do ní nořil… pak se Lucian znenadání zvedl ze sedadla, smetl ze stolu jídlo i s nádobím, a zvedl ji na něj.

“Přinesla jsem vám další vidličku, protože jak to tak vypadá, hodláte se dělit.”

Leigh vytřeštila oči, zírala na servírku, jak pokládá před Luciana vidličku. Jediný pohled na stůl jí prozradil, že jejich hrníčky a talíře jsou pořád na svém místě. Drahnou chvíli trvalo, než se její mysl vzpamatovala natolik, aby se dokázala mdle usmát.

“Děkuji,” šeptla.

“Chtěli byste další kávu?”

“Ano,” odpověděl Lucian, Leigh jenom poulila oči, neschopná pochopit smysl otázky, pak dodal: “A ještě dvakrát všechno, co si objednala ona.”

Leigh zamrkala překvapením, jak bylo to chraplavé vrčení v jeho hlase při řeči jasně patrné. Jeho oči, všimla si, vypadaly jako slepé a pořád vířily žhavým stříbrem, ale pak se usmál a řekl: “Tak ti aspoň nebudu muset krást jídlo a bát se, že mne za mou neomalenost bodneš vidličkou.”

Rozpustilý úsměv jí odchýlil rty, zatímco servírka se smíchem odcházela, Leigh ukázala na vidličku, kterou jim žena přinesla. “Co takhle mi s tím pomoct?”

Lucian se zachechtal a chopil se vidličky, Leigh posunula talíř doprostřed stolu a svorně se pustili do plenění jeho obsahu.

Jedli v družném mlčení, Leigh dumala o tom podivném zážitku před chvilkou. Obrazy byly stejně reálné, jako když fantazírovala ve sprše. Ve skutečnosti by tomu vůbec neměla říkat obrazy. Byl to spíš kaleidoskop ze střípků toho živého mokrého snu… kromě vize, jak jsou propletení na černém saténu lůžkovin. Ta v zážitku ve sprše nebyla, ale zdála se stejně skutečná, jako všechno ostatní.

Neměla představu, co se stalo, ale – protože nikdy nic takového nezažila předtím, než ji Morgan kousnul – předpokládala, že to musí být práce nanobotů. Třeba smysly nejsou to jediné, co se mění, možná nějak pozměnili rovněž mozek.

Zrovna dojedli snídani, kterou si objednala Leigh, když přišla servírka se dvěma čerstvými porcemi. Pobrala prázdné talíře, které vymetli, a odešla.

Teď, když už neměli důvod naklánět se na sedadle dopředu, aby dosáhli na talíř uprostřed stolu, Leigh i Lucian se pohodně opřeli, uvolnili a stejně tak i jejich nálada byla rázem uvolněnější. Každý už spořádal polovinu snídaně, takže byli schopní jíst volnějším tempem a zpestřovat si kousání hovorem.

“Takže, je lovení psanců placená práce nebo máte ještě nějakou jinou?” zeptala se Leigh mezi sousty. Otázku vyprovokovala jednak zvědavost, jednak obava, že zanedbává práci, aby se o ni staral.

“Lovci psanců jsou naši vykonavatelé a většina z nich je placená,” řekl Lucian, trochu upjatě. “Já jsem navíc v radě.”

Při tomto prohlášení pozvedla obočí, zaměřila se na nové téma. “V radě? Už jste se o ní prve zmiňoval. Co přesně je ta rada?”

“Vládnoucí orgán nesmrtelných,” vysvětlil. “Působíme jako zákonodárci, soudci a v zásadě dozíráme na cokoli, co se týká nesmrtelných.”

“Všech?” vykulila oči. Zdá se, že ji osud zavál ke komusi mocnému mezi nesmrtelnými. Nebyla si jistá, zda je to dobře, či ne.

“Není jich zas tak mnoho, vážně. Udržujeme počet našinců relativně nízký.”

Zvědavě na něho pohlédla. Dneska ráno odpovídal na otázky nenuceněji. Nutilo ji to uvažovat, kolik z jeho včerejší předrážděnosti zavinila spánková deprivace. “Kolik lidí v té radě zasedá?”

Pokrčil rameny. “To se mění. Snažíme se v radě udržovat aspoň šest členů, ale radní chvíli slouží, pak odejdou, pokud se jim zachce.”

“Etienne a Rachel jsou v ní taky?” zajímala se.

“Proboha svatého, ne.” Vypadal otřesen už jen tou představou. “Jsou příliš mladincí. Pouze a jenom nejstarší nesmrtelní mohou zasedat v radě.”

Povytáhla obočí. “Vidím, že ageismus vzkvétá také mezi nesmrtelnými.”

Uchechtl se jejímu trpkému tónu, ale vysvětlil: “Starší nesmrtelní víc viděli a víc zažili. Krom toho, členové rady nepobírají plat a mladší nesmrtelní obecně mívají zájem spíš si vydělávat na živobytí a nemohou úřadu věnovat čas a pozornost, jakou zasluhuje.

“A vy ne?” zeptala se suše, jedno obočí vyklenuté.

Lucian zavrtěl hlavou. “Já mám to štěstí, že jsem polovičním vlastníkem Argeneau Enterprises.”

“Co to je?”

“Společnost, kterou jsme s bratrem založili… kdy to jenom bylo? V šestnáctém století nebo sedmnáctém?” zamyslel se, pak na ni překvapeně pohlédl, když vyprskla smíchy.

“Omlouvám se. Jenom je dost zvláštní poslouchat, jak někdo uvažuje, ve kterém století… Nevadí. Nuže dobrá, vy a bratr jste před staletími založili společnost. Každý máte půlku?”

Přikývl. “Jeho polovina byla rozdělena mezi jeho děti a Marguerite, když Jean Claude zahynul.”

“Jean Claude je váš bratr?”

“Moje dvojče.”

Leigh, se zkoumavě zvednutým obočím, po něm klouzala pohledem, při tom přemítala, že kdysi na světě existovali hned dva tak krásní, mocní muži.

“Jean Claude a já jsme řídili firmu nejprve sami, ale před jistou dobou ji převzal Bastien a vede ji s pomocí tichých společníků.”

“Těžko uvěřit, že jsem ještě neslyšela o čtyři nebo pět set let staré společnosti,” podotkla Leigh.

“Vůbec ne,” ujistil ji. “Párkrát už změnila název a neprodáváme nic, co by běžný člověk koupil v krámě.”

“Co prodáváte?”

“Argeneau je velice diverzifikovaná, rozštěpená do různorodých odvětví. Máme odštěpné závody, které vyrábí součástky, jiné se zabývají investicemi, další kupují a prodávají reality, a jedna divize se věnuje lékařským věcem,” řekl neurčitě.

“Lékařským věcem jako co?” zeptala se zvědavě.

“Výzkum a vývoj, krevní banky a úzce specializované bary.”

Zamrkala. Ta poslední část jí přišla prostě podivná, po prvních dvou. “Specializované bary? Proč by se divize lékařských věcí, jak jste to nazval, zabývala specializovanými bary?”

Lucian se zasmál jejímu výrazu. “To jsou krevní bary.”

“Krevní bary?” zopakovala pomalu, pak se jí oči rozšířily. “Tím myslíte…?”

“Pro našince,” přisvědčil.

“Existují podniky, kam můžete prostě vejít a poručit si—” Zmlkla, když zvedl ruku, a ona si uvědomila, že úžasem zvyšuje hlas. Nemají na sebe poutat pozornost a ječení o krevních barech, by ji přitáhlo natotata.

“Podávají se tam speciální drinky,” pokračoval tiše. “Krvavá Mary, Sladký zoubek, Ohnivá zrzka, Krvavý Bibbos a tak dál.”

Leigh poslouchala, úplně fascinovaná. Vlastnila bar, takže toto ji zajímalo. Dřív, než se mohla ptát dál, změnil téma. “Říkala’s, že tví rodiče zemřeli, když ti bylo deset. Jak zemřeli?”

Zůstala chvíli zticha, v duchu se přeorientovávala, pak vysvětlila: “Rodiče jeli ven na večeři s tetou a strýcem, aby oslavili výročí. Do jejich vozu narazil opilý šofér, na cestě zpátky. Všichni čtyři zahynuli.”

“A dědeček si tě vzal k sobě,” zašeptal Lucian. “Bydlel v Kansas City?”

“Ne.” Zavrtěla hlavou. “Narodila jsem se a vyrostla v McKeesport. Což je malé městečko za Pittsburghem v Pensylvánii. Žila jsem tam, dokud jsem neodešla na Harvard.”

“Čili když tvůj dědeček umřel,” zamumlal Lucian.

Přikývla, svěsila koutky úst. “Byla jsem na Harvardu, když umřel. Věděla jsem, že ho zdraví opouští a chtěla jít na školu blíž k domovu, ale nechtěl o tom ani slyšet.”

“Včera ses zmínila, žes byla vdaná.”

Leigh se nespokojeně zavrtěla. Téma nabralo obrat, o který nestála. Nerada myslela na tuto etapu svého života. Tenkrát byla slabá a ubohá, podle vlastního kritického názoru. Byla tak citově závislá na Kennym, že si dovolila stát se obětí. Nechtěla se v takové situaci ocitnout znovu, už nikdy.

Dřív, než stačila vymyslet způsob, jak téma změnit, řekl: “Naznačila jsi, že manžel byl hrubý.”

Krátký, trpký smích jí vyklouznul ze rtů, jak mírně to bylo řečeno, potřásla hlavou. “Byla to moje chyba.” Viděla, jak ztuhl a rychle dodala: “Ne, že byl hrubý. To bylo v něm. Tak hloupá nejsem,” dodala ironicky.

“No a co tedy byla tvoje chyba?”

“Vzít si ho,” odpověděla a vysvětlila: “Chodili jsme spolu jenom šest týdnů. Neměla jsem souhlasit, když mne požádal o ruku, ale dědeček právě umřel, a on mi pomáhal a utěšoval mne, během toho všeho…”

Zamračila se a hrála si s šálkem kávy, pak řekla: “Byli jsme na výletě ve Vegas, s partou ostatních studentů. Nechala jsem školy, abych se postarala o dědečkův pohřeb a truchlila, ale cesta byla zaplacená a všechno rezervované a Kenny mě přesvědčil jet.”

“Kenny byl tvůj manžel?”

Znechucení, s jakým to jméno vyslovil, jí vyloudilo úsměv na rtech. “Ano. Stal se mým manželem o tom víkendu. Byli jsme ve Vegas, požádal mne o ruku, já řekla ano…” Pokrčila rameny. “Kostky byly vrženy.”

“Byla jsi osamělá, najednou úplně sama na světě, a on toho zneužil,” odtušil tiše Lucian.

Zamrkala, aby zaplašila slzy, co se jí najednou draly do očí, a zavrtěla hlavou. “Byla jsem dospělá. Měla jsem to zvládnout lépe, měla jsem ho poznat lépe.” Mračila se a zmateně vrtěla hlavou. Nemyslela si, že Kenny tam jel, aby zneužil její situace. “Oba jsme byli mladí a pošetilí.”

“Dokonce i mladí dravci jsou velmi dobří při vybírání kořisti.”

Leigh po té tiché poznámce strnula. “Myslíte slabé.”

“Myslím ty, kdo jsou zranitelní. Každý je zranitelný, čas od času.”

“Kdy naposled jste byl zranitelný vy?” zapochybovala.

Lucian dlouho mlčel, pak tiše řekl: “Byla bys překvapená.”

Hleděla na něho, uvažovala, co tím myslí, pak pokračoval: “Říká se, že truchlení trvá rok. Jak dlouho po dědečkově smrti tě požádal, aby sis ho vzala?”

“Tři týdny.”

“Ahhh,” přikývl. “Vidíš? Dokonce i idiot by věděl, že pořád truchlíš a nemyslí ti to jasně.”

Pokrčila rameny. Ráda by prohlásila, že Kenny nebyl zrovna nejbystřejší, ale to nebyla pravda. Na Harvard idioty neberou a právě tam se seznámili.

“Před svatbou tě nikdy neuhodil?”

“Pro Boha svatého, ne! Nikdy bych si ho nevzala.”

Přikývl. “Začalo to slovními hrubostmi.”

Udělala obličej. “Ano. Prý jsem hloupá, tlustá a tak dál.”

“Zasahoval tvá slabá místa.”

“Říkáte to, jako by bylo jasné, že to jsou mé slabiny,” odsekla.

Pokrčil rameny. “Říkala jsi, žes odešla ze školy, když dědeček umřel. To znamená, žes ztratila identitu jako studentka, což u tebe nutně navodilo pocit nejistoty, ohledně schopností.”

“A tlustá,” pozvedla obočí.

Vypadal pobaveně. “Každá smrtelnice si o sobě myslí, že je tlustá, dokonce i když je hubená jako šindel. Jednou jsem měl služebnou, která si myslela, že je tlustá. Manžel ji v tom podporoval. Byla tak vychrtlá, že z ní trčely kyčle, a přesto jí říkal, že má tlustý zadek, a ona mu věřila.”

Zakroutil hlavou, očividně to měl za těžko pochopitelné. Leigh se pousmála, ale řekla: “Tvrdíte, že si všechny smrtelnice myslí, že jsou tlusté. Nesmrtelné ženy ne?”

“Jak by mohly? Nanoboti nás udržují maximálně zdravé, optimální postavu nevyjímaje. Přesně to dělají. Takže všichni nesmrtelní mají pro ně dokonalou postavu.” Zakřenil se. “Rachel byla zklamaná, že najednou nezhubla a není jako lunt, ale taková být nemá. Teď je sebejistá vědomím, že je perfektní Rachel.”

Najednou se ušklíbl a zabrblal: “Well, povětšinou dokonalá. Nanoboti neovlivní osobnost, věčná škoda.”

Leigh se při jeho slovech uchichtla. “Získala jsem pocit, že Rachel vás nemá tuze v lásce.”

“Dělám, co musím, abych ochránil svou rodinu, svoje lidi.” V hlase mu teď skřípala ocel. “Občas proto nejsem zrovna oblíbený.”

Zvolna přikývla. “Tomu rozumím. Jako majitelka U Coco mám v kompetenci věci, které dělat musím, a nelíbí se mi.”

“Majitelka?” Strnul. “Já myslel, že tam děláš barmanku? Bricker a Mortimer—”

“Barmanku dělávám tu a tam v noci, když někdo marodí, ale také ten podnik vlastním,” řekla a vysvětlila: “Donny se celý týden neukázal, tak jsem to vzala za něj. Proto jsem obsluhovala u baru, když přišel Morty s Brickerem.” Zvědavě naklonila hlavu. “Evidentně pořád ještě jedí. Přinejmenším Bricker. Mortimer mu většinou uždiboval jídlo z talíře.”

“Jenom dělal Brickerovi společnost. Ten je mladší a ještě jí jídlo.”

“Vy také,” podotkla pobaveně, protože zrovna slupl klobásku, kterou ona už sníst nedokázala, byla plná k prasknutí, a on ji uzmul z jejího talíře.

Lucian najednou žvýkal pomaleji a přes tvář mu přeletěl jakýsi zvláštní výraz. Než se stačila zeptat, o co jde, u stolu se objevila servírka.

“Hotovo? Nebo vám mohu nabídnout ještě něco jiného?” zeptala se vesele.

“Dojedli jsme,” odpověděl Lucian, pak pohlédl na Leigh a dodal: “Měli bychom se vrátit. Je něco po osmé a kurýři začínají doručovat v osm třicet.”

Leigh zazářily oči nadšením. “Pak můžeme vyrazit na nákupy.”

12. KAPITOLA

“Zajdu to znovu omrknout.”

Lucian vzhlédl od poznámek, které si dělal, rty mu zkřivilo pobavení, když Leigh odhodila knihu, kterou se marně pokoušela číst a zamířila ke dveřím knihovny. Byli doma přesně jednu hodinu a jednadvacet minut, a už se šla podívat z okna v průčelí, aby zjistila, jestli se po příjezdové cestě neblíží kurýr, přinejmenším třicetkrát. Ta ženská lítala jako čertík ze škatulky.

Zakroutil nad tím hlavou a zase se podíval do poznámek, které si připravoval na další rozhovor s Mortimerem, ještě jednou pročítal, co už si zapsal. Rozhodl se dopřát mužům oddech a dnes jim nevolat, dokud spí. S Mortimerem v polospánku stejně byla řeč jak rozprávka, a protože na něho měl spoustu otázek, sepisoval si jejich seznam, plus výčet nápadů, které dostal, na pomoc při lovu.

Poznamenal si další drobnost a sám pro sebe se usmál. Kupodivu ho neúčast při lovení už nemrzela. Momentálně si mnohem raději udělá poznámky, zakibicuje si, jak mají pokračovat, a půjde nakupovat s Leigh. Tato žena mu připadala mnohem víc vzrušující, než mu připadalo celé slavné lovení, už nějakou dobu.

Lucian se v křesle pohodlně opřel a v myšlenkách se vrátil ke snídani. Užil si to. Jídlo, společnost… sex. Našpulil ústa při vzpomínce, co provedl u stolu. Neměl v úmyslu… nebo by snad bylo přesnější říci, že si jednoduše nemohl pomoci. Bylo něco neskonale svůdného na Leigh, jak ho krmila, a když jí upadl ten kousek klobásky na stůl a ona sáhla, aby ho sebrala, dokonce se ani nezamyslel, jenom ji chytil za ruku a začal si ji přitahovat k puse, aby si klobásku vzal přímo z jejích prstů. Ale potom očima nalezl její oči, právě když jí kolem prstíků semknul rty. Zaslechl tichounké zaševelení vzduchu, které jí vyklouzlo z pootevřených rtů, slyšel, jak se jí zrychlil dech vzrušením, a viděl, jak jí ztěžkla víčka, než zavřela oči docela. Nedokázal zastavit obrazy, které mu probleskly myslí, oni dva spolu… ve sprše, v posteli, přímo tam v restauraci. A promítnul jí je.

Zatímco praví životní druhové nedokázali jeden druhého číst, mohli si navzájem posílat myšlenky, jakmile byli oba proměněni, ačkoli obvykle se tento druh spojení nenavázal dřív, dokud ti dva nebyli nějakou tu chvíli spolu. Ale on si byl jist, že Leigh v duchu shlédla sekvence, které jí promítal. Trhla sebou, jakoby leknutím, dýchala namáhavěji a ze rtů se jí linulo tiché vzdychání, jednou měkce zasténala. Sám byl vzrušen a možná by udělal něco hloupého, kdyby v té chvíli nepřišla servírka a nechrstla na ně pomyslný kbelík ledové vody.

Pohlédl ke dveřím, otevřely se a Leigh se nešťastně courala zpátky do pokoje.

“Jsi nedočkavá jako malé dítě,” dobíral si ji, když začala chodit sem a tam, dokonce už ani nepředstírala návrat ke knížce.

Propíchla ho očima a ohrnula nos. “Jo? Vy jste zase nevrlý jako starej chlap.”

Nebylo to poprvé, co byl obviněn z nevrlosti, ale nemyslel si, že je. Zrovna teď. “Nejsem nevrlý.”

Pokrčila rameny. “To je v pohodě, jsem na to zvyklá.” Přimhouřil oči, protože pokračovala: “Vyrostla jsem s dědečkem. Byla to taky nevrlá, nabručená stará duše.”

Klesla mu čelist, že je srovnáván s dědečkem, pak jí zahlédl v očích čertovské plamínky a uvědomil si, že ho škádlí. Uvažoval, jak to zlobivé pokušitelce oplatit, když vtom zazvonil telefon a tak sáhl po sluchátku.

“Ano?” vyštěkl.

“Strýci Luciane?”

Při zvuku Bastienova hlasu se posadil zpříma. Synovec by nevolal, pokud by se něco nestalo. Morgan byl dopaden, doufejme.

“Ano, Bastiene,” odpověděl se a pohlédl na Leigh, protože zazvonil zvonek u dveří.

“Moje kabelka!” vypískla a vyletěla ze dveří jako namydlený blesk, on tam stál a usmíval se na žižlavou čáru, která po ní zbyla. Nikdy neviděl ženu tak nadšenou jen tím, že dostane zpátky něco svého, pomyslel si mimoděk, když poslouchal její nožky dusat chodbou, a pak zaslechl otevírání dveří hlavního vchodu. Tedy, být to nějaký dárek – řekněme diamantový náhrdelník – tomu by rozuměl.

Ta myšlenka ho přivedla na myšlenku, že Leigh oděná diamantovým náhrdelníkem by vypadala kouzelně. Zasnil se.

“Strýci?” Bastienův hlas přitáhl jeho pozornost zpátky k telefonu.

“Ano?” zopakoval. “Cože? Ušlo mi, cos říkal.”

“Jenom jsem se omlouval, že jsem ti zapomněl povědět o Donnym. Moc jsem toho nenaspal a se vším tím pozdvižením kolem Leigh a uklízeček a všeho, co se přihodilo včera, jsem prostě zapomněl.”

“Zapomněl jsi mi říct o Donnym, co?” zachmuřil se Lucian.

“Že když můj člověk zašel do restaurace změnit vzpomínky personálu Leigh, zjistil od Milly, denní manažerky, že Donny volal, ptal se na Leigh a ona mu vyžvanila, že Leigh je na návštěvě u přátel v Kanadě.”

Lucianovi při té novině vyletělo obočí na vrch hlavy.

“V té chvíli mne nic nenapadlo,” pokračoval Bastien, “ale nyní…”

“Nyní co?”

“Ale nyní to vypadá, jako by Morgan a Donny mířili směrem k vám,” odpověděl zasmušile.

Tou zprávou Luciana nijak zvlášť nepřekvapil. Tušil to, odkdy uslyšel o trase, kudy pronajatým autem jedou, a teď to taky řekl. “Napadlo mne, že by k tomu mohlo dojít, ale zdá se to jako hloupý tah, a že jedou na sever, ještě neznamená, že musí mířit sem k nám. Chápu to tak, že udělali něco, proč si myslíš, že ano?” snížil hlas.

“Obávám se, že ano.” Bastienův hlas zůstával tichý a ponurý. “Dvě platby na Stobieho kreditkartu, dnes ráno. Benzínka v Iowě—”

“Pokračuje na sever,” přerušil ho šeptem Lucian.

“Rychleji, než myslíš,” nevesele pokračoval Bastien. “Druhá za dvě letenky z Des Moines do Toronta.”

Z Des Moines do Toronta. Ta slova ještě zněla Lucianovi v uších, když Leigh vykřikla, někde u předních dveří domu.

Telefon mu zapomenut vyklouzl z prstů, Lucian vyletěl a hnal se z knihovny ven. Vřítil se do haly, očekával, že najde Leigh, jak se rve ze sevření Morganových špinavých pazourů, nebo jak ji ten parchant a zrzek Donny vláčí z domu. Místo toho spatřil Leigh poskakovat na rozervaném hnědém balicím papíře a roztrhané krabici, kabelku přitisknutou na prsa, provozovala cosi na způsob indiánského tance vítězství a pištěla radostí.

Lucian se zhroutil úlevou, na rtech se mu objevil úsměv, pozoroval ji tancovat štěstím, pak mu ale oko sklouzlo na muže na prahu u dveří a úsměv se v tu ránu přetavil v mračení. Kurýr byl sportovec atletické postavy a pohledný ve stylu vysoký, tmavý a hezký, po kterých ženy šílí. Stál tam, křenil se na Leigh se zájmem, který byl ryze mužský a Lucianovi děsně lezl na nervy.

“Lidi, miluju svou práci,” zamumlal kurýr, oči přilepené na mírně se pohupující hrudi Leigh, jak tancovala okolo.

Každičká buňka v Lucianově těle se rozkřičela majetnickým vztekem na mužův mlsný úsměv, když očumoval jeho ženu. Dokázal se udržet natolik, aby se na kurýra nevrhl a nerozpáral mu hrdlo za tu drzost, ale nedokázal zadržet hrdelní vrčení, které se mu dralo ze rtů. Byl to hluboký, tichý zvuk varování. Nezdálo se, že by ho zaslechla Leigh – přestala tančit a otevřela kabelku, dychtivě se prohrabovala jejím obsahem – ale kurýr ano. Strnul, pomalu se otáčel, jako by čekal, že se ocitne tváří v tvář divokému psu. Nevypadal, že by se mu moc ulevilo, když zjistil, že se ocitl tváří v tvář rozlícenému Lucianovi. Beze slova zvolna sklonil hlavu jako na znamení, že uznává Lucianovo alfa status quo, pak opatrně vycouval ze dveří, otočil se a o zlom krk utíkal do čekající dodávky.

Lucian nakráčel ke dveřím a zavřel je, pak se otočil k Leigh, jeho výraz zněžněl, když při probírání kabelky vykřikla.

“Jé, hřeben. Můžu si učesat vlasy. A rtěnka!”

Cítil, jak se mu poslední zbyteček adrenalinu vytratil z těla, podařil se mu úsměv a zeptal se: “Je tam všechno?”

“Vypadá to tak.” Leigh vzhlédla a zářivě se na něho usmála, nedočkavě vyhrkla: “Můžeme jít nakupovat?”

Lucianovi zacukaly rty, jak se tvářila. Dobrý Bože, byla rozkošná. Žádné dítě o Vánocích nevypadalo tak dychtivě, jako tato žena při vyhlídce na kupování zubní pasty a dalších hygienických potřeb. “Ano, samozřejmě.”

“Paráda,” vykřikla a zatočila se uprostřed haly.

Lucian kroutil hlavou a tiše se chechtal, a zčistajasna si uvědomil, že to není nic, co by dělal moc často. Tušil, že to nyní bude dělat častěji, s touto ženou ve svém životě.

“Moment!” Najednou se zastavila, oči otevřené doširoka. “Raději se nakrmím, než půjdeme.”

“Dobrý nápad.”

Otočila se na patě a zamířila ke schodišti, nepochybně šla do svého pokoje a ledničky, cucnout si krve. Chtěl jí povědět, že pro ni nemusí chodit nahoru, že teď je i v kuchyňské lednici, ale dřív, než to stihl, zvuk auta přijíždějícího po cestě k domu ho donutil zmlknout.

Leigh je očividně uslyšela taky. Zastavila se u paty schodů, obrátila se, v očích tázavý výraz.

“Běž nahoru, Leigh,” nařídil ledově, vybavil si zprávu, kterou mu vyřizoval Bastien těsně předtím, než ho křik Leigh vyhnal od telefonu.

Morgan koupil dvě letenky do Kanady.

Nedozvěděl se, na který let ani kdy by mohl přiletět, než ho křik Leigh odtam zahnal. První, na co pomyslel, když pádil z knihovny, bylo, že upíří psanec dorazil. Stejná věc ho napadla i nyní a jeho bezprostřední reakcí bylo dostat Leigh někam do bezpečí, kde nedojde úrazu. Jenomže nespolupracovala. Ignorovala jeho příkaz, což se nikdo jiný nikdy neodvážil, svižně popoběhla zpátky ke dveřím a vykoukla ven.

“To je Rachel a Etienne,” oznámila bez ohlédnutí, tím pádem jí ušel mrak na tváři Luciana, který ji spěchal chránit. Ve chvíli, kdy se k ní dostal, už otevírala dveře.

“Moji kabelku právě dovezli!” ohlásila zvesela místo pozdravu, blaženě nevědomá zlého pohledu, kterým si ji Lucian měřil.

Rachel a Etienne se naráz zastavili, při pohledu na ně dva ve dveřích, ustarané výrazy nahradila úleva. Pak se Rachel silou vůle podařilo vyloudit chabý úsměv a odvedla Etienna za nimi do foyer.

“Takže dneska půjdeš nakupovat?” zeptala se tiše, Etienne mezitím zaklapl dveře.

“Ano!” vyhrkla vzrušeně Leigh. “Chceš se přidat?”

Rachel zavrtěla hlavou. “Byla by to zábava, ale v noci jsem pracovala a musím se vyspat. Možná příště.”

“Doufám, že v tomhle triku nepůjdeš na nákupy,” prohodil Etienne, objal svou utahanou manželku a přitáhl si ji na hruď.

Leigh na sebe koukla, oči jí hrůzou div nevypadly z důlků, když uviděla, že má pořád oblečené jeho tepláky a kybersex triko.

“No nazdar! Zapomněla jsem se převléknout,” vykřikla polekaně. “A taky se osprchuju. Deset minut,” řekla Lucianovi a uháněla nahoru, kabelku svírala smrtícím stiskem.

Lucian ji pozoroval, rozpolcený mezi něžným obveselením jejím nadšením a zuřivostí, že prve ignorovala jeho příkaz jít nahoru.

“Pochopil jsem, že křik Leigh bylo jen nadšení z příjezdu její kabelky,” odtušil tiše Etienne, jakmile Leigh zmizela z dohledu a zaslechli prásknout dveře její ložnice.

Lucian překvapeně pohlédl na synovce. “Křik?”

“Bastien volal,” vysvětlil Etienne. “Dočista panikařil. Tvrdil, že s tebou telefonoval, když vtom Leigh začala křičet. Prý jsi upustil sluchátko a vystartoval a on se nemůže dovolat a zjistit, co se děje. Víceméně mi nařídil, abych sem zajel a podíval se, zda je všechno v pořádku.”

“Ano. Byla jenom nadšená z kabelky,” přiznal Lucian, pak se omluvně zašklíbil: “Je mi líto, že jste se sem museli hnát. Oba vypadáte k smrti unavení a touhle dobou obvykle míváte půlnoc.”

“Obvykle touhle dobou spáváš taky. Proč nevypadáš unaveně?” zeptala se téměř jedovatě Rachel.

Lucian pokrčil rameny. “Mám režim vzhůru nohama, včera jsem prospal celý den. A zdřímnul jsem si na hodinku či co taky dnes ráno.”

“Hmm.”

Všichni mlčeli, než Etienne podotkl: “Jak jsem si domyslel, Bastien má za to, že Morgan je na cestě sem?”

“Vypadá to tak,” zamračil se Lucian, najednou začal plánovaný výlet na nákupy přehodnocovat. “Možná bych neměl brát Leigh nakupovat, dokud nebude po všem a Morgan dopaden.”

“To ne,” zaprotestovala Rachel. “Je tím tak nadšená. Mimoto jí musíš přinejmenším obstarat jídlo.”

“Rachel má pravdu,” šeptal Etienne. “A zatím je to určitě bezpečné. Potrvá mu aspoň ještě den nebo víc, než sem na sever dojede, nebo ne?”

Lucian překvapeně zamrkal. “Bastien ti to neřekl?”

“Neřekl mi co?”

Lucian si prohrábl rukou vlasy. “Well, Morgan zřejmě koupil dvě letenky z Des Moines do Toronta. Rozhodně míří tímto směrem nebo je už tady. Neměl jsem příležitost zjistit předpokládanou dobu příletu.”

“Des Moines?” podivila se Rachel. “Myslela jsem, že jsou v Missouri.”

“Mně Bastien řekl, že v Iowě,” pokrčil rameny Lucian.

“Mohla by to být falešná stopa,” odtušil Etienne a Lucian na něj vytřeštil oči.

“Proč by kupoval letenky sem, jako falešnou stopu?”

“No a proč by mířil sem, kde čekáte vy, abyste ho dopadli?” zdůraznil Etienne a dodal: “Kromě toho, těžko uvěřit, že by sem Morgan letěl, má fobii z létání.”

“Cože?” užasl Lucian.

“Byli s tátou velcí kamarádi,” připomněl mu Etienne. “A jednou jsem taťku slyšel, jak si z něho kvůli tomu utahuje. Pochopil jsem z toho, že má špatnou zkušenost s kýmsi jménem…” odmlčel se a pátral v paměti, pak nejistě řekl: “Cayley?”

“George Cayley,” zamumlal Lucian. “Vynalezl létající stroj s pevnými křídly, první bezmotorové letadlo. Vlastně kluzák.”

“No, podle toho, co jsem ten den zaslechl, Morgan pro něj testoval jeden z prvních prototypů a nešlo to dobře. Od té doby odmítal létat.”

Lucian kývnul. To odpovídalo. Morgan žil v hrabství Yorkshire v Anglii několikrát, mezi lety 1700 a 1875, kdy nasedl na loď do Ameriky, a George Cayley se narodil, žil a prováděl své experimenty právě tam, v té době. Ramena se mu začala uvolňovat. “Dobrá, takže nepoletí, letenky jsou nejspíš falešná stopa, aby nás zmátl, a pravděpodobně vůbec nejede sem.”

“Nebyla bych si tak jistá,” zašeptala Rachel. “Myslím, že Morgan chce Leigh.”

Lucian zúžil oči. “Proč? Podle rozhovoru, který jsme odposlechli z kuchyně, to byl ten zrzek, Donny, kdo ji v prvé řadě chtěl proměnit.”

“Byl by Morgan ochotný přijet sem získat Leigh pro Donnyho?” zamračil se Etienne.

Lucian netrpělivě zavrtěl hlavou. “Morganovi čerta starého záleží, co Donny chce.”

“Četla jsem její myšlenky,” řekla tiše Rachel. “Viděla jsem tu noc v jejích vzpomínkách. Morgan ji nedokázal úplně kontrolovat. Zřejmě má silnou mysl. Svedl kontrolovat, co dělá, ale ne, co si myslí. Fascinovalo ho to… dost na to, abych si myslela, že pro ni přijede.”

Etienne nakrabatil čelo, pak se strýce zeptal: “Ví Morgan, kde bydlíš?”

Lucian se ušklíbl. “Jak jsi sám říkal, býval přítel Jean Clauda. Jednu dobu trávil hodně času v Torontu a několikrát mne spolu doma navštívili.”

“Ale neví, že jsi tady, u Marguerite,” podotkla Rachel.

“Ne. Jenomže adresu zná, a jestli přijede ke mně a zjistí, že tam nejsem, tady to pravděpodobně bude jeho další zastávka.”

“Jestli přece jen míří sem, proč nezavolat Brickera a Mortimera, ať přiletí a počkají na něj na letišti,” nadnesla Rachel.

Když se na ni oba otočili, pokrčila rameny. “No, vědí, jak vypadá. Mohli by ho chytit, až vystoupí z letadla. Na jaký let jsou ty letenky?”

“Nevím,” přiznal Lucian. “Bastien mi to nestačil říct, Leigh začala křičet. Podle všeho letadlo už mohlo přistát.”

Etienne zavrtěl hlavou. “Kdyby to tak bylo, Bastien by řekl, že Morgan je v Torontu, ne že sem má namířeno.”

“To je pravda,” přitakala Rachel, pak se na Luciana usmála. “Z toho plyne, že nemusíš zklamat Leigh. Mělo by pro vás být úplně bezpečné, abys ji vyvedl na nákupy.”

Lucian zaváhal, jedna část jeho já nechtěla zklamat Leigh a chtěla mít jistotu, že má všechny věci, které potřebuje, aby se cítila pohodlně, ale ta druhá ho peskovala, že má i jiné povinnosti. Nakonec potřásl hlavou. “Měl bych zavolat Bastienovi a zjistit, který let si Morgan rezervoval a kdy má přistát, pak zařídit, aby jedno z firemní letadel vyzvedlo Brickera a Mortimera a dopravilo je sem.”

Věděl, že letadlo, na které Morgan koupil letenky, muselo už odstartovat, jinak by Bastien jednoduše poslal Brickera a Mortimera na letiště, aby Morgana a Donnyho dopadli dřív, než nastoupí. Psanec bude mít dost filipa nekupovat letenky dřív, než až na poslední chvíli. Musel vědět, že budou kreditkartu monitorovat. Morgan byl Jean Claudův kumpán po staletí a slýchal zkazky, čeho všeho jeho dvojče využívá, při lovu psanců. Znal všechny triky.

“Jsem připravená.”

Trio pohlédlo ke schodišti, Leigh skotačila dolů. Osprchovala se v rekordním čase. Vlhké vlasy měla sčesané dozadu a půjčila si džíny Lissiann, které jí sice padly přes boky, ale očividně byly příliš dlouhé. Ohrnula nohavice, aby je necourala po zemi. K nim si oblékla červené tričko s výstřihem, trochu moc obtažené a tak náležitě zdůrazňovalo bujné poprsí.

Lucianovi připadala proklatě žádoucí a cítil se trapně, když si uvědomil, že mozek není jediná část anatomie, která si toho všimla. Penis se mu pohnul v džínách, měl bezmála erekci, už jen při pohledu na ni.

Rozhodně jsem byl příliš dlouho bez ženy, jestli začínám reagovat takto, pomyslel si. Dokonce si ani nevzpomínal, že by na tom byl takhle zle tenkrát v Atlantidě, coby nezralý jinoch ovládaný hormony. Vlastně si byl docela jistý, že tuto fázi vynechal. Nyní si ji podle všeho protrpí… i s úroky.

Špatné načasování, zabědoval v duchu. Měl to brát pěkně zvolna, od lesa, a vkrádat se jí do srdíčka, jenže teď, sotva se rozhodl jít na věc, jako by se jeho tělo vyvléklo z pomyslných pout, která mu nasadil. Hopsalo jako nadržený pes, s jazykem visícím ven… napůl ztvrdlé.

“Měli bychom jet,” prohlásila Rachel a Lucian ji sjel ostrým pohledem. Zněla nesmírně pobaveně, evidentně jí smích podbarvoval tón. Zase mu četla myšlenky. A Etienne jakbysmet, uvědomil si, když uviděl pobavení i na jeho tváři.

S povzdechem ukázal ke dveřím. “Tak alou. Padejte.”

“Bude mi potěšením vyřídit to telefonování místo tebe, takže můžete jít nakupovat,” řekl Etienne a otevřel. “Chceš?”

Lucian vyvalil oči překvapením. Nikdo mu nikdy dřív pomoc nenabídl.

“Nikdy se nezdálo, že bys ji potřeboval,” odtušil Etienne, zjevně stále čtoucí jeho mysl. “Nebo o ni požádal.”

“Nebo o ni stál,” dodala suše Rachel, nejspíš naznačovala, že byl příliš hrdý.

Lucian se rozhodl ji ignorovat. Momentálně se zdálo, že spolu začínají vycházet a nechtěl to pokazit. Se zrakem upřeným na Etienna, udělal nejtěžší věc, jakou musel udělat za dlouhou dobu, a přijal pomoc. “Ocenil bych, kdys to vytelefonoval za mne. Udělal bych to sám, ale—”

“Ale slíbil’s Leigh, že půjdete nakupovat,” zakřenil se Etienne.

“Musíte něco zařídit, než půjdeme, Luciane?” zeptala se s obavami Leigh, cosi zaslechla, jak se blížila. “Jestli ano, můžeme nákupy odložit, dokud nebudete hotov.”

Nabídka byla upřímná a sladká, a nabízená očividně váhavě. Lucian se usmál jejímu ztrápenému výrazu.

“Ne,” ujistil ji pevně. “Etienne to obvolá místo mě.”

Od pohledu se jí tak ulevilo, že měl chuť ji políbit.

“Padáme,” oznámil Etienne a popoháněl Rachel před sebou. “Brnknu ti později.”

“Děkuji vám.” Slova vyzněla škrobeně a neobratně. Lucian nebyl zvyklý muset je říkat. Zavrtěl sám nad sebou hlavou, popošel ke dveřím a pozoroval, jak odchází ke svému autu, pak dveře zavřel, jakmile odjeli.

“Nepůjdeme nakupovat?” vydechla překvapeně Leigh, protože zamknul.

“Půjdeme,” opáčil trpělivě, “ale myslel jsem, že bys raději jela autem, než šlapala pěšky dvacet mil k nejbližšímu nákupnímu středisku.”

“Aha. Jasně,” zakřenila se, rozjuchaná nadějí na nákupy.

Typická ženská, pomyslel si pobaveně, pak si to promptně rozmyslel. Na Leigh nebylo typické zhola nic.

Otočil se a zavedl ji do kuchyně.

“Helemese, to je novota,” podotkla, když otevřel dveře ledničky a ukázaly se štosy balené krve.

“Nechal jsem ji doručit minulou noc, potom co odešly uklízečky,” vysvětlil Lucian a vytáhl dva sáčky.

“Hmm. Dobře, že tam nebyla, když byly tady.”

“Právě proto jsem s jejím objednáním čekal,” utrousil ironicky a jeden jí podal.

Nakrčila na něj nos, když si narážel sáček na zuby.

Zaváhala, pak otevřela ústa a on uviděl, jak si jazykem přejíždí po zubech. Teprve až teď si uvědomil, že zapomněl, že je ještě neumí vylákat ven. Byla to jedna z věcí, kterou ji musí naučit. Pak se zamračil, protože si uvědomil, že jí pomohl vysunout zuby jen jedinkrát, když ji krmil poprvé, hned po probuzení. Na druhou stranu věděl, že včera odpoledne se o jejich vyjetí postaral její krvácející nosík. Zuby bylo vidět, když pádila kolem nich halou cestou nahoru, nakrmit se krví až k prasknutí.

A co se týče dnešního rána, tvrdila, že se nakrmila, ale neměl ponětí, jak zuby vysunula. Myslel si, že se do toho bude muset vložit a pomoct jí s nimi, hned co vysaje svůj pytlík, když vtom se najednou uvolnila. O vteřinu později mu oči málem vypadly z důlků, protože uviděl, jak kloužou ven.

Leigh se usmála, sama sebou nadmíru potěšená, pak si suverénně připlácla sáček k puse.

Lucian na ni zíral nad svým pytlíkem, současně užaslý a ohromený, že se jí podařilo zjistit, jak zuby ovládat, bez jakéhokoli tréninku. Tohle bylo vážně působivé. A Morgan, připomněl si, nebyl schopen kontrolovat ji úplně. Podle Rachel dokázal kontrolovat pohyby, ale ne myšlení. Leigh zdá se má imponující schopnosti.

Dali si každý tři pytlíky. Leigh by sáhla ještě po čtvrtém, ale ujistil ji, že to není zapotřebí. Mířili ke dveřím, když se najednou zastavila a zakvílela: “Moje kabelka! Nechala jsem ji nahoře v pokoji.”

“Budu v garáži,” zavolal za ní se smíchem, protože se otočila na podpatku a vyletěla z kuchyně. Ačkoli mu smích záhy došel, protože si uvědomil, že sám na cosi zapomněl. Kroutil hlavou, šel vytáhnout přenosnou chladničku ze skříně, a rychle ji naplnil krví z lednice. Chtěl ji zanést do auta, jenže ho zastavilo škrábání na zadní dveře. Položil chladničku na stůl, šel ke dveřím, otevřel je a pousmál se, jak ochotně Julius naklusal dovnitř. Vypustil psa ven pár minut předtím, než zavolal Bastien, a zapomněl na něho.

“Dobře, žes zaškrábal, kamaráde, jinak bys zůstal venku a my odjeli nakupovat.”

Podrbal psa pod bradou, poplácal po zádech a narovnal se, sáhl po chladicím boxu.

“Chovej se slušně, až budeme pryč. Žádné roznášení odpadků po domě,” nakázal a odnesl box k autu.

Zrovna zavíral kufr, když se k němu připojila Leigh.

“Připravena jet?” zeptal se a otevřel jí dvířka.

“Mám vše.” Šťastně pohladila kabelku a vklouzla do vozu.

“Takže,” řekl, když o moment později sedal za volant. “Kam bys chtěla jít nakupovat? Vyhovuje nákupní středisko? Nebo bys dala přednost butikům v centru Toronta?”

Lucian sáhl po dálkovém ovládání na palubní desce malého červeného sporťáku Marguerite a stiskl tlačítko na otevírání garážových dveří, nastartoval motor, než se podíval na Leigh, aby zjistil, proč neodpovídá. Ztuhl, když uviděl nevěřící výraz na její tváři.

“Co je?” zeptal se zmateně.

“Vypadám snad jako butik-holka?” Hlas měla napůl úsečný, napůl pobavený.

Přejel ji pohledem, prohlížel si oblečení Lissiann na jejím oblém těle, pak zvedl oči zpátky k obličeji do srdíčka. Kukadla teď měla ryze zlatá a odrážela světlo v šeré garáži. Řasy dlouhé, nosík pršáček, rty plné a našpulené a smyslné. Neměla na sobě ani stín make-upu, ale byla krásnější, než většina žen s make-upem. Bohové byli laskaví, dali si záležet, když ji tvořili.

“Jistě. Proč ne?” řekl nakonec a přiměl se obrátit pohled vpřed, než jeho Luciánek začne vyvádět. Zařadil rychlost a vyjel z garáže, dálkovým ovládáním za nimi zavřel dveře, to už ujížděl po příjezdové cestě.

“Nákupní středisko bude prima. Jediné, co potřebuji, jsou džíny a trička, opravdu. Není to, jakože budu někam chodit,” řekla tiše, pak vycítil, jak do něj zabodla oči. “Budu?”

“Ano,” řekl zvolna, v duchu se zaobíral lekcemi, které jí bude muset dát, během několika příštích dní. “Jakmile získáš plnou kontrolu nad zuby, budeme muset chodit ven, abys procvičovala čtení myšlenek a pak kontrolu smrtelníků.”

“Ale já nechci číst myšlenky a kontrolovat lidi,” namítla pohoršeně.

“Obávám se, že budeš muset.”

“Proč?” Znělo to vzpurně. “Nechci zneužívat druhé, jenom proto—”

“Je to umění, které budeš potřebovat,” skočil jí do řeči.

“Proč?” zopakovala.

Cítil, jak v něm kypí netrpělivost, ale pak zničehonic opadla, uvolnil se a usmál. Právě takhle na něho účinkovala, ale dokonce i netrpělivost byla lepší, než být citově mrtvý.

Potřásl hlavou a řekl: “Protože by ses mohla dostat do situace krajní nouze, kdy se budeš muset nakrmit z paznehtu. Budeš chtít umět kontrolovat jejich mysl, aby netrpěli bolestí ani si na nic nevzpomněli.”

Dřív, než se zase stačila zeptat proč, dodal: “Pokud si na to vzpomenou, bude nutné je řešit.”

“Chcete říci zabít.”

“Ne, mám na mysli vyřešit to s nimi,” nenechal se vyvést z míry. “Jejich vzpomínky vymazat nebo nahradit. Smrt je vždy používána až jako krajní řešení.”

“Aha.” Leigh chvilku mlčela, pak řekla: “No, já nemám v úmyslu nikoho kousat, takže nebude nutné učit mne—”

“Vím, že to nemáš v úmyslu, ani to udělat nechceš, ale nemusela by ses dokázat udržet. Pamatuješ, cos cítila v kuchyni s tou uklízečkou?”

“Odolala jsem,” namítla, ale neznělo zrovna nejjistěji.

“Tentokrát jsi odolala. Co když máš autonehodu? Všude je krev. Byla jsi zraněná a hodně krvácela, než nanoboti krvácení zastavili a škody opravili, a potřebuješ krev. Na míle široko daleko nikdo, žádná krev k snědku, až na druhého řidiče… a on krvácí, hodně, ta omamná vůně tě dráždí, láká…”

“To zní, jako byste popisoval něco, co se vám doopravdy stalo,” zašeptala.

Pokrčil rameny. “Jsem naživu velmi dlouhou dobu. Stalo se mi hodně věcí. A hodně věcí se stane také tobě, v budoucích staletích.”

“Staletích,” zamumlala a otřásla se.

Podíval se na ni, když zabrzdil na červenou, pak vztáhl ruku a pohladil ji po ruce, měla ji položenou na noze. “Lépe věci umět, ať už je máme v úmyslu dělat nebo ne, než je potřebovat a neumět.”

Leigh roztřeseně vydechla a kývla. “Dobře. Ale nebude se mi to líbit.”

Lucian se pousmál a šlápl na plyn, protože naskočila zelená, potom objasnil: “Naučit se to je spíš pro jejich dobro, než pro tvoje. Nevím, co si pamatuješ z toho, jak tě kousnul Morgan, ale—”

“Pamatuji si všechno.”

“Pocítila jsi náhlou euforii nebo rozkoš?” otázal se a zahlédl, jak zrůžověla, přikývnul. “Inu, to je trik na zastření bolesti. Můžeme kontrolovat jejich mysl, takže necítí nic, nebo je nechat vnímat naši rozkoš, a když je po všem, zbude jim jedině vzpomínka na vášeň nebo třeba kukaččí vzpomínka na nějakou debatu. Ačkoli existují situace, kdy je krmení z paznehtu nezbytné, neexistuje žádná omluva pro nechání hostitele trpět.

“Z paznehtu,” zamumlala. “To je podruhé co jste to tak nazval.”

Pokrčil rameny. “Běžný termín mezi našinci, ačkoli poslední dobou mladí říkají z pramene. Daň politické korektnosti.”

“Vážně si o smrtelnících myslíte, že nejsou nic víc, než dobytek?”

Lucian se zakabonil. Zřídkakdy o smrtelnících vůbec přemýšlel, popravdě řečeno. Když objednával úklid, neříkal si v duchu, že objednává smrtelnice uklízečky, byly to prostě uklízečky. Ale bývaly doby – před krevními bankami – kdy se museli krmit přímo ze zdroje a používali taková slova, aby se citově distancovali od skutečnosti, že musí jíst ze svých sousedů a čas od času přátel. Někdy mohlo být těžké žít a chodit mezi smrtelníky, ze kterých jste se museli krmit, abyste přežili. Pokusil se to vysvětlit Leigh a z jejího výrazu, když skončil, usuzoval, že rozumí.

Tou dobou dorazili k nákupnímu středisku a oba zmlkli, vystoupili z auta a vydali se přes parkoviště ke vchodu.

“Kam nejdřív?” zeptal se, když za ní vešel do jasně osvětlené, rušné budovy.

Zaváhala, pak na něho nejistě koukla. “Nechtěl byste si někam zajít, zatímco budu nakupovat? Mohli bychom se potom sejít v bufetu, jestli ho tady mají.”

“Kdepak. Jsem ti k službám,” řekl prostě a dobře si všiml, že tím vypadala méně, než nadšená. V duchu se užíral proč asi, to už ji následoval k prvnímu obchodu s oděvy.

13. KAPITOLA

Leigh se probírala oblečením na ramínkách, ale myšlenkami byla jinde. Strašně jí brnkal na nervy Lucian, stojící několik stop za ní, trpělivě čekající. Nenapadlo ji, že by s ní mohl skutečně chodit po obchodech. Byl muž a muži jsou proslulí nenávistí k nakupování.

“Tahle ti bude slušet.”

Podívala se na halenku, kterou bezmyšlenkovitě posouvala po šatní tyči, oči se jí zúžily pochybami. Světle růžový svetřík s převislým rolákem a rozšířenými rukávy. Pletenina nařasená kolem hlubšího výstřihu nebyl zrovna módní prvek, který by na ní vypadal dobře. Byla vpředu přespříliš obdařená a tohle to jen zdůrazňovalo.

“Vyzkoušej si ji,” navrhl.

Zavrtěla hlavou. “Hluboké roláky mi nesedí.”

Další na řadě byl jednoduchý smetanově bílý svetřík s výstřihem do véčka. Hledala svou velikost, našla ji a sundala z věšáku, pak strnula, protože Lucian došel až k ní a rychle poodsunul několik těch růžových roláků, až našel jeden ve stejné velikosti, jako blůzka, kterou si právě vybrala.

“Zkus si to,” nakázal a ona ucítila, jak v ní zvedá hlavu rebelka, když vtom dodal: “Prosím. Pokud to nebude vypadat dobře, už nic nenavrhnu.”

Krátce to zvážila, pak si top vzala a obrátila se, že půjde do kabiny. “Dobře. Ale slušet mi to nebude.”

“Uvidíme,” odtušil a držel se jí za patami

Blondýnka, která měla na starosti zkušební kabinky, vzhlédla od sešitu, ke kterému byla skloněná a cosi do něj poznamenávala, a široce se usmála, když se Leigh s Lucianem zastavili u pultu. “Chcete si to vyzkoušet?”

Když Leigh udělala obličej, který prozrazoval nedostatek nadšení, Lucian odpověděl místo ní: “Ano, chce.”

“Okay.” Blondýnka se narovnala a obešla pult, a Leigh zjistila, že kouká nahoru. Ta dívka byla jako nějaká Amazonka, málem stejně vysoká jako Lucian a navíc štíhlá jako proutek. Některé dny nenáviděla být malá a boubelatá. Dnešek byl jedním z nich.

“Kdybyste mě s manželem laskavě následovali.” Děvče se zase usmálo a vykročilo podél řady zkušebních kabin.

“On není můj manžel,” vyhrkla Leigh a cítila, jak jí tváře hoří rozpaky.

“Já počkám tady,” prohlásil Lucian skoro ve stejnou chvíli a dívčina se na něho se zájmem usmála přes hlavu Leigh. Ta se najednou cítila jako dítě školou povinné mezi dvěma dospěláky.

V duchu se ušklíbla, vešla za dívkou do úplně poslední z několika prázdných kabinek a čekala, až pověsí halenku na věšák.

“Tu máte,” zazpívala a vycouvala. “Dejte si na čas.”

Leigh vylétlo obočí nahoru, ale žena si toho nevšimla; vracela se, odkud přišly… za Lucianem. Leigh si nemohla nevšimnout vlnění boků, kráčela s kočičím půvabem, který prozrazoval šelmu blížící se ke kořisti.

V zadumání, proč jí to vlastně vadí, vklouzla do převlékárny a zavřela dveře. Byla venku z půjčeného trika a ve svetříku s rolákem než bys řekl švec, pak stála a znechuceně se na sebe mračila. Vždyť to věděla, mohutné roláky jí prostě nesedí.

S povzdechem otevřela dveře a vyšla do uličky. Lucian stál u pultu u vchodu, tvářil se znuděně, poslouchal, co žvatlá šatnářka. Narovnal se a rázem ožil, sotva spatřil Leigh.

“Vidíte?” vyhrkla triumfálně, když šel chodbičkou za ní. “Já vám říkala, že mi to ne—”

Sklapla překvapením, protože došel až k ní, chytil široký výstřih a stáhl jí ho z ramen. Trochu si s ním pohrál, pak ji otočil tváří k zrcadlu na zdi na konci uličky, ve kterém se viděla od hlavy k patě. Leigh na sebe užasle vykulila oči. Proměnil rolák v top s odhalenými rameny, který zdůrazňoval štíhlé hrdlo, což se příznivě odráželo na celkovém dojmu z postavy.

S údivem se dotkla límce. “Ale takhle se to nosit nemá, že ne?”

“Ale ano. Může se nosit tak i tak, ačkoli takto vám sluší mnohem lépe.” Šatnářka se najednou objevila v zrcadle vedle nich, obrátila se na Luciana a řekla: “Máte oko pro módu.”

“Vím, co se mi líbí,” pokrčil rameny a vyrazil uličkou k východu. “Přinesu další halenky.”

Leigh pozorovala, jak odchází, blondýnka chvátala za ním, pak vešla zpátky do kabiny, zavřela dveře a zírala na sebe v zrcadle. Nikdy by ji nenapadlo nosit to takhle. Nevěděla, že by se to vůbec mohlo nosit takhle. Přesto to vypadalo dobře.

Zrovna halenku svlékla a sáhla po svém triku, když blondýna zaklepala na dveře, pak je pootevřela a podala jí tři nové úlovky.

“Lucian říkal, abych vám zanesla tohle. Hledá pro vás další.”

“Aha.” Leigh na ně překvapeně zírala, pak si svršky vzala a pověsila je na věšák, kam zrovna odložila ex-rolák. Nejspíš by měla žasnout nad rychlostí, s jakou je vyhledal, ale nežasla. Vím, co se mi líbí, řekl a teď už byla ochotná zjišťovat, jestli co se jemu líbí, bude jí slušet.

Další hodinu strávila zkoušením šatstva, které Lucian vybral. Halenky, blůzky, svetříky, kalhoty… posílal je po třech. Byly v barvách, po kterých by ji nikdy v životě nenapadlo sáhnout, dokonce střihu, o kterém si odjakživa myslela, že by v něm nevypadala dobře, ale slušel jí jeden každý kus. Žádný z nich jí nepřidal na výšce ani neubral na baculatosti, ale výška i figura, kterou ji matička příroda dala do vínku, v nich vyhlížela nejlépe, jak jen to bylo možné. Ten chlap skutečně má oko pro módu.

No, a když skončila, čelila problému, na který nebyla zvyklá. Obvykle nemohla najít nic, co by se jí líbilo, jenomže teď se jí líbilo všechno a nemohla se rozhodnout, co vybrat.

“Jak jsme na tom?” zeptala se bloncka, když klopýtala uličkou s náručí plnou oblečení, které si právě vyzkoušela.

“Dobře. Příliš dobře. Nemůžu se rozhodnout, co koupit a co ne,” přiznala zatrpkle, to už se jí Lucian a šatnářka vydali na pomoc.

“Proč nekoupit všechno?” nechápal Lucian.

“Ne, to nemůžu,” změřila si ho úkosem. Když se jí ujal dědeček, byl na penzi a odmítal sáhnout na její dědictví po rodičích, trval na tom, že je na školné. Mládí tak prožila s minimem peněz a při nákupu šatů musela být pokaždé moc opatrná a šetřit. Byl to zvyk, který ani po letech nepřekonala.

“Proč?” zeptal se Lucian, podle všeho upřímně zmaten. “Jestli jde o peníze, mohl bych—”

“Ne, nejde o peníze,” řekla rychle a zamrkala, protože si uvědomila, že to je pravda. Mohla si dovolit koupit všechno, pokud by se jí zachtělo. U Coco byla úspěšná. Byl to vzkvétající podnik. Navíc měla investice. K bídě měla daleko a snadno si mohla šaty dovolit. Jen svědomí a přirozená opatrnost ji držely zpátky.

Zvedla bradu, kývla a otevřela peněženku, sáhla pro kreditní kartu. “Dobře. Chci všechno.”

“Jak se cítíš?” zeptal se Lucian o něco později, když ji doprovázel ven z obchodu, oba obtěžkaní hrůzou tašek.

“Er…” Zakroutila hlavou, celá roztřesená a zralá na omdlení při pomyšlení, kolik utratila, ale říct mu to nehodlala. Bylo to hloupé, vážně.

“Jsi pobledlá,” prohlásil podmračeně a rozhlédl se. “Tady, posaď se.”

Dovolila mu zavést ji ke stolu v jídelním koutku bufetu a s povzdechem usedla na jednu z židlí.

“Před odjezdem jsem do auta naložil chladicí box,” pochlubil se hned, jak naskládal nákupy na prázdné židle u stolu pro čtyři, pak se posadil naproti ní. “Až si minutku odpočneš, myslím, že bychom měli jít ven a cucnout si.”

Stála si na vedení, trvalo jí pochopit, o čem mluví, a jakmile jí to došlo, vyprskla smíchy. “V tom to není. Jen se cítím maličko omámená tím, kolik jsem utratila jedním vrzem. Nikdy dřív jsem to neudělala.”

“Hmm,” zabručel, pak se zeptal: “Co žaludek? Nesvírá se ti, nemáš křeče nebo pocit pálení?”

Ošila se. “Well, ano… ale…”

Vědoucně kývl, jako by přesně to čekal. “Půjdeme si narychlo zavdat. Zabere to jenom minutku. Krom toho aspoň můžeme dát tašky do auta a netahat se s nimi.”

“Ale já se přece krmila těsně předtím, než jsme odjeli,” zaprotestovala. “Je to jen hodina či co.”

“Víc, než dvě hodiny,” opravil ji s pohledem upřeným na hodinky. “A je slunečný den, byla’s vystavená slunci asi dvacet minut v autě cestou sem, pak při chůzi po parkovišti. A jak už jsem ti říkal, nějakou dobu se budeš potřebovat krmit častěji.”

Zamračila se. “To se všichni nováčci musí krmit takhle často?”

Pokrčil rameny. “Je to různé u různých lidí. Prostě záleží na tom kterém jednotlivci.”

Mračila se pořád víc. “Jak často se budu muset krmit, až bude proměna hotová?”

Otázku si promyslel a zase pokrčil rameny. “To je také různé, člověk od člověka. Někdo se musí krmit každé čtyři hodiny, některým stačí dva tři sáčky po probuzení a nepotřebují se krmit, dokud nejdou zase na kutě. Samozřejmě, ti co mají práci, při které musí být vzhůru ve dne, se povětšinou potřebují krmit víc.”

Pousmála se. “V tom případě bych asi měla být ráda, že jsem odjakživa byla noční pták a ráda dělám noční směny.”

Zvědavě na ni pohlédl. “Jak se to vlastně semlelo, že je z tebe majitelka baru?”

Uchichtla se jeho výrazu. Většina mužů byla překvapená, že ho vlastní. Z nějakého důvodu lidé automaticky očekávali, že majitelem baru bude muž… nebo nerudná vyžilá ženština s růžovými vlasy. Neměla ponětí proč.

“Leigh?”

“Á, pardon,” hlesla, odkašlala si, otevřela pusu, aby odpověděla na jeho otázku, pak zaváhala, nevěděla odkud začít. “Je to kapku dlouhý příběh.”

“V tom případě…” Vstal a zase posbíral svou polovinu tašek. “Pojďme dát tohle do auta a nějaký ten sáček do těla, pak si zajdeme někam do restaurace na oběd.”

“Oběd?” podivila se, to už vstávala a brala zbylou půlku nákupů. “Je moc brzy na oběd.”

“Tak na svačinu,” pokrčil rameny Lucian. “Mám hlad.”

“Myslela jsem, že nejíte,” popíchla ho, když s ním kráčela ven z nákupního střediska.

Nenechal se vyvést z míry. “Věci se mění.”

“Myslím, že ano,” souhlasila hořce, při tom uvažovala, jak moc se změnil její vlastní život, za posledních pár dní.

Lucian opatrně nesl podnos, chřípí se mu chvělo, jak dychtivě vdechoval vůni cappuccina a horkých skořicových bochánků. Leigh ho ujistila, že jsou velmi dobré. Nákupy uložili do kufru, poseděli v autě, než vysála dva sáčky, pak se vrátili do nákupního střediska.

Pokusil se ji kormidlovat k restauraci, ale přesvědčila ho, že by mohli jít později na oběd, pokud si teď dají cappuccino a lepkavé bochánky. Ujistila ho, že jsou mňam, a musel přiznat, že voní hezky, ale cappuccino mu vonělo prostě jako káva, i když mělo čepici z jakési napěněné substance.

“Co tenhle?”

Vzhlédl, uviděl, že Leigh vybrala stolek uprostřed prázdných. Mohou mluvit, aniž je někdo uslyší. Kývnul. “Fajn.”

“Dobrota?” zeptala se, sotva poprvé ukousnul z bochánku.

Přikývl. “Měla’s pravdu.”

Zazářila radostí z pochvaly, jakkoli malé, a z toho usoudil, že jich v životě moc slyšet nemohla, když z ní má takovou radost. No ano, má za sebou vztah s hrubiánem, připomněl si. V jejím manželství nejspíš bylo pochval jako šafránu. Bude muset ten deficit vyrovnat a skládat jí poklony dnes a denně.

Spolkl sousto bochánku a pobídl ji: “Takže? Co bar?”

Leigh se tím svým skoro udusila, nakonec polkla a zasmála se. “Já doufala, že na to zapomenete.”

“Proč?”

“Abych to vysvětlila, musím se vrátit k…” odmlčela se, zamračila a pak spustila: “Když jsem opustila Kennyho, svého manžela, musela jsem se skrývat.”

Lucian bezděky zúžil oči. “Proč?”

“Já… Kenny vždycky říkal, že jestli uteču, najde mne a zabije.” Pokrčila rameny. “Při pohledu zpět, nevím, jestli by to opravdu udělal nebo ne, ale tenkrát jsem tomu věřila. Proto jsem v manželství zůstala tak dlouho… nebo jsem možná jenom nebyla připravená být sama.”

Otevřel pusu, aby něco řekl, ale mávla rukou, že má mlčet.

“Ne. Nechte mne to vypovědět. Mluvit můžete potom.”

Když přikývl, uvolnila se a pokračovala: “Zkrátka a dobře, manželství trvalo tři roky, než mne konečně donutilo odejít. Probudila jsem se v nemocnici, tehdy naposled, se zlomenou rukou, několika zlomenými žebry a otřesem mozku. Kenny byl tam, blekotal, jak je mu to líto, jak mne miluje a kdybych ho prý tak nerozzlobila, neublížil by mi.” Ušklíbla se. “Pak přišla policie a nařídila mu odejít, aby mne mohli vyslechnout.

Kenny se sklonil, aby mě objal a zašeptal mi do ucha, že jsem zakopla o pantofel a spadla ze schodů, a že to je všechno, co si pamatuji… nebo jinak.”

“Bastard,” zavrčel Lucian.

“Přesně to jsem si pomyslela v té chvíli,” pokrčila rameny, pak pokračovala: “Než se narovnal, strčila jsem ruku do kapsy jeho saka a sebrala mu peněženku. Šupla jsem ji pod deku, když se odvrátil. Pak jsem policii odrecitovala přesně to, co chtěl, abych řekla.”

“Určitě vám to nevěřili,” namítl.

“Ne,” připustila. “Nemyslím, že ano, ale co měli dělat?”

Lucian se zakabonil, pomyslel si, že on by toho chlapa vyvlekl ven a vymlátil s něho pravdu.

“Předstírala jsem, že se mi chce spát, abych je donutila odejít, a předstírala dál, když se vrátil Kenny, tak šel taky… sotva jsem uslyšela, jak za ním zapadly dveře, vstala jsem, oblékla se a vyšla ven. V přízemí byl bankomat a já vybrala limit, pak peněženku odevzdala na informacích a řekla, že jsem ji našla ve výtahu. Potom jsem odešla předními dveřmi a nastoupila do jednoho z řady taxíků čekajících před nemocnicí. Nechala jsem se zavézt na autobusové nádraží.” Odmlčela se, upila kávu. “Byly tam tři autobusy, které odjížděly do patnácti minut, když jsem na nádraží dorazila. Nasedla jsem na ten do Kansas City.”

“Proč zrovna do Kansas City?”

Pokrčila rameny. “Kenny z nějakého důvodu vždycky pohrdal vším, co mělo co dělat s Kansasem. Nevím proč. Nemyslím si, že tam vůbec kdy byl, ale považoval ho za balíkov, hlavní město světa křupanů, tak jsem tam odjela.”

Lucian kývnul. Byl to stejně dobrý důvod jako kterýkoli jiný.

“Žila jsem pod falešným jménem, pracovala načerno, abych se vyhnula uvádění podrobností, pořád jsem se bála, že mě Kenny najde a splní své hrozby. Strávila jsem dva roky ohlížením přes rameno.”

“Skutečně by tě pronásledoval?” zeptal se Lucian. “Určitě měl práci.”

“Ó ano, Kenny získal znamenitou práci hned po škole. Byl investiční bankéř. A co se týče mého pronásledování… Byl to nemocný člověk, majetnický, panovačný, žárlivý. Jednou mi řekl, že pokud ho někdy opustím, najme si soukromého detektiva, aby mne dopadl. Pak jsem jedné noci uslyšela klepání na dveře a otevřela je, a našla ho tam…”

Udělala obličej. “Vlastně bych se pravděpodobně strachovala méně, kdybych si myslela, že se mne pokusí vyslídit sám. Vzhledem k hrozbě, že je mi v patách soukromé očko, jsem se bála, aby mne nevystopovalo podle čísla sociálního pojištění, tak jsem se je bála používat. Nezbylo mi než pracovat načerno za nízkou mzdu a bez výhod.”

“Musel to být boj,” odtušil Lucian, uvažoval, kde vzala sílu tak žít.

Leigh pokrčila rameny. “Zvládla jsem to. Šlo to snáz, když jsem dostala práci U Coco. Earl – tehdejší majitel,” podotkla na vysvětlenou, “byl ex-polda se srdcem ze zlata.”

Usmála se. “Přísahám, zdálo se, že najímá jenom chodící nemocné tohoto světa. Hodně jeho zaměstnanců byli muži, kteří začínali odznovu a ženy, které čerstvě unikly z potupných vztahů. Ani okem nemrkl, když jsem řekla, že bych raději pracovala načerno. Myslím, že se na mne jednou koukl a hned věděl, že před něčím utíkám. Život se stal kapánek snazším, poté, co jsem tam začala pracovat, a mně se trochu ulevilo.

Pracovala jsem tam o málo méně, než rok, když mě Kennyho soukromý detektiv konečně chytil.”

Lucian strnul a ona se usmála. “To je okay. Nejdřív jsem byla strachy bez sebe, když mi pověděl, kdo je, ale pak mi řekl, že jsem v bezpečí. Kenny byl mrtvý. Zdá se, že když neměl po ruce mě, jako boxovací pytel, musel si najít jiný ventil pro svůj temperament. Nakonec si k bití vybral špatnou osobu. Zemřel, když jeho hlava našla roh stolu v baru, během nějaké rvačky.”

Lucian si pomyslel, že to tomu chlapovi patří, ale Leigh zmlkla a potřásla hlavou. “Nevěděla jsem, co říci. Nikdy jsem Kennymu nepřála smrt. Jen jsem chtěla, aby mne nechal na pokoji.”

“Jestli byl tvůj manžel po smrti, kvůli čemu přišel ten detektiv?”

“Na to jsem se zeptala taky,” odtušila ironicky. “Zřejmě šlo o nedávnou smrt. Ten privátní detektiv mne konečně vypátral v Kansas City, teprve den předtím. Žila jsem pod smyšleným jménem, samozřejmě, tak mě podle všeho nafotil a obrázky poslal mailem do Massachusetts, aby je ukázali Kennymu, ale když tam to ráno volal, aby zjistil, jestli Kenny potvrdil, že to jsem já, jeho partner řekl, že Kenny neměl příležitost fotky vidět. Byl mrtev.”

“Takže z tebe byla vdova.”

“Bohatá vdova,” upřesnila suše Leigh. “To byla další novina, co mi detektiv sdělil. Kenny si vedl vážně dobře, zatímco jsem byla pryč, jak při investování, tak v podnikání. Stal se mladším partnerem ve své firmě. Navíc minulý rok zesnul jeho otec a zanechal mu pěkné dědictví.”

“A to je šťastný konec pohádky Jak Leigh k U Coco přišla,” zasmál se Lucian.

Přikývla, ale sklopila zrak. “U Coco byl jediný důvod, proč jsem ty peníze přijala.”

Lucian se zamračil. “Nechápu.”

Pokrčila rameny. “Měla jsem svůj život ráda. Líbilo se mi pracovat v restauraci, měla jsem ráda lidi… Neměla jsem proč se vracet do Massachusetts… leda pro peníze. A už samotný fakt, že patřily Kennymu, je v mých očích poskvrnil, ať už byly legálně moje nebo ne. Ale hned jak detektiv odešel, Earl obešel bar, vzal mne za ruku a odvedl do své kanceláře. Slyšel každé slovo, které detektiv řekl, a poznal mi na nose, že peníze nechci.” Zakřenila se. “Earl byl vážně dobrý ve čtení lidí.”

“Přesvědčil tě vzít si ty peníze,” zamumlal Lucian.

“Ano. Earl chtěl jít na odpočinek do Kalifornie, aby byl blíž dceři, ale nechtěl prodat, dokud si nebyl jist, že kdokoli to koupí, nechá si všechny, kdo tam pracují. Choval se k nám stejně čestně, jako my k němu, abyste věděl.”

Pokrčila rameny. “Druhý den už jsem seděla ve vlaku zpátky do Massachusetts. O šest měsíců později jsem byla hrdou majitelkou U Coco.” Zakřenila se. “A žila šťastně až navěky… dokud mne Donny onehdy v noci nezastavil na ulici.”

Lucian mlčky zíral, proplouvaly jím myriády emocí. Tak mnoho ztratila, za svůj krátký život, bojovala, aby se osvobodila od surovce a získala nezávislost, pravděpodobně napůl hladověla, během těch dvou let, co byla na útěku, ale přežila a dokonce prosperuje. Jenomže se také odřízla od lidí, hodně podobně jako on sám, po smrti ženy a dětí.

Měl svou práci, která pro něj byla jako stvořená, uvědomil si, a cítil, jak mu srdce usedá. Nikdy nebyl kdovíjak trpělivý. Jediné, co chtěl udělat hned teď, bylo vzít ji domů a milovat se s ní, a hýčkat ji a chránit, postarat se, aby už nikdy v životě nezažila další pernou chvilku. Ale jí by to nešlo pod nos, jak dobře věděl. Bojovala příliš tvrdě za svou nezávislost, aby se jí snadno vzdala. A svou důvěru nedá snadno, tím si byl jist.

“Zazvonil zvonec a pohádky je konec,” řekla zlehka. “Teď o mně víte všechno.”

Všechno ne, pomyslel si. Neví, jak chutná, jak mu bude pasovat do náruče, jaké budou její vlasy na dotek, až je vezme do rukou, ani jak její kůže klouže po jeho…

“Myslím, že naše příští zastávka by měla být drogerie.”

Lucian mrkáním zahnal vilné představy a uviděl, že Leigh vytáhla svůj seznam a prochází ho.

“Potřebuji šampon, zubní pastu a podobné věci, a vy potřebujete žiletky,” připomněla mu.

“Ano,” souhlasil. Podíval se dolů, zjistil, že dopil cappuccino a snědl skořicový bochánek, aniž si to uvědomil, zatímco mluvila. Přinutil se zvednout na nohy. “Nezaškodilo by zajít taky do knihkupectví.”

Leigh vypadala překvapeně. “Se všemi těmi knihami v knihovně Marguerite?”

“Většinu z nich jsem četl,” pokrčil rameny, mezitím vstala také.

Zaváhala, pak navrhla: “Pokud mi řeknete, jaké žiletky používáte, mohu vám je koupit. Tak můžete jít do knihkupectví, zatímco já se vydám do drogerie.”

“Vlastně, myslím, že se prostě stavím doma, cestou zpátky k Marguerite, a vezmu si vlastní holicí strojek. A taky něco na sebe.” Zašklebil se. “Půjčil jsem si šaty jako ty a bylo by prima obléknout se do svého.”

Leigh vykulila oči překvapením. “Vy taky bydlíte někde poblíž?”

Přikývl.

“Tak proč jsme u Marguerite?”

“Byla tam kapačka,” řekl, místo aby kápnul božskou, že původně zamýšlel pohodit ji u své švagrové. “A bylo potřeba postarat se o Julia.”

“Aha. Ano.” Kývla. “Well, proč nevyrazíte do knihkupectví, než já vyřídím drogerii, potom se zase sejdeme tady.”

Lucian zaváhal. Nelíbila se mu představa nechat ji samotnou, jestli bylo možné, že Morgan dorazil do města. Na druhou stranu, Morgan těžko mohl vědět, že jsou v nákupním středisku. Krom toho, pokud jde všechno podle plánu, Mortimer a Bricker by měli být na letišti a čekat na Morganovo letadlo.

“Vážně bych si v drogerii raději nakoupila sama,” řekla tiše Leigh, když stále váhal. “Ráda bych si koupila jisté osobní věci.”

Lucian se přinutil uvolnit a kývnout na souhlas. “Dobrá, ale běž rovnou tam a pak rovnou zpátky a neopouštěj středisko beze mne.”

Zazubila se a vyskočila. “Sraz tady, za půl hodiny, okay?”

Na odpověď nečekala, svižně vykročila. Lucian ucítil bodnutí úzkosti, když zmizela v davu, ale snažil se je ignorovat. Morgan a Donny nemohou být tady, v tomto obchodním středisku. Bude v pořádku, ujišťoval sám sebe. Přesto se rozhodl vyřídit svou pochůzku rychle, aby měl jistotu, že se vrátí dřív, než půlhodina uplyne.

Odvrátil se od stolu a rychle vyrazil. Knihkupectví bylo, jak jinak, na druhém konci střediska, ale zvládl to bleskově. Skoro už byl u obchodu, když ho napadlo zavolat Bastienovi. Cítil by se lépe, kdyby mohl s jistotou zjistit, že se Mortimerovi a Brickerovi podařilo dostat na letiště dřív, než Morganovo letadlo přistálo. Bohužel neměl svůj mobil. Ten byl v domě, na prádelníku, s vybitou baterií. Rozhlížel se po telefonním automatu, ale kolem žádného nešel a pak už byl u krámu.

Ustaraný a netrpělivý, aby měl úkol z krku a dostal se k telefonu, se rozhodl, že potřebuje pomoc a za tím účelem naverboval prvního pracovníka, na kterého natrefil – vysoké vychrtlé děcko, kterému nemohlo být víc, než dvacet a mělo cedulku se jménem Carl.

“Ano, pane?” zeptal se Carl, když ho zastavil. “Mohu vám pomoci?”

“Ano,” řekl stroze Lucian. “Potřebuji knihy.”

Carl pobaveně našpulil rty. “To jste na správném místě. O čem?”

Lucian zaváhal, najednou mu bylo trapně, vzpomněl si, jak se před Rachel holedbal, že žije příliš dlouho, aby se někoho nebo něčeho bál. Nastal čas to dokázat. Narovnal ramena a řekl: “Knihy, jak si získat dívky.”

Carlovi málem uletělo obočí.

Lucian se ošil, pod najednou ostře zkoumavým pohledem toho mládežníka, cítil se jako idiot, ale připadalo mu to jako nejchytřejší tah. Když něco neznal, koupil si o tom knihu. Nevěděl, jak Leigh přimět, aby se do něho zamilovala, tak si o tom koupí knížku. Jak získat dívku vašich snů, od A do Z. Dávalo mu to dokonalý smysl a považoval to za dobrý nápad… dokud neuviděl vzrušení, kterým najednou ožila Carlova tvář a široký úsměv od ucha k uchu. Ucítil nával strachu.

“Jéminkote, člověče! Mám několik knih přesně pro vás. Následujte mě.”

Jakmile se mladík obrátil, Lucian spatřil mobil připnutý k jeho opasku. Okamžitě otevřel pusu, aby ho o něj požádal, pak otázku spolkl a jednoduše vklouznul prodavači do mysli, převzal kontrolu, přiměl Carla dát mu telefon a pak jít pro něho shánět knížky, zatímco sám bude telefonovat.

Bez té šikovné rychlé volby u Marguerite, nebo svého seznamu kontaktů, nemohl Bastienovi zavolat. Ale číslo Mortimerova mobilu znal zpaměti, pracoval s ním už celé dekády, tak zavolal jemu. Zaplavila ho úleva, když to vzal na druhé zazvonění.

“Dostali jste Morgana?” vyhrkl, pozdravem se neobtěžoval.

“Nazdárek i tobě, Luciane,” zasmál se Mortimer, pak odpověděl na otázku. “Ne, obávám se, že ne. Dostali jsme se na letiště půl hodiny před příletem a sledovali jednu každou osobu vystupující z letadla, ale nebyl v něm ani Morgan ani Donny. Domníváme se, že letenky mohla být falešná stopa, která nás měla poplést.”

Lucian pomalu vydechl, při tom se soustředil na tón Mortimerova hlasu. “Nezní to, jako by sis tím byl příliš jist. Co se stalo?”

“Došlo k několika velkým výběrům hotovosti ze Stobieho bankovního účtu,” přiznal Mortimer.

Lucian potichu zavrčel. S hotovými penězi bude těžší Morgana stopovat. O peněžních platbách u benzínek ani v restauracích neexistují adresné záznamy a i jízdenky může koupit za hotové. Morgan jim mohl proklouznout… nebo se k nim přikrást, bez varování. Instinkt mu pořád napovídal, že ten muž má na Leigh nějaký zájem, a poznatek Rachel, že Morgan nebyl schopen Leigh plně ovládat, posiloval jeho víru, že by si pro ni mohl přijít. On sám shledával Leigh fascinující, ale navíc věděl, že dokonce i kdyby nebyla jeho životní družkou, byl by fascinován kýmkoli, koho nemůže kontrolovat.

“Kde jste?” zeptal se nakonec.

“Sledujeme tvůj dům,” odpověděl Mortimer. “Jestli má namířeno sem, budeme na něho připraveni. Jinak musíme čekat, dokud zase někde nezaplatí, a tohle je stejně dobré místo na čekání jako kterékoli jiné.”

Lucian kývl a hodlal k tomu něco dodat, když vtom uviděl prodavače, Carla, klopýtat k němu se stohem knih v náruči. Nevěřícně vytřeštil oči na tu hrůzu titulů, které chlapec našel.

“Luciane? Seš ještě tam?” zeptal se Mortimer a on si vzpomněl na telefon.

“Ano, ano,” zamumlal roztržitě. “Brzo budu u domu.”

Bez rozloučení típnul telefon a obrátil pozornost ke knihám, které mu Carl přinesl.

14. KAPITOLA

Leigh se podívala na hodiny na zdi, když vyšla z drogerie, a potichu zaklela. Doufala, že se ještě stihne stavit pro kalhotky, podprsenky a punčochy, před srazem s Lucianem. Punčochy, ty by jí ani tak nevadilo kupovat v jeho společnosti, ale vybírat spodní prádlo, když jí při tom bude koukat přes rameno a – pane na nebi – nejspíš udílet rady, jako to dělal s oblečením, které nakoupila… Well… čeho je moc, toho je příliš. Tohle by asi nevydýchala.

Bohužel to v drogerii trvalo déle, než počítala, povětšinou díky otravným zákazníkům před ní, ve frontě u pokladny. Teď už nebude mít čas zajít si tam sama. Jenomže neměla na vybranou. Nějaké si koupit musí a jak to tak vypadá, bude to v jeho společnosti.

Zpozorovala Luciana u jídelního koutku vteřinu předtím, než si všimla obchodu s jemným prádlem, kolem kterého šla. Napjatý úsměv na přivítanou, který se jí začal rýsovat na tváři, zmrzl, v tu ránu zabrzdila.

Pět minut, pomyslela si. Déle to nezabere. Pět. Čtyři, jestli jenom něco popadne a zaplatí. Nezáleží na tom, jak to bude vypadat. Do pekla, mínila koupit jenom nějaké bavlněné prádlo v nejbližším Wal-mart nebo kdekoli, ale připlatí si, aby se vyhnula nakupování s Lucianem, dýchajícím jí na krk.

Ohlédla se k místu, kde stál a ostřížím zrakem sledoval kolemjdoucí zákazníky, zaváhala, pak vplula do krámu s luxusním dámským prádlem… hned za dveřmi se zastavila, těkala očima nalevo, napravo, pak přímo před sebe, najednou si nebyla jistá, kde začít.

Kalhotky, řekla si pevně. Díky nanobotům její ňadra zdá se získala schopnost odolávat gravitaci a tak to den dva zvládne bez podprsenky, bude-li to nutné, ale kalhotky potřebovala. Bylo rozhodnuto, otočila se ke stolu, na kterém byla naaranžovaná fůra krajkových kalhotek a šla si je prohlédnout. Červené hedvábné bikiny ji zaujaly na první pohled, zvedla je, aby zkontrolovala velikost.

“Leigh.”

S očima na vrch hlavy a dvěma purpurovými fleky na tvářích se obrátila a uviděla, jak Lucian kráčí přímo k ní, v rukách dvě obrovské tašky s logem knihkupectví.

“Viděl jsem tě hrnout se sem a přišel se podívat… Jé.” Pusu dokořán, vytřeštěnýma očima se zahleděl na vystavené zboží, před kterým stála, pak se rozhlédl po obchodě.

Leigh následovala jeho pohled. Všude, kam až oko dohlédlo, samé hedvábí, satén a krajka. Tohle rozhodně nebyl obchod, kde je doma bavlna, a jí bylo nemilosrdně jasné, že barvou lící s největší pravděpodobností konkuruje rudým kalhotkám, které držela, když se pohledem vrátil k ní. Ale – k jejímu nemalému překvapení – Lucian vypadal rozpačitěji a víc nesvůj, než ona. Což nečekala.

“Er…” Lucian si odkašlal, uhýbal očima, ale očividně nevěděl, kam s nimi. Vypadal jako muž v pasti.

“Er…” zachroptěl znovu, pak vykoktal cosi o bufetu, zvrtnul se na patě a… nebylo úniku. Zjistil, že mu ústupovou cestu blokuje malá kulaťoučká ženuška v červených šatech, s brýlemi, které měla zavěšené na zlatém řetízku kolem krku.

“Ach, teď ještě nemůžete odejít, synu,” zazpívala rozšafně. “Měl byste své manželce pomoci vybrat, co se bude líbit vám. Je to pro vás, koneckonců.”

“Já nejsem—”

“Takže, co si myslíte o těch, co má v ruce? Je to náš nejpopulárnější střih.”

Lucian civěl na rudé kalhotky, které Leigh držela a vypadal, jako by se chystal spolknout svůj vlastní jazyk.

“Myslím, že se mu líbí,” ujistila ji malá paní, pak šťouchla do Luciana. “Viďte, synu?”

“Er… ano…”

Leigh vykulila oči, protože uviděla, jak mu oči zažhnuly vírem roztaveného stříbra. Měla zvláštní pocit, že si ji představuje v tom kousku hedvábí a ničem víc, ale usoudila, že se musí mýlit. Ona možná touží po něm, ale není ten typ ženy, po kterých muži touží.

“Něco mne napadlo!” Žena si pospíšila k vedlejší přehlídce pokušení, vrátila se s černým korzetem vroubeným červenými a bílými poupátky. “Co vy na to, synu?”

“Já… er… To…” Zjevně mu došla slova, Lucian se prudce otočil a uháněl z jámy lvové, cestou vrčel: “Budu v bufetu.”

“Stydlivý mládenec, viďte?” pobaveně zacvrlikala mamá prodavačka.

Leigh si skousla ret a pozorovala ho vyklízet pole. Popravdě řečeno, ohromilo ji, že mu bylo dokonce trapně. Žil tak dlouho, tolik toho viděl… přesto ho pohled na rafinované kousky hedvábí a saténu zdá se uvedl do rozpaků. Určitě už takovéhle věci někdy dřív viděl. Mnoho, mnohokrát…

No ovšem, Lucian musel mít stovky, tisíce milenek v průběhu všech těch let, které si kvůli němu takové věci oblékaly, pomyslela si. A zjistila, že se jí ta představa nezamlouvá. Vlastně se jí nelíbila vůbec.

“Tu máte, drahoušku, tento starorůžový komplet vám bude rozkošně slušet.”

Odsunula plané úvahy do pozadí a obrátila pozornost k výběru kalhotek. Jakmile vysvětlila, že jich potřebuje aspoň půltucet, a taky podprsenku a punčochy, a že tak trochu pospíchá, žena se proměnila v maličké přičinlivé tornádo.

O deset minut později Leigh odcházela se dvěma taškami hedvábných nesmyslů.

Lucian se nevrátil do jídelního koutku. Chodil před krámkem s prádlem jako tygr v kleci, výraz zachmuřený.

Leigh cestou vloudila úsměv na tvář, dumala co říci, aby překlenula trapný okamžik. Myslela si, bůhvíjak perfektní zahájení nevymyslela, když se zvesela zeptala: “Jaké knihy jste si koupil?”

K jejímu velkému údivu ta neškodná otázka způsobila, že se Lucian zastavil uprostřed kroku a strnul, jako by mu dala spolknout pravítko. Lámala si s tím hlavu, zatímco on se prudce otočil k východu a řekl: “Pojďme.”

Běžela za ním, oči zvědavě upřené na jeho tašky. Když položila inkriminovanou otázku, ve skutečnosti ji čerta starého zajímalo, co za knížky koupil. Teď už ano, jak jinak. Jeho reakce se o to postarala. Naneštěstí skrz tmavý materiál neviděla na tituly. Jediné, co poznala, bylo, že má spoustu knih.

“Ještě musíme sehnat potraviny,” připomněl jí, když otevřel kufr, aby do něj naskládali nákupní tašky.

Leigh jednou koukla do narvaného kufru a beze slova zvedla obočí.

“Mám dojem, že došlo místo,” zamračil se a navrhl: “Chceš to odvézt domů a pak se vrátit pro potraviny?”

“Bezva nápad,” kývla, kufr zaklapl.

“Cestou domů bychom se mohli stavit na obědě,” navrhl Lucian, při tom ji doprovodil k předním dveřím a otevřel je.

“Okay,” souhlasila, ale pobaveně zakroutila hlavou, když dveře zavřel a šel na stranu řidiče. Na mužského, co původně o jídlo nestál ani za mák, proklatě změnil názor.

Jedli ve stejné restauraci, kde snídali. Leigh si objednala Reuben sendvič a kolu. Lucian totéž. V té chvíli si uvědomila, že jestli nejedl tisíce let, nemá ponětí, jak dnešní jídlo chutná… a to je bezpochyby důvod, proč si prostě objednává to, co ona. Musí pamatovat, aby si pokaždé dala něco jiného, tak ochutná různé věci a zjistí, co mu chutná.

Hovořili trochu o knihách a filmech, zatímco čekali na jídlo, ale Lucian se zdál duchem nepřítomný, v jednom kuse pohledem pročesával restauraci a sledoval parkoviště. Byla skoro úleva, když jídlo dorazilo a nebylo zapotřebí udržovat konverzaci. Sendvič a hranolky mu zdá se chutnaly. Kolou nadšen nebyl, tvrdil, že mu bublinky stoupají do nosu.

Po obědě zamířili k němu domů pro oblečení. Zdál se čím dál napjatější, tak ho nechala v klidu trápit, ať už čímkoli, a jízdu strávila představami, na jakém místě asi žije, a vybájila byt, moderní, samé ostré linie a ocel.

Zažila trochu šok, když zajel k bráně v kamenném plotu. Zapomeňte na byt, vlastnil usedlost. Jeli po klikaté cestě vinoucí se mezi stromy, které se nakonec rozestoupily a odhalily řeku tekoucí do jezera napravo a pergolu nalevo. Zvenku dům sám o sobě nepůsobil nijak impozantně. Obrovský, zdi z červeného kamene a spousta oken. Být to červeně natřené dřevo, místo kamene, myslela by si, že se jedná o zrenovovanou stodolu… dokud se nedostala dovnitř.

Lucian odemknul starodávné kovem pobité dřevěné dveře a podržel jí je otevřené. Leigh jimi prošla, oči na vrch hlavy, nevěděla, kam se podívat dřív. Pak jí ze rtů splynul tichounký povzdech nelíčeného potěšení. Interiér byl krásný, rustikální a otevřený, takže bylo vidět do všech místností v přízemí. Velký obývací pokoj nalevo a kuchyně/jídelna napravo. Podlaha byla kombinací dřeva a kamene, cesta vedoucí od vchodu ke schodům do patra kamenná, jako dlážděné ulice staré Anglie. Na obě strany od ní se rozprostíralo světlé dřevo samotných obytných prostor. Vnější zdi uvnitř domu byly z červených cihel, podobné venkovní straně, vnitřní stěny krémové. Spolu s množstvím oken a otevřeným konceptem to budilo světlý a vzdušný, přesto hřejivý venkovský dojem. Byla to dokonalá kombinace. Rázem si to tam zamilovala!

Obrátila se a zjistila, že ji pozoruje. “Mohu se podívat nahoru?”

“Samozřejmě.”

S úsměvem vystoupala po schodech a objevila, že vedou do rozlehlého otevřeného prostoru s posezením na levé straně, táhl se po celé délce domu, po pravici jí ubíhala řada dveří, ložnice a koupelny, pomyslela si, a obrátila se k posezení, aby si je prohlédla. Přejela dlaní po světlé kůži nábytku a obdivovala kamennou zeď, krb a tlustý koberec před ním.

Bylo to prostě perfektní. Milovala to a nemohla se dočkat, až uvidí, co je za zavřenými dveřmi. Obrátila se, aby tam nakoukla, a málem vrazila do muže, který se za ní plížil.

Lucian znovu zkontroloval přední okno, jakmile Leigh zamířila nahoru, ale neviděl žádnou stopu po nikom, kdo by se skrýval někde okolo. Dokonce ani Mortimera a Brickera, kteří údajně tohle místo sledovali, ale na druhou stranu, ti dva jsou ve své práci dobří a těžko budou courat po venku.

Odvrátil se od okna a krátce chodil sem a tam mezi dveřmi a schody. Chtěl si sbalit věci a dostat Leigh odtud pro případ, že se ukáže Morgan. Raději by ji měl pryč z přední linie, ale nezaškodí nechat ji pár minut nahoře o samotě, aby se porozhlédla, než ji požene ven. Viděl reakci, ve kterou doufal, tady dole. Líbí se jí jeho domov, což bylo povzbuzující. Jedna překážka překonána.

Zase přešel k oknu, bedlivě prohlížel stromy obklopující dům. Nic neviděl, ale minutu od minuty byl netrpělivější. Času měla dost, rozhodl a obrátil se ke schodům.

Právě položil nohu na první schod, když její výkřik prořízl vzduch.

Morgan, pomyslel si. Nějak proklouzl přes Mortimera a Brickera a dostal se do domu. Schody zdolal v úderu srdce, připraven vyrvat tomu bastardovi srdce holýma rukama, jestli se dotkne jediného vlasu na drahocenné hlavě Leigh.

Co tam spatřil? Rozesmátou Leigh, jak zlehka plácá Mortimera po rameni a pak ho objímá a lapá po dechu: “Pane Bože, tys mě vyděsil k smrti! Já myslela, že jsi Morgan.”

Lucian se mračil, adrenalin se vytrácel. Byl rád, že to nebyl Morgan. Na druhou stranu Mortimer vypadal až moc šťastný, jak Leigh objímal. A na mě se nikdy takhle neusmála, ani mě neobjala, pomyslel si rozladěně.

Jako kdyby zaslechl jeho myšlenky, Mortimer najednou udělal krok vzad od Leigh a obrátil se, podíval se na něho. “Ahoj, Luciane,” zahlaholil, na tváři obezřelý úsměv, který Lucianovi naznačil, že jeho žárlivost bije do očí.

“Co tady děláš?” zeptal se Lucian, silou vůle se nutil ke klidu.

“Říkal jsem ti, že sledujeme dům,” odpověděl mírně Mortimer.

“Ano, že ho sledujete. Předpokládal jsem, že to znamená, že to děláte zvenku. Jak jste se dostali dovnitř?” zeptal se při chůzi na druhou stranu místnosti.

“Thomas nás vyzvedl na letišti, když se ukázalo, že je to bouda,” oznámil Bricker. Lucian se ohlédl přes rameno, brunet zrovna vycházel ze dveří poblíž průčelí domu. Vlasy rozcuchané, tvář pomačkanou spánkem, a na sobě jen tepláky visící nízko kolem pasu. “Měl klíč. Tvrdil, že ho vyzvedl z kanceláře.”

“Argeneau Enterprises má klíče ke všem našim domům, pro případ, že by se vyskytly mimořádné okolnosti,” podotkl Lucian na vysvětlenou Leigh, než komu jinému, pak se zamračil na Brickera a dodal: “To je můj pokoj.”

“Já vím. Viděl jsem tam tvoje věci. Skvělá postel.” Bricker se zeširoka zazubil, pak obrátil pohled k Leigh a vyrazil za ní. “Ahojky, Leigh. Vypadáš zatraceně dobře. Mnohem líp, než když jsem tě viděl naposledy.”

“Po Morganovi zatím ani vidu ani slechu, a žádné další výběry na kreditku,” ozval se Mortimer, čímž odvrátil Lucianův pokus sežehnout Brickera pohledem, protože mladík stanul u Leigh a objal ji.

Lucian zabručel, ale jeho pozornost patřila Leigh, která se smála a objetí Brickerovi oplácela.

Ten se narovnal a hned začal vyzvídat. “Jak ti je? Zacházel s tebou Lucian slušně nebo postaru coby Jeho nabručená nevrlost?”

Přestože onehdy Luciana sama osočila z nevrlosti a bručounství, teď Brickera laškovně bouchla do břicha a řekla: “Lucian není nabručený. Moc dobře se o mě staral. Ošetřoval mě během proměny, dneska mě vzal na snídani a potom nakupovat šaty. Právě jsme si dali pozdní oběd a až vyzvedneme jeho věci a vyložíme všechno u Marguerite, pojedeme pro potraviny.”

Lucian cítil, jak trochu povyrostl, při jejím chvalozpěvu a nezastírané vděčnosti, dokud Bricker nezasípal: “V žádném případě! Ne ten Argeneau, co znám. On vážně všechno tohle udělal?”

Leigh udělala obličej. “Lidi, vy se všichni chováte, jako by byl nějaký zlobr, ale ke mně nebyl nic než laskavý… no, kromě toho prvního dne,” připustila. “Tenkrát byl drobátko nevrlý, ale myslím, že se jen málo vyspal.”

Lucian se ušklíbl, protože Bricker pohlédl jeho směrem, jedno obočí pozvednuté.

“Jo?” utrousil mladík, pak se zase podíval na Leigh a zeptal se: “Kdo jsou to ti lidi, vy všichni, kdo z něj dělají zlobra?”

Leigh ohrnula nos. “Rachel ho podle všeho moc v lásce nemá.”

“Aha,” odtušil vědoucně Bricker, pak zvážněl a řekl: “Inu, co se toho týče, já si nemyslím, že Lucian je zlobr. Myslím si, že to je skvělý chlap a dobrý přítel, a pod palbou umí zachovat chladnou hlavu. Nemohla jsi najít nikoho lepšího, než je on, za druha.”

Lucian se na něho zaškaredil, protože si všiml, že Leigh jeho poznámka vyrazila dech. Bere to od lesa, pěkně pomaloučku, a Bricker si tady otevřeně hraje na dohazovače. Zjevně někdo žvanil a Bricker ví, že nedokáže Leigh přečíst.

“Brickere. Drž hubu,” vyštěkl a otočil se, vykročil ke svému pokoji pro oblečení.

Byl ve své šatně, cpal svršky do černého cestovního vaku, když uslyšel, že ho volá Leigh. Nechal balení, šel ke dveřím mezi šatnou a ložnicí a uviděl ji zvědavě nakukovat do místnosti.

“Ano?” ozval se.

Pohlédla na něho a usmála se. “Bricker zrovna říká, že tady nemáte žádné potraviny a prý by mu nevadilo přidat se k nám a nějaké obstarat. Je to okay?”

Lucian se ušklíbl, ta představa ho vůbec nepotěšila, ale rezignovaně kývnul. “Jo. Vyřiď mu, že má deset minut na přípravu.”

Leigh otočila hlavu a podívala se na někoho venku. “Máš prý deset minut.”

“Já ti povídal, že řekne ano, jestli se zeptáš ty.” Brickerův hlas vplul do místnosti podbarvený smíchem.

Leigh se jen uchichtla a začala se obracet zpátky k Lucianovi, při tom ale na čemsi ulpěla pohledem dřív, než dorazil až k němu. Zvědavost mu nedala, vyhlédl ze dveří, aby zjistil, co upoutalo její pozornost. Byla tam jediná věc, jeho postel, uválená od Brickera.

“Černé saténové povlečení,” zašeptala s úžasem a Lucian ucítil, jak mu srdce klopýtlo, protože si vybavil výjevy, které jí dnes ráno promítal. Jejich těla propletená na černém saténu pokrývek. Oči vykulené jako školák přistižený při lumpárně, otočil se a fofrem zapadl do šatny.

Skoro čekal, že tam přijde za ním a bude žádat vysvětlení, ale nepřišla. Po chvilce to nevydržel, popošel ke dveřím a opatrně vykouknul ven. Pořád stála na prahu, zírala na postel, zmatený výraz na tváři.

V duchu si házel mincí, jestli něco říct nebo ne, když vtom odněkud v hloubi domu zavolal Bricker: “Poslechni, Leigh! Co si módy dbalí Kanaďané oblékají na nákupy?”

Zamrkala a obrátila se ke dveřím. “Jak to mám vědět? Jsem z Kansasu.”

“Jo, ale tys už přece dneska nakupovat byla a viděla tam nějaké mužské.”

“Kšiltovku a pelerínu?” navrhla poťouchle.

“Děláš si srandu!” vyjekl Bricker.

“Ano,” se smíchem vyšla ze dveří. “Prostě si vem…”

Zbytek už Lucian neslyšel. Povolil ramena a vrátil se do šatny. Nacpal do vaku několik dalších kousků, pak si ještě zašel do koupelny pro náhradní holicí strojek a pár dalších věcí.

Když vyšel na galerii vedoucí k posezení, bylo tam liduprázdno, a tak šel za hlasy, které se ozývaly zezdola. Leigh a Mortimer byli v kuchyni, vykládali si při čekání, než začne vřít voda v konvici.

“Vařím čaj,” oznámil Mortimer, když vešel. “Dáš si?”

“Čaj?” ožil Lucian. Ten ještě neochutnal.

Mortimer vytáhl třetí šálek z kredence, zarazil se, pak přidal ještě čtvrtý. Pro Brickera, pomyslel si Lucian.

“Taky pojedeš nakupovat?” zeptal se Mortimera.

“Ne,” chopil se konvice a nalil vodu do šálků, “půjdu spát. Řídili jsme na střídačku, snažili jsme se dohonit Morgana. Závodili jsme s časem, jeden spal a druhý řídil. Moje směna právě končila, když zavolal Bastien a řekl nám o letenkách a že pro nás posílá letadlo.”

Lucian přikývl.

“Připravte si čaj podle své chuti,” vybídl je Mortimer a vytahoval čajové sáčky. Pak si odnesl hrnek ke stolu.

“Jé, čaj,” zavrněl Bricker vcházející do kuchyně o několik minut později, když už pomalu dopíjeli. Převlékl se do vybledlých, prošoupaných džínů a upnutého kaštanového trička. “Taky si dám.”

“Není čas,” prohlásil Lucian, vstávající od stolu. “Tvých deset minut uplynulo.”

Bricker si povzdechl. “Jsi tvrdý muž, Luciane.”

“Ano, jsem. Nezapomínej na to,” řekl suše. “Jestli jedeš, tak pojďme.”

Vzal Leigh pod paží, když se zvedla na nohy, doprovodil ji ven k autu, bedlivě si všímal, jak očima hltá prostředí, které vybudoval kolem svého domova.

“Kolik země máte?” optala se zvědavě.

“Dvacet nebo třicet akrů,” odpověděl, pak se rozhlédl a uvědomil si, že zatím viděla jenom přední část. “Klikatí se tamtudy řeka, obtéká dům a ústí do jezera. Je na něm fontána,” dodal, přitom ukázal na jedno místo přímo před malým mostem a pagodou. “Vypnul jsem ji, než jsem se vydal na jih do Kansasu,” podotknul a slíbil: “Za pár dní tě sem zase vezmu a provedu tě pořádně. Je tady bazén a venkovní sprcha, srub a jeden malý samostatný bungalov.”

“Je to kouzelné a moc ráda uvidím víc,” řekla vážně Leigh.

“Zítra,” rozhodl. “Přivezu tě sem zase zítra.”

Otevřel jí přední dveře, pak je zavřel a obrátil se, vzpomněl si, že Bricker je má doprovázet. Ten stál vedle auta, křenil se jako idiot. Lucian se zamračil.

“Nastup,” zamumlal a vykročil ke straně řidiče. Napadlo ho, že se k Leigh chová pro sebe zcela netypicky, stejně jako onehdy tihle dva, když ji přivezli do hotelu. Jeden rozdíl tu ale byl. On byl jejich chováním překvapen, rozčilovalo ho. Jeho chování, na druhou stranu, zřejmě Brickera náramně obveseluje. S povzdechem usedl za volant a nastartoval.

Zastavili se u Marguerite, vyložili tam nákupy a tím pádem uvolnili místo na potraviny. Poskládali je do foyer s tím, že je uklidí, až se vrátí. Pak ještě nakrmili Julia a konečně pokračovali do obchodu s poživatinami.

Leigh měla nakupování pečlivě zorganizované, pochvaloval si v duchu Lucian. Měla seznam, který si sepsala ráno a řídila se jím, položku po položce vkládala do vozíku, který tlačil. Zato Bricker do svého vozíku házel všechno, na co mu oko padlo. Navíc se pořád toulal, vyrušoval, šaškoval a v jednom kuse žertoval… rozesmával Leigh a potažmo dožíral jeho. A nějak se stalo, při všem tom Brickerově tajtrlíkování, že mu Leigh nakonec tlačila vozík, a v té chvíli tomu nasadil korunu tím, že vyskočil na nízké žbrlení vepředu a poručil si: “Povoz mě, Leigh!”

“Ne,” zasmála se.

“Ale no tak,” škemral.

“Ne. Mohl by sis ublížit,” prohlásila upjatě, pak potřásla hlavou a podívala se na Luciana. “Proč mám pocit, že jsme máma a táta a on nezvedený syn?”

Úsměv prolomil Lucianovu melancholii. Zmocňovala se ho čím dál tím větší deprese, když se smála Brickerovým šaškárnám, cítil se jako starý zkostnatělý páprda vedle jeho mladické bujarosti. Ale když se teď Leigh přiřadila k němu a Brickera měla za dětinského, hned mu bylo lépe.

Bricker se zasmál. “Možná jsem mladý v srdci, ale těžko jsem dost mladý, abych byl tvůj syn,” mrkl na Leigh. “Vpravdě mám věkem blíž spíš k tvému dědečkovi, jestli ještě žije. Je ještě na světě?”

Zavrtěla hlavou. “Ne, nikdo z mých prarodičů už nežije. Ani rodiče, když už o tom mluvíme.” Pak naklonila hlavu a zeptala se: “Kolik ti je?”

Bricker se zakřenil a přiznal: “Devadesát sedm.”

“Človíčku, doufám, že budu v sedmadevadesáti vypadat stejně mladě jako ty.”

“Budeš,” vyhrkli Lucian s Brickerem unisono.

Leigh se nad tím zamyslela a po tváři jí přelétl ironický úsměšek. “Zpočátku jsem Donnyho proklínala, ale teď si zvolna začínám myslet, že bych mu měla spíš poděkovat. Možná bych mu měla poslat děkovné přáníčko… nebo kytky.”

“Kytky?” zopakoval pobaveně Lucian.

“Moc holčičí?” našpulila pusu a v mžiku to přehodnotila. “Už vím! Čokoládové bonbóny plněné krví.”

Lucian povytáhl obočí, při tom nápadu, a ona se ohradila: “Tvrdil jste, že existují speciální bary. Nepředpokládám, že máme také speciální čokoládu a podobné věci.”

“Ne,” zakřenil se Lucian. “Ale jsem ochoten tě financovat, jestli je chceš začít vyrábět. Ženské by to mohly milovat.”

Zavrtěla hlavou. “Byl to jen vtip. Mimoto, vy vlastně nemusíte krev chutnat, že ne? Pokud se krmíte z krevního pytlíku. Pochybuji, že by si někdo na krvi opravdu pochutnával.”

“Na chuť si zvykneš,” ujistil ji Lucian. “Z vůně už požitek přece máš.”

Překvapeně zamrkala, pak jí to došlo: “Uklízečky.”

Přikývl.

Zakabonila se, zjevně ji nepotěšil, chtě nechtě musela aspoň v duchu přiznat, že ji aroma přitahovalo. Pak vytřeštila oči hrůzou: “Chcete tím snad říct, že mi krev nakonec začne chutnat?”

“Obávám se, že ano,” přisvědčil omluvně, ačkoli vlastně nevěděl, proč má pocit, že by se měl omluvit.

“Hnus,” povzdechla si znechuceně.

Hned nato zmlkla a už zůstala zticha, mezitím dokončili nákup a vydali se k pokladně.

Vysadili Brickera u Lucianova domu, i s jeho potravinami, sami pak pokračovali k Marguerite.

“Někdo je tady,” hlesla udiveně Leigh, když jeli po příjezdové cestě.

Lucian se zamračil, hleděl na tři vozy zaparkované u domu. Jedno poznal okamžitě, Rachel a Etienne. Druhé tipoval na Lissiann a Grega. Neměl ponětí, komu patří třetí vozidlo, a mohl se jen dohadovat, co je sem všechny přivedlo.

Zaparkoval v garáži, otevřel kufr a začal vyndávat nákupní tašky, při tom dumal, co se asi mohlo stát, že se na něho příbuzní takhle sesypali. Když Leigh přiložila ruku k dílu, podařilo se jim pobrat všechno najednou. Není divu, unesl víc, než průměrný muž a měl jich v každé ruce šest, zatímco Leigh jenom tři.

Dveře se otevřely, když se k nim přiblížili, a objevil se Thomas, s Juliem po boku. Jeho přítomnost Lucianovi prozradila tři věci; zaprvé, třetí auto patří jemu; zadruhé, ať se děje cokoli, nemůže to být příliš vážné, jinak by se neculil jako idiot, čili jako obvykle; a za třetí, Thomas neumřel a tak nemá žádnou omluvu pro to, že mu nebral telefon.

Dřív, než stihl na mladíka zavrčet, Thomas zvesela oznámil: “Slyšel jsem, že ses mi pokoušel dovolat. Obávám se, že se můj mobil odebral do věčných lovišť. Uvědomil jsem si to až dneska ráno. Musel jsem si pořídit nový. Připomeň mi, dám ti nové číslo, než odjedu.”

Čímž mu se vší elegancí vzal vítr z plachet, Lucian jenom tiše vrčel, když toho holomka míjel a vcházel do kuchyně.

Položil potraviny na linku, začal se obracet, aby odlehčil od nákladu Leigh, jenže zůstal stát jako solný sloup, protože spatřil Rachel, Etienna, Lissiann a Grega, všechny v jednom chumlu u vchodu do kuchyně. Jeden každý se na něho široce usmíval.

“Co se děje?” zeptal se ostražitě.

“Tohle je intervence,” zakřenila se Lissianna.

“Cože?” hlesl nadobro zmaten, ale všichni čtyři se jen o to víc křenili a vyrazili vpřed, neodolatelně přitahováni Leigh.

Rychle ukročil stranou, vzal si od ní potraviny, a pak ukazoval na přítomné, na jednoho po druhém. “Tohle je můj synovec, Thomas. Nebudeš si na něho pamatovat, ale vyzvedl nás na letišti, když jsme přiletěli z Kansas City,” vysvětlil a mávnul rukou na zubící se kvartet. “Zato na Rachel a Etienna si vzpomínáš určitě.”

Když přikývla, pokračoval: “A tohle je má neteř Lissianna a její manžel Gregory Hewitt.”

“Ahoj,” pípla Leigh.

Odpovědí jí bylo sborové ahoj, pak se všech pět neteří a synovců naráz pustilo do díla, brali tašky a vyndávali potraviny. Lucian si odevzdaně povzdechl a otočil se, vzal jednu nákupní tašku a začal ji vyprazdňovat. Jak to tak vypadá, bude muset počkat, aby zjistil, o co tady do pekla kráčí.

15. KAPITOLA

“Nepotřebuji pomoc,” prohlásil Lucian, rozčileně čelící neteřím a synovcům.

Potraviny byly vybaleny a Leigh si vzala své nákupy nahoru. Sotva odešla, rodinka prohlásila, že tam jsou pomoct mu sbalit Leigh.

Vřelé díky, Rachel, pomyslel si roztrpčeně. Upřímně řečeno, jeho život býval snazší, když se na něj ještě zlobila, a krátce zauvažoval, jak zařídit, aby se ty staré zlaté časy vrátily.

“To už se nestane. Teď tě znám,” odtušila pobaveně, za odměnu od něj inkasovala naštvaný pohled.

“Přestaň mi číst myšlenky, ženská!” vyštěkl.

Místo aby vypadala vystrašeně, rudovláska se zakřenila, nestyděla se ani omylem.

Jsem zničen, pomyslel si zděšeně Lucian. Jeho pověst neúprosného kata je v troskách a všichni zatracení potomci jeho zpropadených sourozenců se na něho culí, jako by byl nejroztomilejší věc, co kdy viděli. Čert aby to spral, jak ponižující.

“Já jsem bezcitný kat,” prohlásil chladně, jako kdyby to otevřeně zpochybňovali.

“Samozřejmě, že jsi, strýčku. A žádný z nás tě nechce rozzlobit, jinak bys nám to určitě dokázal,” řekla vážně Lissianna. Blond, vysoká a normálně štíhlá jako lasička. Nicméně teď její gravidita bila do očí a Luciana polekalo, jak je obrovská. Měl strach, že jestli tohle dítě brzy neporodí, vyskočí jí z břicha jako striptérka z dortu… a pravděpodobně už bude chodit a mluvit.

“Ale momentálně potřebuješ naši pomoc,” řekl Etienne. Rozhlédl se po ostatních, pak pokrčil rameny a dodal: “A my chceme pomoci.”

“Postaral jsem se o tu věc sám. Nepotřebuji vaši pomoc,” zopakoval pevně Lucian.

Čas ubíhal, zatímco si kvintet vyměňoval pohledy, pak se Rachel podezíravě zeptala: “Jakpak ses o to postaral?”

“To není vaše věc,” odsekl, nebyl včerejší, aby byť i jen pomyslel na svůj dnešní nákup. Jestli mu čtou myšlenky a on si je pustí do hlavy, dozví se o knihách. Což nechtěl.

Ucítil intenzivní nápor pěti párů očí, upřených na jeho hlavu, a pěti myslí, které se mu pokoušely hrabat v myšlenkách. Dělal, co mohl, aby je zastavil a zabránil jim cokoli přečíst.

“Pořád se může před námi zamknout,” podotkla udiveně Rachel.

“Soustředí se vážně pekelně,” odtušil Etienne, pak je ujistil: “To nemůže dlouho vydržet. Barikáda povolí, jakmile se uvolní.”

Rachel se netrpělivě ošila a Lucian hned věděl, že ji představa čekání pranic netěší. Náhle vstala: “Dal by si někdo čaj?”

Všichni se přihlásili, včetně Luciana, který se navíc vytasil s nabídkou: “Koupili jsme jakési mandlové dortíčky, Leigh mne ujistila, že jsou dobré, má-li někdo chuť na svačinu.” Pětice k němu obrátila překvapené úsměvy a on se zamračil. “Tak teď jím. No a co. Taky můžu jíst. Všichni jíte.”

“Ano, jíme,” chlácholil ho Greg.

“Přestaň být tak defenzivní, strejdo,” pokárala ho Lissianna. “Najít životní družku je úžasné. Posílí tě to.”

“Jo, jo,” povzdechl si Lucian.

“Knihy!” vykřikla triumfálně Rachel a jeho hlava střelila směrem k ní.

“Ty zlomyslná malá čarodějnice, tys přišla s tím čajem jenom proto, abys mě rozptýlila a mohla mi přečíst myšlenky,” zavrčel, ale za těmi slovy bylo moc málo žáru. Spíš než hněv cítil obdiv. Etiennovi padlo pod ruku proklatě chytré děvčátko.

“Děkuji ti, strýci Luciane,” zakřenila se Rachel, pak se otočila a zamířila ke dveřím. “Jdu postavit na čaj.”

Lucian s povzdechem pozoroval, jak odchází, pak pohlédl na Etienna, který prohodil: “Jsem rád, že jste se konečně přenesli přes to první setkání, strýci. Čas od času to bylo maličko nepříjemné, když se na tebe tak zlobila.”

Otevřel pusu, aby odpověděl, pak strnul, když uslyšel zaječení: “Ó můj Bože!” zezadu z domu. Zamračil se na dveře, uvažoval, co mohlo Rachel dohnat k takovéto reakci… a vtom mu svitlo. Vyskočil na nohy dřív, než ostatním ten zvuk vůbec plně došel, vyletěl z pokoje, ve spěchu skoro zakopl o Julia.

Srdce mu vynechalo, když vběhl do haly a uviděl otevřené dveře knihovny. Měl pravdu. Krucinálfagot.

“Rachel!” vyštěkl, napochodoval dovnitř a přistihl ji, jak vytahuje knihy z tašek s logem knihkupectví, které sem prve strčil. Udělal to během vybalování potravin. Vzpomněl si, že jsou pořád vpředu ve foyer spolu se šaty Leigh, na chvilku se vytratil a zašil je do knihovny, aby byly z dohledu, než je někdo uvidí a okomentuje.

Rachel je našla. Ačkoli těžko říct, jestli si přečetla, kde jsou v jeho mysli nebo si všimla, jak se prve vypařil.

“Polož to,” zavrčel.

“Co to je?” zeptal se Etienne a Lucian se otočil. Všichni utíkali hned za ním a teď se nahrnuli do knihovny, zvědavě si knížky prohlíželi.

“Jeho představa, jak se o tu věc postarat,” znechuceně odtušila Rachel a – k jeho velké hrůze – začala předčítat názvy knih, které tahala z tašky. “Porozumění ženám… Jak balit ženy… Jak si namlouvat krásné ženy… Kompletní průvodce pitomce aneb jak na fešandy?” Na konci tázavě zvedla hlas a obrátila k němu nevěřící pohled.

Lucian, ne zrovna ve své kůži, přešlápl z nohy na nohu a odměřeně se ohradil: “Carl říkal, že tam je několik dobrých tipů i pro muže ne-pitomce.”

Uslyšel za sebou zahihňání a škaredě se podíval přes rameno. Bohužel nedokázal poznat, od koho přišlo, tak se prostě škaredil na všechny.

“Jak uspět u žen,” pokračovala Rachel. “Tajemství řeči těla: Průvodce dvořením a randěním… Jak potkat tu pravou?” Odmlčela se, zakroutila hlavou a zvýšeným hlasem řekla: “Tys ji už potkal.”

“Radí v jiných věcech. Jako co říkat a co se naučit, aby to na ni udělalo dojem… jako například tanec,” zamumlal Lucian, usilovně se snažil vzpomenout, co to všechno Carl o téhle knížce povídal.

“Pravidla hry… Systém, jak si dneska vrznout?” neúnavně navázala Rachel, z hlasu jí přímo odkapávalo zhnusení.

Lucian si založil ruce a vztekle civěl stranou, odmítal to komentovat a dokonce se na ni podívat. Pak jakýsi tichý zvuk přicházející od ní upoutal jeho pozornost. Rachel strnula, v ruce další dvě knihy. Oči jí málem vypadly z důlků, jak na ně zírala.

Zkameněl. Nepotřeboval, aby přečetla názvy, věděl, které to jsou. Zbyly už jenom ty dvě. Mé ponížení bude dokonáno, uvědomil si a srdce mu padalo do kalhot.

“Co to je?” optal se Thomas.

K Lucianovu nemalému údivu Rachel zaváhala, potom vrátila knížky do tašky a potřásla hlavou. “To je jedno.”

“Tak to ani omylem!” Thomas vyrazil a vytrhl jí tašku. Vyndal první knížku, pobaveně zajódloval a přečetl: “Umění svádění!”

Lucian zabojoval, aby udržel pokerový obličej, ale v duchu se cítil takhle maličký. [asi dva palce]

Thomas hodil knihu na stůl k ostatním, které tam vyskládala Rachel, osvobodil ze zajetí tašky druhý kousek a zadeklamoval: “A cenu získává ta poslední… Jak ji uspokojit pokaždé.”

Thomasův hlas slábl a s každým slovem byl čím dál méně pobavený a čím dál tišší. Když zavřel pusu, místnost se pohroužila do naprostého a nepříjemného ticha. Zdálo se, že se nikdo nechce podívat na nikoho.

“Už je to nějakou tu chvíli,” ozval se nakonec Lucian, odměřeným hlasem prolomil mlčení.

“A chtěl bys ji potěšit,” řekl tiše Greg, který prošel pokojem, Thomasovi knihu sebral a vrátil ji do tašky. “To je pochopitelné.”

“Jo,” odtušil Etienne.

“Myslím, že to je sladké.” Lissianna ho pohladila po rameni.

“Ale nemyslím si, že ta kniha je nutná,” dodal Greg. “Uvědomuji si, že dlouhá doba, která uplynula od… er… kdys to dělal naposled… well… můžeš se cítit nesvůj, ale—” Zmlkl se a zeptal se zvědavě: “Jak dlouho to je?”

Lucian zaváhal, pak přiznal barvu: “Nedělal jsem to – jak jsi to vyjádřil – odkdy Římané odtáhli z Británie.”

Tváře všech zrůznil šok a v knihovně se rozhostilo ticho, pak si Greg odkašlal a zachraptěl: “To je… dlouhá doba.”

“Já vím,” zoufale vydechl Lucian. Bude mít štěstí, jestli ta zatracená věc zafunguje.

“Well…” Greg si znovu odkašlal. “Jsem si jist, že to bude v pohodě. Je to jako jezdit na kole—”

Zarazil se, když se ozval výbuch smíchu. Thomas. Než to kdokoli stačil komentovat, pachatel si zakryl pusu a odvrátil se s mumláním: “Pardon.”

“Vzpomeneš si, co dělat,” dokončil Greg.

“Pamatuji si, co dělat,” odsekl Lucian. “Já jen chtěl… Carl říkal, že tam jsou nějaké tipy…”

“Kdo je Carl?” zeptala se Rachel.

“Prodavač v knihkupectví. Pomáhal mi vybírat ty knihy,” odpověděl škrobeně Lucian.

“Prodavač? Kolik mu bylo? Dvanáct?” vyprskla znechuceně Rachel, pak ukázala na knihy vyskládané na stole. “Tyhle ti nepomůžou, strejdo. Je to brak.”

Vzala jednu knížku, zalistovala v ní, zarazila se a odfrkla, pak začala předčítat: “Nekupujte jim jídlo, dokud se s vámi nevyspí.”

Lucian se zamračil. Tohle pravidlo už porušil. Koupil Leigh snídani a oběd a mezitím ještě svačinu. Pohlédl na Rachel, která knihu odhodila a sáhla po jiné.

“Jé, tohle je dobrý. Pořád mějte kontrolu,” četla nahlas, “nad situací, schůzkou, vztahem, ženou?”

Znechuceně mlaskla, ale Lucianovi se krapet ulevilo. Tohle by zvládl.

Rachel popadla další knížku, ale ani se ji nenamáhala otevírat. Jenom ji pozvedla a řekla: “Postelový průvodce, strejdo?”

“Prý to napsal odborník,” namítl Lucian.

“Odborník? Pravděpodobně nemá holku,” vysmála se mu. “Mimoto, vyspat se s batalionem ženských z tebe experta na ženy neudělá. Já spím s Etiennem v jednom kuse a pořád vím o mužských kulový. Nic z toho, co děláte, mi nedává smysl. Proč si myslíš, že ti tyhle knížky můžou pomoct?”

“Má pravdu, strýci,” přidal se Etienne. “Tyto knihy jsou o tom, jak chlap sežene někoho do postele. Ne jak si získá družku.”

“Přesně,” souhlasila Rachel. “A věř mi. Jediný expert na ženy je jiná žena. Vy mužští dokonce ani nemyslíte jako my, váš mozek je konstruován úplně jinak.”

“Nebuď směšná,” odsekl pohrdavě Lucian.

“Že ne?” nedala se Rachel. “Co je první věc, kterou uděláš, když se cestou ztratíš?”

“Já se neztrácím,” řekl suše Lucian.

“Jasně.” Obrátila oči v sloup. “Ale co kdyby?”

“Nemůžeš se ztratit,” pustil se do přednášky, “pokud máš aspoň základní představu, kam míříš – sever, jih, východ, západ – prostě pokračuješ ve směru—”

“Přesně,” suše mu skočila do řeči, jako by právě dokázal její pointu. “Žena takto neuvažuje.”

“Zastaví ve chvíli, kdy si uvědomí, že se ztratila, a zeptá se na cestu,” prohlásila Lissianna.

“Zeptá se na cestu? No, to je…” zabrblal polohlasem Lucian, pak řekl: “Tohle není o tom kudy jet, tohle je o tom, jak si získat ženu.”

“Ne,” vmísil se tiše Greg. “Tohle je o tom, jak dobýt Leigh.”

“A tyhle knihy jsou o tom, jak dostat někoho do postele.” Rachel pohrdavě mávla rukou. Potom se na něho vážně podívala a řekla: “Věř mi, každý mužský může mít sex každý den v týdnu. Máme jednadvacáté století, ochotných žen je všude jako máku. Každičkou noc si muži po celém světě přijdou na své, protože je nějaká přiopilá žena osamělá a myslí si, že vypadají jako Jude Law nebo nějaký jiný herec. Jenom idiot si může myslet, že za to vděčí své technice nebo kontrole nad situací. Novina! Muž nikdy nemá kontrolu. Žena je brána. Říká ano nebo ne… ledaže jde o znásilnění. A v tom případě si muž nic nezískává, on si bere. Proto je znásilnění zločin.”

“Ano,” namítl Lucian, “ale v těchto knihách učí, jak být okouzlující a—”

“Ty už okouzlující jsi,” řekla Rachel a místnost ztichla, ostatní se na ni otočili, jako by nevěřili vlastním uším. Zamrkala, když si uvědomila, co řekla, a zamračila se. “No, možná ne doslova okouzlující, ale jsi hezký a staráš se o rodinu a máš je rád…”

Zdálo se, že jí došly argumenty, pak se ale vzchopila a řekla: “Koukni, tohle ti vážně nepomůže. Upřímně řečeno, mám podezření, že všechny tyhle knížky ve skutečnosti učí muže, jak se vyhnout ženám, které pravděpodobně nedostanou do postele, a přesunout se k těm, co mají zájem.”

“No, Leigh o mne zdá se nemá zájem vůbec,” povzdechl si Lucian.

“Samozřejmě, že ne. Kdo se jednou spálil, ten i na studené fouká. Kenny jí ublížil. Musíš jí ukázat, že ty bys to nikdy neudělal. Musíš jí ukázat, že umíš být něžný a laskavý.”

“Rachel tím chce říci, že bys měl být sám sebou,” dodal tiše Greg. “Měl bys být tím, kým jsi, nechovat se, jak to kážou nějaké knížky.”

“Ale co když se jí nelíbí, kdo jsem?” zeptal se frustrovaně Lucian.

V místnosti se rozhostilo ticho a všichni na něho hleděli, oči jako tenisáky.

“Bude tě milovat, strýčku Luciane,” řekla tiše Lissianna, popošla k němu a pohladila ho po zádech, jako by měla pocit, že potřebuje ukonejšit.

“Jo,” přitakal Thomas. “Ta věc s životní družkou ti hraje do karet, strejdo.”

“Jste si souzeni, máte být spolu,” připomněla mu Rachel. “Jenom jí to musíš ukázat.”

Lucian se ošil. Tohle mu neříkali poprvé, ale jaksi se zapomněli zmínit, jak jí má ukázat, že je něžný a laskavý a že je jim souzeno být spolu. Možná by si měl prostě přečíst ty knihy a zjistit, jestli v nich není nějaká rada, jak—”

“Prosím tě, věř mi, Luciane,” skočila mu do myšlenek Rachel. “V těchhle knížkách jsou jen samé žvásty, není tam nic o dokazování, že jsi něžný a laskavý.”

“No a co mám teda dělat? Vzal jsem ji dneska na snídani, pak nakupovat, a pomohl jí vybrat šaty. Bavilo mě to a myslel jsem si, že ji taky, ale…”

“Ale?”

“Ale pak jsme se stavili u mě doma pro oblečení, a byl tam Bricker s Mortimerem a ona je oba objala a smála se s nimi, a flirtovali jako blázni. Se mnou neflirtuje ani mě neobjímá, ani nic.”

“Možná je pro ni snazší flirtovat s Brickerem a Mortimerem, protože o ně nestojí,” poznamenal Greg, pak pokrčil rameny a dodal: “Někteří lidé nedokážou flirtovat s někým, kdo je přitahuje.”

“A ty ji přitahuješ,” ujistil ho Etienne.

“Jak to víš?”

“Nejsi jediný, koho můžeme číst. Její mysl je otevřená kniha,” protočila oči Rachel. “Podobenky tebe – polonahého – jí strašily v hlavě, když jsme si povídaly. Bylo to vážně docela děsivé.”

“Leigh si zdá se myslí, že máš velmi hezký zadek,” informoval ho i Etienne. “Pořád si živě představuje tvůj zadek v obtažených černých džínách, znovu a znovu.”

“Jo?” Lucian viditelně ožil. Najednou měl nutkání jít si prohlédnout zadek v zrcadle, aby viděl, co se jí na něm líbí, ale ovládl se. Dneska už toho udělal víc než dost, aby v očích téhle mládeže vypadal jako idiot. Pak si vzpomněl, že mu všichni mohou číst myšlenky a uvědomil si, že ze sebe právě teď opět udělal osla.

“Taky se jí líbí tvoje hruď,” potěšila ho Rachel, nechala si ujít příležitost dělat si z něj legraci. “Myslí si, že je po čertech vymakaná.”

“Vymakaná?” Lucian bezděky sklopil oči ke své hrudi a maličko napjal svaly.

“Myslím, že vás dva musíme dostat někam, kde panuje uvolněnější, společenská atmosféra,” Greg v sobě nezapřel psychologa.

Lucian se na něho se zájmem podíval. “Jako například?”

“Noční klub.”

“Noční klub?” zopakoval, na čele vrásky.

“Oba se uvolníte, zatančíte—”

“Netančím.”

“Ani kvůli Leigh…”

“Neumím tančit,” upřesnil.

“Aha.” Bylo ticho, každý koukal na každého, pak povstala Rachel.

“Okay, vy, pánové, ho naučíte tančit, a Lissianna a já půjdeme Leigh připravit na nadcházející noc.”

Lucian otevřel pusu, aby protestoval, a Rachel ho pohotově setřela: “Chceš Leigh? Dokonce i v té tvé knížce stojí, že naučit se tančit by bylo dobré.”

Sklapl, nemaje proti této logice argumenty, jen nešťastně přihlížel, jak ty dvě odcházejí.

“Tak co? Kdo bude dívkou při této lekci tance?” optal se Thomas a Lucian se k němu obrátil, s hrůzou v očích.

“Myslím, že ses právě dobrovolně přihlásil,” prohlásil Etienne. “Co ty na to, Gregu?”

“I já to tak pochopil,” s vážnou tváří přisvědčil Greg.

“Ó, to ne—,” začal Thomas.

“Thomasi, pořád uvažuji, proč jsi samé chlape a kámo, když je tady Lucern a Bastien, ale když jsme jenom mezi sebou, nic takového neříkáš. Pročpak asi?” otázal se Greg, pak dodal: “A vědí to?”

“To je vydírání!” vykřikl Thomas.

“Jo.” Greg se zakřenil, potom se obrátil k Lucianovi a doporučil mu: “Prostě si ho představ v sukni.”

“Jak vypadám?” Leigh koukala nervózně do zrcadla, oči přilepené na ženách, které se odrážely vedle ní. Lissianna nalevo od ní; vysoká, blond, krásná a velmi, velmi těhotná. Rachel jí stála v zrcadle po pravici; také vysoká, přinejmenším vyšší, než ona, rudovlasá a nádherná. Pak tu byla její maličkost uprostřed; menší, ale vypadala setsakra skvěle, aspoň podle sebe. Well, skvěle na své poměry.

Lissianna s Rachel trvaly na tom, aby si oblékla růžový, z ramen stažený rolák a krémové semišové kalhoty. Vlasy měla střižené nakrátko, jak je nosila poslední dva roky, ale leskly se a málem zářily životem, stejně jako její kůže. Jediná líčidla, která použila, byla rtěnka a oční stíny, a vypadala lépe, než kdy dřív s výpomocí zdravíčka a všemožných dryáků. Nepotřebovala je. Díky nanobotům vypadala jako milion dolarů i bez nich.

“Vypadáš krásně,” řekla Lissianna a objala ji.

Rachel přikývla. “Dostane z tebe infarkt.”

Leigh v zrcadle udělala obličej, tohle byla věštba za všechny drobné. Lissianna a Rachel právě strávily několik hodin objasňováním jí věcí, o kterých se Lucian opomněl zmínit. Ani v jednom případě mu vynechání nevyčítala.

Vezme-li v úvahu jeho rozpaky, když se ocitl v obchodě s dámským prádlem, nijak se nedivila, že se nemohl přimět k vysvětlování rozdílností v ryze ženských záležitostech, jako jsou měsíčky nebo těhotenství. Pokud vůbec ví, jaké jsou, pomyslela si pobaveně. Ale byla také strašně vděčná, že jí neřekl o životních druzích, a nevysvětlil příznaky, a co znamenají.

Leigh poslouchala Lissiann a Rachel básnit, jak je důležité míti životního druha, někoho, kdo je ti předurčen, nedokáže ti přečíst myšlenky a použít je proti tobě, ale může ti myšlenky promítat a ty je můžeš promítat jemu. Zjevně šlo o um, který si Greg a Lissianna právě začali osvojovat, a kterého se Rachel nemohla dočkat.

Dokonce cítila mírnou závist, když ty dvě perlily o svém štěstí a rozkoši ve vztahu s vlastním mužem, vysvětlovaly rozdíly v sexu, jak úžasný je, jak vzácné jsou okamžiky, kdy mysli obou mohou splynout a oni sdílejí svou rozkoš, zrcadlící se mezi nimi a odrážející se sem a tam, stále silnější a silnější, až je téměř nesnesitelná. Znělo to jako obdivuhodný vztah a nemohla se dočkat, až ho naváže. Potom Rachel řekla: “Už se stalo.”

Bezvýrazně poslouchala, jak jí Rachel připomíná, že ji Lucian nedokáže číst, první a hlavní příznak životního druha. Pak se dotkla věcí, na které si ona sama nevzpomněla, ale Rachel je vyčetla z myšlenek jí i Lucianovi. Jak to tak vypadá, její sexuální fantazie ve sprše byla vysílána ke spícímu Lucianovi… další znamení. Ještě pořád se cítila trapně kvůli tomu, že ví, o čem fantazírovala, když jí Rachel sdělila, že v tom není sama, že jakmile s tím začala, Lucian se přidal a převzal kontrolu. Jestli si prý vzpomíná na nějaký moment, kdy její vysněný milenec udělal něco nečekané, co dávalo tušit, že myslí sám za sebe. No, opáčila Rachel, to proto, že myslel.

Právě v té chvíli závist a zmatek ustoupily strachu. Je to moc brzy; Luciana stěží zná. Proboha, za Kennyho se provdala po šesti týdnech randění, a hele, jaká to byla chyba! Luciana zná jen v řádu dní. Dva, kdy byla při vědomí. Ta myšlenka ji šokovala. Dva dny? Měla pocit, jako by to byl celý život. Lissianna jí nabídla řešení. Jenom protože si jsou životními druhy, se ještě nemusí hned hnát k oltáři. Můžou spolu chodit a lépe poznávat jeden druhého, dokud se nebude v tomto vztahu cítit v bezpečí.

Leigh měla pocit, jako by jí z ramen spadla obrovská tíha. Chodit spolu. Vídat se. Chodit na večeři, do kina, tančit… Tohle zvládne. A hrome, tu máš, čerte, kropáč, ona žije v Kansasu a Lucian v Kanadě. Z tohohle by dokonce mohlo být randění na dálku. To fakt zvládne. Hned jí bylo lépe po duši i po těle, dovolila jim, aby jí pomohly nastrojit se. Vyrazí si do Nočního klubu.

Nyní zírala do zrcadla na dvě ženy, které jí byly rámem. Pozorovaly ji mlčky, pravděpodobně naslouchaly jejím myšlenkám, trpělivě čekaly, až se rozhodne, že je připravená.

Kývla, odvrátila se od zrcadla a vykročila ke dveřím se slovy: “Pojďme.”

“Bude to zábava,” ujistila ji Lissianna. “Dostanete šanci být spolu, uvolnit se a bavit.”

Leigh zamumlala něco, co mohlo být bráno za souhlas, a pokusila se umlčet nervozitu, která se vehementně hlásila o slovo. Lissianna a Rachel strávily drahnou dobu snahou vylíčit jí Lucianovy kladné stránky a jak úžasný je, zatímco jí pomáhaly s přípravou, pokoušely se ho v jejích očích maximálně vylepšit, ale Kennyho rodina si o něm taky myslela, že je mazlivý kocourek. Nevěděly, o čem mluví. Jak se nějaký muž chová coby syn nebo bratr či strýc není totéž jako to, jak se bude chovat v roli manžela. Ona v tomto směru dostala tvrdě za vyučenou.

“Byli v knihovně, když jsme šly nahoru,” prohlásila Lissianna, jakmile došly k patě schodů, a Leigh se v hale automaticky obrátila tím směrem. Šla v čele, takže bylo na ní otevřít dveře. Strnula na prahu, málem jí vypadly oči.

Muži byli uprostřed knihovny, Lucian objímal Thomase v klasickém tanečním držení a Greg držel stejným způsobem Etienna. Oba páry kroužily místností. Greg broukal nějaký valčík či co, a Lucian si šeptem počítal: ” Raz dva tři, dva dva tři.” Při tom si koukal na nohy a toporně vedl mučednicky se tvářícího Thomase knihovnou.

16. KAPITOLA

“Nemůžu uvěřit, pánové, že jste ho učili valčík.”

Slova Rachel vynesla tu vzpomínku do popředí mysli Leigh a rozesmála ji. Vůbec se hodně nasmála, za ty tři hodiny, odkdy přišli do Nočního klubu, uvědomila si, když se rozhlížela okolo. Podle jejího názoru to byl překvapivě obyčejný taneční bar. Sice nečekala, že na zdech budou vycpaní netopýři nebo plakáty s Belou Lugosim, ale očekávala něco neobvyklého, co by prozrazovalo, že se jedná o upíří bar.

Oops, bar nesmrtelných, opravila se.

Ať tak či tak, nic takového v něm nebylo. Sestával ze dvou místností: této, kde hudba hrála právě tak hlasitě, že bylo možné si vykládat a slyšet jeden druhého; a druhé, mnohem větší, s tanečním parketem obklopeným boxy a muzikou o několik decibelů hlasitější. Oba bary oddělovaly houpací dveře, ale zdi mezi nimi byly ze zvukotěsného skla. Leigh a ostatní si vybrali k posezení salon, ale vyráželi na parket, když se ozvala dobrá písnička a někdo měl chuť tančit.

Příslušníci silného pohlaví zabrousili na parket jednou nebo dvakrát, jediný Thomas šel pokaždé, když šla děvčata. Lucian se ukázal být docela schopným tanečníkem na někoho, o kom si mysleli, že potřebuje lekce tance. Zdálo se, že má přirozený smysl pro rytmus.

Zabloudila pohledem k baru, kde se Lucian, Etienne a Greg shlukli kolem Brickera a Mortimera. Ženy a Thomas se vrátili z poslední výpravy na taneční parket a zjistili, že muži vyměnili stůl za bar.

“Vážně,” ušklíbla se Lissianna a plácla Thomase po ruce. “Na co jste mysleli? Tady valčíky nevyhrávají.”

“Já jsem myslel na to, že nechci, aby mi strejda sahal na zadek a hruď na hruď mi šlapal na nohy, když se pokoušel mé nebohé já vytáčet na parketách knihovny,” odpověděl suše Thomas.

Leigh se málem udusila pitím, jak vyprskla smíchy při žánrovém obrázku, který jim právě podstrčil do hlavy.

“Jo… jenom se smějte,” skřípal zuby Thomas. “Vy jste s ním tancovat nemusely. Upřímnou soustrast, Leigh,” rýpnul si, vztáhl ruku a poplácal ji po rameni.

“Tančí náhodou pěkně,” řekla pevně, zamračila se a dodala: “A teď toho nechte, lidi.”

“Čeho?” zeptal se Thomas, nefalšovaně zmaten.

“Přestaňte mluvit, jakože Lucian a já jsme pár.”

“Jste.”

“Právě jsme se seznámili,” zaprotestovala, ale jenom pokrčil rameny, jako by to nic neznamenalo.

“Nezáleží na tom, jestli se znáte pět minut nebo pět milénií, jste životní druhové. On tvůj druh a ty jeho družka. Jedinou otázkou zůstává, kdy se vy dva přenesete přes své strachy a přihlásíte se k sobě.”

Leigh vyklenula jedno obočí: “Co když se k němu nechci přihlásit?”

“Věčnost je dlouhá doba, abys byla sama,” opáčil tiše Thomas. “Do pekla, dvě století jsou dlouhá dobu. Věř mi. Já to vím.”

“Jo, well, mohla bych si vybrat být s někým jiným,” upozornila. “Mohla bych najít spokojenost, přinejmenším, s někým jiným.”

Thomas nevěřícně vytřeštil oči, pak se obrátil na Lissiann a Rachel. “Než jsme se dneska večer vypravili zasáhnout, vy dvě jste tvrdily, že si Leigh vyčíháte někde o samotě a všechno jí povíte. Copak jste to neudělaly?”

“Samozřejmě, že udělaly,” začala Rachel, pak se zarazila, když uviděla rozšířené oči Lissiann. Zamračila se: “Na co jsme zapomněly?”

“Myslím, že jsme jí jen opomněly něco objasnit,” povzdechla si Lissianna a otočila se na Leigh. “Vzpomínáš na příběh mé matky a otce?”

Leigh kývla. Marguerite Argeneau a její manžel Jean Claude podle všeho nebyli pravými životními druhy. Mohl ji číst a ovládat… a dělal to. Výsledkem bylo mizerné manželství, pro oba. Marguerite byla o málo víc, než loutka, kterou vodil a dělal s ní, co si zamanul. Ba co hůř, uvědomovala si to, ale nemohla to zastavit, hodně podobně jako onehdy Leigh, která byla při vědomí a myslela, ale nedokázala zabránit Morganovi ovládat její vlastní tělo a pohyby. Marguerite to – pochopitelně – Jean Claudovi zazlívala.

“Well,” řekla Lissianna, “vztah s kýmkoli jiným, než s Lucianem, by byl něco podobného. S nikým jiným šťastná nebudeš.”

Leigh rozhodně zavrtěla hlavou. “Nikdy bych nedělala to, co dělal tvůj otec.”

“Myslíš, že to táta zamýšlel, když ji proměnil a oženil se s ní?” zeptala se tiše Lissianna. “Opravdu si myslíš, že necítil vinu a nehnusil se sám sobě? Proč si myslíš, že se z něj stal alkoholik a nakonec uhořel? Byla to víceméně sebevražda.”

“Kromě toho, kdo říká, že budeš mít silnější mysl?” podotkla Rachel. “Kdokoli, koho si vybereš za partnera, by to mohl dělat tobě.”

“Cože?” strnula.

“Otec byl mentálně silnější, protože byl tak starý,” řekla Lissianna. “Ale existují čerstvě proměnění, kteří disponují silnější myslí, než má většina nesmrtelných. Greg, například.”

“Lucian je taky prastarý,” polekala se Leigh. “Může—”

“On tě nemůže ani číst,” zdůraznila Rachel. “Natožpak ovládat. To z vás dělá perfektní životní druhy.”

Zmlkly, protože přišla servírka s drinky, které objednal Thomas. Okamžitě vyskočil a pomáhal rozdávat koktejly, pak poděkoval a dal jí dýško.

“Tohle vypadá povědomě.” Rachel si podezíravě měřila sklenku, kterou Thomas postavil před Leigh.

Leigh se usmála deštníčku, který trčel ze sklenice. Odsunula ho, sundala cukrkandlové srdíčko na plastovém mečíku, který ležel nahoře na sklence, a snědla je.

Dnes večer vyzkoušela už několik nápojů a k jejímu nemalému zděšení jí všechny chutnaly. Tolik k přesvědčení, že nikdy nebude mít ráda chuť krve. Stejně jako tomu bylo s pachem – krev jí teď voněla stejně sladce jako parfém – také chutnala úplně jinak, a tak v duchu nemohla neuvažovat, jakpak se to nanobotům podařilo.

Zvedla sklenici, aby ochutnala i poslední drink, jenomže Rachel jí ho vytrhla z ruky a probodla Thomase pohledem. “To je Sladká extáze!” vyštěkla vyčítavě.

“Ano,” hlesla Leigh, celá zmatená. “Thomas tvrdil, že je dobrá.”

“Aha, že by?” Rachel se na něho nepřestávala mračit. “Jestli je tak dobrá, proč ji sám nepiješ, Thomasi?”

Ušklíbl se. “Nevím, co máš za problém. Na tebe a Etienna zabrala. Tady zabere taky, věci se tím urychlí.”

“Nerozumím. O co jde?” zeptala se Leigh. “Co přesně je ta Sladká extáze?”

“Je to plné feromonů a hormonů sexuálně vzrušených smrtelníků.”

Leigh pozvedla obočí.

“Slyšela’s o španělských muškách?” zeptala se Rachel.

“Ano,” hlesla a zamračila se.

“Well, nevím, jestli ty opravdu existují, ale tohle je jejich nesmrtelná verze, a můžu ti garantovat, že funguje.”

Leigh obrátila zděšený pohled na Thomase a ten nelenil a začal se bránit: “Jenom jsem se pokoušel přiložit pod kotel, abych tě malounko rozehřál.”

Vyštěkla nevěřícím smíchem. “Ježíšku na nebíčku, Thomasi, já tohle nepotřebuju. Už takhle mívám mokré sny, i když jsem vzhůru. Raději to dej Lucianovi.” A po posledním slově rychle sklapla, protože si uvědomila, co řekla. Otočila se na Thomase a vyčetla mu: “Já myslela, žes tvrdil, že v těch drincích není moc alkoholu.”

“Nebudeš mít stejnou toleranci, na jakou jsi zvyklá,” chlácholivě vysvětlovala Lissianna. “A nemusíš se cítit trapně kvůli tomu, cos řekla. To je v pořádku, Leigh. Všichni jsme si prošli tím šílenstvím kolem nalezení životního druha a říkali nebo dělali jsme při tom hlouposti. No, přesněji řečeno, Rachel a já.”

Thomas sebou při těch slovech málem trhl, a Leigh si uvědomila, že by si sám přál mít družku pro cestu životem. Lissianna si to patrně uvědomila také, protože ho pohladila po rameni a dodala: “A Thomas bude blbnout na kvadrát co nevidět.”

“Věrná pravda.” Thomas to neříkal, jako by se zatajeným dechem čekal, až k tomu dojde. Zabavil Rachel drink a zahlaholil: “Ale Leigh má recht. Raději to podstrčím Lucianovi.”

Vstal a zamířil k baru dřív, než kdokoli stihl promluvit.

“Neudělá to, že ne?” vyhrkla polekaně Leigh.

Ani jedna neodpověděla. Sledovaly, jak Thomas přichází k baru a klepe Lucianovi na rameno. Když se strýc otočil, samozvaný Amor cosi řekl a ukázal k jejich stolu. Jakmile se Lucian podíval jejich směrem, Thomas vyměnil sklenku, kterou držel za tu, co stála před Lucianem.

“Šmárjápanno on to udělal,” vyděsila se Leigh.

“To si piš,” suše přitakala Rachel, pak dodala: “Čeká tě zajímavá noc.”

“Ne, to ani omylem,” řekla pevně Leigh. “Nemohla bych Luciana takovým způsobem zneužít.”

“Vezmu-li v úvahu myšlenky, které jsem viděla proplouvat jeho hlavou, nemyslím, že bys tomu mohla říkat zneužití,” pousmála se Lissianna.

“Mužstvo se vrací na palubu,” oznámila Rachel. “A vypadají docela vážně. Bricker a Mortimer zřejmě nejsou poslové dobrých zpráv.”

Leigh si všimla, že Lucian se opravdu tváří ponuře. Cestou do klubu jí řekl, že mají podezření, že Morgan a Donny míří na sever do Kanady, za ní. Nemohla tomu uvěřit. Kdyby si to mysleli o Donnym, mohla by souhlasit, že to je možné, protože on byl ten, kdo ji chtěl proměnit, a plácal o věčném štěstí a tak dál. Ale oni si zřejmě mysleli, že ji chce Morgan, což jí nedávalo vůbec žádný smysl. Nebyla kráska, co si zotročí muže jediným úsměvem. Patřila k těm, které vám přijdou atraktivní, až když je lépe poznáte, a Morgan ji neznal déle, než v řádu minut.

“Co Mortimer a Bricker říkali?” zeptala se Lissianna, když si posedali.

“Morgan a Donny přece jenom mohou být někde tady,” odpověděl Lucian. “Druhá kreditkarta jiné z Morganových obětí v domě byla aktivována v jednom hotelu v Iowě. Jakmile o tom byl informován, Bastien tam poslal Pimmse a Anderse. Dva z mých mužů, kteří byli v té oblasti,” vysvětlil Leigh, než pokračoval: “Když vpadli do pronajatého pokoje, chytili mladý pár, který zřejmě uprchl s Morganem a Donnym to ráno, kdy jsme zaútočili na dům.”

“Takže čtyři z nich tenkrát ráno unikli?” zeptala se zamračeně Rachel.

“Šest,” opravil ji Lucian. “S Morganem a Donnym byli další dva. Zřejmě ti co odletěli letadlem z Des Moines, nově proměnění, které by Mortimer a Bricker nepoznali.”

“Morgan poslal dva muže letadlem?” zeptala se udiveně Lissianna. “Proč neletěli všichni?”

“Morgan má fobii z létání,” odpověděl Etienne, pak dodal: “Podle všeho, i když byl unavený dlouhou jízdou dodávkou, kde se jich mačkalo sedm, nechtěl dát všechna vejce do jednoho košíku. Dva muže poslal letadlem, druhou kreditkartu dal dvojce, kterou polapil Pimms a Anders, a nakázal jim, aby se při řízení střídali, jeli na jeden zátah, bez zastavování, a sešli se s ním tady v Torontu.”

“Ale oni se zastavili v hotelu a chytili je, protože ho neposlechli,” konstatovala Rachel.

“Dodávka se porouchala,” vysvětlil tiše Greg. “Pronajali si pokoj, aby se vyspali, než bude opravená.”

“Ale kde je Donny a Morgan?” Leigh položila otázku otázek, mračila se.

Lucian zaváhal, ale neochotně přiznal: “Morgan se spolu s Donnym nechal vysadit na vlakovém nádraží. Koupili si jízdenky do Toronta, za hotové.”

Leigh strnula, leknutím by se v ní krve nedořezal. “Jak dlouho trvá dostat se sem vlakem?”

Když si muži vyměnili zachmuřené pohledy, ale k odpovědi se neměli, vytřeštila oči hrůzou a odpověděla si sama: “Už jsou tady, viďte?”

“Mohli by být,” připustil vážně Etienne. “A jestli ne, brzy budou. Bohužel platí v hotovosti a nekoupili si jízdenky na své jméno, takže nevíme přesně, kterým vlakem jeli a kdy dorazí.”

“Pokud je možné, že už jsou tady, neměl by Mortimer s Brickerem být v domě a číhat na ně?” zeptala se Lissianna.

“Pimms a Anders letěli rovnou sem, hned jak vyřídili ten pár v Iowě. Touhle dobou jsou v domě,” ujistil ji Greg. “Další dva muži hlídají na vlakovém nádraží tady v Torontu, ačkoli máme podezření, že už je příliš pozdě, abychom je tam chytili. Mortimer a Bricker jsou tady, aby hlídali bar. Morgan podle všeho plánoval, že se tady dnes večer všichni sejdou, takže se možná objeví.”

Leigh se rozhlédla okolo sebe, najednou se cítila nepříjemně. Jak to tak vypadá, mýlila se a Donny s Morganem míří za ní. Nemohla tomu uvěřit, ale zřejmě to tak je.

“Měli bychom to pro dnešek odpískat,” řekl tiše Greg.

Ženy kývly na souhlas, jako jeden muž, a začaly si sbírat věci.

“Také si myslíme, že strýc Lucian a Leigh by se měli ubytovat v hotelu. Jen kvůli bezpečí,” dodal Etienne.

Leigh ztuhla, očima střelila k Lucianovi. Tvářil se jako hráč pokeru, nedával najevo rozčilení, ale ona si byla jistá, že je. Musel se vzdát honu na Morgana a opustit Kansas, aby ji odvezl na sever a dohlédl na její proměnu. Nyní se Morgan ocitl na jeho domácím hřišti, a místo aby zůstal a bojoval, má ji uklidit do bezpečí. Musí mít vztek.

Nešťastné rozjímání Leigh přerušil Etienne, když pokračoval: “Existuje nepatrná možnost, že Morgan byl už v Torontu a sledoval dům strýce Luciana, když se tam dnes odpoledne otočili pro jeho věci.” Obrátil pohled k Leigh a pokračoval: “Možná vás sledovali k Marguerite a čekají, až zůstanete sami, než něco podniknou. Všichni jsme toho názoru, že byste odtud měli zamířit rovnou do hotelu, raději než se tam stavovat a riskovat, že na něj narazíte.”

“Ale v domě je Julius. Nemůžeme ho tam nechat samotného, navíc bez jídla a vody,” ustaraně namítla Leigh, pak vykulila oči a položila další otázku otázek. “Morgan by Juliovi neublížil, že ne?”

Muži si vyměnili pohled, potom Greg prohlásil: “Můžeme Julia vzít na pár dní k nám.”

“Nebo my,” přidal se Etienne, pak zaváhal. “Ale možná by měl raději zůstat s Lucianem a Leigh. Bude ochrana navíc.”

Lucian přikývl. “Nabereme ho cestou z města.”

“Ale to nemůžete,” připomněla mu Lissianna. “Neměli byste chodit do domu. Krom toho, který hotel bere na byt psy? Obzvlášť psy Juliovy velikosti?”

Zavládlo ticho, všichni přemýšleli, pak Rachel poposedla.

“Okay, mám plán. Greg s Etiennem zajedou pro Julia. My ostatní pojedeme k nám a počkáme na ně. Potom, až pánové přivezou Julia, Leigh a Lucian si vezmou moje auto a vyrazí ven z města.”

“Proč tvoje auto?” nechápal Etienne.

“Pro případ, že Morgan už je někde tady a všechno pozoruje. Pokud nás bude sledovat k domu, jediné co uvidí, bude auto opouštějící garáž. Okna jsou zatemněná. Lucianovo auto bude pořád tam a doufejme, že ho nenapadne, že odjíždí oni.”

“Dobrý plán, ale pořád nám zbývá najít hotel, kde ubytují psa,” zdůraznila Lissianna.

Všichni se zakabonili, pak se Thomas rozzářil. “Chata.”

“Chata?” vyhrkla zmateně Leigh.

“Mám chatu u jezera,” vysvětlil. “Zhruba dvě a půl hodiny jízdy odtud na jih. Člobrdíci, tam se s Juliem můžete v pohodě zdekovat. Morgan nejspíš nemá ánung, že ten vigvam existuje.”

Všichni mlčeli, pak Greg přikývl: “To zní jako plán.”

Leigh zůstala zticha, zatímco ostatní vstávali a začali odcházet z klubu. Počkala, dokud ona a Lucian nebyli venku, šli kousek za ostatními, teprve potom řekla: “Nemusíte to dělat.”

Zpomalil, nakonec se zastavil a nechápavě se na ni podíval. “Dělat co?”

Leigh si skousla ret. “Uvědomuji si, že se pravděpodobně chcete zúčastnit chytání Morgana. Oceňuji, že jste se vzdal lovu, abyste na mne dohlédl během proměny, ale přijde mi nefér, že se ho musíte vzdát zase, když navíc zavítal do vašeho města. Nemusíte mne brát do žádného hotelu. Můžu tam jít sama, možná s Juliem, pro každý případ, a vy byste mohl zůstat a jít na lov.”

Něžný úsměv zvlnil Lucianovy rty, zvedl ruku a něžně ji pohladil po tváři, zavrtěl hlavou. “Leigh, tvé bezpečí je má nejvyšší priorita.”

Nejistě k němu zvedla zrak. “Nebudete mi mít za zlé, že—”

“Jistěže ne,” ujistil ji, jako by byla hloupá. Když pořád vypadala nejistě, řekl: “Leigh, prožil jsem tisíce let a povětšinou jsem byl válečník. Ulovil jsem víc psanců, než dokážu spočítat. Nemusím si nic dokazovat, nehořím touhou dopadnout ho osobně. Nejvíc mi záleží na tobě. Jde-li po tobě Morgan, chci se ujistit, že jsi dobře schovaná a nemůže tě dostat do rukou. Nevadí mi nechat jeho lovení na ostatních. Krom toho, přijdou další štvanice.”

Když se Leigh viditelně ulevilo, uvolnila ramena a na rtech jí zahrál jemný úsměv, Lucian jí úsměv oplatil a vzal ji za ruku, pobídnul ji za ostatními.

“Můžeš vypnout stěrače. Přestalo pršet.”

Leigh zatnula zuby a poslechla. Byli na cestě plné dvě hodiny. Před půlhodinou jí Julius konečně přestal slintat na rameno a usnul vzadu. Moc si přála, aby Lucian udělal totéž vpředu. Přiváděl ji k šílenství.

Všechno šlo podle plánu, až na jednu věc. Dostali se do domu, Greg s Etiennem přivezli Julia, několik hodin hovořili, probírali co dělat, pokud se vyskytne nějaký problém a tak vůbec, pak se nahrnuli do garáže přiléhající k domu Rachel a Etienna. A právě v té chvíli věci přestaly jít podle plánu. Lucian se vměstnal na sedadlo řidiče, překvapeně se zarazil a zaklel. Auto Rachel mělo řadící páku. Leigh docela udivilo, že Lucian neumí řídit auto bez automatické převodovky. Podle všeho, než ji vynalezli, míval šoféra, a tak se to nikdy neobtěžoval naučit.

Pošetile prohlásila, že to není problém, ona řídit umí. Čehož litovala skoro jednu každou minutu uplynulých dvou hodin. Lucian byl kibic, jakému nebylo rovno. V jednom kuse prudil. Jedeš moc rychle. Jedeš moc pomalu. Zapni ofukování čelního skla. Vypni stěrače. Měla’s dřív zapnout blinkr, aby ti za námi měli víc času zpomalit… Vůbec nevadilo, že oni byli jediní idioti na silnici ve tři ráno!

Jestli mají přežít jako životní druzi bez toho, aby mu zakroutila krkem, už nikdy nesmí řídit, rozhodla se v duchu, pak zamrkala, na co to proboha myslí. To mělo nejblíž k připuštění, že všechny ty argumenty a přesvědčování, kterými ji Thomas, Lissianna a Rachel v noci zahrnuli, začínají nést ovoce. Více méně. Možná. Nebyla připravená skočit do toho rovnýma nohama, ale můžou spolu chvíli chodit, uvidíme, jak to půjde… pak, snad, časem – řekněme za rok za dva, jestli jim to bude klapat – mohou zvážit celou tu věc s životními druhy. Do prvního manželství se vrhla po hlavě a olitovala to. Znovu už nenaletí.

“Zaboč doprava,” řekl zčistajasna Lucian a tak své meditace rychle zaplašila.

Cvrnkla do páčky blinkru a zahnula, doufala, že už jsou skoro tam. Thomas tvrdil, že chata je dvě a půl hodiny daleko u jezera, ale to platilo při normální rychlosti. Na prázdné silnici, s Lucianem, který ji přiváděl k šílenství, zrychlila pokaždé, když se nedíval na tachometr, v naději, že cestu zkrátí, dřív než to napálí do stromu, jen aby to skončila. Ne, že by to tím doopravdy skončilo, pomyslela si.

“Tady to je. Zpomal.”

Zaskřípala zuby, sešlápla brzdu a uvažovala, jestli můžou jet zpátky autobusem, až bude po všem. Nebo taxíkem. Cokoli, jen aby se vyhnula dalšímu pobytu za volantem, jaký si právě byla nucená protrpět.

“Tady,” povzdechl si Lucian, když zastavila před chatou.

Zírala na dům ve stylu horské chaty. Měla vědět, že představa Argeneau o chatě se nebude shodovat s její představou chaty. Podle ní je chata bouda se dvěma nebo třemi místnostmi a základním příslušenstvím. Tohle bylo větší, než dům většiny lidí. A navíc nádherné.

Vděčná, že se dočkala konce cesty, vypnula motor a otevřela dveře, skoro zakopla o vlastní nohu, jak spěchala, aby už byla venku. Zaštěkání Julia jí prozradilo, že je vzhůru, a tak mu otevřela zadní dveře, zatímco Lucian šel ke kufru. Julius seskočil ze zadního sedadla, vodítko coural za sebou. Popadla je a zatáhla za ně, aby zůstal stát. Ušklíbla se, když zjistila, že je mokré.

“Mohla bys—” Lucianova žádost vyzněla do ztracena, protože stiskla tlačítko na ovládání a kufr se otevřel. Naklonil se, aby vyložil jejich bagáž a chladicí box, který si přivezli. Opět byli bez vlastního oblečení a osobních věcí, ale spolu s Juliem jim přivezli psí žrádlo, a Rachel je vybavila taškami, které naplnila jídlem a pitím a přidala pro oba také nějaké šatstvo ze své domácnosti. Navíc napěchovala chladicí box krví, která jim na pár dní vystačí.

Lucianovi se podařilo pobrat všechno najednou, zavrtěl hlavou, když se nabídla, že pomůže. Pokrčila rameny a šla za ním ke dveřím chaty, na vodítku Julia. Mastin byl dobře vycvičený. Capal jí po boku a poslušně si sedl na bobek, když se zastavila na dřevěné verandě přede dveřmi. Bezmyšlenkovitě ho pohladila, za vzorné chování, zatímco Lucian tvrdohlavě odmítal cokoli pustit a současně se pokoušel otevřít dveře.

Po chvíli jí došla trpělivost, popošla k němu a zabavila mu klíče, se kterými žongloval.

“Musíte se naučit přijmout pomoc,” setřela ho a probírala se svazkem, hledala klíč, který se tvářil, že by mohl chatu odemknout. “Nemůžete dělat a kontrolovat všechno sám. Dokonce i Superman potřeboval Lois Laneovou a Jimmyho.”

Lucian stiskl rty a prkenně ji následoval dovnitř, když se jí podařilo dveře otevřít.

Šla za nimi zavřít, pak si ale uvědomila, že Julius je pořád venku. Pustila řemínek, když Lucianovi brala klíče a pes ho teď tahal za sebou po dvorku, občas s ním škubal, když o něco zachytil, běhal okolo a všude nechával značky. Jakmile byl s vymezením teritoria spokojen, naklusal dovnitř a trpělivě stál, zatímco mu odepínala vodítko.

“Hodný pejsek,” šeptala a hladila ho po hlavě. Julius jí jazykem vyluxoval ruku, pak odťapal na průzkum chaty, nechal ji zavřít a zamknout dveře.

Leigh si cestou za ním prohlížela jejich dočasný nový domov a nevěřila vlastním očím. Přízemí bylo jediným obrovským obývacím pokojem s malým kuchyňským koutem. Stěna směrem k jezeru byla celá ze skla, a kam se oko podívá, spousta dřeva a světlých barev. Bylo to krásné, samozřejmě. Tito lidé zřejmě nic nedělají polovičatě.

Luciana v kuchyni ignorovala, zvedla tašku s oblečením a postavila ji na schody, které vedly do patra. Věděla, že právě tam musí být ložnice, a nechtěla zapomenout vzít si ji nahoru, až půjde na výzvědy. Prozatím byla spokojená prohlídkou přízemí.

Mohla oči nechat na od pohledu pohodlném nábytku a skle a dřevu, pak šla k prosklené zdi a vyhlédla na jezero. Vládla pokojná noc, nefoukal vítr a měsíční svit pableskující na klidné hladině vypadal tak lákavě, že zauvažovala, jestli by tady někde nenašla plavky. Byl pozdní podzim, ale posledních pár dní bylo teplo a voda může být báječná.

Meditaci jí narušila sklenice vína, která se před ní zčistajasna zhmotnila. Očima jela po ruce, která ji držela, vzhůru po paži, až k Lucianovu obličeji.

“Omlouvám se.”

Bylo zřejmé, že není zvyklý se omlouvat. Zabrblal ta dvě slůvka s nadšením šestiletého kluka, kterému máma nakázala, aby se omluvil, a z ní sklouzlo napětí jako voda po labutím peří, ze rtů jí vytryskl smích.

Lucian se okamžitě uvolnil, rty mu zvlnil rozpačitý úsměv.

“Mám dojem, že to nebyla zrovna nejgraciéznější omluva,” přiznal. “Děkuji, žes mi to nevmetla do tváře.”

“Co? Víno nebo omluvu?” zeptala se, když se konečně chopila sklenky.

“Obojí,” zakřenil se a s nelíčenou upřímností dodal: “Opravdu se omlouvám. Vím, že jsem v autě trochu kibicoval a—”

“Trochu?” optala se jedovatě.

“A máš pravdu,” pokračoval, poznámku ignoroval. “Měl bych se naučit lépe přijímat pomoc. Což je něco, co se právě učím.”

Kývla a usrkla vína, pozorovala, jak i on upíjí ze svého, pak se otočila a zahleděla se na jezero.

“Je tady krásně,” odtušil tak překvapeně, že mimoděk povytáhla obočí.

“Ještě nikdy jste tady nebyl?”

Zavrtěl hlavou. “Děcka sem někdy jezdívají v létě o víkendech, povyrazit se a vypřáhnout. Dokonce i Marguerite, jednou za čas, ale já…” pokrčil rameny. “Zvali mě, ale…”

Nechal větu nedokončenou a zamračeně zíral ven na vodu, potom pohlédl dolů, a když na její tváři uviděl pobavení, vyhrkl: “Co je tady tak legrační?”

“Nic… my. Já odjakživa chtěla rodinu a vy ji máte, ale straníte se jí.”

Zakabonil se. “Ne, že bych se jich stranil. Jenom mám povětšinou pocit, že tam nepatřím. Měl jsem rodinu a ztratil jsem je a—”

Naráz se odmlčel a Leigh řekla: “Vím o vaší rodině. Je mi to líto.”

“Stalo se to dávno,” řekl tiše.

“Ale pořád to bolí.”

Lucian zíral na vodní hladinu, ve které se koupal měsíc. “Miloval jsem svou rodinu, Leigh. Ale je to dávno, strašně dávno. Občas si dokonce nedokážu vybavit jejich tváře… ale dobře si pamatuji, jaké bylo je mít a být součástí rodiny. V duchu slýchám jejich smích, holčičí hihňání, a vzpomínám si, jak pěkné bylo mít svou vlastní rodinu, lidi, kteří tě milují a ke kterým patříš.”

“Lissianna a ostatní vás milují,” zašeptala Leigh.

“Ano, ale…” Chvíli bojoval sám se sebou, pak se to pokusil vysvětlit. “Jean Claude se oženil s Marguerite a měli děti, a já byl součástí jejich rodiny, ale jen navenek.”

“Páté kolo u vozu,” odtušila a přesně chápala, jak to myslí. Sama častokrát bývala pátým kolem u vozu, na Vánoce a při oslavách u přátel a jejich rodin.

Přikývl a pokrčil rameny. “No a teď děti povyrostly a zakládají si vlastní rodiny.”

Zamrkala nad tím povyrostly. Věděla, že nejstaršímu synovi, Lucernovi, je přes šest set let, a Lissiann víc, než dvě sta. Kolik jim musí být, aby je měl za dospělé? Panenko skákavá, pomyslela si. Jestli je Lissianna v jeho očích jen povyrostlá, a to oslavila dvoustovku, jakpak asi pohlíží na ni?

Trable s představou, že by ji Lucian mohl vnímat jako dítě, utopila ve víně a šla postavit sklenku na konferenční stolek – dřevo a sklo – pak se vydala po schodech nahoru. “Jdu se podívat, jestli nenajdu nějaké plavky.”

“Proč se namáhat? Na míle daleko kolkolem nikdo není a venku je tma.”

Zastavila ji výzva v jeho hlase. Podívala se na něho, ale stál zády, hleděl na jezero. Pohlédla tam, kam on. Byla tma, ale ne dost temná, aby v ní byla neviditelná. Uvidí ji.

Zatímco váhala, Lucian dopil víno, prázdnou skleničku odložil vedle té její, pak se napřímil a upřeně se na ni zadíval, začal si rozepínat knoflíčky košile. Leigh sledovala, jak jeden knoflíček za druhým opouští svou dírku, pak polkla a obrátila se ke schodům. “Já jenom—”

“Zbabělče.” Slůvko proplulo vzduchem mezi nimi a ona se otočila zpátky, protože se zeptal: “Už ses někdy koupala nahatá při svitu luny?”

Očima obmalovávala kontury jeho hrudi, zatímco setřásal košili… přistála na konci gauče. Olízla si rty a zatřepala hlavou.

“Voda je jako pohlazení. Měsíc jako polibek. Písek stejně měkký jako postel.”

Mysl jí okamžitě zaplavily představy, ale ne vody, která ji laská, ani měsíce, co ji líbá. Obou rolí se zhostil Lucian. Zavřela oči, vize na ni zaútočily, dýchala mělce a její tělo zareagovalo současně na jeho slova a na představy, co se jí urodily v hlavě. Když po chvilce dokázala rozloupnout oči, Lucian byl před ní. Sama stála na prvním schůdku, on na zemi, byli tak skoro stejně vysocí.

Jeho pohled se střetl s jejím, zvedl prst a bříškem zlehka obkresloval z ramen stažený rolák svetříku, který jí vybral a naučil nosit. Hlas měl ochraptělý, když nabídl: “S tímto bych ti mohl pomoci.”

Bez rozmyslu, stěží věděla, co dělá, se zhoupla vpřed, rty pootevřené. Hned v dalším okamžiku se kolem ní semkly Lucianovy paže, rty si podmaňoval její ústa. V halucinaci ve sprše byly jeho polibky vášnivé a hluboké a všestravující. Ve skutečnosti byly ještě lepší. Země se vychýlila ze své osy, svět se zatočil, když do ní vklouznul jazykem. Musela se ho chytit za ramena, aby zůstala zpříma.

Chutnal vínem, sladkým a silným, zasténala mu do úst rozkoší, když jazykem pokoušel ten její. Jako by mu ten zvuk byl svolením, náhle nechal líbání, rty jí putoval dolů po krku.

Zachvěla se a zvrátila hlavu dozadu, něžně jí okusoval místo, kde hrdlo přechází v rameno. Lapala po dechu a jednou rukou mu cuchala krátké vlasy, zatímco rty sledoval linii límce.

Prudce zatáhl, a když koukla dolů, uviděla, že růžová látka sjela níž a odhalila nahé ňadro. Byla ráda, že tento svetřík neumožňoval nosit podprsenku, protože okamžitě přesunul rty a ústy zajal už vztyčenou bradavku, kterou tak zručně obnažil. Myslela si, že je na to připravená, ale přesto sebou trhla a chytila se ho za vlasy, když sevřel rty a vzal do horkých, vlhkých úst zduřelý hrot a začal sát… vysílal do ní vlny rozkoše a vzrušení, až se rozechvěla jako struna harfy.

Lucian nepřestal halenku stahovat, zakňourala na protest, když jí nezbylo, než připažit, ruce připoutané podél těla. Opustil ňadro a zvedl hlavu, znovu ji políbil, ale pokračoval v postrkování topu dolů, až si mohla ruce vysvobodit ze zajetí pružného materiálu. Okamžitě toho využila, hladila ho dlaněmi po hrudníku a spokojeně vzdychala. Byl tak rozložitý, tak silný…

Potěšení drobet narušilo, když si uvědomila, že pořád tlačí pleteninu na jih a kalhoty teď jdou s sebou. Nějak, zatímco byla zabavena polibky, rozepnul semišové kalhoty, aniž to vnímala, a ty jí nyní sjížděly z boků spolu s růžovým rolákem.

Nezáleželo jí na tom. Byl jako oheň v její krvi, tak žhavý, až skoro věřila, že vypila Sladkou extázi, kterou jí mínil dát Thomas a—

Ztuhla okamžitě, jakmile si na Sladkou extázi vzpomněla. Nevypila ji. Rachel ji zarazila dřív, než mohla. Ale Lucian ano.

Chtělo se jí brečet. Všechna ta vášeň, všechno to vzrušení – přinejmenším z jeho strany – bylo celé jen kvůli jakýmsi španělským muškám nesmrtelných, které Lucianovi podstrčili k vypití.

Zjevně vycítil změnu v jejích reakcích, Lucian nechal líbání. Poodtáhnul se a znepokojeně se na ni zahleděl.

“Co se stalo?” zeptal se udýchaně. Oba oddychovali jako psi po běhu, oba byli napjatí jako tětiva luku, oba zardělí vášní; jenomže pouze moje je opravdová, pomyslela si.

Opřela se mu čelem o rameno a potýkala se sama se sebou. Kdyby nebyl pod vlivem opiátu, hned teď by ho srazila na zem a zarajtovala si na něm jako nějaká cowgirl. Bohužel, svědomí bojovalo s tužbami a zničilo vše.

“Leigh?” hlesl nejistě Lucian.

“Já…” zaváhala, došla jí slova. Jak mu má vysvětlit, proč ho zastavila? Nechtěla mu prozradit, co Thomas provedl, ze strachu, že se na něho rozzlobí. Byla vychována nežalovat. Ale co má říci?

Pohyb za Lucianovým ramenem upoutal její pozornost. Uviděla Julia, packou se dobýval do tašky s psím krmením, pak se na ně podíval a zakňučel, než znovu zaškrábal na kabelu.

“Julius má hlad,” vyhrkla. Sotva se Lucian otočil a ohlédl přes rameno, obrátila se, při tom popadla tašku s oblečením. Držela ji v jedné ruce, druhou si zase vytáhla kalhoty přes boky a uháněla nahoru.

Počkala, dokud se nedostala až na horní schod, teprve potom oznámila: “Bolí mě hlava. Jdu do postele.”

17. KAPITOLA

Vděčná, že ji nepronásledoval, ani na ni netlačil s vysvětlením, se zastavila sotva zdolala schody a chvilku se dávala dohromady. Tělo měla rozechvělé, srdce jí bušilo jako o závod a opravdu moc si přála, aby to nebyl ten drink, který mu dal Thomas, co ho přimělo dělat, co dělal. Nemusela by ho zastavit a ona si přála, aby ho nemusela zastavit.

Zhluboka se nadechla, na moment zatajila dech, pak zvolna vydechovala a snažila se odvést pozornost od svého roztouženého těla prohlídkou okolí. Horní podlaží chaty, o velikosti poloviny přízemí, byl loft. Žádné zděné příčky, jen zábradlí kolem průhledu dolů.

Čekala, že nahoře budou dvě tři ložnice, ale byla to jediná prostorná místnost s přilehlou koupelnou, do které viděla otevřenými dveřmi.

Uprostřed obrovská postel, reprosystém, televize a dveře koupelny ve zdi nalevo. Dva prádelníky se zásuvkami pod řadou oken na protější straně, a přistavěná skříň, která se táhla podél zdi vpravo, obložená zrcadly. Kde měla být čtvrtá zeď, bylo zábradlí; před ním stál malý stolek a židle, a také pohovka s křesly.

Přestože se ji snažila ignorovat, pořád se očima vracela k veliké červené posteli. Nikdy tak obrovité letiště neviděla. Ani kulaté, když na věc přijde. Muselo být vyrobené na zakázku. Stejně jako lůžkoviny. Jeho zásluhou najednou Thomase viděla v úplně novém světle.

K uším jí dolehlo mumlání Lucianova hlasu, popošla blíž k zábradlí a uviděla, že vede Julia do kuchyně. Rychle couvla, když pohlédl nahoru, doufala, že ji neviděl, pak rozepnula tašku, kterou si přinesla, a začala v ní štrachat, hledala oblečení, co Rachel slibovala.

Noční košile byla první věc, která jí padla pod ruku, vyndala ji a přetáhla přes hlavu bez toho, aby se na ni podívala. Nemohla se dočkat, až zakryje svou nahotu pro případ, že by Lucian přece jenom přišel nahoru. Svetřík měla srolovaný kolem pasu, tak ho prostě stáhla přes boky i s kalhotami, v duchu přemítala, jestli se rolák zase smrskne nebo je zničený jednou provždy.

Tyhle starosti byly rázem zapomenuty, když si všimla, jak krátká noční košile je, pak ještě dvou rozparků vpředu, které vedly až nahoru pod prsa… a že je průsvitná. Viděla si bradavky, a sakra.

Klesla jí čelist, rozběhla se a odhodila kabelu na postel, jakmile se na sebe podívala do zrcadla na dveřích skříně.

“Pane na nebi,” vydechla s něčím mezi šokem a úděsem, když se uviděla. Vypadala jako… well, tohle je… Nemohla uvěřit, že by Rachel—

Třeskot rozbitého skla ji polekal, až nadskočila. Odtrhla oči od svého odrazu, otočila se a spatřila Luciana stát na vrcholu schodů, u nohou mu ležel rozbitý podnos.

“Přinesl jsem ti aspirin a vodu.” Hlas se mu při pohledu na ni zlomil. Jeho oči ji požíraly zaživa a všechno vzrušení a touha, se kterými bojovala, odkdy si vzpomněla na drink, který vypil, se vrátily a vzaly ji útokem, sotva spustila zrak z vířícího stříbra jeho očí k stále nahé hrudi a nakonec k nápadné bouli vepředu v obtažených džínách.

Přemýšlela, jestli bude stejně velký v reálném životě, jako byl v její fantazii, a zachvěla se očekáváním. Věděla, že její oči jsou stejně hladové jako jeho, když je zvedla, aby se střetla s jeho pohledem, ale nemohla si pomoci.

Ze rtů mu vycházelo temné vrčení, Lucian překročil podnos a rozbité sklo na podlaze, a vydal se k ní. Po zádech jí přeběhl mráz lehké paniky a začala ustupovat kolem postele.

“Nemůžeme, Luciane.”

“Chceš mě.”

“Ano, ale—” Špatná odpověď, uvědomila si, když se rozběhl. Otočila se na patě a utíkala kolem postele, aby mu zabránila dotknout se jí. Jestli to udělá, všechny dobré úmysly budou v pekle.

“Nemůžeme!” vykřikla, ohlížejíc se přes rameno, uviděla, že se zastavil. Tak se zastavila taky, aby postel neoběhla a nevrazila do něj, ostražitě ho pozorovala.

“Proč?” Lucian zase začal kráčet k ní, pohyboval se pomalu, oči přimhouřené, lovec na stopě kořisti.

Polkla a začala couvat kolem postele. “Ty tomu nerozumíš.”

“Čemu nerozumím?” Hlas měl na půli cesty mezi šepotem a vrčením, a dotýkal se veškerých nervů v jejím těle jako pohlazení.

“Tohle nejsi ty. Nechceš mne,” řekla a podívala se přes rameno, aby měla jistotu, že o nic nezakopne.

“Ó ano, chci tě,” ujistil ji až děsivě vážně. “Chtěl jsem tě od první noci. Chtěl jsem tě v letadle, kdes ležela tak bledá a krásná, chtěl jsem tě ve sprše, chtěl jsem tě v restauraci. Chtěl jsem tě dole a chci tě teď.”

Přestala couvat. “Opravdu?”

Zastavil se. Hleděli na sebe přes rudé moře kulatého lože. “Opravdu.”

Zaváhala. Jestli ji chtěl dřív, než se napil, možná na tom pití nesejde. Možná jen vystupňovalo, co už cítil.

“Nebolí tě hlava,” řekl Lucian. Nebyla to otázka, ale Leigh stejně zavrtěla hlavou, a pak se zeptal: “Proč jsi lhala?”

“Thomas ti dal Sladkou extázi a já se bála, že jsi pod jejím vlivem,” vyhrkla, v duchu se Thomasovi omlouvala, že žaluje.

Líný úsměv se mu rozléval po tváři. “Ty ses mne snažila chránit sama před sebou?”

Přikývla, pak vyjekla, protože se bez varování vrhl přes postel. V mžiku se objevil před ní, na kolenou, na kraji postele. Další oka mžik a popadl ji kolem pasu, stáhl dolů a uložil pod sebe, na červený satén.

“Nevypil jsem drink, který mi Thomas podstrčil,” oznámil, vážně na ni shlížel, zatímco jeho ruka nerozvážně vklouzla pod krátkou noční košilku a jela vzhůru po bříšku.

“Nevypil?” vyjekla, protože jeho laskání jí probudilo v břiše motýlky. Nebo netopýrky?

Zavrtěl hlavou, při tom jí nohama dal nohy od sebe. Uhnízdil se jednou nohou mezi nimi, přimáčkl ji k ní a při tom dodal: “Koutkem oka jsem zahlédl, jak mění sklenky, a i kdyby ne, poznal bych, co to je. Nenapadlo ho sundat červený deštníček. Jenom Sladké extáze mívají v Nočním klubu rudá paraplata.”

“Aha,” roztřeseně vydechla, pak zalapala po dechu, protože sklonil hlavu, aby jazykem oblažil bradavku, přes průhlednou látku košilky. “Já—”

“Leigh,” zamumlal s plnou pusou.

“Ano?” pípla.

Zvedl hlavu a otevřel ústa, aby něco řekl, zarazil se, obmalovával ji očima, než vydechl: “Jsi krásná.”

“Děkuji,” řekla měkce, pak si všimla nespokojeně svěšených koutků jeho úst.

“Ale bledá.”

“Bledá?”

“Hmmm. Potřebuješ krev. Nechci, abys mne kousla. Aspoň ne ze špatného důvodu.” Zčistajasna byl venku z postele a rázoval ke schodům.

Leigh se posadila a užasle za ním zírala, pak si vzdychla a pomalu slezla z letiště. Lucian se mezitím sehnul, aby sebral tác, který upustil. Většina z toho, co nesl, zůstala na něm, uviděla, když přišla blíž. Přesto se na podlaze lesklo pár kousků skla a trocha vody.

“Pozor na nohy,” přikázal stroze, když se s tácem narovnal. Podíval se na zem, znenadání k ní přikročil, předklonil se, jednou rukou ji chytil kolem boků, a napřímil se.

“Hej!” vykřikla, když mu přepadla přes rameno.

“Nechci, aby sis pořezala šlapky,” vysvětlil, ale v jeho hlase zaslechla veselost, cítila dech na boku, když mluvil, a věděla, že se jí kouká na zadek. Potom ucítila, jak jí dlaní klouže po zadní tváři.

“Luciane!” vyvřískla a opřela se mu do zad.

“Nevrť se, jinak ten tác upustím,” zavelel a hlas mu rozhodně cinkal smíchem. Jeho ruka teď zcela bezostyšně využívala její bezbranné pozice; hladila, mačkala, laskala…

Skousla si ret a snažila se nesvíjet pod jeho doteky, vyrazil ke schodišti.

“Tady žádné sklo není, můžeš mě dát dolů,” podotkla hned, jak začal scházet ze schodů.

“Je to tu příliš nebezpečné. Raději počkej, dokud tě nepostavím na pevnou zem,” odvětil zvesela a štípnul ji do tváře.

Zavrčela a oplatila mu to štípnutím do zadku, při tom pod sebou v přímém přenosu sledovala míhající se schody.

Lucian ji nesundal, dokud nedorazili do kuchyně, kde nejprve položil podnos na stůl, teprve pak usadil Leigh na linku.

“Zůstaň,” nařídil a obrátil se k lednici.

“Ano, pane,” odsekla šeptem a mračila se mu na záda.

Lucian se zachechtal. “Tohle se mi líbí. Pane. Zní to hezky.”

“Hmm,” ušklíbla se. “Kdybych si myslela, že to myslíš vážně, nakopala bych ti zadek.”

“To by sis mohla zkusit,” utrousil, když se otáčel od ledničky s dvěma sáčky krve. Jeden jí napíchl na zuby sotva otevřela pusu, aby na jeho výzvu odpověděla. Druhý si strčil do pusy sám, očima cestoval po nemravném nočním úboru, zatímco zuby vysávaly pytlík. Žádný z nich nemohl mluvit, ale nemusel nic říkat, aby věděla, na co myslí, když jí pohledem putoval po těle. Oči se mu proměnily ve víry roztaveného bílého stříbra, tu barvu začínala znát. Jeho oči byly hladové.

Sedět nahoře jako ve vitríně jí bylo fakt trapné. Odstrčila ho a seskočila z linky. Sice se ji pokusil volnou rukou chytit, ale podařilo se jí uhnout a uprchnout z kuchyňského koutu. Došla až k prosklené stěně. Lucian hned za ní, což ostatně čekala. Zastavil se tak blízko, že cítila jeho žár na zádech, vyhlížela ven, na jezero.

Když jí jeho ruka vklouzla kolem pasu, opřela se o něho, potom překvapeně zamrkala, jakmile uviděla jejich odraz v okně. Prohlédla si svůj obraz s ním za zády, pak zvedla oči a zjistila, že jí pohled oplácí. Odvrátila zrak a podívala se jinam, na jejich těla, jeho ruka se kradla vzhůru k ňadrům. Fascinovaně pozorovala zrcadlení ruky, která překryla hebký kopeček. Viděla, jak se její tělo prohýbá jako luk, vychází vstříc laskání, podbízivě mu strká prs do dlaně dřív, než si vůbec uvědomila, že to dělá.

Když se jí jeho druhá ruka najednou objevila před obličejem, zmateně zamrkala, potom vzhlédla k tvářím blíženců v zrcadle. Spatřila, že jeho krevní sáček je pryč a její – i když ho pořád měla v puse – prázdný. Vytáhla pytlík z úst a on si ho od ní vzal, dívala se, jak ho hází na konferenční stolek vedle svého.

Začala se obracet tváří k němu, ale ruka na ňadru se napjala a druhá se přesunula na rameno, přidržel ji na místě a tak jí nezbylo, než dál hledět na jejich obraz ve skle.

Znehybněla, sledovala, jak jí odhrnuje vlasy z krku a sklání se, aby tam vtiskl polibek, ruka na ňadru se uvolnila a pokračovala v hlazení.

Leigh se nikdy nepovažovala za exhibicionistku, ale bylo něco nesmírně erotického v pohledu, jak ji Lucianovo vyšší, rozložitější tělo zezadu rámuje. Navíc bylo zvláštně vzrušující pozorovat jeho ruce a rty pohybovat se po ní, když skláněl hlavu k jejímu krku. Těžce polkla, zadeček přitisknutý k němu, záda prohnutá, jak mu mačkala ňadro do dlaně.

Lucian zvedl hlavu a v zrcadle se na kratičký okamžik setkal s jejím pohledem, pak uhnul očima, pozoroval sám sebe, jak jí stahuje ramínko hanbatého negližé z ramene. Trojúhelník tenounké látky lajdácky zakrývající prs se sloupnul a dokonce i v matném, přízračném obraze dobře viděla, jak tvrdou a vztyčenou má bradavku, vydanou napospas chladnému vzduchu.

Čekala, že se Lucian dotkne holé kůže, pohraje si s drobnou malinou, kterou odhalil, jako to dělal s ňadrem schovaným v látce, ale to on ne. Místo toho sjel rukou po bříšku dolů a vtiskl jí jemnou pavučinu košilky mezi nohy, vzal ji do dlaně.

Zavzdychala, víčka měla najednou těžká, zavíraly se jí oči, ale silou vůle se je přinutila otevřít, fascinovaně přihlížela, jak její tělo reaguje, svíjí se a tlačí a hemží se, jako by pod jeho dotekem ožilo. Nohy se samy od sebe rozkročily, rázem měl lepší přístup, což mu umožnilo přimáčknout látku do samého středobodu jejího já… zalapala po dechu a vzpínala se vstříc hlazení. Lucian ji štípl do bradavky, ještě stále pokryté tkaninou, a její oči střelily vzhůru, aby se podívala, co tam provádí. Teprve tehdy si uvědomila, že stěží popadá dech. V okně viděla, jak rychle se jí zvedá a klesá hruď, obě ruce sáhly dozadu, chytila se ho, dosáhla jen na boční švy černých džín. Byly těsné a materiál nepoddajný, ale přesto se jí podařilo zatnout do nich prsty a uchopit je, tahala za ně, protože pokračoval ve své něžné péči.

Vzrušující to bylo, ne že ne, ale frustrující rovněž. Chtěla ho líbat, chtěla se ho dotýkat, chtěla… Po chvíli, která byla k nesnesení, se jednou rukou pustila džín a zvedla ji, popadla ho za zátylek. Přitáhla si ho, pootočila hlavu a nabídla mu rty, mlčky škemrala o polibek.

Lucian se podrobil, položil jí rty na rty, ale stáli v hrozně nešikovném úhlu. Chtěla víc. Chtěla pořádnou pusu a zase se pokusila obrátit, ale teď jím byla ještě víc uvězněná.

Když mu ze zoufalství zaryla nehty zezadu do lebky, bryskně změnil pozici, vzal ji do náručí a políbil přesně tak, jak chtěla být líbána, jazykem se jí dobýval do úst a kolíkoval zábor.

Leigh sténala, tělo se jí rozezpívalo, když ji popadl za prdelku a zvedl, přitiskl na sebe. Cítila tvrdost na citlivé tkáni a chtěla mu obtočit nohy kolem boků a otírat se o něho.

Zrovna když na to pomyslela, Lucian zvedl hlavu, odtrhl ústa od jejích rtů a pro změnu si podmanil růžovou perličku vyčnívající z odhaleného prsu. Leigh vykřikla, rukama mu vzrušeně svírala hlavu a ramena, pak obrátil pozornost ke druhému ňadru a vše se opakovalo, tentokrát přes látku… vykulila oči údivem z toho pocitu. Zeptat se jí, co má raději, zažila by pernou chvilku, měla-li by se rozhodnout. Na druhou stranu, momentálně by zažila pernou chvilku, měla-li by říct, jak se jmenuje.

Ucítila pod nohama pevnou zem a překvapeně otevřela oči, okamžitě nalezly jejich odraz ve skle. Lucian padl na kolena, jakmile ji postavil na podlahu. Jeho široká ramena ve skle připomínala mramorovou sochu, napůl jí kryla tělo, pak si sedl na paty a trup teď měla odhalený docela. Sklopila hlavu, pak zkameněla a zalapala po dechu, protože zvedl kratinkou sukénku negližé a vtiskl polibek na kudrlinky vespod.

Když položil ruce na vnitřní stranu stehen a otevřel ji jako knihu, vykřikla a začala padat, ale daleko ne. Zatímco ji prve držel nad zemí, zacouval ke gauči. Dosedla na něho, právě když jí zabořil hlavu mezi nohy.

Mysl Leigh si dala pauzu. Veškerá schopnost myslet vzala za své. Jediné, co si uvědomovala, byla potřeba. Potřeba, kterou vytvářel… a která ji zdá se zaplaví… a pak ostatní potřeby, které se dožadovaly vyslyšení. Ruce měla zatnuté v pěst, nehty zarývala do jemného masa, potřebovala se něčeho dotýkat a držet. Ale na dosah měla jen jeho hlavu a bála se, že by ho vší silou tahala za vlasy a podrápala na kůži a ublížila mu, tak si to zakázala. I rty prahly po pozornosti, chtěla je pootevřít pod jeho. Mít polštář, zakousla by se do něj, ale tady nebylo dost blízko nic, do čeho by se zakousla.

Frustrace narůstala spolu se vzrušením, jak po ní kroužil rty a jazykem, pak do ní znenadání vsunul prst a za zavřenýma očima jí vybuchl ohňostroj bílého světla. Tělo jí bičovala čirá rozkoš, jako vlny příboje skalnaté pobřeží, a Leigh se rozkřičela, ten se zvuk jí zařezával do mozku. Ozvěnou se mu stal Lucian, jakmile se jeho zuby zatnuly do jejího těla. Potom, jako supernova, světlo zhaslo a ona ucítila, že padá.

Lucian se s leknutím probudil. Cítil studenou podlahu tlačící ho do zad a teplé tělo rozplácnuté na hrudi, a usmál se, oči pořád zavřené. Leigh. Jeho dar od Boha. Jeho budoucnost. Odteď se bude budit a nacházet ji, hřejivou a hebkou, po svém boku každé ráno. Jsou si navzájem životními druhy.

To vědomí mu v nitru zanechalo blaženě omámené pocity. Pomalu otevřel oči, aby se na ni podíval.

Tvář měla bezvládně položenou na jeho prsou, pusu pootevřenou, a z koutku jí tekly sliny. Vlasy kolem hlavy jako klubko hadů… a byla perfektní. A taky bledá, zase, pomyslel si a najednou se ho zmocnily obavy.

Kousnul ji, vzpomněl si. Nebylo to úmyslné. Když ji oblažoval, jejich mysli splynuly a prožíval, co cítila. Každé líznutí, každé uždibnutí, každý dotek v něm rezonoval, vedl ho a současně je oba odměňoval.

Zapomněl na tento aspekt sexu s životní družkou. Vnímat její rozkoš, sdílet ji, odrazit, takže ji prožije nanovo, a pak vlastní rozkoš navrch všeho. Jejich mysli ji pak znovu odrážely. Sem a tam, stále silnější a silnější, až už to mysl nedokázala zvládnout a společný orgasmus ji ochromil.

V tom okamžiku, když se svět kolem něj roztříštil a rozplynul, instinktivně zatnul zuby do křehkého masa Leigh. Čas od času se to stávalo, jenomže – není žádný bažant – měl mít dost zdravého rozumu, aby se stáhl dřív, než vysál příliš mnoho krve.

Matně si vybavoval, jak padá naznak na zem, Leigh klouže dolů spolu s ním, pak se mu zatmělo před očima. Ani to nebylo nic neobvyklého, ačkoli to bývalo běžnější u nově proměněných, kteří nebyli zvyklí na vrcholnou rozkoš, kterou mohli prožívat nesmrtelní. Není žádný bažant, ale je to tak dávno, co naposled zakoušel rozkoše těla, že je prakticky znovuzrozený panic. Naštěstí měl Greg pravdu a jeho tělo vědělo, co dělat. Jak to tak vypadá, ty knížky vážně vůbec nepotřeboval. Věděl bez pochyb, že Leigh uspokojil.

Tiché mumlání přitáhlo jeho pozornost zpátky k ní a znovu si všiml, jak je bledinká. Možná si nevzal krve moc, ale přičte-li k nedávné proměně námahu, stejně se potřebuje nakrmit. Zrovna jako já, uvědomil si Lucian.

Vymanévroval se zpod Leigh, sebral z gauče deku, zabalil ji do ní, pak se vyškrábal na nohy a šel do kuchyně do ledničky pro krev. Na místě vysál dva sáčky, pak vytáhl další dva a vrátil se do obýváku.

Nepohnula jediným svalem, odkdy od ní odešel, a nemohl se neusmát, jak krásně je vláčná. Poklekl vedle ní, jednou rukou ji podebral a zvedl tak, že mu její hlava ležela na paži, s pootevřenou pusou. Pochopitelně, zuby venku nebyly, zaváhal, potom se sklonil a dýchnul jí na nosní dírky, doufal, že vůně krve v jeho dechu postačí, aby je povolala do služby. Zabralo to, s úlevou sledoval, jak tesáky vyjíždí z dásní, nabodl na ně pytlík krve a držel ji, zatímco se krmila.

Měla u pusy druhý sáček, a už skoro prázdný, když se začala budit. Rozlepila oči a zahuhlala přes igelit něco nesrozumitelného, Lucian se usmál. Což bylo jen momentík předtím, než se sáček vyprázdnil a on ho dal pryč.

“Dobré ráno,” zachraptěla Leigh, sotva mohla mluvit.

“Tak dlouho jsme nespali,” opáčil tiše. “Myslím, že jsme byli v limbu tak deset minut.”

Pokrčila rameny. “Stejně je ráno.”

Lucian se ohlédl přes rameno, zjistil, že má pravdu. Nebe bledlo, slunce vysílalo pablesky světla napřed, aby varovalo, že se blíží.

“Co uděláme s okny?” rozhlížela se po prosklené zdi.

“Jsou speciálně upravená,” ujistil ji, “UV paprsky jimi neprojdou. Jsou bezpečná.”

“Aha.”

Když se na ni zase podíval, viděl, že se plaše usmívá, pak sklopila zrak, odkašlala si a začala mumlat: “Děkuji ti za… omlouvám se, já ne— obvykle nebývám tak sobecká— chci říci, že ses ne— měla jsem…”

Zachechtal se a umlčel její koktavé omluvy za to, co považovala za jednostrannou aktivitu, polibkem. Vášeň mezi nimi okamžitě znovu ožila, ale zkrotil ji dřív, než se nechal unést a zapomněl říci, co chtěl. Zodpověděl všechny neohrabané pokusy o omluvu, jeden po druhém.

“Nemáš zač. Já ano. Nebyla jsi sobecká a já se udělal…”

Když na něho jen popleteně zírala, vysvětlil: “Splynuli jsme, Leigh. Prožíval jsem všechno, cos cítila – včetně orgasmu – jako svůj vlastní.”

“Vážně?” vydechla údivem.

Zasmál se a přikývl. “Nejsem překvapený, že sis to neuvědomila. Napoprvé je to omračující. Příště budeš schopná to rozpoznat.”

“Čili bude nějaké příště?” zeptala se ostýchavě.

“V to pevně doufám,” řekl vážně, jedním prstem jí zlehka sjížděl dolů po líčku a pozvedl tvář. “Právě teď, jestli chceš. Rád bych tě miloval, zatímco bude slunce vycházet a spalovat noc.”

Leigh se zachvěla, potom ho vzala kolem krku a nadzvedla se, ňadry se mu otřela o prsa.

“Chci,” zašeptala mu do úst, pak ji Lucian políbil.

Byla žár a život v jeho náruči, tělo měla měkké, kde on tvrdé, něha proti síle. Vrčel jí do úst, uložil naznak na koberec před gaučem, a sám ulehl na bok vedle ní a líbal ji a hladil. Pleť měla na omak jako teplý samet, pod bříšky jeho prstů, ale živoucí, svaly a tkáň se vlnily, když jí dlaní klouzal po břiše. Vzal do ruky prs a něžně ho mnul a hnětl, synchronně s jazykem, kterým jí plenil ústa.

Lapala po dechu, který jí bral svým polibkem, její tělo se vyklenulo, rukama mu začala putovat vzhůru po pažích, pak dolů po hrudníku, a potom se mu otevřela, její mysl splynula s jeho, a tak se dozvěděl o touze ho hladit a líbat každičkou jeho píď, a usmál se, polibek nepolibek. Byla perfektní na omak, perfektně chutnala, perfektně voněla, byla perfektní pro něho.

Lucian se překulil vpřed a vjel jí nohou mezi nohy, ponouknul je od sebe, při tom se o ni otíral stehnem. Cítil, jak se mu malá ručka krade přes žaludek stále jižněji, a břicho mu rozčeřilo očekávání, potom znehybněl se zatajeným dechem, když prsty sevřela jeho tvrdost.

Leigh mu zamručela potěšením do úst a stiskla ho pevněji, prsty přejela po celé délce. Lucian se vzepjal a cítil, že i její boky se zvedají a reagují, jak prožívala jeho rozkoš z jejího laskání.

Neschopen dále se soustředit na jejich polibek, odtrhl rty a bezmyšlenkovitě jí sál každičký kousek těla, na který dosáhl; krk, ramena, ňadra. Prsty vzrušeně hnětl hebkou tkáň prsou, sál ji, nepřestával pohybovat boky pod jejími doteky. Bylo toho příliš, trvalo to příliš dlouho a předchozí kolo stěží otupilo břit vzrušení. Jestli budou takto pokračovat, věděl, že jí vystříkne do ruky a nepomiluje ji pořádně, těla nesplynou jako mysli, nestanou se tělem jediným.

“Ano,” vzdychla, teď vnímala jeho potřebu, jako by byla její vlastní. Roztáhla nohy a poškádlila erekci, pobízela ho vstoupit do ní, ale Lucian odolával. Raději jí vjel rukou mezi nohy a zlehýnka se probíral hebounkými záhyby. Byla mokrá a připravená, ale pořád odolával, dával si na čas, aby je oba ještě chvíli mučil, vklouznul prsty mezi záhyby a polaskal hrášek ve středobodu její touhy.

Vykřikla, její ruka ho sevřela pevněji a boky se vzpínaly, a Lucian měl co dělat, aby se nezakousnul do alabastrového ňadra, protože mu tělo začaly zaplavovat vlny potřeby, současně její i jeho. Vzdal všechny pokusy dál protahovat předehru, bryskně se přesunul, uložil se jí mezi nohy, ruka zmizela a chytila se ho za ramena.

Znehybněl, nad ní, a zadíval se jí do obličeje. Tváře měla zardělé vzrušením, oči žhnuly zlatým ohněm, ústa pootevřená, jak těžce dýchala touhou. Zčistajasna si přál být malířem a umět ji takto namalovat, potom se sklonil, položil rty na rty a vnikl do ní.

Byla těsná a horká, její tělo ho obemklo a sevřelo se kolem něj, jako by ho chtělo v sobě zadržet, pozvedla boky, vycházela mu vstříc a oba svorně zavzdychali sdílenými pocity. Pak se zvolna vysunul, jen aby opět přirazil, tentokrát se při tom posunul vpřed, takže zavadil o citlivý hrášek. Výsledek byl elektrizující pro oba a Leigh mu sevřela ramena, nutila ho pokračovat.

Udýchaně se jí zasmál do úst, opět vyjel ven a dělal to znovu a znovu, vzrušení bylo s každým pohybem nesnesitelnější. Nehty Leigh mu drásaly kůži, odtrhla ústa od jeho rtů a vtiskla mu je do ramene, nohy obtočila kolem něj, úhel se zase změnil, pak se do ní zabořil ještě jednou a ztuhl, zvrátil hlavu dozadu a vydal řev unisono s výkřikem, který se vydral z hrdla jí, když rozkoš vyvrcholila a pohltila je.

Jakmile konečně odezněla, Lucianovo tělo ochablo a on se překulil na bok, ji vzal s sebou, takže mu zůstala bezvládně ležet na hrudi, hlavu na jeho srdci. Poslední, co viděl, než se mu oči zavřely, byla tvář Leigh orámovaná sluncem, které se oknem vlévalo dovnitř.

Něco mokrého a drsného jí sjelo po tváři.

Leigh se zamračila a otevřela jedno oko. Zjistila, že leží na koberci na podlaze obývacího pokoje, zabalená do deky a Julius stojí nad ní a dává jí mokré psí pusy.

“Fúúúj, Julie. Ty teda máš psí dech,” zafrflala a odstrčila mu hlavu. Poznámkou nijak neuražen, jí na tvář přidal ještě jedno líznutí a kolem gauče odklusal z dohledu. Ležela ještě minutu, zamračila se, jakmile se probudila natolik, aby si uvědomila, že je na zemi sama. Lucian byl pryč. Pak zaregistrovala prskání oleje a něčí pobrukování.

Posadila se a pohlédla ke kuchyni, zvedla obočí při pohledu na Luciana v zástěře a ničem jiném, jak se točí kolem sporáku. Ucítila pach jídla.

Natáhla se a sebrala jeho košili z gauče, kde přistála, když ji včera v noci odhodil, a nasoukala se do ní, sotva se vyškrábala na nohy. Zapnula si jenom dva knoflíky, protože byla tak velká, že ji zahalila i bez dalšího zapínání, a šla po čichu do kuchyňského koutu, bosky, tiše jako myška.

Myška nemyška, Lucian ji stejně uslyšel a kouknul přes rameno, když k němu cupala.

“Dobré ráno.” Jeho hlas bylo spíš vrčení, jak ji sjížděl očima, potom ji levou rukou objal kolem pasu a přitáhl blíž k polibku. Když skončil, povolil objetí a zadíval se na ni. “Moje košile ti sluší mnohem víc, než mně.”

“Myslíš?” Objala ho kolem zad a opřela se o něj, on zatím proklouznul rukou mezi nezapnutými knoflíčky a zlehka jí přejel prsty po břiše.

“Máš hlad?”

Leigh se prostopášně zakřenila, dlaní mu pohladila pozadí, ale pak se ukáznila. Mluvil o jídle. Očividně vaří. Mimoto, když už se o tom zmínil, má hlad. Obrátila pohled k pánvi a zamrkala.

“Co—” Sklapla pusu, nezeptala se, co přesně to kuchtí, zírala na zčernalou změť na pánvi. Odkašlala si a raději řekla: “Jsem překvapená, že tu bylo nějaké jídlo. Určitě tady celou dobu neskladují potraviny pro strýčka příhodu.”

Lucian zavrtěl hlavou a obrátil se, začal seškrabovat jakousi zuhelnatělou věc ze dna pánve a míchat ji. “Dovezli je asi před půl, tři čtvrtě hodinou.”

“Dovezli?” Udiveně na něho pohlédla. “Nikoho jsem neslyšela.”

“Bylas mrtvá pro svět,” zakřenil se a s trpkou ironií dodal: “Já vlastně taky. Myslím, že musel klepat hezkou chvíli, než mě zburcoval a já mu otevřel… nahý.”

Když Leigh zvedla obočí, usmál se a pokrčil rameny: “Mám dojem, že jsem ještě nebyl úplně vzhůru. Doručovatel se parádně lekl.”

Usmála se. “Objednal jsi potraviny, když jsme včera v noci přijeli?”

Zavrtěl hlavou. “Bastien. Je organizátor. Etienne mu včera zavolal, když jsme odjeli, a oznámil mu, co se děje. Podle všeho zařídil doručení jídla a krve.”

“Aha.” Kývla a přejela mu rukou nahoru a dolů po zádech, ale pohledem se vrátila k pánvi. Lucian si vedle ní povzdechl.

“Doufal jsem, že ti připravím snídani, ale jak to tak vypadá, jako kuchař jsem zklamal,” přiznal s nešťastným výrazem, zamyšleně pozoroval dílo zkázy. Frustrovaně se zamračil a řekl: “Nevím, co jsem udělal špatně. Míchal jsem a míchal, a přesto to shořelo.”

“Aha… well…” Leigh sáhla a ztlumila teplotu z maxima na střední. “Tahle teplota je na vaření nejlepší. Nebo ještě nižší.”

“Poloviční?” zapochyboval. “Nebude se to vařit pomaleji?”

“Bude. Ale zato se jídlo nespálí.”

“Aha.” Zakabonil se.

“Nic se neděje,” pokrčila rameny a vypnula hořák. “Uděláme jiné. Já budu vařit.”

“Nic jiného už není.”

Zadívala se do pánve. S trochou fantazie to mohla být dvě připálená vejce a tři proužky slaniny, zhynuvší černou smrtí, stočené do klubíčka. Pak tam bylo ještě cosi, co nepoznala vůbec, akorát že to není slanina.

“Oni přivezli jenom tři plátky slaniny?” zeptala se nevěřícně.

“No… ne,” přiznal nevesele Lucian. “Tohle je čtvrtá várka, co jsem se pokoušel připravit. Jenomže se všechny připálily, tak jsem je vyhodil a zkoušel to znovu a znovu…” Omluvně se usmál. “Promiň.”

Leigh se usmála, líným, jemným úsměvem, a stoupla si na špičky, aby ho něžně políbila na rty. “Jsi tak sladký.”

Zamrkal překvapením, pak ji objal a políbil pořádně.

“Mmm,” povzdechla si, když nechali líbání. “Mám hlad jako vlčice. Pojeďme na snídani. Platím.”

“Já platím,” zavrčel Lucian, zvedl si ji do náručí a vykročil.

“Hodíme si,” kontrovala Leigh, při tom se ho chytila kolem krku.

“Hmm,” jenom zabručel a tak ho políbila do koutku úst, zaháněla chmury.

“Už jsem ti povídal, co mi Etienne řekl o té posteli v podkroví?” zeptal se Lucian, když začal stoupat do schodů, s ní v náručí.

Povytáhla obočí. “Ne.”

“Prý jsou na ní řemeny.”

“Řemeny?” zopakovala zmateně.

“Hmm. Saténové povlaky jsou kluzké a nemá čelo na opření, tak Thomas nechal k posteli připevnit řemeny na držení… nebo připoutání někoho.” Lucian se hříšně zakřenil, jak vytřeštila oči. “Jak velký hlad máš?”

Leigh si to promyslela, laškovný úsměv jí roztáhl rty. “Well, hlad mám, ale myslím, že mohu chvíli počkat. Cos měl na mysli?”

“Moučník jako první chod.”

“A jaký moučník si dáme?” dobírala si ho, když dospěli na vrchol schodiště a nesl ji k posteli.

“Inu, nevím, jak ty, ale já si dám maličkou Leigh.” Pak ji položil na postel a sebe na ni.

18. KAPITOLA

Lucian otevřel oči, když se na něm Leigh ospale zavrtěla. Znovu omdlel, ale tentokrát jen na tep srdce, tím si byl jist. Leigh, naproti tomu, byla pořád v mrákotách. Nevadilo mu to. Znamenalo to, že tam může jenom tak ležet, držet ji a plánovat jejich budoucnost. Léta se táhla do daleka, v jeho myšlenkách, plná štěstí a smíchu.

Leigh se jeho dům líbil, což bylo dobře. Nedá práci ji tam ubytovat, ačkoli ho napadlo, že by si měli pořídit postel, jako je tohle obrovské kulaté Thomasovo letiště. Na tvář se mu vloudil úsměv, když si vzpomněl, co všechno dělali a co všechno ještě dělat můžou, na takovéto posteli.

Samozřejmě, uvědomil si, nemohou v jeho domě zůstat celou dobu. Má podnik v Kansas City, bude na něj chtít dohlížet, ale třeba by ji dokázal přesvědčit, aby najala víc lidí a trávila tam méně času. Bude na to muset dohlédnout. Chce, aby byla šťastná.

Hrál si s pramínkem jejích vlasů a uvažoval, jak asi vypadá její dům. Představoval si ho malý a útulný, plný bohatě polstrovaného nábytku a pohodlných polštářů. Doufal, že ho brzy pozná. Pojedou tam hned, jak budou Morgan a Donny dopadeni a zpacifikováni.

Leigh cosi ospale zašeptala, otírala si mu hlavu o prsa jako kočka, a Lucian se usmál. Pustil vlásky, dlaní přejížděl po teplé kůži, hladil ji po zádech, úsměv měl málem od ucha k uchu, když zamumlala a přitulila se k němu, podvědomě vycházela dotekům vstříc. Miloval dotýkat se jí. Miloval, jak reagovala. Miloval ji.

Ta myšlenka ho nepřekvapila. Jejich mysli splynuly, zatímco se milovali, a on do ní letmo nahlédl. Leigh měla pohotový, inteligentní mozek, laskavé a milující srdce, a o druhé dbala víc, než o sebe. A byla osamělá. Osamělá, jako on. Spřízněná duše.

Naneštěstí ve svém nitru ukrývala i moře strachu. Jen o ně zavadil, ale poznal, že existují věci, které je potřeba překonat dřív, než se může začít psát jejich budoucnost. Ale víceméně si byl jist, že je všechno v pohodě.

“Ahoj. Jak dlouho jsem spala?”

Lucian sklopil zrak a usmál se, jak sexy ospalá tvář Leigh vyhlíží.

“Dlouho ne. Jsi zralá na sprchu a snídani?” zeptal se, ačkoli to bude spíš pozdní oběd. Doba oběda minula, už když se pokoušel kuchtit. Nyní hodiny na prádelníku tvrdily, že moc nechybí do tří odpoledne.

“To si piš,” zasténala a hned potom vyjekla leknutím, protože Lucian sebou bez varování mrskl a zvedl si ji do náručí, když vyskakoval z postele.

“Mmm,” předla a ovinula mu paže kolem krku. “Dávej si majzla, Argeneau. Krmíš mě, nosíš mě… rozmazlíš mě vší touhle péčí, a já ji začnu očekávat.”

“A to bys také měla. Chytrý muž zachází se svou životní družkou jako s klenotem, kterým je,” řekl tiše a úsměv Leigh pobledl, očima jí probleskla jiskřička strachu.

“Copak?” Ale podívala se stranou a pak si odkašlala, když uviděla, že ji odnesl do koupelny.

“Jé, tady je to pěkné,” vydechla, rozhlížela se po obrovské místnosti se saunou a sprchovým koutem, do kterého se pohodlně vešli čtyři, možná pět lidí. “Thomas má vážně nákladné choutky.”

“Může si to dovolit,” pokrčil rameny Lucian, postavil ji na nohy, protože se mu začala v náručí hemžit. Zmocnil se ho pocit prázdna, když se vydala ke sprše a otevřela dvířka.

“Společně?” zeptala se, přes rameno po něm blýskla úsměvem.

“Vodou se musí šetřit. Ani kapka nazmar!” zadeklamoval smrtelně vážným tónem.

Zasmála se, to už vcházela do sprchy a šla pustit vodu. “Ano, well, o tom nelze pochybovat, ale budeš se chovat slušně. Já mám hlad, a jestli si něco začneš, nikdy se ven na snídani nedostaneme.”

“Upřímně řečeno, myslím, že spíš na svačinu,” přiznal, když vešel do sprchového koutu za ní.

Leigh si hrála s řadou knoflíků na stěně, snažila se zjistit, který pouští vodu. Lucian shledával křivky jejího pozadí neodolatelnými a postavil se za ni, položil jí ruce na pas a přitáhl zády k sobě.

“Luciane,” zasyčela varovně.

“Copak?” optal se, učiněné neviňátko, erekci na půl žerdi přimáčknutou k jejím zádům, pak vyvřískl a uskočil, neboť ze sprchové růžice vytryskla ledová voda.

Leigh se zlomyslně zachechtala a rychle začala točit knoflíky.

“Promiň.” Obrátila se k němu, jakmile se jí konečně povedlo nastavit přívětivější teplotu vody. “Nemohla jsem přijít na to, jak—”

Slova utonula v překvapeném zajíknutí, protože ji políbil. Chvilku mu to trpěla, pak ho šťouchla do prsou.

“Jídlo,” hlesla, hlas chraplavý.

“Musím tě namydlit. Nevidím důvod, proč bych tě při tom nemohl líbat,” oponoval mírným tónem a natáhl se po mýdle, pak ji objal a začal jí oběma rukama mydlit záda, při tom se zase sklonil k jejím rtům.

Povzdechla si mu do úst a oběma rukama ho vzala kolem krku, když ji políbil. Přešlápla a znovu vzdychla, to když vyhlásil líbací pauzu a otočil ji zpod vody, kterou blokoval vlastním tělem, při tom jí namydlenýma rukama jezdil po zádech.

“Jsi jako kočka, která se chce hladit,” zavrčel jí do ucha, jeho ruce zamířily níž.

“Kočky nemají rády vodu,” připomněla mu, přitisknutá na erekci, rukama jí teď jel vzhůru po pažích, pak pod ně a kolem dokola, aby pečlivě pokryl mydlinkami ňadra.

“Mmm,” zavrněla a položila mu dlaně na hřbety rukou, hlavu líně opřenou o jeho hruď, zadečkem šťouchala do nyní již hrdě vztyčené erekce, zatímco jí hladil tělo kluzké mydlinkami.

“Kdes byl celý můj život?” povzdechla si a zasténala, když jí vklouznul namydlenou rukou mezi nohy.

Usmál se a políbil ji zboku na krk, potom kousnul do ucha a zašeptal: “Čekal jsem na tebe,” a jedním prstem vjel dovnitř ní. Zalapala po dechu a ztuhla, protože ruku vytáhl.

“Jídlo,” pozlobil ji, když zakňourala na protest a chytila ho za ruku, naváděla ji zpět.

“Jídlo může počkat,” ujistila ho, jednou rukou sáhla mezi ně a vzala do dlaně erekci.

Odolal a šoupnul ji pod vodu, opláchl mýdlo a zároveň jí namočil vlasy.

“Srandičky,” zabručela, ale přestala se snažit sahat mu na něj a nechala si umýt vlasy. Ze rtů jí splynul tichý povzdech rozkoší, když jí masíroval kůži na hlavě. Navzdory svým slovům Lucian ztvrdl na kámen. Její tělo se o něj nepřestávalo pod sprchou otírat a pokoušet ho lehounkými doteky pokožky a tak byl vystaven velkému pokušení nedokončit, co začal. Jenomže měla hlad, což on vlastně taky, a potřebovala jídlo.

“Tohle je velká sprcha,” podotkla s tichým povzdechem, když ji vmanévroval zpátky pod vodu, takže si mohla spláchnout pěnu z vlasů. Zatímco se oplachovala, rychle vetřel šampon do vlasů i sám sobě.

“Ano.” Rozhlédl se po stěnách, při tom pěnil šampon a masíroval si pokožku hlavy, myslel na to, jak rád by ji tady pomiloval, jako to udělal ve snu o její sprše. “Možná bychom si takovou měli pořídit do domu. Můžeme zařídit, aby ji vestavěli, zatímco budeme v Kansasu, tak nebudeme muset snášet otravování a hluk dělníků.”

Vycítil, jak strnula, a ohlédl se. Zjistil, že má oči otevřené a v jejich hlubinách takový ten poplašený pohled. Povytáhl jedno obočí. “Co se stalo?”

“Já… pořád mluvíš, jako bychom byli…” zamračila se a váhavě řekla: “Luciane, nechci se do ničeho hnát.”

“Co to znamená?”

Zaváhala a řekla: “Chci tím říci, že jsem ochotná to zkusit a chodit s tebou, ale—”

“Chodit?” zařval užasle. “Leigh, jsme si životními druhy. My spolu nechodíme. My—”

“Jestli spolu nechodíme, tak ani nic jiného,” skočila mu do řeči a bez meškání vyšla ze sprchy. Jako opařený sledoval, jak strhla z věšáku ručník a začala se utírat. Otočil se, šel zpátky pod vodu smýt mydliny, pak za ní.

“Leigh, minulou noc—”

“Minulá noc byla rozkošná, ale—”

“Rozkošná?” zopakoval ostře. “Kytky jsou rozkošné, skořicové bochánky jsou rozkošné. Co jsme sdíleli, bylo neuvěřitelné, dynamit… vzácné. Naše mysli splynuly, Leigh. My jsme životní druzi.”

“Ano,” souhlasila. “Bylo to takové, jak říkáš a přesto chci nějakou dobu jen randit.” Vypochodovala z koupelny.

“Takže ty spíš s každým, s kým randíš?” Vyběhl za ní, už se oblékala. “Nic to pro tebe neznamenalo?”

“Ne, nespím s každým, s kým chodím.” Nakrabatila čelo, pak s povzdechem konstatovala. “Ty se zlobíš.”

“To máš sakra pravdu. Nabídl jsem ti své srdce, své tělo, svůj život a ty řekneš: jenom spolu choďme?” Lucian se najednou zarazil, protože si všiml strachu, který jí vstoupil do očí, a jak couvla, když při řeči máchl rukou. Leigh si myslela, že ji hodlám udeřit, uvědomil si s hrůzou, a najednou pochopil, kdo za tímhle tím vším vězí. Kenny. Surový a, naštěstí pro něj, mrtvý ex-manžel. Chodila s ním šest týdnů, vzala si ho a teprve pak zjistila, že rád hovoří pěstmi. Jeho znala jen pár dní a – životní druh sem, životní druh tam – bála se udělat další chybu. Nyní nadešla pravá chvíle dokázat, že bych jí nikdy neublížil, došlo mu.

S poraženě svěšenými rameny vzdychl: “Dobře.”

Leigh překvapeně zamrkala. “Dobře?” ujišťovala se, že dobře slyšela.

“Jistě.” Lucian se přinutil pokrčit rameny, dal se do hledání vlastního oblečení a začal si je natahovat. “Jestli potřebuješ čas, aby sis zvykla a ujistila se, že tě nezačnu mlátit, budiž. Čekal jsem na tebe tisíce let, co je proti tomu trocha času navíc?”

“To není proto, že bych se bála, že se z tebe stane surovec,” začala, ale zmlkla, když se otočil a nevěřícně na ni zíral.

“Jestli ne proto, proč tedy?” zeptal se tiše. “Bez ohledu na celou tu záležitost s životními druhy, jsme velmi kompatibilní. Máme stejný vkus, co se týče jídla, domů a oblečení. Baví nás být spolu a hodně se nasmějeme. Z řečí, co jsme vedli včera u oběda, vím, že oba rádi čteme a líbí se nám podobné filmy. A jsme setsakra víc, než kompatibilní po sexuální stránce.”

Zamračila se a otevřela pusu, ale promluvil první: “A mám tě rád, Leigh. Mám tě doopravdy rád. Dlouho poté, co se vášně stráví a touha smyslů vyvane – což se stane za dva, tři tisíce let – vím, že pořád budeš mým nejlepším přítelem. Naučila’s mne znovu se smát. Miluji tě, Leigh. A ty máš ráda a miluješ mne.”

Otevřela pusu, ale měl strach, že jeho slova popře, tak pokračoval: “Naše mysli splynuly, Leigh. Znám tvoje srdce. Ať už to sama sobě přiznáš nebo ne, stojíš o mě. Takže zbývá jediné. Důvěra.”

Ramena jí poklesla a ze rtů splynul povzdech. “Já ne—”

“Ne.” Přinutil se usmát. “To je v pořádku. Bojoval jsem s Římany, Skoty, Španěly a Němci, mezi jinými, dlouhá milénia. Pomohu ti bojovat a přemoci strach.” Úsměv zhořkl. “Jen bych si přál, abych to mohl udělat mečem. Bohužel, tohle je jedna z těch věcí, které potřebují čas, a přes všechna ta léta, co jsem prožil, pořád nenávidím čekání.”

Dooblékl se a zamířil ke schodům. “Pospěš si. Čím rychleji se oblečeš, tím dřív se dostaneme někam do restaurace. Nakrmím Julia, než budeš hotová.”

Myšlenky Leigh vířily, zatímco se oblékala, Lucianova slova jí kroužila hlavou pořád dokola a dokola. Mají rádi stejné jídlo, stejné šaty, stejné filmy a knihy. Jsou kompatibilní a hodně se smějí…

Při zavazování bot si uvědomila, že má pravdu. Jediná věc, která ji drží zpátky, je důvěra. Nevěří mu…

Ta myšlenka jí nepřišla úplně pravdivá. Znala se dost dobře, aby věděla, že by s ním nespala a neodevzdala se mu, kdyby mu nevěřila. Možná ve skutečnosti nevěří sama sobě, svému úsudku. Sice si nemyslela, že by na ni Lucian ve hněvu vztáhl jediný prst, jenomže ani o Kennym si nemyslela, že se z něj vyklube hovado, co bije manželku, když se brali. Jak má vědět, že tentokrát má pravdu, když to minule tak strašně zbabrala?

S povzdechem udělala na tkaničce mašličku a vstala, vydala se ke schodům. Lucian si zdá se myslí, že to chce čas, a nejspíš má pravdu, ale přála si, aby existoval nějaký způsob, jak to urychlit. Ačkoli to navenek akceptoval, věděla, že ho její trvání na udržení jejich vztahu v mezích nezávazného chození, ranilo.

“Blbej pse, nech toho.”

Cestou ze schodů se rozhlížela po přízemním podlaží, Luciana a Julia uviděla v kuchyňském koutě. Na první pohled jí připadalo, že zápasí. Lucian ležel na boku na dřevěné podlaze, s nohama obtočenýma kolem těla velkého psa, a pokoušel se mu vypáčit tlamu. Naneštěstí Julius nespolupracoval. Zmítal se a hrabal nohama ve vzduchu a drápal, prostě dělal, co mohl, aby zdrhl.

“Je to pro tvoje vlastní dobro,” oznámil mu Lucian rozhodně, chytil ho pevněji a znovu se mu pokusil rozevřít tlamu.

“Co to…?” hlesla užasle Leigh, když se Lucianovi podařilo hodit malou barevnou pilulku psovi do pusy. Okamžitě Julia přinutil hubu zavřít a mnul mu hrdlo, aby ho donutil polknout.

Jeho lék, došlo Leigh. Marguerite se v telefonu zmiňovala o nějaké infekci. Sama na to zapomněla. Zatím ani jednou neviděla, že by se ho Lucian snažil zvířeti dát. Jenomže, jak to tak vypadá, patrně ano.

“Sláva. Hotovo. Padej.” Zjevně si byl jist, že Julius lék polkl, tak ho pustil. Čokl byl raz dva na nohou, otřepal se a pak se naklonil a olíznul Lucianovi tvář, jako kdyby se omlouval, že dělal potíže.

“No jo, no jo,” brblal Lucian, odstrkával obrovskou hlavu a zvedal se na zadní. “Běž se nažrat nebo tak něco a dostaň tu pachuť z pusy.”

Leigh se tomu příkazu pousmála, Lucian zatím odbelhal ke dřezu, pak jí smích došel, protože uviděla krev. Kapala mu z ruky, když ji zvedl a strčil pod vodovod.

“Kousnul tě,” odtušila překvapeně a utíkala za ním. “Jsi okay?”

“To se zahojí,” pokrčil rameny, voda zatím smývala krev.

Stěží ta slova slyšela, zírala mu na ruku. Bylo to poctivé kousnutí a muselo bolet, ale Lucian nemluvil nijak extra vztekle a nebyl na psa zlý, když přišla dolů.

“Stejně je to moje chyba. Nemám ponětí, co dělám, a myslím si, že to dělám špatně. A on je prostě stejně zabedněný jako já a nechápe, že to je pro jeho vlastní dobro,” dodal suše Lucian. “Myslí si, že se ho snažím uškrtit nebo co.”

Zvedla zrak k jeho tváři. Kenny by psa nakopl a všechnu vinu svalil na něj. Lucian to vzal na sebe.

“Pravděpodobně existuje snazší způsob, jak to udělat,” brblal Lucian a cvičil rukou, koukal, jak se hojí. “Vsadím se, že Marguerite a Maria vědí, jak na to, bez kousnutí.”

“Pravděpodobně mu to dávají do žrádla,” podotkla Leigh a zblízka si prohlížela pokousanou ruku. Hojila se rychle, doslova před očima. Za plus mínus hodinu tam nezbude ani jizva.

Při Lucianově šťavnaté kletbě nemohla nezvednout zrak a tak jí neušlo, jak zvedá oči v sloup. “No jasně! Do žrádla. Ty seš fakt poklad! Zítra to zkusím. Díky.”

Naklonil se a dal jí neméně šťavnatou pusu na líčko, potom se chopil papírového ručníku a osušil si ruku. A Leigh se ohlédla po Juliovi. Mastin se spokojeně ládoval psím krmením, které mu Lucian přichystal, pro dnešní den bylo trauma u konce. Klidně by uvěřila, že se to vůbec nestalo. Julius Luciana po očku nesledoval, ani nic, co by naznačovalo…

Zarazila se, když si uvědomila, na co myslí. Ta situace jí připomněla, jak to bylo s Kennym a fenkou jeho rodičů, Dolly, ještě než se vzali. Border kólie, Dolly, byla kamarádka s každým, kromě Kennyho. Klidila se od něj pryč, krčila se a couvala, kdykoli zvedl hlas nebo se pohnul moc náhle. Sama si toho nevšimla, dokud nebylo pozdě. Vzali se a začala se chovat stejně.

Tehdy přijeli do domu jeho rodičů na nedělní oběd. Dolly, spinkající v obývacím pokoji, se strašně lekla, když jí Kenny bezohledně dupl na pacinku, jak šel okolo. Probudilo ji to, zakňučela a instinktivně po něm chňapla. Chňapla jenom do vzduchu vedle jeho boty, ale Kenny za to do Dolly kopl a minul jenom proto, že byla rychlejší, než on.

Kenny tehdy řekl: Blbej pse, stejně jako to každou chvíli říkal Lucian, ale v jeho slovech nebyla kapka citu, jen nechuť. Ta příhoda jí pořád nešla z hlavy. Bohužel až po svatbě si uvědomila, jak výmluvná byla. Kenny s ní jednal stejně, jako s Dolly, dával jí za vinu svoji vlastní nemotornost a neschopnost, a vyléval si na ní zlost. Častokrát si přála, aby věnovala víc pozornosti tomu, jak na něj pejsek reaguje, než souhlasila se sňatkem.

Oko jí padlo na Julia a zamyslela se nad jeho reakcemi na Luciana. Pes se nikdy nekrčil ani necouval, když Lucian zvýšil hlas nebo se pohnul, ať už nečekaně nebo ne.

“Připravená jet?”

Pohlédla na Luciana, už měl ruku skoro zahojenou. Odstrčila se od linky a kývla: “Ano.”

“Bezva.” Vzal ji kolem pasu, zlehka políbil a kormidloval ke dveřím. “Sluší ti to.”

Poklonu ocenila ironickým uchichtnutím. Vlasy měla pořád vlhké a sčesané z obličeje, nenamalovaná, na sobě zase semišové kalhoty a tričko, které našla v jednom šuplíku nahoře. Stěží byla módní ikona.

“Doufám, že Thomasovi nebude vadit, že jsem si půjčila jeho triko. Límec růžového svetříku je poněkud roztažený. Snad se při praní smrskne, ale zatím nemám na vybranou. Jediné, co mi Rachel zabalila, bylo to negližé,” vysvětlila, když došli k předním dveřím.

“Noční nedbalky jsou vskutku nejdůležitější,” zakřenil se Lucian, dlaní jí jen tak mimochodem sklouznul po zadečku, když dvorně otevíral dveře, aby mohla ven, a dodal: “Musím Rachel poděkovat za nápaditost, až se vrátíme.”

“Jo, z toho bude nadšením bez sebe,” zasmála se Leigh, čekala, až zamkne dveře, pak se zamračila a řekla: “Rachel tvrdila, žes vyhrožoval, že ji budeš muset terminovat, když jste se poprvé setkali.”

Lucian ztuhl, potom zkusil kliku a obrátil se k ní, tvářil se vážně. “Chráním svoje lidi, Leigh. To je to, co dělám. Chráním své lidi před odhalením a chráním smrtelníky před každým ze svých lidí, kdo sejde na špatnou cestu. Rachel ohrozila bezpečí nás všech tvrdohlavým odmítáním postupovat podle plánu, o kterém jsme doufali, že stav ohrožení ukončí. Musel jsem s ní zatřást a dostat ji na palubu.”

“Ano, já vím,” zašeptala Leigh, potom se zeptala na to, co se vlastně chtěla dozvědět, proč vůbec toto téma otevírala. “Zabil bys ji?”

Zaváhal. Viděla mu na očích, jaká bitva se v něm odehrává a věděla, že by rád řekl ne, aby ji uklidnil, ale nakonec jí pověděl pravdu.

“Pokud by neexistoval žádný jiný způsob, jak tu věc vyřešit, ano.”

Zadumaně kývla. Z toho, jak se tvářil, poznala, že se bojí. Měl strach, že jeho upřímnost dala na frak snaze získat si její důvěru, ale bylo tomu přesně naopak. Byl k ní upřímný. Znala odpověď dřív, než ji vyslovil. Lucian dělá, co musí, aby ochránil své lidi, dokonce i když to znamená někoho zabít. Na to už přišla sama.

“Leigh, já…” odmlčel se, zjevně mu došla slova, a tak si stoupla na špičky, políbila ho do koutku úst a vzala za ruku.

“To je v pořádku. Pojeďme, mám hlad.” Otočila se a vedla ho k autu, zvolnila krok, když si uvědomila, že musí řídit.

“Celou cestu neřeknu ani popel,” ujistil ji, očividně její reakci zaregistroval a vyložil si ji nadmíru správně. “Slibuji.”

“Jo, bezva.” Zasmála se a nastoupila do auta. Nastartovala, zatímco je obcházel, pak zařadila zpátečku a jakmile nasedl, vycouvala z příjezdové cesty.

Lucian dodržel slovo a neřekl ani slovo, ale určitě se cestou v jednom kuse kousal do rtu. Seděl se sevřenýma rukama a nohou tu a tam dupl na zem, jako by hledal brzdu. Ale slib dodržel.

Leigh o tom i o jiných věcech přemýšlela, když se smáli a klábosili při pozdním obědě. Jednou z těch věcí bylo, že Lucian bral její rozhodnutí zpomalit a jen randit, velmi dobře. Netrucoval, ani se za to na ni nehněval. Kenny trucoval, vzpomněla si. Byli ve Vegas, navrhl vdavky a ona se vyplašila jako kobylka, která uviděla na cestě hada. Kenny mrzoutil. Trucoval, potom k ní ochladl, a to ji vyděsilo. Cítila se opuštěná, a to jí připomnělo, jak je sama, dostala strach, že se s ní rozejde a ona nebude mít absolutně nikoho. Proto se podvolila a souhlasila se sňatkem.

Lucian nic takového nedělal. Pokud něco, byl ještě láskyplnější, než předtím, pořád se natahoval, aby se jí dotknul nebo vzal za ruku, hladil ji po zádech, líbal na tvář, krk nebo rty při každé příležitosti. Jasně, částečně to bylo tím, že se z nich stali milenci. Hodně se jí dotýkal už před minulou nocí, ale to šlo o formálnější doteky, jako že ji bral pod paží a doprovázel na místo, nebo dlaní na zádech navigoval při procházení dveřmi. Ale nechoval se k ní chladně za trest, že ho odbyla. Nebyl další Kenny.

“Chceš si jít zaplavat?” zeptal se, když zamířili zpátky na chatu.

Ohlédla se po něm, pobaveně se usmála, když uviděla, že objevil madlo na dveřích a drží se, jako by na tom závisel jeho život. Jela pouze maximální povolenou rychlostí. “Plavání zní dobře.”

“Možná bychom si později mohli ogrilovat nějaké steaky,” navrhl, mluvil mnohem klidněji, když už odbočila na prašnou cestu k chatě.

“To zní taky dobře,” připustila, pohledem bloudila po lesíku, kterým projížděli. Minula čtvrtá, když dorazili do restaurace. Teď, při cestě zpět, už bylo po šesté a obloha jim nad hlavou temněla. Byla šedá a kalná, dokud jeli po silnici, ale tady ve skrytu stromů byla skoro tma. Odolala nutkání zapnout světla.

“Ježíši, co to s vámi lidi je?” vyhrkla.

“Co tím myslíš?”

“Myslím tím, že dům Marguerite, tvůj dům i tahle chatička je obklopená lesem. Předpokládám, že protože nechcete sousedy.”

“Spíš protože se neradi stěhujeme.”

“Stěhujete?”

Lucian přikývl a pustil se do výkladu: “Nestárneme, Leigh. Máš-li sousedy, po nějaké době si toho všimnou a skončí to tak, že se každých deset let stěhuješ, aby ses vyhnula nepříjemným otázkám. Takto vlastně ani nikdo neví, kdo v domě bydlí. Nevidí tě přicházet ani odcházet, takže pokud nejsi dost pitomá, abys jim šla zaklepat na dveře, můžeš tam bydlet, jak dlouho chceš.”

“Aha,” vydechla, když jí došel smysl jeho slov, pak vytřeštila oči. “V práci si všimnou, že nestárnu.”

“Obávám se, že ano,” přisvědčil tiše. “Není to nic, s čím je potřeba dělat si starosti hned, ale nakonec budeš muset přestat vést podnik osobně, nebo ho prodat a začít někde jinde.”

Leigh se zamračila, tahle novina ji nepotěšila. Milovala U Coco. Před lety byla její spásou. Celý její život se točí kolem té restaurace/baru. Nebo točil, uvědomila si, a pak se zamračila ještě víc, protože ji napadlo, že už pár dní nezavolala Milly, aby zkontrolovala a ujistila se, že všechno běží hladce. Musí to být poprvé, odkdy bar vlastní, že není s restaurací v kontaktu aspoň jednou denně. Dokonce, i když byla před dvěma roky v nemocnici se zápalem plic, volala a kontrolovala, jak to tam klape.

“Vždycky si můžeš otevřít bar pro nesmrtelné,” utrousil Lucian a ona se na něho překvapeně podívala.

“No, ty můžeš provozovat navěky, aniž by zákazníci nebo zaměstnanci zvedali obočí. Jenom musíš mít někoho, kdo bude jednat s dodavateli a tak podobně,” upozornil, pak se natáhl a pohladil ji po ruce. “Netrap se. Všechno se nakonec nějak samo vyřeší. V době, kdy tvé nestárnutí začne být na pováženou, třeba už budeš celým tím slavným barem unavená a rozhodneš se dělat něco jiného.”

Leigh se podařilo usmát. “Co asi? Pomáhat ti kopat psance do zadku?”

Lucian se tomu návrhu řehtal, až slzel, ona mezitím parkovala.

“Ty si nemyslíš, že bych mohla?” ozvala se, když vypnula motor. “Dostala jsem s Kennym za vyučenou a chodila do kurzů sebeobrany, potom co jsem utekla.”

“Jsem si jist, že ano a pravděpodobně jsi velmi… kompetentní.”

“Aháá, kompetentní. To zní, jako by sis utahoval z maličké ženské, Argeneau,” obvinila ho zvesela, když vystoupila z vozu.

“Vůbec ne,” ujistil ji. “Já jen—”

“Jo jo,” přerušila ho se smíchem. “Však počkej. Než si zaplaveme, maličko s tebou vymetu pláž.”

“Hmm,” málem předl. “To zní slibně. Skoro sexy.”

“Upřímně.” Smála se, když otevřela vchodové dveře a vešli do domu. “Mám dojem, že jediné, na co myslíš, je jídlo a sex.”

“Leigh.” Lucian ji popadl za ruku.

Otočila se. Ve tváři měl mrazivý výraz, hleděl do dveří, které zrovna otevřela.

“Tys zamykal, viď?” špitla, páteří jí projel šíp strachu a postavil do pozoru chloupky na šíji.

“Zamykal,” řekl mírně kdosi za ní.

Lucianova ruka na její paži se napjala, když se Leigh pomalu obrátila a pohlédla do obývacího prostoru. Nejprve neviděla nic, ale pak Morgan na gauči poposedl a zadíval se na ně přes zadní opěradlo.

S úsměvem dodal: “Naštěstí to Donny celkem umí se zámky. Je to jeden z talentů, o kterých se podle mne dozajista neobtěžoval zmínit ve své žádosti o práci ve tvé Coco.”

19. KAPITOLA

Leigh zírala na Morgana, její mysl zvolna akceptovala, že je nějak našel. Upíří psanec vypadal stejně, jako když ho viděla naposled: dlouhé mastné vlasy, bledá ostře řezaná tvář a potřeboval vydrhnout, nejlépe rýžovým kartáčem. Pochybovala, že se koupal nebo si převlékl šaty, odkdy se s ním setkala poprvé.

Ohlédla se na Luciana, otevírala pusu a sklapla, protože na zápraží za nimi stanuli dva muži. Ani jeden nebyl tak vysoký jako Lucian, ale oba byli pořízci, udělaní a silní. Svalovci. Jeden měl dlouhý, hrozivý nůž připnutý na stehně, druhý třímal v ruce meč. Oba měli kovové oči nesmrtelných a vypadali zvláštně povědomě. Přimhouřila oči, pokoušela se je zařadit. Kde už je jenom viděla?

Lucian sledoval její pohled přes své rameno. Jeho výraz byl prost všech emocí, když se otočil zpátky. “Cos udělal, Morgane? Vyplenil tělocvičnu?”

“Dobrý odhad. Brad a Martin jsou čirou náhodou osobní trenéři. Nebo byli, v Kansasu, než byli proměněni,” přiznal pobaveně Morgan, pak pohledem sklouznul k Leigh a krátce se zakřenil, užíval si hru, než se zase obrátil na Luciana a poznamenal: “Leigh si láme hlavu, kde už je jenom viděla. Ale tys je poznal okamžitě, viď, Luciane? Odjakživa jsi měl dobrou paměť. Nepomůžeš jí? Aby si neudělala na mozku uzel.”

“Noční klub,” zabručel Lucian, znělo to znuděně.

Sotva to řekl, Leigh si vzpomněla na dva muže, kteří seděli u vedlejšího stolku. Minulou noc byli dost blízko na dosah… dost blízko, aby slyšeli všechno, co říkali.

“Ano, všechno slyšeli – že Lucianovi muži chytili můj párek hrdliček, když měli v Iowě potíže s autem, že máte v plánu vypařit se z města a jet na chatu,” odříkával Morgan, očividně jí četl myšlenky. Přesunul zrak opět k Lucianovi a ušklíbl se. “Pojďte dál a připojte se k nám. Takhle mi ještě zdřevění krk.”

Leigh vykročila, když ji Lucian vzal za loket a pobídl vpřed. Zvuk kroků za nimi jim prozradil, že Morganovi muži, Brad a Martin, je následují dovnitř. Zaslechla cvaknout dveře, když se za nimi zavřely. Bylo to tiché klapnutí, ale v hlavě jí znělo silněji, jako když s řinčením zapadnou dveře cely. Strnula a Lucian přesunul ruku, konejšivě ji hladil po zádech, pak řekl: “Připojte se k nám?”

“Donny je tady,” oznámil Morgan těsně předtím, než obešli gauč a uviděli ho.

Leigh zalapala v šoku po dechu. Zrzek se hrbil na podlaze před gaučem, usychající krev na tváři, paži a hrudi, z velmi čerstvých zranění, která se už hojila. Navíc byl bledý, vychrtlý a na první pohled bylo jasné, že trpí strašnou bolestí z potřeby nakrmit se.

“Donny byl zlobivý kluk,” vysvětlil Morgan. “Neposlechl mne a musel být potrestán.”

“Řekl’s mi, abych se postaral o psa a já se postaral,” zašeptal Donny.

Leigh ztuhla. Až doteď byla příliš rozrušená, než aby si uvědomila, že tady není Julius. Teď se polekaně rozhlížela po přízemí.

“Řekl jsem ti, abys ho zabil,” řekl drsně Morgan.

“Nebylo to zapotřebí,” zasmušile namítl Donny. “Je zamknutý v koupelně.”

Leigh se ulevilo, ale Morgan z toho radost neměl. Znechuceně mlaskl a uhodil ho.

“Donny vypadá hladově,” podotknul Lucian. “Zato vy ostatní vypadáte dobře živení.”

“Máte přátelské sousedy. No… měli jste,” opravil se Morgan se zlověstným úsměškem. “Co se týče Donnyho, může se nakrmit, až kvůli tomu bude ochoten zabít.” Křísl zlým pohledem o rudohlávka a dodal: “Kdyby zabil psa, jak jsem nařídil, byl by teď nakrmený. Bohužel, Donny má problémy se zabitím čehokoli. Netykat si se zámky, zabil bych ho. Takhle potřebuji, aby to naučil někoho z ostatních.”

“A pak?” zeptal se Lucian, jeho tón naznačoval, že odpověď zná.

“A pak ho zabiju,” řekl prostě Morgan.

Leigh strnula. Bývali s Donnym přátelé a rudovlásek nezabil Julia ani nikoho jiného, podle toho, co právě slyšela. Mimoto se už na něho nezlobila, že ji dostal do téhle šlamastyky. Kdyby ne, nepotkala by Luciana.

Donny zvedl hlavu, oči mu hořely jasnou stříbřitou modří, když se zahleděl na Morgana. “Ty—”

“Upír, který nebude zabíjet, mi není k užitku,” odsekl Morgan. “Pes měl být mrtvý. Když není mrtvý, pořád může být problémem. Co když se dostane ven?”

“Doufám, že jo,” zamumlal Donny a dostal další ránu, za odmlouvání.

Morgan se narovnal a spatřil výraz na tváři Leigh. Povzdechl si. “No tak, netvař se tak naštvaně. Až přijde čas Donnyho zabít, bude za to vděčný, slibuji. Uvítá úlevu od muk, která zakouší.”

“Zdá se, že sis vybral muže, který má svědomí,” konstatoval pobaveně Lucian, čímž přitáhl pozornost zpátky k sobě. “Měl jsi ho prověřit po morální stránce dřív, než jsi ho proměnil. Každý není vhodný adept na psance, Morgane.”

“Ano, ano. To už teď vím taky,” zasyčel podrážděně Morgan. “Naneštěstí některé věci neotestuješ, dokud nedojde na lámání chleba. Jinak díky za radu, Luciane. Budu to mít na paměti, do budoucna.” Odmlčel se a naklonil hlavu. “Když už je řeč o budoucnosti, ta tvoje nevypadá nijak růžově.”

Lucian se usmál. “Lepší muži než ty se mě pokoušeli zabít, Morgane. Pořád jsem tady.”

“Snad,” připustil. “Ale tamti muži neměli výhodu ve hře, jako já.”

“Že by?” opáčil Lucian, už se měl na pozoru. “Copak to asi je?”

Morgan se jen usmál, potom se otočil k Leigh. V příští chvíli se její tělo začalo pohybovat vpřed. Instinktivně se snažila zastavit a cítila, jak její kroky znejistěly, ale pak se sebevlády, kterou nakrátko získala, rychle vzdala. Zdálo se, že by mohla být schopná překonat moc, kterou nad ní měl, když je teď nesmrtelná. Ale nemělo smysl to Morganovi věšet na nos, dokud toho nevyužije.

Vzpomněla si, že jí dokáže číst myšlenky, a přinutila se vyprázdnit mysl, nechtěla prozradit, že svému tělu dovolila plnit jeho příkazy. Nicméně začala v duchu rebelovat, když ji nohy zanesly přímo mezi jeho nohy, pak se otočila a usedla mu do klína, ale jenom skřípala zuby a neudělala nic. Zatím. Bylo to těžké, po čertech těžké. Podle ní to bylo stejné, jako Kennyho surovost. Její mrtvý manžel používal strach a pěsti, aby ji ovládal. Morgan používal mysl. Bylo to prašť jako uhoď. Jedním slovem, nadvláda.

“Určitě to není tak zlé, jako tamto,” odtušil Morgan, znělo to pobaveně. “Srovnávat moje drobné troufalosti se surovostí tvého nebožtíka manžela je poněkud kruté. Nemyslíš?”

“Já si myslím, že jenom úchylnou mysl těší ovládat ostatní,” zamumlala.

“Máš pěkně proříznutou pusu,” poznamenal. “Přesto rozkošnou. Neuvědomil jsem si jak rozkošnou, až do dnešního rána.”

“Dnešního rána?” zavrčel Lucian a Leigh na něj mrkla, uviděla, že tvář má pořád netečnou, ale vztek a zlé tušení mu koukaly z očí.

“Ano, dnešního rána,” zopakoval Morgan, znělo to, jako by si pěkně užíval, když dodal: “Pozoroval jsem vás dva spolu.”

Leigh střelila očima k Morganovi, v mysli jí klíčilo semínko hrůzy. Určitě tím nemyslí…?

“Ta epizodka na schodech byla celkem skvělý aperitiv,” prohlásil a ona zavřela oči, protože si uvědomila, co přesně má na mysli. Pokračoval: “Bylo mi vážně líto, když v nejlepším skončila a Leigh utekla nahoru.”

“Tys byl tady?” Lucianova otázka byla jako prásknutí biče.

“Ano,” odpověděl zlehka Morgan. “Donny a já jsme dorazili do Nočního klubu právě včas, abychom viděli vcházet tebe a Jean Claudovy ratolesti. Dospěl jsem k názoru, že bude moudré počkat na Brada a Martina venku. Když přijeli, poslal jsem je dovnitř, jestli nesvedou zjistit, co se děje. Vyslechli většinu z toho, co jste si povídali. Že si vezmeš auto Rachel a pojedete kamsi na chatu, ale nevěděli kam. Tak jsme zajeli k Rachel a Etiennovi a počkali s odjezdem na vás.”

“A sledovali nás až sem, minulou noc,” navázal Lucian.

Morgan přikývl. “Když jste zastavili, Donald a já jsme zůstali, abychom vás sledovali, Brad a Martin šli najít nějaké přístřeší v sousedství, kde bychom přečkali den. My se koukali oknem v průčelí, jak se miluješ s Leigh na schodech… No, aspoň než ti utekla nahoru.”

Leigh otočila hlavu a pohlédla na čelní okno vedle dveří. Stejně jako zbytek domu, nemělo žádné závěsy. Na druhou stranu, k čemu? Nikdo dovnitř neviděl, ledaže se k domu připlížil a hrál si na voyeura… jako Morgan a Donny. A viděli je na schodech, pomyslela si, trapas se přetavil ve vztek.

“Omlouvám se, Leigh,” vydechl zoufale Donny. “Omlouvám se za všechno. Já—”

“Drž hubu, Donalde,” vyštěkl Morgan. “Prostě drž hubu. Je mi k smrti zle z tvých úlisných, bezpáteřních, ukňouraných způsobů. Ty jsi ten, kdo ji chtěl proměnit, v prvé řadě, pak jsi je odmítl pozorovat na schodech jako nějaký svatoušek—” Zmlkl, jako když utne, a zhluboka se nadechl. Otočil se k Leigh a Lucianovi a pokračoval: “Brad se o chvilku později vrátil s tím, že nedaleko objevili obydlenou chatu.”

Pokrčil rameny. “Představení skončilo a vy dva jste se zřejmě ukládali na noc, tak jsme se vydali o dům dál, nakrmit se a přečkat nejhorší denní světlo.”

Leigh nejdřív pocítila bezmocný hněv, že neznámí sousedé museli trpět, a pak pochmurné zadostiučinění, že díky svým odporným skutkům aspoň zmeškal číslo, které chtěl vidět. A přitom by měl skvělé místo v první řadě, protože jevištěm byla podlaha před prosklenou zdí.

Když se ústa upíra psance stáhla náhlou nelibostí, poznala, že jí zase četl myšlenky.

“Takže jsme vrcholné číslo programu nakonec přece jen propásli,” konstatoval, opět to znělo rozzlobeně.

“Obávám se, že ano,” zacvrlikala radostí.

“Ne, neobáváš,” kontroval Morgan. “Ale já ano. Už je to dlouho, co jsem cítil vášeň a krásu spojení životních druhů. Mohl bych vklouznout do tvé mysli a prožít je s tebou.”

Leigh se otřásla, stačilo pomyslet. Byla ráda, že to neudělal, a myslela na to, že je moc nechutný skrček, aby o tom vůbec uvažovala.

“Ale no tak, Leigh,” káral ji. “Určitě bys mi to nedopřála? Někomu, kdo ztratil svou životní družku? Bylo by pěkné cítit se znovu živý.”

“Ztratil svou životní družku?” zopakoval Lucian, očividně v šoku. “Nevěděl jsem, žes našel životní družku.”

“No ano.” Morgan si povzdechl a hořce pokračoval: “Ale nedovolila mi proměnit ji. Byla strašně pobožná a myslela si, že by to byl hřích proti Bohu. Pobožná malá—” zadusil cokoli, co by ještě na její konto řekl, a dodal: “Musel jsem se dívat, jak stárne a chátrá, pozorovat, jak si čas vybírá svou daň… Teprve na konci, když si uvědomila, že umře, souhlasila s proměnou, jenže už bylo příliš pozdě. Bylo jí dvaaosmdesát a churavěla. Srdce nevydrželo, když se nanoboti pokoušeli všechno to zvrátit. Umřela mi v náručí.”

Na tváři se mu odrážela skutečná bolest, ale ještě víc hořkosti a ta se rychle proměnila ve vztek. “Hloupá děvka! Kdyby jenom—” Nedořekl, podíval se na Luciana. “Nebyl jsem ochotný čekat na další životní družku, jako ty. Nemám trpělivost. Nemám žádnou rodinu. Jean Claude byl můj jediný přítel a ten je teď mrtvý. Nechci být sám tisíce let v naději, že se jednou, možná, objeví další životní družka. Raději to skončím.”

Leigh zamrkala. Právě prakticky přiznal – aspoň podle ní – že sejít na scestí pro něj vlastně bylo jistou formou sebevraždy.

“No, a proč jsi to teda neskončil?” podivila se. “Proč ubližovat tolika lidem a brát je s sebou?”

“Protože stále existují rozkoše k prožití.” Morgan to řekl, jako by byla hloupá, že jí to nedošlo. “Napadlo mne, že si některé vyzkouším.”

Ještě jednou jí přejel dlaní po paži. “Třeba bys mne dokázala znovu rozesmát.”

“Ve skutečnosti tím chce říci, že je příliš zbabělý, než aby se zabil sám, a natolik sobecký, že chce vzít ostatní s sebou,” odtušil suše Lucian.

“Obávám se, že ano,” přiznal beze studu Morgan. “Proč odcházet sám, když mohu přivést do neštěstí i hromadu jiných?”

Lucian si zhnuseně odfrkl, ale řekl jenom: “Takže předpokládám, že míníš založit nové hnízdo s touhle trojkou?”

Morgan se podíval na Donnyho, pak na druhé dva muže, než obrátil pohled opět k Lucianovi a řekl: “Čtverkou.”

Usmíval se na Luciana, při tom klouzal dlaní Leigh po zádech. “A mnoha, přemnoha dalšími, které proměním. Chytrý muž si může postavit armádu. Má bohatě na vybranou. Dá-li se s jednou věcí u smrtelníků počítat, pak že se množí jako králíci. Popravdě řečeno, to je to jediné, k čemu jsou dobří.”

“K tomu, a aby ses nakrmil,” podotkla sarkasticky Leigh.

Morgan pokrčil rameny. “Taky se z nich krmíš. Nepřežila bys teď bez toho.”

“Požívám balenou krev z krevní banky,” odsekla. “Nenapadám a nekoušu lidi.”

“My se můžeme krmit z krevních bank?” Donny ožil, tohle ho zajímalo.

“Ano.” Leigh se zamračila, protože si uvědomila, že to nevěděl. Samozřejmě, Morgan mu to nepověděl, oslabilo by to jeho kontrolu.

“Ne,” odmítl zavile Morgan. “Oslabuje to vás, bere vám to svobodu. Argeneau vás mají pod palcem prostřednictvím svých krevních bank.”

“Prosím tě. Není tak pitomý, aby na tohle naletěl.” Leigh protočila oči a obrátila se k Donnymu. “Cpal ti do hlavy hovadiny, Donny. Můžeš se krmit balenou krví. A nemusíš se vyhýbat dennímu světlu ani spát v rakvi.”

“Ale on tvrdil, že nás denní světlo může zabít,” namítl zmatený Donny.

“Samozřejmě. Pomáhá mu to ovládat tě. Venku je pořád světlo, jakž takž,” dodala, když se podívala z okna a uviděla, že slunce zapadá. “Jak ses dostal do domu? Nebyli jste tady, když jsme odcházeli, to bylo světlo a pořád trochu světlo je. Musel jsi vyjít na slunce.”

“Bylo pod mrakem a on říkal, že šaty s dlouhým rukávem pomůžou.”

Zavrtěla hlavou. “Dneska jsem byla venku za denního světla. Plného denního světla, když jsme jeli do restaurace na oběd,” zdůraznila. “Nespálilo mě na popel. Jsem živá a zdravá.”

“Drž hubu,” vyštěkl Morgan, ale ignorovala ho.

“A nejsme ani bez duše. Není to žádná kletba, jsou to nanoboti.”

“Nanoboti?” užasl Donny.

“Drž hubu!” Morgan chytil Leigh za vlasy a surově jí trhl hlavou dozadu, ve snaze ji umlčet.

“Začínáš mě štvát, Morgane,” ucedila ponurým tónem. “Tohle se na můj vkus příliš podobá tomu, co dělával Kenny.”

“Jaká smůla,” zavrčel. “Zvykej si na to.”

Leigh cítila, jak v ní kypí vztek. Přísahala si, nikdy už se nenechat týrat. Nikdy nebýt pod ničí nadvládou. Zuřivost a vztek z let Kennyho zneužívání v ní bublaly jako láva, ale zchladila je.

“Budeš syčet a prskat jako kotě?” zajímal se Morgan, při tom jí táhl hlavu pořád dál dozadu.

“Pokračuj a zjistíš to,” slíbila a znělo to zlověstně.

Očima našla Luciana. Byl strnulý a nehybný, socha z rozzuřeného kamene. Nebyla jediná, kdo si všiml, jak je napjatý. Dva muži stojící z obou stran vedle něj přistoupili blíž, zbraně namířené přímo na něho.

“Pusť ji!”

Leigh pohlédla na Donnyho. Nebyla ani tak moc překvapená vztekem v jeho hlase, jako odvahou to říci a zastat se jí.

Naštěstí pro Donnyho, místo aby se Morgan rozzlobil, krátce se zasmál a se zlomyslným potěšením mu připomněl: “Tys ji chtěl proměnit. Je tady jenom kvůli tobě.”

“Byla to chyba. Byla moje nejlepší přítelkyně. Nechtěl jsem ji ztratit. Zmýlil jsem se. Měl jsem prostě přijmout svůj osud a vynechat ji z toho. Ty rád ubližuješ lidem. Ty—”

“Ano, ano, jsem velký zlý vlk,” odsekl suše Morgan. “A ty vidíš, žes udělal chybu a všeho lituješ.” Otočil se k Leigh. “Nepřipadají ti nerozhodní muži otravní?”

“Mně většinou připadají otravní muži, kteří lžou a švindlují, aby ostatní udrželi ve své moci.” Zachmuřila se a dodala: “A nedávej Donnymu za vinu, že jsem teď tady. Tobě očividně pendrek záleží na tom, co chce. On není důvod, proč jsi tady.” Zamračeně se zeptala: “Proč jsi tady? Co ode mne chceš?”

Povolil sevření jejích vlasů a dlouho na ni hleděl. Tak dlouho, až si byla de facto jistá, že neodpoví, ale pak řekl: “Jsi první smrtelník, kterého nedokážu plně kontrolovat, odkdy zesnula má životní družka. Fascinuješ mě. Proč tě nedokážu ovládat? Předtím jsem mohl ovládat tvoje tělo, ale mysl ne, a teď…” Upřel jí oči na tvář a zase ucítila povědomé čeření, potom zavrtěl hlavou. “Teď už dokonce nemám plnou kontrolu ani nad tělem.”

Když strnula, přiznal: “Cítil jsem tě vzdorovat, když jsem tě prve přivolával k sobě. Vím, že mě jenom necháváš myslet si, že tě ovládám, a můžeš toho kdykoli nechat. A mluvíš. Neměla bys mluvit.”

Tolik k momentu překvapení, pomyslela si Leigh a v duchu vzdychla. Jak to tak vypadá, všechna ta léta tréninků bojových umění, odkdy opustila Kennyho, nakonec přece jen přijdou vhod. Kurzy byly drahé, zvlášť první dva roky na útěku, kdy měla hluboko do kapsy. Teď se však zdálo, že by se ty lekce daly dobře využít.

Čísi zavrčení přitáhlo její pozornost k Lucianovi právě včas, aby viděla, jak zasáhl loktem břicho nesmrtelného s mečem. Na víc nečekala. Bez rozmýšlení udeřila, praštila Morgana do hrdla. Oči mu lezly z důlků šokem a bolestí a její vlasy pustil okamžitě.

Dokud byl otřesený, otočila se na jeho klíně a vrazila mu palec do oka, ušklíbla se při pocitu, jak vlhká bulva rupla, ale dál se nedostala.

Slova se ujal Morganův pud sebezáchovy. S řevem vyskočil na nohy, ji shodil na zem. Instinktivně se odkulila z dosahu kopanců, pak se opatrně ohlédla. K jejímu velkému překvapení po ní Morgan nevystartoval. Nemohl. Vrhl se na něho Donny. Ti dva se teď rvali před gaučem. Střelila pohledem po Lucianovi.

Vedl si fakt dobře, přistihla se, že obdivuje, jak se jeho tělo při boji pohybuje a vlní. Byl opravdu krásný. Lucian koukl přes rameno a něco vykřikl, ale nerozuměla mu přes ječení a hekání, a zuřivý štěkot, který se teď ozýval z koupelny v podkroví. Julius se podle všeho zběsile snažil dostat ven. Slyšela opakované dunění, jak něco naráželo do koupelnových dveří nahoře, přerušované štěkáním, a uměla si představit zvíře vrhající se na dveře. Zdá se, že Morgan si právem dělal starosti – tímto tempem by se pes mohl probourat dveřmi a seběhnout dolů během několika minut.

Jakýsi vřískot zezadu si nárokoval její pozornost. Donny ležel na dřevěné podlaze, krev mu tekla z ruky a hlavy, ačkoli si nebyla jistá, jak přesně byl zraněn. Morgan měl oko na kaši, ale nevypadalo to, že by mu Donny nějaké to zranění přidal. Popravdě řečeno, Donny ho jenom zdržoval.

Budu muset dávat Donnymu lekce sebeobrany, až tohle skončí, pomyslela si, když se škrábala na nohy. Pral se jako netrénovaná holka, ruce poletovaly do všech stran, odvracel tvář, aby si ji chránil. Zřejmě si myslel, že to je fackovaná, a ne boj na život a na smrt. Morgan laškoval se sebevraždou, ale taky se bál umřít, jinak by se zabil sám, místo aby tahal bezpočet lidí do téhle mizérie, a tím proti sobě poštval radu.

Ruku na srdce, lidi ji přiváděli k šílenství. O kolik jednodušší by to bylo, kdyby se prostě zabil a všechny ostatní z toho vynechal? Na druhou stranu, to by se nikdy nesetkala s Lucianem a nezamilovala se a—

Well, do pekla, pomyslela si s úžasem, tohle je prima doba na—

Donnyho vřeštění ji vrátilo do reality. Uviděla, že Morgan odněkud vytáhl nůž a snaží se podříznout Donnymu krk. Ježíši Kriste. Tenhle maník možná má sebevražedné sklony, ale jeho pud sebezáchovy je pořád fest silný. Rozběhla se a skočila Morganovi na záda, pak sáhla okolo a oběma rukama ho chytila za ruku s nožem. Zatáhla, snažila se ho dostat pryč od Donnyho hrdla, ale Morgan byl velmi silný. Tupá síla je tady k ničemu.

Sesmekla se z něho a kopla, špičkou tenisky ho zasáhla do krku. Nesmírně ji uspokojilo, že Morgan vydával zvuky dušení a svíral si hrdlo, když se z Donnyho kutálel.

“Díky,” zašeptal zrzek, utíral si krev z tváře.

Kývla a otočila se, aby zjistila, jak je na tom Lucian. Byl beze zbraně a krčil se a klamal muže s mečem, současně se snažil uhýbat chlápkovi s nožem. Vážně, jeho schopnost zvládat to najednou byla skutečně působivá. Jenomže se bála, že ho zraní. Krátce zaváhala, oči vyvalené, když Lucian udělal pohyb, kterým najednou postavil muže s nožem mezi sebe a muže s mečem, který po něm zrovna ťal. Neschopen se zastavit, vrazil meč do srdce svého kamaráda a všichni tři muži zkameněli.

Nadešla její chvíle. Šermířův meč byl načas ze hry, tak se přiblížila z boku a kopla nesmrtelného do kolena. Zašklebila se, jak to ruplo, potom vymrštila ruku, zasáhla ho do nosu patou dlaně. Ozvalo se nechutné křupnutí a muž žuchl na zem. Ježíšku, měli by vás varovat, jak odporné to může být, pomyslela si a hned pak se lekla, protože ji Lucian rychle tvrdě políbil.

“Děkuji,” zachraptěl a pustil ji. Pak se otočil, vytrhl meč z muže a podal jí ho. “Hlídej ty dva. Já jdu za Morganem.”

“Jdeš za—” Obrátila se a zjistila, že během těch několika sekund, kdy se nedívala, se Morgan vzpamatoval, uviděl, že jeho strana bitvu prohrává, a momentálně prchá ke dveřím.

Mrkla na Donnyho, snažil se dostat na nohy a hnát se za ním. Lucian ho uviděl taky a zakolísal, obrátil se k němu.

“Luciane, ne!” zařvala. “Donny nikoho nezabil. O proměnu se neprosil. Pomohl nám.”

Lucian váhal. “Krmil se ze smrtelníků, Leigh.”

“Jenomže nevěděl, že má na vybranou. Nikoho nezabil a moc dobře se určitě nekrmil. Slyšel jsi, co říkal Morgan.”

Lucian zamířil oči na Donnyho a Leigh tušila, že se rudovláskovi probírá myšlenkami. Podlomila se jí kolena úlevou, když přikývl a vyrazil za Morganem. S povzdechem se zadívala na muže na zemi a zamračila se. V přímém přenosu sledovala, jak rychle se hojí. Ten, co dostal ránu mečem, přestal krvácet a rána byla menší, než být měla. Druhý ještě nebyl na nohách, ale sledoval ji pohledem dravce.

Stiskla rty a pozvedla meč, protože se oba muži začali zvedat na nohy. Ten, co mu zlomila koleno, se zapotácel a trhl sebou, když se dostal na nohy, ale zůstal zpříma. Druhý si držel bok, ale oba byli mobilní.

“Leigh, jsou rychlí,” varoval ji Donny. “Krapet couvni.”

Ukročila vzad, očima střelila stranou právě včas, aby viděla, jak Donny zvedá nůž, který svalovec číslo dvě upustil. Pevně ho sevřel, postavil se jí po bok a ostražitě si muže prohlížel.

Menší z mužů, ten, kterého zranil meč, se usmál. Leigh neměla pocit, že to je dobré znamení.

“Zůstala’s tady sama, holčičko. Zvládneš nás oba?”

“Má mě,” procedil skrz zatnuté zuby Donny a muž se jen ušklíbl.

“Celé dny ses nenakrmil. Seš k ničemu,” řekl. “Takže ne. Je sama.”

Leigh se zamračila, měla strach, že to je pravda. Donny se pokusí, ale byl příliš slabý už na začátku, a když se k tomu připočte ztráta krve při rvačce s Morganem, teď se stěží udržel na nohou.

Druhý muž začal kulhat stranou. Zatnul zuby, když přenesl váhu na zraněnou nohu a ucedil: “Za tohle zaplatíš.”

Leigh pozvedla meč a rozkročila se, aby získala stabilitu. Mrkla přes rameno, protože se seshora ozvalo zapraskání. Zapomněla na Julia. Jeho štěkot a bouchání se stalo zvukovou kulisou, kterou stěží brala na vědomí, dokud zuřila bitva. Teď si na něj moc ráda vzpomněla a usmála se, když se zjevil na vrcholku schodiště.

Julius nebyl nesmrtelný, ale bylo to dvě sta liber rozzuřeného vzteku, které valily dolů po schodech. Legrační škraně vrásčitého čumáčku se houpaly sem a tam, a momentálně moc legračně nevypadaly. Hlavně proto, že cenil zuby, připraven zaútočit.

“Jak to tak vypadá, přece jen nejsem úplně sama,” podotkla a otočila se právě včas, aby viděla oba nesmrtelné vyklouznout ven zasouvacími skleněnými dveřmi, zavřít je za sebou, a pelášit po písku.

“Zatraceně,” povzdechl si vyčerpaně Donny, při vyhlídce, že ho čeká honička, pak se ale vzmužil a odhodlaně otevřel dveře. Julius dokonce ani nezpomalil. Seskočil ze schodů, tři kroky a byl u dveří, které zrzek právě otevřel, a vyrazil za oběma muži. Konečně bude nějaká legrace.

Leigh vykročila za nimi, protože Donny vyšel ven hned za psem, pak se ale zarazila a zamračeně popadla Donnyho za ruku, k uším jí totiž dolehl zvuk rotoru. Vzhlédla k obloze, uviděla vrtulník klesající z nebe na pláž před chatou. Vzduch byl najednou samý písek. Vířil v mračnech podobných tornádu.

Zvedla ruku, aby si chránila oči, skrz prsty viděla oba nesmrtelné dávat si paže před obličej a padnout do písku. Také viděla, jak Julius bryskně hodil brzdu, otočil se jako čamrda a uhání zpátky k nim. Spolu s Donnym spěchala zpátky do chaty, počkali ještě na Julia, než vběhne dovnitř za nimi, a s úlevou přibouchli dveře.

“Kdo to je?” zeptal se udiveně Donny, když z helikoptéry vyskákali čtyři muži, sotva dosedla na písek.

“Lucianovi muži,” hlesla překvapeně. První dva poznala, Mortimer a Bricker. Předpokládala, že druzí dva jsou buďto Pimms a Anders nebo ti dva, co hlídali na nádraží.

Bezmyšlenkovitě hladila Julia po zádech, při tom pozorovali, jak jsou oba nesmrtelní odtahováni do vrtulníku dvěma muži, které neznala. Pak Mortimer s Brickerem zamířili k chatě, hned se ale zastavili a ustoupili stranou, protože se objevil Lucian, vlekl Morgana. Vrazil jim ho do rukou a zdržel se na kus řeči.

“Dobře. Takže je konečně po všem,” vzdychl Donny. “Morgan je zlej bastard.”

“Jak ses s ním vůbec zapletl?” Leigh hořela zvědavostí.

Potřásl hlavou. “Byli v baru, ve čtvrtek, noc před nocí, kdy mívám volno. Obsluhoval jsem je. V pátek jsem si vyšel ven s kamarády a narazil na ně v jiném baru. Poznali mě a pozvali k sobě domů.”

Zaksichtil se. “Byl jsem hloupý. Krmil mě řečmi jako žít navěky, nestárnout, mít tebe… Žvásty.” Vzdychl a rukou si pročísl vlasy. “A já mu to žral i s navijákem. Nedošlo mi, že to bude znamenat jeho kontrolu nade vším, a že se mě bude snažit nutit ubližovat a zabíjet lidi.”

Svěsil ruce podél těla. “Moc mě to mrzí, Leigh.”

Zamračila se. Vypadal vážně hrozně a vrásky bolesti se mu kolem očí usadily natrvalo. Byl hloupý, ale byl si toho vědom, a ta hloupost jí dala Luciana. A velikou rodinu, bude-li mít kuráž vzít si ho a přestat dělat ciráty jako zbabělec… jako doteď.

Zadívala se ven na muže na pláži, hlavně na Luciana.

“V pohodě,” řekla nakonec. “Nedělej si starosti. Už je po všem.”

“Ale—”

Zavrtěla hlavou a zopakovala: “Je po všem. V kuchyni v lednici je krev. Nakrm se, než mi tady padneš za vlast.”

Donny zaváhal, pak se otočil a šoural se ke kuchyni.

Zrovna pokládala meč vedle křesla, když zavolal: “Jak mám tohle jíst?”

“Napíchni si pytlík na zuby.” Výukáč video by fakt bodlo. “A dej si, co hrdlo ráčí.”

Pohledem zabloudila ven, pánové si zřejmě už všechno řekli. Mortimer a Bricker vlekli Morgana do vrtulníku, Lucian kráčel k chatě.

Rotory helikoptéry se nezastavily a Leigh se zaksichtila a couvla, když otevřel dveře, aby vešel. Bleskově, přesto vzal trochu písku s sebou. Slyšela zaklapnout dveře, ale než stačila otevřít oči, jeho ruce ji vzaly do zajetí.

“Už jsem ti říkal, že tě miluju?” zašeptal jí do úst, když její ruce vzaly na oplátku do zajetí jeho.

“Pokud ano, klidně si to poslechnu ještě jednou,” zašeptala s líným úsměvem.

Lucian se zachechtal a políbil ji na ústa. “Miluju tě.”

“A já miluju tebe,” přiznala a on ji stiskl pevněji.

“Děkuji ti,” zamumlal nakonec, pak povolil objetí, aby mohl zvednout ruku a pohladit ji po tváři. “Pořád spolu chodíme?”

Usmála se, jak sebou při té otázce cukl, ale odpověděla se vší vážností: “Myslím, že jsme překročili hranici chození. Jsme si životními druhy.”

“Pane Bože, díky Ti.” Lucian ji políbil pořádně, jeho ústa si náruživě brala ta její za svá, dokud se jim do toho nevmezeřil hlas Donnyho.

“Čili když jsem pořád naživu a nejsem ve vrtulníku, znamená to, že mne nezabijete?”

Lucian zvedl hlavu, proklál ho zlým pohledem a zavrčel: “Pokud nás zase nevyrušíš.”

“Jasně,” slabikoval Donny. “Půjdu…” rozhlédl se a našel, co hledal: “vyvenčit psa.”

“Dobrý nápad, Donalde,” řekl suše Lucian, už se obrátil zpátky a zahleděl se na Leigh.

“Říkejte mi Donny,” zamumlal zrzek, pak se poplácal po noze a vykročil ke dveřím se slovy: “No tak pojď… pse.”

“Jmenuje se Julius,” vydechla Leigh, a Lucian jí vtiskl polibek na krk.

“Jak jinak, padáme Julie,” zakřenil se Donny a vyklouznul z domu.

“Leigh?” zamumlal Lucian, zaměstnaný vytahováním jejího trička z kalhot a výš, přes bříško nahoru.

“Hmm?” a začala mu oplácet stejnou mincí.

“Víš, jak jsem se smál při představě, že budeš kopat psance do zadku?”

“Jo.”

“Vedla sis dobře.”

“Jo?”

“Jo. Chtěla bys pracovat pro radu spolu se mnou? Mohla bys být má tajná zbraň.”

“Myslíš to vážně?” vydechla překvapeně.

“Leigh, zlato, většina psanců ví o zápase kulový. Sází na to, že jsou nesmrtelní a silnější, než smrtelníci. S tím, co umíš, bys vážně mohla nakopat pár nesmrtelných zadků.”

Pousmála se. “Tolik mi věříš po jediné malé šarvátce?”

“Ano, věřím,” odpověděl Lucian, smrtelně vážně. “Krom toho, kryl bych ti záda.”

“A já bych kryla záda tobě,” odtušila Leigh, pak se zasmála a najednou před ním klesla na kolena.

“Co to děláš?” vyhrkl udiveně, když mu rozepnula opasek a začala sundávat kalhoty.

“Napadlo mne zjistit, na co mám ještě talent.” Zvedla oči a hříšně se usmála. “Přijde mi to jen fér. Tys mi už jednu či dvě dovednosti předvedl.”

Bože, já tuhle ženskou miluju, pomyslel si Lucian se smíchem, potom si všiml, jak ztuhla a zamračila se. “Copak?”

Nejistě vzhlédla, pak se mu pohledem vrátila ke slabinám. Vyděšená, přesto fascinovaná. “No, um… mají nesmrtelní něco, o čem jsi mi ještě nepověděl?”

“Cože? Co tím myslíš?” užasl.

Potřásla hlavou, pak se naklonila a řekla: “Ahoj?” jeho přirození. Zase strnula a ucukla, jako by na ni zasyčelo.

“Ty si vykládáš s mým penisem?” optal se, ne že by věřil, že to říká.

“On si začal,” naštvala se a zakabonila. “Tys mi neřekl, že to umí.”

Lucian logicky dospěl k názoru, že si musí dělat legraci, a zasmál se. “Copak moudrého asi tak povídal?”

“Říkal: Luciane? Luciane? Jsi tam?”

Zamrkal. “Proč by to říkal?”

“Já nevím. Je to tvůj penis.”

Teprve teď si vzpomněl na mobil v kapse. Zařval smíchy. Sáhl do kapsy pro telefon. “Namačkal jsem Bastienovo číslo, hned jak jsme vešli. Přišlo mi to jako dobrý nápad. Spočítal jsem si, že když nic jiného, mohla by ses nakonec aspoň dočkat pomoci, kdyby se mi něco stalo. Proto z nebe přicválala ta kavalérie ve vrtulníku. Bastien seskupil mužstvo a vyslal je sem, sotva to vzal a uslyšel nás mluvit s Morganem. Myslím, že je pořád na lince.”

“Aha.” Leigh dosedla na paty, na tváři výraz zjevné úlevy.

Lucian kroutil hlavou a zvedl si telefon k uchu.

EPILOG

“Jé, koukni, culí se.” Leigh vzhlédla od děťátka, které chovala a právě ukazovala Lucianovi. “Není krásná, ta tvá pra-neteřinka?”

“Je.” Usmál se na miminko v náručí Leigh, potom ji objal, přitulil k sobě, políbil a zašeptal: “Ale ne tak krásná, jako její tetička.”

“Kuš, lichometníku. Všechno slyší a kvůli tobě bude mít komplexy dřív, než se jí proříznou zoubky,” zpražila ho a s láskou políbila na tvář.

“Vraťte mi ji,” ozvala se Lissianna zvýšeným hlasem, ale shovívavý úsměv slova zjemnil. “Plazíte se po sobě a ještě ji upustíte.”

“To nikdy,” ujistila ji Leigh, ale miminko vrátila, věděla, že Lissianna si je chce vzít do náručí.

Lissianna a Greg hleděli na dítě, které spolu stvořili, a usmívali se, potom Greg vzhlédl a zeptal se: “Tak jak pokračují svatební přípravy?”

“Skvěle,” zasmála se Leigh. “Bastien se o všechno postará.”

“Bastien?” žasla Lissianna. “Vy ho necháte zařizovat vám svatbu?”

“A líbánky jakbysmet,” znovu se zasmála Leigh. “Trval na tom, že mám moc práce, když lítám sem a tam mezi Kansasem a Torontem, abych dala všechno do pořádku.”

“A taky jsi těhotná,” zamumlal Lucian, už hezkou chvilku ji hladil po stále plochém bříšku. K smrti rád to vytahoval při každé možné příležitosti. Moc ho těšilo, že je v očekávání, a rád to metal do tváře svým synovcům, kdykoli mohl. Přivedl ji do jiného stavu hned tu první noc. Leigh měla vážné podezření, že to má co dělat s tím, že všichni vědí o tom, že před ní neměl milenku celá léta, a že otěhotnění víceméně bere jako důkaz svého mužství. Mužští dokážou být vážně rozkošní, jako osina v zadečku, pomyslela si láskyplně.

“Ano, ale Bastien?” pořád nechápala Lissianna. “Ten by měl zařizovat svou vlastní svatbu, s Terri. On—”

“Ano. Tvrdí, že se to tím usnadní, prostě objedná všechno dvakrát,” zakřenila se Leigh a dodala: “A Thomase a Donnyho má k ruce.”

“Dobrý bože, smiluj se nad námi” vydechl Greg. “Bude to svatba ve stylu, fešný surfař si bere gangstera.”

Leigh vyprskla smíchy, měla živou představivost. “Nehloupni. Bude to v pohodě. Bastien jim dýchá na krk. Mimochodem, ti dva nejsou tak špatní, jak si ty myslíš. Donny je vážně sladký, odkdy se zbavil Morgana. Ruku na srdce, byl docela sladký odjakživa. A hodně dospěl, odkdy si ho vzal do parády Lucian. Donny chce být lovec a pracovat pro radu, až vyroste.”

Lucian němě zvedl oči v sloup. Leigh o toho spratka nějak moc pečuje, aspoň na jeho vkus. Nicméně měla recht, Donny nebyl špatný kluk, jen trochu uklouznul. Neudělal krok vedle, od toho dne na chatě. Ačkoli, popravdě řečeno, ani předtím neprovedl nic víc, než že kousnul smrtelníky. Odmítal zabíjet, k Morganově velké nelibosti. Právě proto ho nechal žít. Morgan Donnymu popletl hlavu a zastrašoval ho, a přesto odmítl zabít dokonce i psa. Rada se rozhodla dát mu druhou šanci. Ale pokud si to pokazí… Lucian upřímně doufal, že ne. Leigh by to moc ublížilo a on by ho pak za to musel ulovit osobně. Morgan a spol. druhou šanci nedostali.

“Už víte něco o Marguerite?” zeptala se Leigh, čímž přitáhla pozornost Luciana zpátky k lidem okolo něj.

Lissianna zavrtěla hlavou a zamračila se. “Vlastně už začínám mít vážně starost. To se mámě fakt nepodobá, neozvat se takovou dobu. Zvlášť, když jsem byla v tom a tak vůbec.”

Lucian se zamračil taky. Tohle se Marguerite vážně nepodobalo, ale řekl: “Jsem si jist, že je v pořádku. Maria a Vittorio by zavolali, kdyby se něco stalo.”

“Pokud by mohli. Nemůžeme se dovolat ani jim. Odhlásili se z hotelu a nenechali adresu ani telefon, ani nic. Stejně jako máma.”

Lucian nakrabatil čelo a přitiskl si Leigh k boku. “Byla jsi někdy v Evropě?”

Vykulila oči. “Ne. Nikdy jsem nebyla nikde mimo Státy… No, kromě Toronta, přesněji řečeno,” dodala ironicky.

“Hmm… A dala by sis ke snídani croissant?”

Zvolna se usmála. “Myslíš opravdický francouzský croissant, z Francie?”

Přikývl. “Mohli bychom si vzít firemní letadlo, skáknout tam, omrknout Marguerite a sdělit jí, že je babička.” Při tom slově se zakřenil. “Babička. Z toho dostane psotník.”

“Jsi pěkný kruťas, Luciane,” řekla vážně Leigh a on se zakřenil.

“Vlastně si spíš myslím,” ozval se Greg, “že jela do Itálie.”

“Do Itálie?” opáčil překvapeně Lucian.

Greg přikývnul. “Chlápek, pro kterého pracuje, se jmenuje Christian Notte. Jsem si jist, že to je italské jméno.”

“Notte,” slabikoval Lucian a mračil se, něco mu to připomínalo, ale co?

Leigh ho zvědavě pozorovala. “Itálie zní taky dobře. Mohlo by být prima ochutnat opravdovou pizzu z Itálie. Nebo… jé! Gelato!”

“Gelato?” nechápal Lucian.

“Italská zmrzlina. Prý je hrozně dobrá.”

“Jo?” v tu ránu ožil.

Přikývla.

“Bezva, takže pofrčíme do Itálie,” víceméně konstatoval Lucian a zadíval se na Lissiann. “Přestaň si dělat starosti. Jsi novopečená maminečka, už tak máš starostí až nad hlavu. Krom toho, takhle ti ještě zkysne mlíčko a bejbátku bude bolet bříško.”

“Báchorky starých bab,” ušklíbla se Lissianna.

“Inu, staré báby to musí vědět, že jo?” Jeho jen tak někdo z míry nevyvede. “Tak si s tím přestaň lámat hlavinku. Leigh a já zaletíme do Itálie a najdeme ti maminku a povíme jí, že je babičkou. Bude tady v cuku letu, hned příštím letadlem.”

“Musím si nejdřív zajet do Kansasu, Luciane,” řekla Leigh, když už ji kormidloval ke dveřím. “Musím se ujistit, že Milly—”

Umlčel ji polibkem a zeptal se: “Už jsem ti dneska řekl, že tě miluju?”

Zavrtěla hlavou.

“Šlamperaj… Takže ano. Prozářila jsi můj život a rozesmála mne, Leigh. Miluji tě.”

“A já miluji tebe, Luciane,” zašeptala a položila si mu hlavu na hruď. Zvolna kráčeli chodbou k výtahu. Právě k němu došli, když se najednou zeptala: “Mají v Itálii bidety? Vždycky jsem si ho chtěla vyzkoušet.”

“Můžu se koukat?” optal se Lucian s lascivním úsměškem a Leigh ho za odměnu praštila do ruky.

“Prokristapána! Jediné, na co myslíš, je jídlo a sex,” obvinila ho, když nastupovali do výtahu. Potom se mu vměstnala do náručí a zlehka ho políbila na rty, dříve než zamumlala: “A já bych to ani nijak jinak nechtěla.”