Lynsay Sands

Argeneau 08. Upíři jsou věční

PROLOG

“Poletíš jedním z firemních letadel. Mělo by být připravené a čekat na tebe, až se dostaneme na letiště.”

Thomas Argeneau přikývl, ale jeho pozornost patřila šatstvu, které v šatně strhával z ramínek a cpal do ruksaku.

Etienne ho chvíli pozoroval a pak vyhrkl: “Proč máma nezavolá?”

Dobrá otázka, ale Thomas na ni neznal odpověď. Zaksichtil se a potřásl hlavou. Celá tahle situace byla k vzteku. Po sedmi stech letech, které strávila jako žena v domácnosti, se Marguerite Argeneau rozhodla zahájit kariéru. Jenomže do řad pracujících nehodlala vplout jenom tak, nevybrala si práci sekretářky ani žádnou jinou všední profesi. Místo toho se rozhodla stát dalším Samem Spade nebo, v tomto případě, spíš Samanthou Spade. Žena, která až dosud zřídkakdy vytáhla paty z domu, přijala práci soukromého detektiva a odletěla do Evropy pátrat po matce pět set let starého upíra.

Sice její touhu po zaměstnání chápal, potřebovala něčím vyplnit čas, jenomže si přál, aby zvolila něco méně exotické, a pokud možno něco, co by mohla dělat doma v Kanadě.

“Volávala každý večer, první tři týdny. Občas i dvakrát za noc. A potom šlus, jako když utne. Něco se muselo stát,” lamentoval Etienne.

Thomas se ohlédl přes rameno, všiml si, že jeho blonďatý, obvykle bohorovně klidný bratranec, je momentálně všechno, jenom ne klidný. Etienne v malé šatně chodil jako tygr v kleci, jindy hladkou tvář zbrázděnou vráskami. Měl strach. Což byla emoce, kterou momentálně strádala celá rodina. Marguerite Argeneau se tři dny neozvala. Normálně by to nebyl důvod k obavám, ale Lissianna, její jediná dcera, byla v posledním měsíci prvního těhotenství. To bylo důvodem, proč Marguerite volávala tak pravidelně. Každý věděl, že míní všeho nechat a spěchat na letadlo domů, sotva Lissianna začne pracovat k porodu. Právě proto bylo náhlé odmlčení tak o strach.

“Thomasi.” Etienne se zastavil a zničehonic se dotknul jeho paže. “Jsem ti vděčný, že ji tam poletíš zkontrolovat, opravdu… a zbytek rodiny zrovna tak.”

“Taky mi na ní záleží,” odtušil Thomas s poněkud toporným pokrčením ramen a vrátil se k balení. Věděl, že právě pronesl největší podsázku svého života. Biologicky byla Marguerite Argeneau jenom jeho teta, ale vychovala ho a byla jediná máma, kterou kdy poznal. Měl ji rád stejně jako její dcera a synové.

“Přál bych si, abych mohl jet s tebou,” dodal rozčileně Etienne, znovu začal chodit sem a tam. “Nemít na krku termín…”

Thomas to nekomentoval. Věděl, že Etienne, stejně jako zbytek rodiny, by chtěl jet nezvěstnou hledat, právě jako on. Jednoduše se nemohli utrhnout tak narychlo. Navíc věděl, že už se pustili do zařizování, aby mohli vyrazit za ním, jak nejdřív to půjde. Upřímně doufal, že to nebude zapotřebí. Doufal, že přijede a najde ji živou a zdravou s nějakým hloupým, prostým vysvětlením, proč nevolá.

Zničehonic zazvonil telefon. Zmlkli. Thomas koukal, jak Etienne vytahuje z kapsy mobil a dává si ho k uchu. Po ahoj následovalo mlčení, poslouchal a potom řekl: “Okay,” a přístroj schoval.

“To byl Bastien,” oznámil Etienne. “Podařilo se mu rezervovat ti pokoj v Dorchester Hotel v Londýně. Tam bydlela máma, než zmizela.”

“V Londýně?” zamračil se Thomas. “Já myslel, že teta Marguerite a Tiny jsou v Itálii. Ten případ, na kterém pracují, jim zadal nějaký chlapík z Itálie. Nocci či co.”

“Notte,” opravil ho Etienne, jméno vyslovil No-tay. “A je Ital. Aspoň z otcovy strany, ale zjevně se narodil v Anglii a tak tam Marguerite a Tiny zahájili své pátrání.” Když na něj Thomas pořád jen pochybovačně zíral, dodal: “Bastien pro mámu a Tinyho zařizoval letadlo a tvrdí, že letěli do Anglie.”

“Takže je v Anglii, ne v Itálii,” zamumlal Thomas a začal z báglu vytahovat bílé lněné kalhoty, místo nich si vzal džínsy a k tričkům přidal několik košil s dlouhými rukávy. O slovo se hlásil podzim, večery v Anglii budou chladnější.

Jakmile do batohu nacpal tolik oblečení, kolik se do něj vešlo, pronesl naducaný ruksak kolem bratrance a spěchal z šatny ven.

“Sehnal Bastien Jackie? Ví něco o Tinym?” zeptal se cestou k prádelníku pro ponožky a spodní prádlo. Jackie Morriseyová vlastnila detektivní agenturu Morrisey a byla šéfkou Tinyho a Marguerite. A taky životní družkou Vincenta.

Etienne záporně zavrčel a šel za ním. “Pořád nemůže Jackie sehnat. Jsou s Vincentem někde v luftu. Nejspíš se zašili někam na chatu a užívají si jeden druhého. Vím o tom své. S Rachel jsme nevytáhli paty z domu několik týdnů, když jsme se konečně dali dohromady.”

Thomas přikývl, při tom do báglu vmáčkl ještě ponožky. Na vlastní oči viděl, jak jeho sestřenka a bratranci nachází životní druhy, a všichni se potom na pár týdnů vypařili… všichni kromě Bastiena. Šéf Argeneau Enterprises myslel, že si nemůže dovolit vzít volno a na čas zmizet z rodinné firmy. Popravdě řečeno, klidně mohl. Stejně jel na poloviční výkon, odkdy se k němu životní družka, Terri, vrátila. Zatímco ostatní se na plus mínus měsíc vytratili a vrátili se schopní minimálně chvíli konverzovat, aniž museli vyběhnout z pokoje, aby byli se svým životním druhem či družkou sami, Bastien si neudělal čas, aby tuhle horečku dostal z organismu, a podle všeho to jenom prodloužilo dobu, kdy snadno ztrácel soustředění.

Thomas vzdal snahu narvat do batohu cokoli dalšího a začal ho zapínat. Nakonec si přiznal, že je příliš plný a vytáhl slipy, které tam vecpal na poslední chvíli. Holt bude muset chodit naostro, dokud si v Anglii nějaké nekoupí.

“Greg se mámě pokusil dovolat do Dorchesteru, když na Lissiann přišly porodní bolesti. Řekli mu, že se odhlásila,” odtušil nešťastně Etienne.

Thomas kýval, při tom se pustil do háklivé operace zavírání zipu. Životní druh Lissiann už to celé rodině vylíčil, když se sjeli, aby mu dělali společnost, zatímco Lissianna dávala život jejich krásné holčičce. Jejich druh nemohl jít do nemocnice a riskovat odhalení své odlišnosti. Většina nesmrtelných rodila doma, jenom za pomoci nesmrtelné porodní báby, ale Lissianna poprosila Etiennovu manželku, Rachel, aby byla u ní. Sice pracovala v místní márnici, ale tak jako tak byla doktorka a odvedla skvělou práci, když pomáhala na svět nejnovějšímu výhonku rodu Argeneau.

“Takhle zmizet, to se jí vůbec nepodobá,” povzdechl si Thomas, když konečně dovřel zip.

“Ne,” souhlasil Etienne. “Zvlášť když věděla, že Lissianna je na rozsypání. Musel jsem jí slíbit, že zavolám hned, jak se miminko začne hlásit na svět.”

“Mě donutila slíbit to samé,” přiznal Thomas. “Mám vážné podezření, že k tomu přinutila každého z nás.”

Oba zmlkli, uvažovali, co asi mohlo Marguerite Argeneau zabránit kontaktovat rodinu, nebo aspoň zavolat, jak je na tom dcera. Odpověď byla jednoduchá. Smrt nebo fyzická neschopnost telefonovat. To byly jediné dvě věci, které jí v tom mohly zabránit.

Tyhle myšlenky teď odsunul do pozadí. Thomas si přehodil batoh přes rameno, popadl kroužkový blok ležící na nočním stolku a zamířil ke dveřím.

“Něco skládáš?” zeptal se zvědavě Etienne, který se mu držel v patách.

Otázka způsobila, že Thomasova ruka stiskla blok pevněji. Vyrostl v domově plném hudby. Teta Marguerite milovala hudbu všeho druhu a tutéž lásku vnukla i jemu. Měl velice krásné vzpomínky na to, jak ještě jako chlapec usínal při sladkém zvuku nejrůznějších klavírních koncertů. Když dal svůj zájem najevo, naučila ho hrát na klavír a na kytaru. Od té doby sám zvládl ještě několik dalších nástrojů.

Bylo mu čtrnáct, když začal s prvními neohrabanými pokusy o psaní hudby. Bohužel, Jean Claude si hudby nevážil a jeho pokusy s gustem shazoval. Thomas se dvakrát nerozmýšlel a rozhodl se udržovat své snažení v tajnosti, aby si ušetřil bolest srdce, kterou mu posměšky toho starého bastarda přinášely. Bál se, že bratranci nebudou o nic lepší, tak to před nimi tajil také. Ovšem teta Marguerite, Lissianna a Jeanne Louise o tom věděly odjakživa a chválily ho, když hudbu, kterou zkomponoval, začali počátkem devatenáctého století hrát a postupně si získávala popularitu. Hrozně je rozčilovalo, že nedal jinak a trval na anonymním publikování a také na tom, že co dělá, bude před ostatními tajit. Ale ctily jeho přání. Nebo si to aspoň myslel, až doteď…

“Která ti to vyslepičila? Lissianna nebo Jeanne Louise?” zeptal se ponuře. Obě zapřísahal, aby držely jeho kariéru v tajnosti a vůbec se mu nelíbilo, že slib porušily.

“Ani jedna,” odpověděl Etienne. “Pověděla mi o tom máma.”

Tomu říkám překvapení. Thomas se zastavil a ohlédl se.

“Přece sis nemyslel, že před ní utajíš, co děláš?” zasmál se Etienne a pak suše dodal: “Má nás všechny přečtené a ví všechno.”

Thomas se ušklíbl, ale řekl: “Věděl jsem, že to ví. Kdo si myslíš, že mě naučil číst a psát muziku? Jenom mne překvapilo, že ti to řekla. Bastien a Lucern to nevědí, že ne?”

Etienne zavrtěl hlavou. “Tvoje pověst darmošlapa je před nimi v bezpečí, bratranče. Co já vím, neřekla jim o tom ani ťuk. A mě přinutila slíbit, že ani já jim nic nepovím. Prý jim to řekneš sám, až budeš připravený.”

“Hmm.” Thomas kývnul. Ulevilo se mu, ale pak mu to nedalo: “Což mne nutí uvažovat, proč to prozradila tobě.”

“Vlastně čirou náhodou. Zaslechla mě pobrukovat Highland Mary, tenkrát, když byla tak populární, a řekla, že je to její nejoblíbenější skladba ze všech, cos kdy složil. Jasně, neměl jsem ponětí, o čem mluví a otravoval jsem tak dlouho, dokud mi to nevysvětlila, ale hned mne zapřísáhla, abych si všechno nechal pro sebe.”

“A teď jsi ten slib porušil?” pobaveně odtušil Thomas. “Proč?”

“Tenkrát mi nedošlo, jak dlouho budu muset tohle tajemství zachovávat. Už jsou to skoro dvě stovky let, bratranče, a nezdá se, že bys v dohledné době hodlal zveřejnit, že jsi hudební skladatel.” Pokrčil rameny a zvědavě se zeptal: “Proč to vlastně držíš v tajnosti?”

Thomas pokračoval po chodbě dál, cestou brblal: “Pro každého to tajemství není. Krom toho, Bastien a Lucern by si akorát pomysleli, že to je rozkošný koníček a řekli mi, abych nechal dětinskostí a šel pracovat do rodinné firmy.”

“To zní jako něco, co by řekl otec,” podotknul tiše Etienne.

Thomas jenom pokrčil rameny. Ono to taky bylo něco, co řekl Jean Claude Argeneau, a tehdy to tolik zabolelo, že nestál o reprízu z úst Bastiena a Lucerna.

“Tak tady jste.” Rachel se na oba usmála, když se k ní přidali ve velkém obývacím pokoji apartmá. “Thomasi, to je tvoje máma?”

Sklouznul pohledem k portrétu nad krbem a pomalu přikývl. Althea Argeneau bývala krásná, ale vůbec si na ni nepamatoval. Marguerite mu věnovala její obraz toho dne, kdy se od ní odstěhoval do vlastního bytu. Tato malba bylo jediné, co ho pojilo se ženou, která mu dala život. Podvědomě obrátil pohled k portrétu na protější stěně. Teta Marguerite… vroucně se modlil k Bohu, aby nebyl tím jediným, co mu zbude po ženě, která ho vychovala. Musí ji najít. Živou a zdravou.

“Tak co… už bude moct mít další dítě?” zeptala se pobaveně Rachel, čímž přitáhla jeho pozornost zpátky k portrétu dávno zesnulé matky.

Když se na něj podíval a pak obrátil nechápavý pohled k Rachel, Etienne mu připomněl: “Noční klub. Poprvé ses setkal s Rachel. Myslela si, že jsi mladší, než Jeanne Louise. Vyvedl’s ji z omylu a potom jsi řekl, že tvá máma chce víc dětí, ale musí čekat ještě deset let, kvůli zákonu sta let.”

“Aha.” Thomas se rozpačitě pousmál. Vzpomněl se na řeč, o které byla řeč. Tenkrát prostě žvanil. Počastoval Rachel historkou pro cizí. Neměl náladu vysvětlovat detaily rodinné tragédie, že žádná máma není a Jeanne Louise je jenom nevlastní sestra z otcova třetího manželství.

Opravdu. Thomasův táta byl zřejmě prokletý, pokud jde o manželky. Umíraly mu, jedna za druhou. Těžko uvěřit, vzhledem k tomu, že všechny byly nesmrtelné. Čemu se divit, že byl čím dál zahořklejší a rozzlobenější, jak plynula staletí. Vyhýbal se kontaktu se synem i dcerou. Tohle bylo pro Thomase choulostivé téma, a pokud mohl, vyhýbal se mu. Proto tenkrát vykládal báchorky, místo aby vysvětlil, že Jeanne Louise je jenom nevlastní ségra a Marguerite Argeneau je jediná máma, kterou kdy poznal.

Nicméně, jak to tak vypadá, kosa padla na kámen. Bude muset přiznat barvu. “Já—”

“To je dobrý, Etienne mi po svatbě všechno povykládal,” přerušila ho Rachel tichým hlasem a hned potom se vydala přes pokoj k němu a konejšivě ho pohladila po ruce. “Dělala jsem si legraci. Omlouvám se, jestli to vzkřísilo bolavé vzpomínky.”

Thomas jenom pokrčil rameny, jako by to nebylo důležité, a potom se obrátil a vyrazil ke dveřím. “Měli bychom pohnout kostrou. Čím dřív mě vyložíte na letišti, tím dřív doplachtím do Londýna, najdu tetinku Marguerite a všichni si budou moct oddechnout.”

1. KAPITOLA

“Tohle je nejblíž, kam tě můžu dostat, lásko,” prohlásil šofér taxíku na svou omluvu. “Bude to čtrnáct liber.”

Inez Urso se zamračila, když uviděla, že jsou minimálně troje dveře od brány, kam chtěla. Naneštěstí tady byla dlouhatánská fronta aut, která čekala na rito, a řidič se blíž prostě nedostal. Věděla, že ji čeká sprint. Podala mu peníze, podařilo se jí neušklíbnout, jak je to drahé.

Z tvojí kapsy to přece nejde, připomněla si. Je to firemní výdaj. Což byl jediný důvod, proč je tady. Pouze přímý rozkaz Bastiena Argeneau ji mohl donutit protrpět pětačtyřicet minut jízdy Londýnem ve vydýchaném taxíku, v jednom z nejteplejších září historie. Vědět to dřív, vzala by si na cestu na letiště, naproti Thomasovi Argeneau, služební auto. Taky by šla včera v noci dřív do postele. Jenomže to nevěděla. Bastien Argeneau, ředitel Argeneau Enterprises a její šéf, zavolal v pět ráno, probudil ji z hlubokého spánku a požádal, aby vyzvedla jeho bratrance na letišti. Ba co hůř, zavolal pouhých čtyřicet pět minut před přistáním letadla.

Věděla, že právě tak dlouho potrvá dostat se z bytu na letiště, takže neztrácela čas sprchováním ani šálkem čaje, jenom se jednou rukou soukala do šatů, co měla na sobě včera v noci, zatímco v druhé držela telefon a volala taxi. Ještě mobil ani netípla a už brala kabelku a běžela dolů, vyřítila se ven, právě když taxík brzdil před domem.

Nebyla zrovna dvakrát ve formě. Nenamalovaná, rozcuchaná, neosprchovaná a navíc v pomačkaných šatech z minulého dne, nejspíš na nikoho velký dojem neudělá. Díky Bohu, Thomas Argeneau nebyl nikdo, na koho by chtěla nebo musela udělat dojem. Setkala se s ním jenom jednou. Poté, co byla před několika měsíci povýšena na viceprezidenta pro Spojené království, jela do New Yorku v rámci exkurze na ústředí firmy. Tehdy se s Thomasem setkala nebo ho přinejmenším viděla. Nebyli si představeni. Spolu s několika dalšími vrcholovými manažery byla na jednání v Bastienově kanceláři, když se tam přiloudal Thomas – neohlášen a bez zaklepání – vychrlil cosi jakýmsi slangem, kterému prakticky nerozuměla, pochytila jenom sem tam něco, hlavně hojný výskyt slov jako čéče, kámo, vole a štramando.

Viděla dost filmů, aby poznala, že mluví jako typický kalifornský surfař devadesátých let. Jaksi pochybovala, že se ta zastaralá hantýrka ještě používá, ale stejně na tom nezáleželo, protože není z Kalifornie a – pokud ona ví – v jižním Ontariu se moc nesurfuje. Dospěla k názoru, že to celé je póza. Je to prostě líný mladý darmošlap, který se touhle surfařskou hatmatilkou hloupě pokouší na někoho zapůsobit.

Ukázalo se, že pro něj poslal Bastien, aby něco doručil jednomu z jeho bratrů. Thomas není nic víc, než poslíček, uvědomila si tenkrát, a to jen potvrdilo, že si o něm udělala správný obrázek. Byl Argeneau, ale místo aby získal titul a postavení ve firmě, doručoval věci a mluvil jako nějaký zkouřený idiot.

Což znamená, pomyslela si nyní, že mě vytáhli z postele v pět ráno, abych vyzvedla muže, který je zcela bezvýznamný a pravděpodobně ani nemá dobrý důvod být v zemi, leda se flákat na novém pobřeží. Tímto ho v duchu degradovala na nic víc, než otravnou osinu v zadku.

Naneštěstí byla žádost vznesena Bastienem, a to byl někdo, na koho chtěla udělat dojem. Takže chňapla po stvrzence, kterou jí podával řidič taxi, řekla díky, a pak rozrazila dveře a vyhrnula se ven z kabiny. Pádila ke vchodu do příletové haly.

Letmý pohled na hodinky, když probíhala pneumatickými dveřmi mezi hemžící se lidi, jí prozradil, že se na letiště dostala pět minut poté, co podle Bastiena mělo letadlo přistát. Ucítila chvilkový nával paniky, ale potom sama sebe přesvědčila, že ještě nemohl projít celnicí.

V rušné příletové hale se nejprve zběžně zorientovala a pak rychle vykročila podél řady prosklených dveří k bráně, u které, jak říkal Bastien, má očekávat Thomase.

Inez byla snad dvacet stop od místa, kam se potřebovala dostat, když uviděla, jak se skleněné dveře rozjely a muž, na kterého tam měla čekat, vychází ven. Silou vůle si přikouzlila na tvář příjemný úsměv, zrychlila a udýchaně zavolala a mávala rukou, aby upoutala jeho pozornost.

Volání bylo dost slabé, nevěřila, že je slyšel, ale Thomas pohlédl jejím směrem, zatímco rázoval vpřed. Dokonce si zřejmě všiml, že na něho mává, přesto šel prostě pořád dál a ven z letiště, pneumatickými dveřmi před svou bránou.

V šoku z toho, jak ostentativně ji zasklil, za ním chvíli zírala a pak zaklela a rozběhla se, protože uviděla, že kráčí k řadě taxíků, čekajících venku. Omlouvala se nalevo napravo, když se prodírala davem ke dveřím, a vyběhla na beton právě včas, aby viděla odjíždět taxi, do kterého nasedl.

Inez hleděla za černým vozem, nevíra už vyklízela pole vzteku. Vytáhli ji z postele a hnali až sem, jenom aby ten zabedněný idiot naskočil do taxi a ujel jí.

“Potřebuješ taxíka, lásko?”

Rozhlédla se při té otázce kolem sebe a pak si jen povzdechla při pohledu na téhož usměvavého taxikáře, který ji vezl sem na letiště. Spokojeně tlachal o tom a o onom a o ničem, celou cestu z centra Londýna, kde bydlela. Teď si bezpochyby bude užívat totéž šťastné žvatlání celou cestu až do hotelu Dorchester, kde bydlí Thomas.

“Co potřebuji, je čaj,” zamumlala, pak si povzdechla a kývla, šla k místu, kde jí šofér přidržoval otevřené dveře taxi. Neviděla tmavovlasého muže s vyzáblou tváří, který se blížil k vozu, dokud oba nebyli skoro u dveří. Překvapeně zaváhala. On ne. Jenomže dřív, než stihl nastoupit do otevřených dveří, postavil se před ně taxikář.

“Beru tady dámu,” prohlásil rezolutně. “Vezl jsem ji sem a souhlasil, že ji odvezu taky zpátky.”

Muž se po ní ani neohlédl, svou pozornost věnoval řidiči. Neměla ponětí, co řekl, ale tušila, že musel slíbit peníze navíc, protože mu šofér najednou ustoupil z cesty, aby mohl vlézt dovnitř, zaklapl dveře a usadil se za volant. Beze slova nebo třeba aspoň pohledu jejím směrem.

Znovu stála a s otevřenou pusou civěla za odjíždějícím taxíkem.

“Co takhle taxi, paninko krásná?”

Překvapeně se rozhlédla, když na ni takhle pěkně zavolal mladý řidič. Stiskla rty a vyrazila vpřed, odmítala připustit, aby jí před nosem ukradli další svezení. Tentokrát se k autu dostala bez překážek, vklouzla na zadní sedadlo, přinutila se usmát a špitnout díky, když za ní šofér zabouchl dveře. Potom se unaveně zhroutila, pomyslela si, že teď vážně potřebuje čaj. Bohužel, na ten si ještě hezkou chvíli počká. Musí do Dorchesteru a ujistit se, že Thomas Argeneau má všechno, co potřebuje. Tak zněl Bastienův příkaz. Vyzvedněte Thomase, zavezte ho do hotelu a postarejte se, aby měl vše, co potřebuje.

A přesně to taky udělá. Ujistí se, že má jednu každou hloupost, co potřebuje… hned poté, co mu dá co proto, že jí ujel. Potom si může dát čaj.

“Díky, jenom to položte tamhle na stůl,” ukázal Thomas, když ho hotelový poslíček následoval do obývacího pokoje apartmá. Sotva to udělal a obrátil se s pootevřenou pusou, aby ho informoval o všech vymoženostech, které mu jsou k dispozici, mávnutím ruky ho umlčel.

“Jsem v pohodě, díky,” ubezpečil ho. Ještě mu strčil dýško za to, že ho doprovodil do pokoje a nesl ruksak, a už ho popoháněl ke dveřím.

“Děkuji vám, pane.” Poslíčkovy rty se roztáhly do úsměvu od ucha k uchu, který rychle přešel v úsměv profesionálnějšího kalibru. “Stačí brnknout na recepci, kdybyste něco potřeboval. Chtějte Jimmyho a já vám seženu cokoli, co budete potřebovat.”

“Brnknu. Ještě jednou díky,” zamumlal Thomas.”

Zavřel za poslíčkem dveře, otočil se a vrátil do obýváku svého apartmá. Stylové, luxusní, vkusné… Nic míň nečekal. Teta Marguerite měla odjakživa dobrý vkus.

Pokročil vpřed, popadl batoh a zamířil ke dveřím, které vedly do zbytku apartmá, mínil ho dát do ložnice. Zvonění mobilu mu to ale překazilo.

Hodil ruksak zase na stůl, ze zadní kapsy vytáhl telefon a otevřel ho, když se zhroutil na jedno z dvojkřesel.

“Jo?” ozval se neformálně, už věděl, kdo to bude.

“Takže jsi v pořádku dorazil?” zeptal se Bastien.

“Jasně, kámo. Let byl hladký jako dětská prdélka.”

“A Inez tě na letišti našla bez problémů?”

Thomas povytáhl obočí. “Inez?”

“Inez Urso. Volal jsem jí, aby čekala na letadlo a vzala tě do města.”

Thomas mu po hlase poznal, že se mračí, ale ignoroval to, v duchu probíral svůj přílet na Heathrow. Najednou si vzpomněl na malou, tmavovlasou osůbku, která utíkala po letišti a mávala. Všiml si jí, ale Etienne se nezmínil, že by na něho měl někdo čekat, tak usoudil, že tam přišla vyzvednout někoho, kdo jde za ním a šel dál. Nicméně teď, když se Bastien o Inez zmínil, vybavil si úhlednou a kapku upjatou slečinku, se kterou se před několika měsíci setkal v bratrancově kanceláři. Ale žena, která dneska ráno na letišti tak zuřivě mávala, byla poněkud méně úhledná a upjatá ani trochu. Vypadala, jako by právě vylezla z postele.

“Thomasi?” naléhal Bastien netrpělivě. “Ona se neukázala?”

“Ale ano. Byla tam,” odpověděl popravdě, něčí zaklepání přitáhlo jeho pohled ke dveřím apartmá. Vstal a šel otevřít.

“Dobře,” říkal Bastien, když Thomas otevíral dveře. “Zpravidla je velmi schopná, ale probudil jsem ji v pět ráno, aby tě vyzvedla, a obával jsem se, že to nestihne.”

“Ano, ona—” Thomas rázem zmlkl, když poznal ženu u svých dveří. Klouzal pohledem po zplihlých, tmavých kadeřích, lehce zmuchlaných šatech a nenalíčené, zato po čertech zamračené tváři. Inez Urso. Velice rozzlobená Inez Urso, dodal v duchu, když uviděl, jak jí z očí létají blesky.

Jakmile otevřela pusu, instinktivně si přitiskl mobil na prsa, aby Bastien neslyšel tirádu, která ho, jak tušil, čeká a nemine. Nemýlil se. Mluvítko se stěží dotklo hrudi, když z jejích plných, svůdných rtů vytryskla bystřina slov a přelila se přes něj. Naneštěstí jen velmi málo z nich bylo anglicky. Tipoval je na portugalštinu. Vydedukoval, že je to její mateřština a jazyk, do kterého zabředne, kdykoli se naštve, a Inez Urso momentálně rozhodně byla naštvaná.

Když vykročila vpřed, automaticky couvnul a pustil ji do pokoje. Na nic jiného se nezmohl. Fascinovalo ho, jak žena, která na první pohled vypadala úplně obyčejně, rázem téměř zkrásněla, když mu dávala kapky. Oči se jí blýskaly, tváře ruměné vzteky, rty se mihotaly tak rychle, že z nich málem byly rozmazané šmouhy. Navíc mu rozhněvaně šermovala prstíkem pod nosem, což normálně považoval za otravné, když to zkusily ženské z příbuzenstva. Ale u této drobné ženičky mu to připadalo roztomilé a neubránil se úsměvu.

Velká chyba, uvědomil si okamžitě. Inez Urso se jeho pobavení nelíbilo a slovní kulomet nabral na síle. Naneštěstí právě v té chvíli vzal na vědomí švitoření přicházející z telefonu.

Zamračil se na něj a pak mrkl na dveře zavírající se za tou malou barakudou, která mu ještě pořád kázala levity. V duchu si házel mincí, jestli ji dokáže dostat z pokoje na dost dlouho, aby zpacifikoval Bastiena. Nezdálo se to pravděpodobné, alespoň pokud nemá být hrubý, a teta Marguerite mu vštípila onačejší vychování.

Zvedl ruku, aby si vyžádal ticho – kupodivu poslechla, tiráda v mžiku skončila, ale měl pocit, že už jí stejně docházel dech. Minimálně z kukadel se vytrácel původní žár, byla čím dál krotší. Jenomže stále rychle oddechovala vzteky a Thomas se přistihl, že mu oči kloužou k mírně se dmoucí hrudi. Všímal si, jak se jí s každým nádechem napíná blůzka a knoflíčku hrozí, že uletí.

Ostrý nádech přitáhl jeho pohled zpátky k její tváři. Tmavohnědé oči opět metaly blesky, ústa se otevírala, aby se do něj nanovo pustila. Vůbec jí to nevyčítal… vážně… koukat ženě na hruď je hrubost jako když vyšije. Teta Marguerite by se na něj naštvala taky. Přesto fakticky neměl čas řádně se omluvit ani ji nechat zchladit si na něm žáhu, když mu Bastienův hlas huhlal do prsou, tak řekl: “Nezapomeň myšlenku.”

Inez zamrkala, ale sklapla a Thomas jí pochválil úsměvem, než se zvrtl na patě a hurá pryč. Prohnal se jídelnou a pokračoval chodbičkou, ze které vedly dvoje dveře. Jedny do prostorné mramorové koupelny, druhé do ložnice. Věděl, že koupelna bude mít zámek. Zapadl dovnitř a pro jistotu se zamknul. Co kdyby ji napadlo jít za ním a dokončit kázání. Potom se zhluboka nadechl a zvedl si telefon k uchu. “Bastiene?”

“Co to mělo ksakru znamenat?” zavrčel bratranec.

“No, já… ehm… kecnul jsem na dálkové ovládání a čirou náhodou zapnul televizi. Dávali nějaký cizí film a já zaboha nemohl vykoumat, jak se ta věc vypíná,” suverénně zalhal.

“Dobrá,” odtušil Bastien, nijak nezastíral, že mu nevěří ani datum. “Jak se ten film jmenoval?”

“Jmenoval?” zopakoval Thomas a pak se zakabonil. “Jak to mám do pekla vědět?”

“Já ti nevím, Thomasi. Napadlo mne, žes třeba zaslechl název, než jsi tu věc vypnul. Znělo to strašně zajímavě. Docela jsem se bavil, když hlavní hrdinka nazývala jakéhosi muže idiotem za to, že ji přinutil vykopat zadek z postele v pět hodin ráno a trmácet se na letiště bez čaje, bez sprchy, jen aby ji zasklil, odkráčel na taxi a odfičel do hotelu Dorchester.”

Thomas s povzdechem zavřel oči, protože si vybavil, že Bastien hovoří několika jazyky, včetně portugalštiny.

“Hmm,” dodal teď Bastien. “To je tentýž hotel, který jsem ti rezervoval. Jaká to shoda náhod.”

“No tak jo, máš mě na lopatkách, nebyla to televize,” zabrblal podrážděně Thomas a hned se zeptal: “Opravdu o mně řekla, že jsem idiot?”

Éterem se nesl rozhořčený povzdech. “Jak jsi kolem ní mohl projít bez povšimnutí, Thomasi? Proč bys to dělal? Pro smilování Boží! Zavolal jsem jí, abys to měl snazší a ty prostě—”

“Nezmínil ses, že mne někdo na letišti vyzvedne,” přerušil ho ponuře Thomas. “Ani Etienne. Tvrdil, žes zařídil, aby na mě na letišti čekalo letadlo a rezervoval mi pokoj v hotelu Dorchesteru. Tečka. Ani slovo, že mne má někdo na letišti čekat, tak jsem prostě skočil do taxíku.”

“No, když jsi uviděl Inez—”

“Bastiene, já se s tou ženskou viděl tři minuty v tvojí kanceláři skoro před šesti měsíci,” zdůraznil suše a pak připustil: “Zahlédl jsem ji mávat a hrnout se ke mně na letišti, ale nepoznal jsem ji. Myslel jsem, že tam čeká na někoho jiného. Jak jsem měl vědět, že je to jinak, když mi nikdo neráčil sdělit, že na mě bude čekat,” dokončil, každé slovo odříkával s náležitým důrazem.

“V pořádku, máš pravdu. Nevěděl jsi to,” řekl Bastien.

“Jasně,” povzdechl si Thomas.

“Dobrá.” Uběhla chvíle ticha a pak se ze sluchátka ozval povzdech a Bastien řekl: “Měl jsem tě kontaktovat sám a říct ti, že na tebe bude čekat a nespoléhat na Etienna. Budeš se jí muset za mě omluvit.”

“A víš na beton, žes to Etiennovi pověděl?”

“Cože?” zeptal se Bastien ostrým tónem. “Samozřejmě, že ano.”

“Samozřejmě, že ano, protože ty nikdy chyby neděláš. To je vyhrazeno podřadným nesmrtelným, jako je Etienne a já.”

“Thomasi,” ozval se unaveně Bastien.

“Ano?” zeptal se sladce Thomas.

“Nevadí. Koukni, je tam, aby ti pomohla. Dovol jí to. Zná Londýn a je to zatraceně schopná ženská. Jeden z našich nejlepších zaměstnanců. Zvládne, co si zamane, proto jsem se rozhodl dát ti ji k ruce.”

“Chceš říct, že proto ses mi ji rozhodl dát za chůvu, viď?” upřesnil suše Thomas.

Na druhém konci se nakrátko rozhostilo ticho, pak se Bastien nadechl, ale než stačil promluvit, Thomas řekl: “Nelam si s tím hlavu. Vím, že si myslíš, že jsem k ničemu. Já, Etienne a každý pod čtyři sta let. Tak si nedělej starosti. Omluvím se jí a nechám ji pomáhat.”

Stiskl tlačítko končící hovor dřív, než Bastien mohl odpovědět, a cestou ke dveřím s ním podrážděně mrskl na mramorový pult s umyvadly. Vzal za knoflík kliky, když vtom ho cosi napadlo, zaváhal. Pustil kliku, obrátil se a moment chodil sem a tam.

Jestli o něco nestál, tak o další dršťkovou od Bastienova poskoka. Sice byla roztomilá a fascinovalo ho pozorovat, jak jí v očích tančí ohníčky, když na něj prskala slůvka jako kulomet, jenomže by to bylo mnohem zábavnější, kdyby aspoň některým rozuměl. Kromě toho, on Londýn nezná a tato žena zjevně ano, a přestože by tetu rád našel na vlastní pěst a stal se hrdinou okamžiku, nejdůležitější bylo najít tetu Marguerite. Zdravý rozum radil, že s pomocí pravděpodobně uspěje rychleji, a Inez byla jediná pomoc, která se mu nabízela. Ale momentálně měla, o tom nebylo pochyb, vážně mizernou náladu a nemohl jí to vyčítat. Bastien jí možná dlužil omluvu, ale Thomas cítil, že jí také něco dluží. Třebas nevěděl, že pro něho jede, ona se kvůli němu trmácela až tam a on ji přehlédl jako krajinu a nechal tam stát jako kůl v plotě.

Poté, co dvakrát odkrokoval koupelnu, sáhl po hotelovém telefonu na mramorovém pultu. Stiskl tlačítko hotelové služby a rychle objednal, zavěsil a šel k vaně. Mobil mu zazvonil ve chvíli, kdy ji zašpuntoval, ale – dobře věděl, že to bude Bastien s dalšími příkazy a instrukcemi – ignoroval ho a raději sáhl po láhvi s pěnou do koupele. Nalil na dno velkorysou dávku husté tekutiny a pustil vodu, pak už se jen usadil na kraj vany a čekal, až se naplní.

Inez vyčerpaně klesla na jedno z dvojkřesel, postavených po obou stranách krbu, a mračila se na ruksak na stole před ní. Ten člověk se dokonce ani nenamáhal vzít si pořádný kufr. Bydlí si v pětihvězdičkovém hotelu a k recepci nakráčí s batohem. Což bylo jediné zavazadlo v místnosti a jediná věc, kterou nesl, když ho viděla na letišti.

Zírala na ten pohoršující předmět a pak si uvědomila, co dělá a zavrtěla nad sebou hlavou, oči zavřené hrůzou. Prohrává na celé čáře. Nikdy neztrácela nervy, přesto teď tady nejenom že rozzlobeně probodává očima tlumok, navíc šéfova bratrance přivítala nadávkami jako nějaká fúrie a proklínala ho hned ve dvou jazycích. Bratrance svého šéfa!

Dobrý Bože, neztratila jenom nervy, ale nejspíš také práci, hned jak o tomhle uslyší Bastien. Thomas Argeneau tam vedle právě teď nejspíš visí na telefonu a žaluje.

Ten nevycválaný malý blbec, pomyslela si nešťastně. Pořád nemohla uvěřit, že koukal přímo na ni, a pak prostě odkráčel s úsměvem na rtech a skočil do taxíku. Co za idiota—

Ztratila nit, když se telefon na stole vedle ní rozezvonil. Přesunula k němu zachmuřelý pohled, čekala, že to Thomas zvedne. Zazvonil ještě třikrát, než si vzpomněla, že ten má přece v ruce mobil. Aspoň to předpokládala, a do dvou aparátů naráz mluvit nemůže, to dá rozum. S povzdechem zvedla sluchátko… oznamovací tón.

Příliš pozdě, došlo jí a položila je zpátky na vidlici telefonu. Pokrčila rameny. Taky dobře. Stejně si nechce hrát na jeho sekretářku. Je britský viceprezident výroby pro Argeneau Enterprises Worldwide, pro smilování Boží. Může si vlastní pitomý telefon zvedat sám. A otevírat vlastní dveře, dodala v duchu, když na ně někdo zaklepal.

Inez pohlédla ke dveřím, za kterými zmizel Thomas, čekala, že se objeví a otevře, ale nebylo po něm ani vidu ani slechu.

“Pokojová služba,” zavolal něčí hluboký hlas, když se klepání ozvalo znovu.

Opět koukla na dveře a nakonec netrpělivě vstala, aby je otevřela, a hned ustoupila z cesty, protože hotelový poslíček začal do pokoje tlačit vozík.

“Děkuji vám, slečno.” Usmál se, když ji míjel. “Kampak byste to ráda?”

“Co je to?” odpověděla otázkou. Oči upřené na malou čajovou konvici na tácku, ale samy od sebe začaly ujíždět ke stříbrnému poklopu talíře. K nosu se jí linula lahodná vůně a žaludek zakručel zájmem.

S povytaženým obočím muž zvedl stříbrný poklop. “Řádná anglická snídaně. Vejce, slanina, fazole v tomatě, párky, grilovaná rajčata, žampiony, jelítka, bramboráčky a topinky,” zarecitoval.

“Úplná anglická snídaně,” zamumlala Inez, hltala jídlo aspoň očima, dokud poklop nepoložil zpátky.

“A, samozřejmě, čaj,” dodal. “Takže? Kam to mám dát?”

Inez bezmocně zavrtěla hlavou. Neměla ponětí, kam to chce Thomas, ale ona to chtěla mít v žaludku. Hned teď. Pane na nebi, snídaně a čaj. Už jenom při té představě se jí chtělo plakat, a při pohledu na skutečné jídlo v duchu sténala. Měla hlad jako vlk a za šálek čaje by zabíjela, ale sebeméně nepochybovala, že tohle všechno je pro Thomase. Pravděpodobně to hodlá jíst přímo před ní, ten—

“Helemese, bezva. Je to tady.”

Oba, Inez i poslíček, pohlédli na Thomase Argeneau, který zrovna nakráčel do pokoje. Poslíček se usmíval, Inez ne. Stáhla obočí nespokojeností, když na něj tak koukala. Kdyby si dal trochu víc na čas, mohla štípnout aspoň jeden párek dřív, než by se objevil.

“Přivez to sem, prosím… Jimmy, viď?”

“Ano, pane.” Poslíček se usmál a promptně ho i vozíkem následoval.

Inez pozorovala, jak jídlo odjíždí, s tichým povzdechem. Dokonce i pouhý maličký doušek čaje by potěšil, ale ten chlap se neobtěžoval myslet i na ni. Na vozíku stála jenom jedna konvička.

Tok jejích myšlenek přerušil návrat poslíčka. Počastoval ji širokým úsměvem, cestou ke dveřím ještě popřál krásný den a zmizel.

Mračila se za ním. Jasně! On je šťastný jako blecha. Pravděpodobně se najedl a touhle dobou v sobě má půltucet hrnků čaje. A nejspíš taky od Thomase dostal velké spropitné.

“Inez?”

Pohledem roztrpčeně sklouzla k otevřeným dveřím do zbytku apartmá. “Ano?”

“Pojďte sem, prosím.”

Inez se při té žádosti zamračila a zaváhala. Pojďte sem? Pojďte kam? K němu do ložnice? Ona má teda štěstí, ten mužský bude asi zvrhlík a myslí si, že k jejím povinnostem coby zaměstnankyně Argeneau Enterprises patří posloužit příbuzným.

“To nikdy,” zamumlala si pod nosem.

“Prosím,” zavolal Thomas.

Podrážděně rozhodila rukama ve vzduchu a nakonec přece jen zamířila ke dveřím. Půjde zjistit, co chce, ale jestli si něco zkusí, cokoli…

Prošla dveřmi do místnosti, o které si myslela, že to bude ložnice, ale ocitla se v jídelně. Nicméně tam Thomas ani jídlo nebylo, a to jen vystupňovalo její podezření, ohledně jeho záměrů. Pokračovala jídelnou dál a dostala se do předsíňky, kam vedly troje další dveře. Thomas se ozýval z místnosti napravo. Vstoupila do mramorové koupelny. Zaregistrovala vozík s jídlem a vanu až po okraj plnou bublinek, a pak jí Thomas strčil komínek ručníků.

“Tu máte. Příjemnou zábavu.”

Zmateně vykulila oči na načechranou bílou hromádku, kterou držela v rukách a potom se otočila ke dveřím, kterými právě odcházel.

“Počkejte!” vykřikla a udělala krok za ním. “Co má tohle znamenat?”

Obrátil se, od pohledu zjevně překvapen. “Já bych řekl, že to je jasné.”

Zamračila se, přimhouřila oči, protože se v duchu podvědomě vrátila k té úchylné variantě. Má v plánu ji nakrmit, vykoupat a čeká, že mu bude po vůli? Přála si nemít ruce plné ručníků, aby si je mohla dát v bok, a zavrčela: “Myslím, že byste mi to měl raději vysvětlit.”

Thomas ji moment pozoroval a potom řekl: “Bastien mi zapomněl povědět, že na letišti někdo bude, proto jsem hupsnul do taxíku. Tvrdil, že vás vytáhl z postele v pět ráno a že – podle toho, co jste říkala prve – jste uháněla na letiště bez snídaně, bez čaje a dokonce i bez sprchy.” Křivě se usmíval, když dodával: “Bastien mne požádal, abych vám vyřídil jeho omluvu. Což tímto činím, Bastien se omlouvá.”

Inez omluvu odmávla a současně vzala kývnutím na vědomí.

“Tohle” — pokračoval, ukázal na koupelnu s napuštěnou vanou a vozík s jídlem — “je moje omluva. Vlezte si do vany, snězte snídani a vypijte čaj, a až se budete cítit lépe, přijďte a pustíme se do práce.”

“Do práce?” znejistěla.

“Do pátrání po tetě Marguerite,” objasnil, a když pořád koukala nechápavě, potřásl hlavou a řekl: “Bastien povídal, že vás požádal, abyste mi pomohla, prý znáte město a—” Najednou se zarazil, zamručel cosi o Bastienovi a jeho náhlé zapomnětlivosti a pak si povzdechl a pustil se do vysvětlování: “Teta Marguerite se pohřešuje. Odletěla do Anglie, jsou to asi tři týdny. Pár nocí bydlela v Dorchesteru a potom zamířila na sever. Ona a Tiny vyšetřovali— To není důležité. Stručně řečeno, první tři týdny jezdila křížem krážem po Anglii a pak zase strávila jednu noc v Dorchesteru. Podle všeho se druhý den ráno odhlásila, ale nevíme, kam potom s Tinym odjeli a od té doby o sobě ani jeden nedal vědět. Jsem tady, abych ji našel.”

“Chápu,” odtušila pomalu Inez.

“Bastien říkal, že chce, abyste mi pomohla, tak, napadlo mě začít obvoláváním hotelů a zjistit, jestli se z nějakého důvodu jenom nepřestěhovali jinam. Pokud neuspějeme, zkusíme obtelefonovávat půjčovny aut, nádraží a tak dál a budeme se snažit najít nějakou stopu po tom, kam odjeli.”

“Aha,” špitla Inez.

“Bezva… no, teď si s tím nelamte hlavu. Užijte si lázeň. Probereme to až potom.” Začal zavírat dveře, pak se ještě zarazil a dodal: “A nemusíte spěchat. Hodlám si schrupnout na gauči v obýváku, zatímco budete tady. Máčejte se, jak je ctěná libost.” Znovu začal zavírat dveře a ještě jednou se zarazil a nastavil zámek tak, aby sám sebe zamknul venku, jakmile dveře přibouchne, což hned nato udělal.

Ručníky a župan si tiskla k hrudi a několik minut zírala na zavřené dveře. V hlavě měla jako vymeteno. No, ne tak docela. Vířily tam myriády myšlenek a pocitů, povětšinou úžas. Nemohla uvěřit, že si dal takovou práci jenom kvůli ní.

Pohledem sklouzla k vaně, kterou napustil a potom k vozíku s jídlem. Pro ni. Všechno je to pro ni. A to je tak strašně sladké. Pozorné a taktní… Nic takového by nečekala od Thomase Argeneau a vlastně ani od nikoho jiného, když na věc přijde. Měla sklon čekat od lidí to nejhorší, takže ji něčí laskavost pokaždé překvapila. A Thomas Argeneau ji rozhodně překvapil.

Zamračila se na svoje myšlenky. Fakt, stěží ho zná, tak by ho neměla předem odsuzovat. Názor si udělala podle jediného setkání a skutečnosti, že když se Bastien Argeneau párkrát zmínil o svém bratranci Thomasovi, bylo to podrážděným tónem.

Z takových dvou maličkostí usoudila, že Thomas je zahálčivý, líný, bezohledný, zkažený bohatý příbuzný. Už by měla mít rozum. Úsudek byl nesprávný, k ničemu, naprostá ztráta času. Udělala unáhlené závěry, takže ze sebe udělala osla, jak se říká. Vážně se cítila jako osel, že došla k tak očividně chybným závěrům.

S tichým povzdechem klesla na kraj vany, v myšlenkách se obrátila k faktu, že se sem nepřijel zbůhdarma flákat, jak si myslela, ale najít tetu… a zřejmě od ní očekával, že mu pomůže, ale jediné, co dostala nakázáno, bylo, vyzvednout ho a doprovodit do hotelu. Zrovna uvažovala, co by měla dělat, když začal zvonit telefon.

Zase vstala a šla po zvuku k umyvadlovému pultu, oči jí přistály na mobilu, který tam ležel. Thomasově. Očividně ho tam položil a zapomněl na něj.

Pohlédla na display a kousla se do rtu, když uviděla, že volá Bastien. Po krátkém zaváhání položila ručníky, zvedla telefon, otevřela a dala si ho k uchu, to už mířila ke dveřím.

“Haló, pane Argeneau. Tady Inez. Dejte mi minutku, zanesu telefon Thomasovi, abyste s ním mohl mluvit.”

“Ne, to je v pořádku. Nepotřebuji s ním mluvit,” přerušil ji rychle Bastien. “Stejně vlastně potřebuji hovořit s vámi.”

“Aha.” Inez se o dveře opřela, místo aby je otevřela.

“Vysvětlil vám Thomas, jak to bylo, a omluvil se za mne?”

“Ano,” ujistila ho, odpoutala se ode dveří a začala přecházet po koupelně, její kroky vytvářely na mramorové podlaze ozvěnu. “Omluvil se.”

“Hmm, ale pravděpodobně ne pořádně,“zamumlal Bastien.

Při těch slovech se zamračila, pohledem zalétla k vozíku s jídlem a vaně přetékající pěnou. Třeba to nebyla její chyba, že dělala předčasné závěry. Bilo do očí, že Bastien bratrance podceňuje.

“Vlastně právě naopak, udělal to pořádně,” prohlásila pevně, cítila potřebu mladšího Argeneau bránit, a pak dodala: “víc, než pořádně.”

“Že by?” otázal se Bastien. “Jakpak?”

Zaváhala a pak přiznala barvu: “Napustil mi vanu, objednal čaj a snídani u pokojové služby, a popřál, abych si obojí užila, že se pak budu cítit lépe. Je to od něj moc milé, pane.”

“On vám napustil vanu?” užasl Bastien.

“A objednal pokojovou službu,” dodala defenzivně, najednou se cítila nepříjemně a přála si, aby prve udržela jazyk za zuby. “A potom si šel zdřímnout, než se umyji,” dodala nakvap pro případ, že by si myslel, že něco není v pořádku. Skousla si ret a pokračovala: “Pravděpodobně se koupat nebudu, samozřejmě, ale—”

“Ne, vykoupejte se. To je v pohodě,” bryskně opáčil Bastien. “Aspoň se budu cítit méně provinile, že jsem vás vytáhl z postele. Krom toho, stejně teď po máti pátrat nemůžete. Thomas se potřebuje vyspat a pak je tu ještě slunce a tak dál. Klidně se můžete nejdřív umýt.”

“Takže chcete, abych pomáhala hledat vaši matku?” zeptala se s úlevou, celá ráda, že má tuhle záležitost vyjasněnou.

“Ano,” hlesl Bastien a nakrátko zavládlo ticho, následovala kletba a nakonec: “Já se vám o tom zapomněl zmínit, viďte?” Linkou se nesl sarkastický smích. “Omlouvám se, Inez. Momentálně jsem poněkud roztržitý. Tolik se toho děje, Lissianna má dítě, jsou problémy s Morganem a navíc se ztratila máti…”

Inez povytáhla obočí, když ho uslyšela dlouze vydechnout na uklidněnou. Neměla ponětí, kdo je ten Morgan, o kterém mluvil, ale věděla, že Lissianna je jeho sestra a s jeho matkou se viděla v New Yorku. Marguerite Argeneau byla krásná paní, která nevypadala ani o den starší, než pětadvacet. Těžko uvěřit, že je matkou Bastiena Argeneau, kterému hádala něco k třiceti.

“Mám pocit, že vám dlužím další omluvu. Vím, že máte práce nad hlavu, ale chci, abyste prozatím všechno odložila a pomohla Thomasovi najít mou matku,” vysvětlil vážným tónem.

“Okay,” zvolna přitakala, potom si odkašlala a řekla: “Pane? Nebylo by lepší najmout soukromého detektiva a—”

“Ona je soukromý detektiv,” skočil jí do řeči netrpělivě. “No, ne tak docela. Právě zahájila kariéru, ale Tiny, ten muž, se kterým je, je opravdový soukromý detektiv. Velmi dobrý, fakt, a ten je nezvěstný taky.”

“Aha,” špitla.

“Podívejte, vím, že tohle v popisu práce nemáte, ale všichni si o máti děláme hrozné starosti. Thomas zná její zvyky, ale v Anglii nikdy moc dlouho nepobyl. Znáte zemi lépe, než on a jste nejlepší organizátor se smyslem pro detail, kterého znám. Když dáte hlavy dohromady, myslím, že ji dokážete vypátrat. Pravděpodobně se jenom zakousla do případu a zapomíná volat.”

Neznělo to, jako by Bastien extra věřil tomu, co říká, ale Inez to nerozporovala a řekla jenom: “Dobře. Udělám, co bude v mých silách, pane.”

“Výtečně… Skutečně si vážím vaší pomoci, Inez.”

“Ano pane, ale…” zaváhala a pak řekla: “zmínil jste Thomase a slunce. Je alergický, jako vy?”

Ošila se, nebylo jí zrovna dobře po těle v náhlém tichu, které přicházelo z druhého konce telefonu, a tak omluvně vysvětlila: “Ptám se jen proto, že pokud ano, měla bych nejspíš zajistit auto s tónovanými okny, které používáte, když jste tady a potřebujete cestovat za slunečného počasí.”

“Ano,” ozval se konečně Bastien. “Ano, má tutéž alergii. Je to dědičné. Nejlépe uděláte, když si na pojížďky vezmete můj vůz.”

“Dobře.”

“Inu, teď už vás raději nechám nasnídat, než vám to vystydne. Dáte mi k telefonu Thomase? Právě jsem si vzpomněl na něco, o čem jsem se mu zapomněl zmínit.”

“Samozřejmě. Jenom minutku.” Cestou ke dveřím spustila ruku s mobilem, odemkla a vklouzla do předsíňky. Proběhla jídelnou a našla Thomase v obývacím pokoji, usazeného v jedné ze dvou lenošek, které stály před krbem, natočené čelem k sobě. Cosi psal do kroužkového bloku.

“Aha, díky,” zamumlal, nevypadal ani za mák nadšeně, že ho ruší. Položil blok na konferenční stolek mezi křesly a vzal si aparát. “Teď se běžte koupat, než vám vystydne voda.”

S kývnutím se otočila, ale nejdřív zvědavě mrkla do notesu. Zjistila, že ve skutečnosti nepíše, aspoň ne slova. V bloku byl notový papír a na něm tučně černě naškrábané noty. Psal hudbu.

Přemílala to v hlavě a nepřítomně naslouchala, jak Thomas zdraví bratrance, netrpělivým, podrážděným tónem, a kráčela zpátky ke dveřím. Málem už vešla do jídelny, když vtom Thomas vyjekl: “Cože?”

S obavami se obrátila, ale Thomas se vytřeštěnýma očima podíval jejím směrem, a když uviděl, že je pořád tam, odtáhl telefon od ucha a přimáčkl si ho k hrudi.

“Všechno je v pořádku. Jenom mě překvapil. Běžte se koupat.”

Inez zaváhala. Jeho hlas nezněl ani tak překvapeně, jako spíš šokovaně, možná dokonce zděšeně, ale mával na ni, ať jde pryč, zjevně chtěl mít na tento hovor soukromí, tak se odvrátila a vrátila do koupelny.

Nic mi do toho není, řekla si v duchu, když procházela jídelnou. Mimoto mi vystydne koupel, jestli si nepospíším. Bastien řekl, abych se vykoupala a užila si to a on je přece šéf, říkala si, po tváři se jí rozléval blažený úsměv. Snídaně ve vaně… jak dekadentní to asi je?

Hodlala to zjistit.

2. KAPITOLA

“Ty si ze mě musíš dělat srandu,” řekl Thomas do telefonu, sotva uslyšel, že se zavřely dveře koupelny. “Tys mi dohodil někoho, kdo nic neví o našich lidech, aby pomáhal s hledáním tety Marguerite? Na cos probůh myslel?”

“Já—”

“Mimochodem, já myslel, že všichni vedoucí pracovníci Argeneau Enterprises & Argent o našem druhu vědí,” nenechal se přerušit Thomas a zamračil se. “Není Inez čirou náhodou viceprezident či co? Měla by to vědět.”

“Ano, měla,” urychleně souhlasil Bastien. “Každého, kdo má být povýšen do řídící funkce, bereme do Kanady nebo do New Yorku, pod záminkou exkurze na ústředí společnosti. Tam jim odhalíme pravdu a celý týden opakovaně čteme jejich myšlenky, abychom zjistili, jak to berou. Pokud jsou schopní informaci akceptovat a udržet v tajnosti, všechno je v pořádku a jsou povýšeni. Pokud ne…”

Thomas se ušklíbl, dokázal si živě představit, jak bratranec krčí rameny. Pokud ne znamenalo, že paměť těch lidí bude vymazána a s povýšením je ámen. Vlastně se s největší pravděpodobností zanedlouho ocitnou v jiné firmě. Zlanaří je lovec mozků, který si zčistajasna všiml, jak jsou brilantní… s drobnou dopomocí některého nesmrtelného. Těžko pracovat s někým, koho děsí, co jste zač.

“Jasně,” odsekl Thomas. “Tak jak Inez získala povýšení bez zasvěcení?”

“Kde ses s ní setkal, Thomasi?” zeptal se tiše Bastien.

“V New Yorku.”

Bastien jen málokdy strávil moc času v New Yorské kanceláři. Hlavní stan měl pořád v Kanadě a pracoval odtam, ale do New Yorku se tenkrát sjela celá rodina, na svatbu Lucerna a Kate. Tehdy také našel, a nakrátko ztratil, svou životní družku, Terri.

“To odpoledne, kdy dorazila Inez, jsem věděl, že je utahaná z letu,” povzdechl si Bastien a pustil se do vyprávění. “Takže proběhlo jenom setkání, kde jsme ji všem představili – kam jsi mimo jiné vpadl i ty – a pak jsem ji poslal na hotel. Měl jsem v plánu zasvětit ji do všeho zítra, ale to z Anglie přiletěla Terri a… já v tom byl až po uši…” Vyfoukl vzduch z plic. “Nakonec jsem Inez jenom řekl, že je povýšená a poslal ji zpátky. Zavolal jsem Wyattovi do Anglie a nařídil mu, aby ji prostě držel dál od jakýchkoli informací, které by toho příliš mnoho prozradily, a že přiletím a zasvětím ji… při první vhodné příležitosti. Jenomže pak začaly ty problémy v Kalifornii, s Vincentovým sabotérem, potom zase zlobil Morgan a teď se ztratila máti, a snažím se zorganizovat svatbu, ale teď už dvojitou, spolu s Lucianem a Leigh, a Donny mě doslova přivádí k šílenství a—”

“Bastiene,” Thomas rázně přerušil jeho drmolení. “Chápu to. Navzdory vnějšímu zdání, nejsi dokonalý, kámo. Podělal’s to. Hoď to za hlavu.”

Linkou přicházel další táhlý povzdech, následovaný tichým: “Thomasi?”

“Jo?” zeptal se pobaveně, po hlase mu poznal, že má zlost.

“Vlastně nic,” zamumlal Bastien a pak se zeptal: “Máš nějaký nápad, jak najít máti?”

“Pár,” připustil neochotně. “Napadlo mě obvolat hotely v Londýně, abychom měli jistotu, že se neubytovala jinde. Když z toho nic nebude, musíme prověřit půjčovny aut a vlaky a letadla…”

“To je pekelná spousta telefonování. Dokonce, i když na to budete dva, mohlo by to trvat věčnost. V Londýně jsou stovky hotelů,” brblal nikterak nadšeně Bastien.

“Jo,” souhlasil tiše Thomas, v duchu se vrátil k nápadu, který dostal během letu sem. Zaváhal, byl si jistý, že to Bastien bude považovat za pitomost, ale nakonec si povzdechl a přiznal: “V letadle mne cosi napadlo.”

“Co to bylo?” zeptal se s nadějí Bastien.

“Well, před pár měsíci jsem četl článek o sledování mobilních telefonů. Pokud dokážu vysledovat mobil tety Marguerite, mohla by to být nejrychlejší cesta, jak ji najít.”

“Oni dokážou sledovat telefony?” Bastien ožil. Očividně ho to zaujalo.

“Jo. Ačkoli možná že jenom, když se volá devět-jedna-jedna z telefonu ve státech a Kanadě. Nevím to jistě, ale mrknu na to a zjistím, jestli je to možné. Mám kámoše technouše, loni se přestěhoval zpátky do Anglie, a s tímhle by mi měl umět helfnout. Jestli to jde, hodlám se ji pokusit vystopovat tímto způsobem.”

“Dobrý nápad.”

Thomas se zamračil údivu v jeho hlase a stroze řekl: “Čas od času dostávám nápady, co za něco stojí, Bastiene. Vím, že ty a Lucern si myslíte, že jsem budižkničemu a idiot, ale—”

“Nemyslíme,” přerušil ho Bastien. “Víme, že jsi inteligentní a kreativní a—”

“Jo, jasně,” skočil mu do řeči Thomas, pobaven a nevěřící.

“Myslíme. Vážně, my—” Dlouze si povzdechl a pak řekl: “Podívej, Thomasi, my s Lucernem víme o tvojí hudbě.”

Thomas při tom strohém přiznání strnul a pak se ostražitě zeptal: “Víte?”

“Ano. Vincent se o tom zmínil. Nevěděl, že jde o tajemství,” odpověděl Bastien na nevyslovenou otázku.

Thomas se ušklíbnul. Skládal muziku pro Vincentovy hry už celé dekády. Nenapadlo ho, že když teď spolu Vincent a Bastien zase mluví, mohl by mu to Vincent vykecat.

“Proč jsi nám to neřekl?” optal se tiše Bastien. “Proč to velké tajemství?”

“Nebylo to žádné tajemství,” odvětil stejně tiše Thomas. “Teta Marguerite a Lissianna to věděly celou dobu. Stejně tak Jeanne Louise a Mirabeau. A Etienne,” dodal.

“Takže jsme o tom nevěděli jenom Lucern a já?”

“Dyť, čéče, ses mne nikdy na zájmy nezeptal, ani co dělám s časem, když nejsem v Argeneau Enterprises.” Jak prosté.

Nastala chvíle mlčení a pak Bastien řekl: “A pouze Lucern a já jsme častováni titulem čéče.”

Thomas se zaksichtil, ale neřekl nic.

“Vím, že tak mluvíš jenom, abys nás dožral.”

“Copak tě k tomu vede?” zeptal se pobaveně.

“První stopou bylo, že Lissianna mívá takový ten vážně pobavený výraz, když to děláš. Greg vypadá jenom zvědavě a tys udělal fatální chybu a celou dobu zapomínal prokládat řeč čéče a štramando. Potají jsem vyslechl celý hovor s ní a ostatními, ve kterém nepadlo ani jedno čéče, z čehož plyne, že to děláš jenom s námi a že nás to štve, je zřejmě důvod.”

“Hmm,” zahučel Thomas.

“Koukni, já vím, že během těch staletí jsme se s Lucernem občas chovali, jakože tě máme za usmrkané děcko. Ale to jenom…” Bastien se odmlčel, a když znovu promluvil, Thomas mu po hlase poznal, že se při pokusu o vysvětlení mračí: “Jsi jako náš mladší bratr, Thomasi. Když jsi vyrůstal, Lucerna a mě jsi zbožňoval a chtěl dělat všechno, co jsme dělali my.”

“Well, zbožňoval je myslím poněkud přehnané, ale vás dva jsem obdivoval,” přiznal kysele.

“Jo, no a my zareagovali jako typičtí starší bratři. Byli jsme otrávení a chovali se k tobě povýšeně.”

Thomas mlčel, uvědomil si, že to je pravda. Vážně s ním jednali jako s mladším bráchou, stejně jednali taky s Etiennem.

“Nicméně, už ti minula dvoustovka a myslím, že chtě nechtě budeme muset vzít na vědomí, žes trochu povyrostl. Takže, pokud se pokusíš zrušit čéče a štramando, já udělám maximum, abych byl méně povýšený a méně ? la starší brácha.”

Thomas cítil, jak mu při tom návrhu obočí vyjíždí až do vlasů.

“Dohodnuto?” zeptal se tiše Bastien.

“Dohodnuto,” přitakal Thomas.

“No, když máme tohle vyřešeno… Vzhledem k tomu, že tak jako tak příštích pár dní strávíš s Inez, a budeš tam, abys četl její reakce, co kdybys jí vysvětlil, jak se věci mají, co jsme zač a—” Zmlkl, když Thomas zařval smíchy.

“Ne, vřelé díky,” chechtal se. “Jinak, všechna čest, hezký pokus hodit mi na krk jeden ze svých problémů.”

“Za pokus to stálo,” přiznal se smíchem Bastien.

Thomas se pousmál jeho přiznání a podotkl: “Ve firmě určitě existuje někdo, kdo by to mohl vyřídit.”

“Člověk by si myslel, že ano, viď?” kysele zabručel Bastien. “Ale nikdo to neudělá. Odjakživa to dělám já a oni čekají, že v tom budu pokračovat.”

“No nazdar.”

“Jo,” povzdechl si Bastien. “Dobrá, podívej, prostě se vynasnaž, aby to nezjistila. Vymaž jí myšlenky, jestli uvidí nebo uslyší něco, co by neměla a já ji zasvětím hned, jak najdete máti.”

Thomas mlčky přikývl a pak si vzpomněl, že ho Bastien nevidí a řekl: “Jasan.”

“Výborně. Zavolej tomu kamarádovi přes techniku a potom si dej šlofíka, dokud můžeš. Ale ještě předtím mi dej vědět, jestli umí vysledovat její mobil.”

“Okay. Cinknu ti.” Thomasův pohled přistál na otevřeném notovém sešitu na stolku a stisknutím tlačítka ukončil hovor. Zamračeně vztáhl ruku a blok zavřel. Hudba, na které pracoval, byla do komedie, a proto chtěl, aby byla lehká, svěží a živá. Bohužel, těžko psát veselou temperamentní muziku do Vincentovy hry, když má hlavu plnou obav a starostí o Marguerite. Přes všechnu snahu pochyboval, že s prací pokročí dříve, než tetu najde. Naštěstí to Vincent nepotřeboval hned včil.

Obrátil pozornost zpátky k telefonu. Otevřel digitální seznam, aby našel číslo kamaráda udělaného do techniky.

Jmenoval se Herbert Longford. Nesmrtelný, který žil nějakou dobu v Torontu, během jednoho z nezbytných pobytů mimo vlast, Anglii. Setkal se s ním před několika lety, při dodávce krve, což občas dělával, když Bastienovi kurýři nestíhali nebo měl někdo dovolenou. Dali se tehdy do řeči a slovo dalo slovo, jsou z nich kamarádi. Herb byl Brit, 280 let, a ještě větší cvok do počítačů, než Etienne. Jestli někdo bude vědět, zda je možné Marguerite vystopovat podle jejího mobilu, tak Herb.

Zmáčknul příslušné tlačítko a svezl se do křesla, v duchu si připravoval omluvy, že ho budí ve dne, kdy, jako většina našinců, bezpochyby spí.

Thomas zrovna snil o hudbě, když ho probudilo otravné zvonění telefonu. Navzdory okolnostem, které ho přivedly do Evropy, to byl lehký a sladký refrén, a ještě pořád mu zněl v hlavě, když otevřel oči. Mrkl se po bloku na stolku a při sedání automaticky vzal do ruky pero, které leželo vedle něj. Už škrábal noty na papír, když sáhl po telefonu a otevřel ho.

“Jo?” hlesl nepřítomně, soustředil se na notový zápis melodie ze snu.

“Thomasi? Z toho, žes nezavolal, usuzuji, že máti podle jejího mobilního telefonu vysledovat nelze,” ozval se Bastien, znělo to nešťastně. “Ale volám čistě pro pořádek, abych v tom měl jasno, a taky abych ti dal vědět, že jsem zařídil dodávku krve do tvého pokoje. Dorazí za soumraku nebo brzy po setmění.”

“Za soumraku?” odtušil Thomas a zamračeně odložil pero. “Za soumraku tady nebudu, aspoň myslím. A ano, její mobil vysledovat lze. Volal jsem do penthouse, abych ti o tom řekl, ale vzal to záznamník.”

“Celé dopoledne jsem tvrdl v kanceláři a čekal, že se ozveš. On ji vysledoval?” dychtivě vyhrkl Bastien.

“Ano. Ačkoli nebudeš věřit, kde je,” sarkasticky se zasmál Thomas.

“Kde?” zeptal se Bastien, tón dával tušit, že se mračí.

“V Amsterdamu.”

“V Amsterdamu?” zopakoval nevěřícně. “Ne, to nemůže být pravda. Ať to ještě jednou zkontroluje—”

“Nechal jsem ho to překontrolovat, Bastiene,” navztekal se Thomas. “V obou případech nás to dovedlo zpátky do Amsterdamu, i když na dvě různá místa ve městě,” připustil neochotně.

“Amsterdam,” odtušil Bastien, zjevně nepotěšen výsledky pátrání. “Itálie, tomu bych věřil, a kdekoli v Anglii, ale Amsterdam?”

Thomas si dokázal živě představit, jak Bastien při těch slovech kroutí hlavou. Jméno starobylého města vyslovil, jako by bylo synonymem Babylonu. S očima v sloup podotknul: “S Tinym přece tady v Evropě hledají Christianovu matku. Možná tam teď žije.”

“To je možné, aspoň myslím,” řekl váhavě Bastien. “Takže potřebuješ zařídit letadlo—”

“Už se stalo,” přerušil ho podrážděně. “Došlo mi, že firemní letoun se bude vracet do Kanady, jakmile mě tady vyloží, takže když druhá sledovačka potvrdila Amsterdam, rezervoval jsem si letenku sám.”

“Vážně?” vydechl Bastien a hned nato zahartusil: “Ale, měl jsi mi zavolat, mohl jsem ti let zařídit.”

“Bastiene, nejsem bezmocné děcko. Dokážu si rezervovat letenku,” konstatoval ponurým tónem. “Odlétám v 18:50.”

“Vím, že nejsi bezmocné děcko, ale mohl jsem let rezervovat na firmu. Děláš to pro rodinu. Neměl bys to platit ze své kapsy. Mohl jsem— Říkal jsi 18:50?” Bastien najednou skočil sám sobě do řeči.

“Jo,” pobaveně potvrdil Thomas. “Proč?”

“Není Anglie pět hodin před Torontem? Vím jistě, že je—”

“Ano. Anglie má pět hodin náskok, před vámi zálesáky v dálné Kanadě,” trpělivě odříkával Thomas, přitom uvažoval kolik je vlastně hodin. Inez ho měla probudit, až se vykoupe, takže nemůže být moc po osmé ráno. Ruku na srdce, prve strávil tolik času telefonováním, že když konečně padl za vlast, měl nepříjemný pocit, že tak tak usne a už ho bude budit.

Zvolna se pootočil, kalným zrakem propátrával pokoj, hledal hodiny. Hodinky nenosil. Obvykle s tím neměl problém, ale momentálně jo. Zrovna spatřil vskutku kouzelné hodiny na krbové římse, když Bastien zavřeštěl: “Takže tam u vás je 16:30, Thomasi!”

“Dyť jo, vidím, mám oči,” mumlal Thomas, v duchu přemítal, proč ho Inez neprobudila, když vylezla z vany. “Takže to raději položím a hejbnu kostrou. Na letiště je to hodina a musím tam být hodinu před odletem.”

“Jenomže ještě nedorazila krev,” zaprotestoval Bastien. “Před soumrakem ji nedoručí.”

Zamračený Thomas přešel k oknům schovaným za závěsy, které lemovaly jednu stěnu místnosti, a poodtáhl těžkou látku, aby vykouknul ven. Ucukl, protože ho zalily paprsky pozdně odpoledního slunce, které se zatím evidentně nechystalo do hajan. Rychle je zase zatáhl. “Well, na soumrak si ještě pár hodin počkáme, takže pokud to nezařídíš do dvaceti minut, prostě se bez toho budu muset obejít.”

“Kurýr se v žádném případě nedostane přes celé město až do Dorchesteru, během dvaceti minut. Ne při hustotě londýnského provozu, která teď je, jaká je. A bez tohoto se neobejdeš.”

“Bastiene, pokud sem krev nedostaneš předtím, než odejdu, nemám moc na vybranou. Letí mi to v 18:50. Odtud musím vypadnout v 16:50, mám-li tam dorazit včas,” zdůraznil trpělivě, ale moc nadšeně to neříkal. Za normálních okolností si dával tři, čtyři sáčky denně, a při letu do Anglie, firemním letadlem, měl k dispozici plnou mini ledničku krve, ale — měl žaludek scvrklý strachy o tetu Marguerite – vysál s bídou jeden. Momentálně začínal mít hlad.

“Well…” Bastien zaváhal a pak se zeptal: “Inez je ještě pořád tam?”

“Inez?” zopakoval poněkud zmatený Thomas, nebyl si jist, jak to spolu souvisí. Obrátil se, procházel apartmá, cestou se podíval do každé místnosti a hledal ji. “Ne, asi ne. Čekal jsem, že mne vzbudí, jenže to by muselo být už před několika hodinami.”

“Dovolím si odvážný předpoklad, že ses jí neobtěžoval sdělit, že se hledaný subjekt přemístil do Amsterdamu. Nejspíš se rozhodla nechat tě spát, zatímco ona bude shánět moje auto, které má patřičně tónovaná okna.”

Thomas tuto zprávu ocenil zavrčením, to už rázoval jídelnou. Na autě nesejde, když teď vyráží do Amsterdamu.

“Hrozná škoda, že tam není,” pokračoval Bastien. “Mínil jsem ti navrhnout, aby ses z ní nakrmil, než vyrazíš na letiště.”

“Cože?” Thomas zalapal po dechu, zastavil se před koupelnovými dveřmi.

“Netvař se tak vyděšeně,” okřikl ho podrážděně Bastien. “Musíš se nakrmit.”

“Ano, ale tohle se dá jenom těžko brát jako stav nouze nejvyšší, zatím,” zdůraznil Thomas. “Rada dostane mou hlavu na podnosu, jestli—”

“Jsi v Anglii, Thomasi,” připomněl mu Bastien. “Evropská rada má jiná pravidla, než naše. Sídlí tam mnoho starších nesmrtelných. Mají rádi své tradice a nemají rádi změny. Mnozí odmítli dokonce i jenom uvažovat o zákazu krmení z paznehtu. Tam je to stále dovoleno, v rozumné míře.”

“Ano, ale naše rada—”

“Tě nemůže potrestat za chování, které je zcela přijatelné tam, kde jsi,” prohlásil pevně Bastien. “A nakrmit se musíš.”

Thomas se při jeho slovech nespokojeně zamračil. “Nemůžeš mi obstarat krev v Amsterdamu?”

“Mohu. Ale to potrvá ještě celé hodiny. Thomasi, nelíbí se mi představa, jak sedíš v letadle plném lidí a máš hlad.”

“Budu v pohodě.”

“V letadle sis dal jenom jeden sáček.”

Thomas se ušklíbl. “Špehuješ mě?”

“To nikdy nezaškodí,” řekl Bastien, ale podle hlasu mu to příjemné nebylo. “Jde o to, žes měl jenom jeden sáček a pokud tam není Inez—”

“Stejně bych Inez nekousnul,” pokazil mu náladu Thomas.

“Proč ne?” nechápal Bastien a Thomas se zamračil nad zájmem v jeho hlase.

“Protože mi přijde milá,” odpověděl vyhýbavě.

“Milá? Pekelně tě seřvala, když se dostala do hotelu,” pobaveně odtušil Bastien.

“Ano, ale vypadala při tom děsně roztomile,” zamrmlal Thomas a hned dodal: “Kromě toho, tak nějak si nemyslím, že to má v popisu práce.”

“Ne, to nemá,” s povzdechem přitakal Bastien. “A za normálních okolností bych o tom dokonce ani neuvažoval, ale máti je nezvěstná a čím déle, tím… Mimoto, Inez to přece neublíží. A je to stav nouze, do jisté míry.” Když Thomas nic neřekl, poraženě zavzdychal: “Budeš si muset změnit rezervaci na později.”

“Ne,” okamžitě zaprotestoval. “Budu v pořádku, Bastiene. Do Amsterdamu vydržím.”

“Co když vedle tebe posadí někoho, kdo se bojí létat? Bude nervózní a bude se potit, jeho pach tě bude lákat. A co když se letuška řízne do prstu nebo tak něco? K čertu, co když se někomu na letišti spustí krev z nosu, zatímco budeš čekat na odbavení? Ne. Je to příliš riskantní, Thomasi.”

“Bastiene,” začal pochmurně, ale zmlkl, když se v ložnici rozsvítilo světlo. Zamračeně udělal dva kroky, které mu scházely ke dveřím, a nakoukl dovnitř. Vykulil oči, když uviděl Inez sedět u malého stolku v slábnoucím denním světle. Očividně až doteď vystačila s přirozeným světlem, ale jak sluníčko klesalo po obloze stále níž, světla ubývalo, a proto rozsvítila lampičku na stole, aby lépe viděla na to, co si zapisovala, přitom kulometnou rychlostí hovořila do hotelového telefonu.

“Co?” vyhrkl Bastien.

Inez se podívala ke dveřím, uviděla ho a jen tak mezi řečí mu věnovala úsměv. Thomas jí ho silou vůle oplatil a otočil se ven ze dveří, a udělal pár kroků. “Je tady.”

“Máti?” Bastien rázem ožil.

“Ale ne, Inez,” pokazil mu radost Thomas.

“Aha… No… Dobře. Nakrm se z ní. Tak akorát, abys přežil let a nebyl v pokušení krmit se ze spolucestujících,” dodal nakvap, než Thomas mohl opět protestovat. “A potom jí vymaž paměť a vyraz na letiště.”

Když Thomas mlčel, povzdechl si a řekl: “Vím, že to nechceš udělat, Thomasi. Ale máš přece rozum, neobklopíš se smrtelníky, když máš hlad.”

“Jasně.” Thomas si povzdechl, vzdal to. “Okay.”

Nečekal, co dalšího má ještě Bastien na srdci, zaklapl telefon a potom tam prostě stál, zvažoval, co musí udělat. Přistihl se, že se šklíbí při představě, že by měl Inez kousnout. Je upír. Býval přece zvyklý krmit se z paznehtu, než se objevily krevní banky, jenomže to už je dobrých padesát let. Od té doby byl na sáčkové dietě a teď si najednou uvědomil, že znervózněl při představě, jak někoho kousne. Ne, že to udělá, ale že se mu to bude líbit.

Hrozně se bál, že se mu to bude líbit. Balená krev byla studená a víceméně bez chuti, ve srovnání s krví přímo z pramene. Nenesla si s sebou vůni dárce, nic z jeho osobnosti, a nic z rozkoše teplé, pulzující krve vtékající vám do úst a do těla. Bylo to jako srovnávat často proklínanou stravu v letadle s jídlem od maminky. Pokud ovšem uměla vařit.

Jasně, jeho druh, našinci, mohli jít do Nočního klubu, kde byly k dostání speciální nápoje, které si zachovaly něco z rysů dárce. Diabetikové měli sladkou krev a tak dál, ale stejně byla studená a fakt ne tak chutná, jako krev z pramene… A už je to dlouho. Co když vypije moc nebo zapomněl, jak se podělit o rozkoš, aby ji uchránil před bolestí?”

“Thomasi?”

Prudce se otočil, Inez stála ve dveřích ložnice a zvědavě na něj koukala. Když se jí oči při pohledu na jeho výraz rozšířily, vytušil, že ta provinilost je na něm jasně vidět a pokusil se ji zamaskovat úsměvem.

“Nevěděl jsem, že jste pořád ještě tady,” řekl, aby odvedl její pozornost od toho, co, jak se vážně obával, byl lehce úchylný úsměv, a pak se místo toho zamračil a dodal. “Měla jste mě vzbudit, až se vykoupete.”

“Ano, já vím, ale napadlo mě, že jste pravděpodobně vyčerpaný z letu. Navíc bychom stejně nemohli telefonovat současně, tak jsem vás nechala spát,” vysvětlila. “Strávila jsem den telefonováním. Nejdřív do všemožných hotelů v centru, abych zjistila, jestli se Marguerite jenom nepřestěhovala jinam, a když z toho nic nebylo, pustila jsem se do půjčoven aut, ale ani tady zatím nemám štěstí.”

Zamračila se. “Napadlo mě, že si lístky možná rezervovali na jméno muže, se kterým pracuje, ale jediné, co o něm vím, je, že se mu říká Tiny. Příjmení neznám a ani si nemyslím, že to je jeho skutečné jméno, když o tom tak uvažuji, tak jsem se na něj nemohla ptát.”

“Popravdě řečeno, jeho jméno doopravdy zní Tiny. Tiny McGraw. Aspoň myslím, že se tak jmenuje,” zamračil se Thomas, zauvažoval, jestli Tiny ve skutečnosti není jenom přezdívka.

“Aha. McGraw?”

Pustil tu myšlenku z hlavy a pohlédl na Inez, protože se najednou otočila a rozběhla do ložnice a pryč z dohledu. Zamračeně vstoupil do dveří, uviděl, že se vrátila ke stolu, kde pracovala, když ji prve spatřil. Krátce zaváhal na prahu a potom šel dál.

Zastavil se krok za Inez, nozdry se mu zachvěly, když na něj zaútočila její vůně. Nepoužila parfém. Vždyť tady žádný neměla. Jenom se vykoupala. Jediná vůně, která zastírala tu její, přirozenou, byl jemný odér hotelového mýdla a pěny do koupele, ale už hodně vyprchal, po celém dni telefonování v hotelovém pokoji. Nosní dírky mu z větší části ovanula její přirozená vůně, sladce pižmové aroma, které rozechvělo chřípí.

Pohledem jí přejel nahoru po zádech až ke krku, skláněla se nad blokem a zapisovala jméno Tinyho McGraw a ještě nějakou poznámku hned vedle. Vlasy jí sklouzly do obličeje jako opona, viděl na kousek šíje a na krk zboku. Pleť měla hladkou a bez poskvrnky, dokonalá kůže napnutá na svalech a žilách hrdla. A byla to právě žíla, která ho zaujala. Skoro viděl, jak pulzuje krví, co se v ní prohání.

Když mu došlo, že si při tom pohledu a vůni, která na něj zaútočila, hladově olizuje rty, a že hlad v něm nabývá na síle už jen při pomyšlení, jak ji kouše, poznal, že Bastien měl pravdu. Nemohl procházet rušným letištěm ani sedět v narvaném letadle s nesčetnými smrtelníky, aby ho to nelákalo někoho odlákat do klidného koutku na rychlé kousnutí. Což by byla naprostá pitomost, zvlášť pokud vezme v úvahu, jak to teď chodí. Bezpečnostní kamery, kam se člověk podívá, o bdělé ostraze nemluvě. Případní teroristé rozhodně neměli na růžích ustláno.

Inez se zničehonic napřímila a couvla od stolku, strnula překvapením, když mu zády narazila do hrudi.

“Hopla.” Udělala krok vpřed, svižně se otočila a vzhlédla k němu vykulenýma očima. “Omlouvám se, neuvědomila jsem si, že…”

Slova jí došla, když se mu podívala do obličeje. Thomas věděl, že se nejspíš tváří hladově, takže ho nijak nepřekvapila náhlá nejistota, která jí přelétla po tváři, ani zrychlení tepu srdce. Přirozená reakce na predátora, a on rozhodně je predátor, nic si nenamlouval. Samotný fakt, že najednou vnímá tep jejího srdce, svědčil o tom, že se o slovo přihlásily dávné instinkty dravce. Extrémně citlivý sluch, kterým našince obdařili nanoboti, byla nanejvýš užitečná věc. Při lovu. Ale obyčejně blokoval hodně ze zvuků, které mu super sluch dopřával, minimálně od vzniku krevních bank.

Teď mu její tep vyhrával v hlavě koncert, tanec lovné zvěře. Nemohl odolat, udělal další krok, blíž k ní. Narušil její soukromý prostor. Přistihl se při úsměvu, když se jí srdíčko zatřepetalo a vynechalo úder, a potom se ustálilo, bilo teď v rytmu rychlého marše. Viděl, jak pořád nervózně hází očkem po obrovské manželské posteli, než bleskově uhne stranou, a zasmál se, když začala vonět jinak. Feromony, které nyní vylučovala, byly kombinací pachu šíleného strachu a sytě pižmové vůně touhy. Znervózňoval ji, ale chtěla ho, a tyto dvě emoce nyní zápolily v jejím nitru.

“Ještě jste si nedal čaj.”

Thomas povytáhl obočí, když to tak znenadání vyhrkla a hned pak utekla. Okamžitě vyrazil za ní. Mohla za to její vůně. Nemohl ji nepronásledovat. Byla prchající laň a on vlk, instinkt mu radil pronásledovat kořist. Ponechal jí iluzi, že utíká na svobodu, dokud neopustila ložnici. Hladina její úzkosti opadla, sotva se dostala z dohledu postele, a právě v té chvíli ji popadl za ruku a otočil.

Inez zalapala po dechu překvapením a otevřela pusu, aby něco řekla, když ji obrátil čelem k sobě, ale nedostala šanci říci ani slovo o zmatku, který jí bublal na okraji mysli. Umlčel ji svými ústy, pilně se pohybujícími rty a jazykem. Chytila se ho za paže, aby udržela rovnováhu, a strnula pod tím divokým útokem, v hlavě měla naprostý chaos, ale potom se kolem ní semkly jeho ruce. Tiskl si ji k sobě, jednu ruku na jejích zadních partiích, druhou vklouznul do džungle kadeří na hlavě a nakláněl si ji do příhodnější pozice, přitom ji nepřestával líbat.

Zasténala a odpor se rozplynul. Zmocňoval se jejích smyslů. Nosem vdechovala jeho vůni, chutnala ho na jazyku a tělem nasávala jeho doteky jako rozdychtěná houba.

Hluboce hrdelně vrčela, objala ho kolem ramen, prstům jedné ruky dala milostivé svolení vnořit se mu do měkkých, tmavých vlasů, a nabrat si jich plnou hrst. Potom se držela jako o život.

Nikdy dřív na muže nezareagovala takto silně ani rychle. Celé tělo jí hořelo vzrušením, tekutina touhy se jí už hromadila v podbřišku.

Normálně bývala opatrná a ustavičně zvažovala každou situaci, tentokrát toho nebyla schopná. Kašlala na fakt, že tohle je bratranec jejího šéfa, nebo že se vrhá do něčeho, co by ji v konečném důsledku mohlo stát místo. Tělo si vrnělo, mozek v lebce poskakoval jako bezmocný gumový balónek, když vklouznul stehnem mezi její nohy a otíral se o samotný středobod.

Když Thomas nechal líbání, zakňourala zklamáním a pak se zajíkla, protože ji rukou na pozadí pozvedl, obsedla ho a při tom se stehnem přimáčkla k té tvrdé věci, co měl mezi nohama. Rty jí přejel po tváři a chvilenku prodlel u ouška, než slanil po hrdle dolů. Zavrčela a zvrátila hlavu dozadu a stranou, oči se jí nakrátko otevřely.

Prošlehl jí záblesk překvapení, když zjistila, že hledí otevřenými dveřmi koupelny na jejich obraz v zrcadle. Stáli k němu bokem a v pohledu na jejich propletená těla bylo něco erotického. Jen si přála vidět víc z Thomasovy tváře, rty jí bloumal po krku. Zachvěla se, když zuby zavadil o citlivou pokožku a nakonec oči zavřela, protože ji zalila vlna vzrušení, a strnula a překvapeně ho sevřela, když v krku ucítila ostrou bodavou bolest. Dřív, než si bolest pořádně uvědomila nebo na ni zareagovala, byl nepříjemný pocit pryč, vystřídal ho příliv slasti a vášně, které jí explodovaly v mysli, přehlušily každou myšlenku.

Inez si uvědomovala, že lapá po dechu, slyšela tiché naříkání a věděla, že to naříká ona, její tělo se třáslo a svíjelo v jeho objetí. Chtěla si ho přitáhnout za vlasy, aby ji zase líbal, ale nemohla se pohnout. Jako kotě zvednuté za kůži na šíji, spočívala mu ochrnutá v náruči a její tělo dokázalo jediné, prožívat slast, která ji celou rozechvívala.

Až zazvonění telefonu se podařilo vytrhnout ji ze zajetí té horečné vášně. Celá zmámená mžouravě otevřela oči, znovu koukala na obraz v zrcadle. Pohled na jejich objímající se těla ještě o fous zvýšil její potřebu, navzdory otravnému zvuku telefonu, a pak Thomas povolil objetí, ve kterém ji svíral, a začal se odtahovat. Ústa měl otevřená, když zvedl hlavu, na zlomek sekundy zahlédla dva dlouhé, zkrvavené tesáky, vyčuhující mu z otevřené pusy a pak se jakoby zatáhly a zmizely, a on sevřel rty. Očima okamžitě přejela ke svému krku, ale jeho ústa se činila na straně odvrácené od zrcadla. Neviděla tam a potom ji Thomas opatrně postavil na zem a přesunul ruce a položil jí dlaně z obou stran na hlavu, přidržel ji v klidu, přitom se pohledem zaměřil na tvář.

Ne, na tvář ne, uvědomila si zmateně. Zdálo se, že zírá na místo uprostřed jejího čela, jako by jí mohl nahlédnout do hlavy. Sotva ji to napadlo, začal se mračit. Zatřepal hlavou a znovu upřel pohled na její čelo, ale z toho, jak se tvářil, poznala, že něco je špatně. Ne, že by jí záleželo na tom, o čem si on myslí, že je špatně. Nyní, když už ji neobjímal, její mozek zase začínal fungovat a mírně panikařil. Viděla tesáky. Něco jako upíří tesáky. Zkrvavené tesáky. Její krví? Thomas Argeneau je upír?

Naprostá šílenost, to věděla, ale jisté věci najednou viděla v jiném světle. Thomas má alergii na slunce, a zatímco pro ni ráno objednal snídani, pro sebe nic, neměl ani šálek čaje. Jenomže Bastien má alergii na slunce také, uvědomila si. Šéf se sice zúčastňoval denních jednání s vysoce postavenými zástupci jiných společností, pokud je nemohl naplánovat na později, ale jinak pracoval po nocích. A Bastiena Argeneau nikdy neviděla jíst. No, hrál si s jídlem a vrtal se v něm, když je přinesli na těch pár služebních jednání, kterých se zúčastnila, při jeho zřídkavých cestách sem do Anglie, ale vlastně ho nikdy neviděla sníst víc, než sousto či dvě. A pak je tu Marguerite, která nevypadá na víc, než na pětadvacet, přesto má čtyři dospělé děti.

Nicméně na ničem z toho ve skutečnosti nezáleží, uvědomila si Inez. Smutnou pravdou je, že Thomas má tesáky a ona víceméně jistě ví, že ji kousnul. Volně přeloženo, upír.

Mysl Inez se okamžitě pokusila najít racionální vysvětlení, připomínala, že upíři jsou mytická stvoření, která existují pouze ve filmech. Jenomže to mělo jen malou váhu, když si začala uvědomovat pálící vpichy v krku, přesně na místě, na které Thomas zaměřil pozornost.

“Co to do pekla?” Thomas ta slova zašeptal s jakýmsi zděšeným úžasem a Inez nechala myšlenky plavat a zamračila se na něj. Byla přesvědčená, že on momentálně nemá žádné právo se rozčilovat. To ona je pokousaná. Asi.

Chtěla to vědět jistě, vykroutila se mu z náručí a utíkala do koupelny. Před zrcadlem si odhrnula vlasy a vytřeštila oči na krk. Jasné jako facka. V kůži zely dvě ošklivé díry.

“Inez?” špitl Thomas. Hlas měl ustaraný a nejistý.

Okamžitě se odvrátila od zrcadla a probodla ho pohledem. “Tys mě kousl!”

Otevřel pusu, ale místo, aby něco řekl, zase sklapnul a… pro všechno na světě, vypadal jako ztracené štěňátko. Ten mužský je krvelačný upír, ale přísahám Bohu, stál tam a vypadal úplně ztraceně, jako by nevěděl, co říct nebo udělat.

Z nějakého důvodu ji to rozzuřilo. Nejspíš proto, že jistá část jejího já ho chtěla obejmout a říct mu, že všechno bude v pořádku. Pěkně pošetilé. Ne, pěkná blbost. To má právě teď přece on dělat mně, pomyslela si podrážděně. Okamžitě spustila tu svou vyřídilku, přitom stěží věděla, co říká, když mu mávala prstem pod nosem, a začala ho pozadu vyhánět z koupelny.

Jeho mobil znovu zazvonil, když vycouval do předsíňky, a Thomas po něm sáhnul téměř s úlevou.

“To bude Bastien,” prorokoval do její repetilky. Rozhodně se mu ulevilo. “Bude vědět, co dělat.”

Inez přestala drmolit a užasle na něj zírala. “Co dělat? Co dělat? Tys mě kousnul!” vyštěkla rozzuřeně a pak mu přirazila dveře před nosem a zamknula.

3. KAPITOLA

Thomas ignoroval zvonící telefon ve své ruce a zíral na dřevěné dveře, které mu Inez právě přibouchla před nosem. Byly stejně prázdné a nevýrazné jako zeď, na kterou právě narazil v její mysli. Pokusil se jí proklouznout do myšlenek a vymazat je, jakmile se z ní najedl, ale ke svému velkému úžasu to nedokázal.

Zasnažil se jednou tolik, ale bylo to prašť jako uhoď. Zase dospěl k pevné zdi, na kterou tentokrát někdo nasprejoval:

Jdi do háje!

Vstup zakázán.

Nedokážu přečíst Inez Urso.

Telefon přestal zvonit, jen aby začal nanovo, o chvíli později, a tak kouknul na display. Bastien. Otevřel přístroj a zvedl si ho k uchu.

“Thomasi?”

“Jo.”

“Nakrmil ses z Inez?”

“Jo.”

“Dobře, dobře. Jsi na cestě na letiště?”

“Ne.”

Chvilka ticha. “Proč?”

“Mám problém.”

“Jaký problém?” Bastien zostražitěl.

“Nedokážu jí vymazat paměť.”

“Cože?” Bastien nevěřil vlastním uším.

Z koupelny se ozvalo třísknutí, jak cosi ne vlastní vinou skončilo na zemi. Což Thomase přimělo couvnout, aby Inez neslyšela, o čem mluví. “Nedokážu se dostat do jejích myšlenek, abych jí z paměti vymazal vzpomínku na to kousnutí.”

Přišla další pauza a pak Bastien vztekle mlaskl a vyštěkl: “Ksakru, Thomasi! Inez je jeden z mých nejlepších zaměstnanců.”

Odtáhl si telefon od ucha, nevěřícně se na něj podíval a pak si ho dal zpátky k hlavě. “Co to s tím má co dělat, do pekla?”

“No, když už sis musel najít životní družku, nemohl to být zaměstnanec někoho jiného? Teďka o ni přijdu. Bude chtít být s tebou a odjede do Kanady a—” Thomas uslyšel šustit látku a pochopil, že si Bastien přitiskl přístroj k hrudi a mluví s kýmsi jiným. S Etiennem, napadlo ho, a tipoval, že mu vysvětluje, jak se věci mají.

Než slunce zapadne, bude o tom vědět celá famílie, uvědomil si a němě obrátil oči v sloup.

“Nevadí,” odtušil starší nesmrtelný omluvným tónem. “Jsem jenom unavený a mrzutý. Gratuluji.”

“Gratuluješ?” zopakoval Thomas, zase nevěřil vlastním uším.

“Ano, gratuluji ti, Thomasi. Právě jsi potkal svou životní družku.”

“Právě jsem kousnul svou životní družku,” odsekl Thomas. “A momentálně je zamknutá v koupelně a nejspíš vyrábí kříž a kolík z kostek mýdla a čehokoli, co tam má po ruce.”

“Ale blbost.”

“Ano, blbost.” Thomas zavrčel. “Kousni ji, radil’s mi. Nakrm se z Inez, tak se aspoň nebudeme muset bát, že bys byl v letadle v pokušení. Brilantní, Bastiene, jen co je pravda.”

“No a tak co, sakra, Thomasi, jak jsem měl tušit, že se z ní vyklube tvoje družka? Nemohl ses ji pokusit přečíst předtím, než jsi ji kousnul?”

“Proč bych to kruci dělal?” naštval se Thomas. “Neměl jsem potuchy, že to je moje životní družka.”

“Okay, okay,” opáčil rychle Bastien. “Nech mě myslet.”

Thomas protočil oči, ale zůstal zticha.

“Je zamčená v koupelně?” zeptal se nakonec Bastien.

“Ano.”

“Pokusil ses s ní promluvit?”

“Co jí podle tebe mám asi tak říct, Bastiene? Jejda, chybička se vloudila, Inez. Nechtěl jsem vás kousnout, to mi jen ujely tesáky.”

“Můžeš se pokusit… ji uklidnit. Třeba vysvětlením, co jsme vlastně zač.”

“Myslím, že už jí došlo, co jsme zač,” podotknul suše Thomas. “A soudě dle toho, že je zamčená v koupelně, neskáče nadšením do stropu.”

“Dej jí telefon, možná to dokážu vysvětlit.”

“Co z - je zamknutá v koupelně - ti uniklo?” zeptal se podrážděně Thomas. “Nemohu jí dát telefon.”

“Okay… tak moment.” Zase zakryl sluchátko a radil se s Etiennem.

Thomas potřásal hlavou a chodil sem a tam po předsíňce mezi pokoji.

“Thomasi?”

“Jo?” obrátil pozornost zpátky k telefonu.

“Budeš se muset pokusit promluvit si s ní.”

“Co navrhuješ, abych jí pověděl, Bastiene?” Měl toho po krk, ale za optání nic nedá.

“Zeptej se jí, jestli je v pořádku.”

Kroutil hlavou, spustil ruku s telefonem a šel ke dveřím. Ještě než promluvil, přiložil na ně ucho. Uslyšel jenom dýchání, rychlé, mělké lapání po dechu. Buďto strachy pracuje k infarktu nebo tam běhá na místě.

“Inez?” zavolal přes dveře, snažil se o uklidňující tón. Podle zvuků kvapného ústupu ode dveří dospěl k názoru, že to nemělo žádoucí efekt. Ušklíbl se a zeptal se: “Jsi v pořádku?”

Skrz dveře zazněla kulometná dávka portugalštiny.

Zamračeně si zvedl mobil k uchu. “Rozuměl jsi tomu? Co to sakra brebentí?”

“Nevím, neslyšel jsem,” přiznal nešťastně Bastien. “Dej telefon ke dveřím a popros ji, ať to zopakuje.”

Remcal, ale poslechl. Dal aparát ke dveřím, odkašlal si a řekl: “Ehm… Inez, mohla bys to zopakovat? Nemluvím portugalsky a Bastien tě neslyšel.”

“Tys mě kousnul!”

Thomas vyčkával, jestli přijde ještě něco dalšího, když ale následovalo ticho, zvedl si telefon zase k uchu. “Haló?”

“Tohle nebylo portugalsky,” hned se ohradil Bastien.

“Ksakru, Bastiene, to vím taky. Prve to byla portugalština.”

Éterem se linul nějaký podrážděný zvuk a pak zaslechl Etienna, jak cosi říká v pozadí.

“Co to říkal?” zamračil se Thomas.

“Radí omlouvat se. Omlouvat omlouvat omlouvat, pořád dokola. Je to jediný způsob, jak zvládnout ženu,” odpověděl Bastien a dodal: “Na Terri to zabírá.”

“Omlouvat,” zamumlal Thomas, spustil telefon a dal ho zpátky ke dveřím pro případ, že Inez opět odpoví portugalsky.

“Inez? Omlouvám se, že jsem tě kousnul,” řekl s upřímnou lítostí a pak ho políbila múza: “Bastien mě k tomu donutil.”

“Cože?” zaječela Inez unisono s Bastienem v telefonu.

“Donutil,” stál si za svým Thomas, mobil vrátil k uchu. “Řekl’s, abych ji kousnul. Já nechtěl a tys spustil tu tirádu o létání nalačno. Jinak bych ji nikdy nekousnul. Donutil jsi mne.”

Ještě zaslechl, jak Bastien v telefonu nadává, to už ho ale dával ke dveřím. Inez totiž zas začala drmolit portugalsky. Na závěr se opět dostala ke slovu angličtina, tentokrát se ozvalo: “Pracuji pro ďábla!”

“Ano, well, měla by sis zkusit mít ho za bratrance,” zabručel Thomas. Inez ho musela slyšet. Najednou byla hrozně potichu. Zato Bastien ne, Thomas ho slyšel vřeštět ze sluchátka, na tuto vzdálenost hlasem ne nepodobným pištění myší v kreslených groteskách. S povzdechem si vrátil mobil k uchu.

“Co říkala portugalsky?” utnul Bastiena.

“Povídala, že jsi bezduchý upír, krev sající zrůda a že prý má kříž a ví, jak ho použít,” stručně přeložil Bastien. “Podívej, předám tě teď Etiennovi a ze svého mobilu zavolám do kanceláře v Londýně, někoho ti tam pošlu, vymažou jí paměť.”

“Ne! Nedělej to!” zakřikl ho Thomas ostrým tónem. Nevěděl proč, ale při představě, jak se nějaký nesmrtelný vrtá Inez v mozku, mu běhal mráz po zádech. Zhluboka se nadechl. “Hele, jenom mi dej kapku času. Dokážu to dát do pořádku. Není potřeba mazat jí paměť.”

Nedal Bastienovi možnost něco namítat, ale spustil ruku s telefonem a přistoupil blíž ke dveřím. “Koukni, Inez, je mi líto, že jsem tě kousl. Opravdu je a opravdu jsem to nechtěl udělat. Jak už jsem říkal, Bastien na tom trval. Neměl jsem se nechat ukecat, ale… Nebolelo to, že ne?”

Inez se zamračila, podezíravý pohled upřený na dveře koupelny. Popravdě řečeno, kousnutí vůbec nebolelo. Dokonce bylo příjemné… aspoň dokud neuviděla jeho tesáky a neuvědomila si, co udělal. To pomyšlení stačilo, aby se zamračila. Měl odraz. Upíři nemají být v zrcadle vidět. Možná je to jenom cvok a tesáky má přilepené. Což dávalo lepší smysl, než že by mohl být upír. Cvok je pořád lepší, než upír, že ano? Uvažovala o tom, ale vážně si nebyla jistá, co je horší.

“Co jsi zač?” zeptala se najednou. “Nějaký gotický cvok, rádoby upír?”

“Ne, já—” Jeho hlas se nakrátko odmlčel a potom ho zaslechla mumlat: “Ne, Bastiene. Nechci, abys jí nechal vymazat paměť. Prostě mi dej na moment pokoj.”

Inez se zamračila tichu, které následovalo, dumala, co tím myslel, že jí nechají vymazat paměť. Sice nevěděla, co přesně to je, ale ani tak to neznělo jako, něco, co by chtěla zažít.

“Ne,” zopakoval Thomas na druhé straně dveří. “Je to moje zatracená životní družka, Bastiene, a ty ji nenecháš vymazat.”

Inez povyjelo obočí až do vlasů. Je jeho zatracená životní družka? Co to znamená? Je teď doslova zatracená, protože ji kousnul? Zachmuřeně se obrátila k zrcadlu, zadívala se na stopy na krku. Je z ní teď taky upírka? Necítila se bezduchá ani mrtvá. A pořád má odraz. Co—

“Dalších pět minut toho moc nezmění,” odsekl Thomas na druhé straně dveří. “Sám jsi přece tvrdil, že je nejlepší zatracený zaměstnanec, kteréhos kdy měl. Je chytrá a rozumná. Postarám se, aby se umoudřila. Místo, abys volal Wyattovi a nařídil mu přijet sem a vygumovat ji, raději cinkni na to zatracené letiště a rezervuj pro ni místo v letadle do Amsterdamu.”

Inez se zamračila při zmínce o Wyattovi. Byl to president výzkumu a vývoje Argent, britské divize Argeneau Enterprises. A její šéf. Odjakživa ho měla ráda, ale teď se rozpomněla, že také trpí alergií na sluneční světlo. Vlastně jí trpěla většina vrcholových manažerů, došlo jí.

Dobrotivý Bože, pracuji v rejdišti upírů! Jak jsem s nimi mohla dělat tak dlouho a neuvědomit si to?

Nyní si to uvědomovala, samozřejmě, a vybavila si i jiné zvláštnosti. Jakože jen málokdo z vedoucích pracovníků společnosti jí jídlo, pije alkohol nebo aspoň čaj či kávu. Všechno to byli přátelští a milí, inteligentní lidé, ale neužilo je na obvyklé společenské vyžití, jako třeba zajít si společně na skleničku poté, co dostanou velkou zakázku, nebo na vánoční večírky a další oslavy, které ve firmě pořádali podřízení. Na takové slavnosti chodívali jen denní zaměstnanci, uvědomila si s hrůzou.

“Ano, ten let do Amsterdamu pořád můžeme stihnout,” trval na svém Thomas za dveřmi. “Jenom mne nech s tou ženou promluvit a neruš.”

Inez nezaslechla Bastienovu odpověď, ale předpokládala, že musel souhlasit, protože si Thomas odkašlal a řekl těsně u dveří: “Podívej, Inez, sehnal jsem někoho, kdo umí stopovat mobil tety Marguerite. Ukázalo se, že není tady. Je v Amsterdamu, takže tam musím odletět. Vlastně jsem si už rezervoval letenku na osmnáct padesát a musím brzy odejít, abych to stihl.”

“Okay. Běž,” pobídla ho a uslyšela, jak si na druhé straně dveří povzdechl.

“Nemůžu, dokud tohle nevyřešíme.”

“Tady není, co řešit. Jsem v pohodě,” zalhala nenuceně. “Běž a odleť do Amsterdamu.”

“Nemůžu. Chci ti všechno vysvětlit, aby ses už nemusela bát a vyšilovat,” namítl tiše.

“Nevyšiluju.” Další lež jako věž.

“Jasně,” opáčil suše.

“No dobrá, možná jsem trošku vyděšená, ale budu v pohodě,” ujistila ho a zatajila dech, modlila se, aby prostě šel pryč a nechal ji být. Vytratí se ven a zavolá policii… Ne, to nemůže, mysleli by si, že je šílená. Možná by měla jít do svého kostela. Církev určitě ví o zlu žijícím v samotném Londýně?

“Inez, nemohu jenom tak odejít.”

Zavřela oči, při jeho nešťastných slovech, a potom je zase otevřela a navrhla: “Fajn, tak vysvětluj.”

“To taky nemohu. Ne zrovna teď, potrvá to dlouho a musíme stihnout letadlo do Amsterdamu.”

“My?” zopakovala polekaně.

“Ano. Nemohla bys prosím vyjít ven a odletět se mnou do Amsterdamu, abych ti mohl vysvětlit, jak se věci mají? Slibuji, že už tě nekousnu.”

Neřekla nic, ale rozhodně zavrtěla hlavou. V žádném případě s ním nikam nepůjde. Kousnul ji, pro Krista Pána. Chtít po ní, aby ho doprovázela, je stejné jako by chtěl, aby si vlezla dozadu do dodávky se vzteklým psem. Copak si myslí, že je tak hloupá?

“Inez? Bylas tu celý den a byla jsi v naprostém bezpečí. Kdybych ti chtěl ublížit, udělal bych to hned ráno, když jsme byli tady v apartmá sami, ale neudělal jsem to, viď že ne? Místo toho jsem ti napustil vanu a objednal snídani a—”

“A pak jsi mne kousnul,” odsekla, přerušila ho dřív, než jí svými slovy stihl připomenout mnohem přívětivější pocity, které k němu ještě velice nedávno chovala. A to rozhodně chovala, celý den. Vychutnávala si bublinkovou koupel a přemýšlela, jak úžasný, pozorný a sladký muž je Thomas Argeneau. Spořádala snídani, s každým soustem na něj myslela pořád něžněji a něžněji. A čaj? První doušek zlatého nektaru ji málem přesvědčil, že Thomas je Bůh mezi muži.

Po koupeli vyšla ven, zahleděla se na jeho spící tvář a všimla si, jak krásně a sladce ve spánku vypadá. Chtěla se dotknout hebkých, tmavých vlasů a odhrnout je z ostře řezaných rysů, změkčených spánkem. Neudělala to ani neměla to srdce ho vzbudit a tak se usadila v ložnici, aby ho nerušila telefonováním. Nejprve zařídila, aby převezli auto z garáže do města, potom obvolávala hotel za hotelem, a pak jednu půjčovnu aut po druhé. Přestávala jen, aby se tu a tam zašla toužebně kouknout na pěkného muže na gauči a snít o tom, jak úžasné by bylo mít ve svém životě muže stejně krásného a pozorného, jako je on.

Pokaždé, když při telefonování čekala, až ji spojí, přistihla se, že tam sedí a fantazíruje, jaké by to bylo mít muže jako je on, ke kterému by se vracela domů na konci dlouhého náročného pracovního dne. Představovala si, jak ji vítá u dveří polibkem, lahodnou vůni linoucí se z kuchyně, zatímco ji líbá na pozdrav, jeho dlaně bloudící jí po těle, svlékající ji z šatů a hladící každičkou píď odhalené kůže…

Ach, ano, v duchu si utkala kouzelnou malou fantazii a byla šťastná, když se probudil a přišel za ní… dokud ji nekousl.

“Neublížím ti,” řekl vážně skrz dveře. “Dokázal bych ty dveře vyrazit, kdybych chtěl, ale nevyrazil, viď? Nechci ti ublížit ani tě vyděsit, Inez. Jakmile vyjdeme z tohoto apartmá, budeš obklopená lidmi v hotelu, v taxíku bude šofér, na letišti a v letadle další lidé, a v hotelu budeš mít vlastní pokoj. Musíš se se mnou vidět jenom na veřejnosti, kde se cítíš v bezpečí, tak ti budu moct všechno vysvětlit. Určitě jsi zvědavá a chceš se o nás dozvědět.”

Inez se zamračila na dveře, sama sebe v duchu proklínala, že ji slib vysvětlení vážně láká.

“Prosím,” řekl tiše a pak dodal: “Pracuješ pro Bastiena… jak dlouho?”

“Osm let,” přiznala neochotně.

“Fajn. Osm let. A on tvrdí, že jsi jedním z nejlepších zaměstnanců, které kdy měl. Nedovolil by, aby ti kdokoli ublížil.”

“Není to ani pět minut, cos mi povídal, že ti nakázal, abys mě kousnul,” podotkla suše.

“Ano, jenomže ho nenapadlo, že by tě to mohlo bolet, nebo sis na to vůbec pamatovala. Měl jsem ti kousnutí vymazat z paměti.”

Jenom si odfrkla.

“Koukni, Inez. Jestli nepůjdeš se mnou a nedovolíš mi všechno ti vysvětlit, hodlá sem poslat někoho, kdo to smete ze stolu.”

Znovu se zamračila na dveře. “Smete ze stolu?”

“Ano. Pošle sem nějakého nesmrtelného, aby ti tento incident odstranil z paměti.”

“Jako jsi to měl udělat ty?”

“Ano.”

Ignorovala strach, stačilo pomyslet a celá se rozklepala, a řekla: “Tys to nedokázal. Co tě vede k názoru, že někdo jiný by to svedl?”

“Tohle ti taky vysvětlím, ale zrovna teď jsme fakt s časem na štíru. Musím vyrazit na letiště. Takže se rozhodni. Budeme tady čekat na někoho, kdo ti přijde celou tuto příhodu odstranit z paměti, nebo půjdeš se mnou, paměť neporušenou a perfektně v bezpečí?”

Zaváhala, zvažovala, co má na vybranou a pak Thomas dodal: “Pokud ti odstraní paměť, patrně odstraní vzpomínky na všechno ode dne, kdys byla povýšená. Zase budeš tím, čím jsi byla před povýšením na viceprezidenta.”

“Cože?” vyjekla zděšením, hlas jí přeskočil. Sice si nebyla tak docela jistá, že o tu práci ještě stojí, jenže si ani nebyla jistá, že se jí chce vzdát. Práce pro hnízdo upírů celé situaci poněkud ubírala na kráse. Jenomže pro Argeneau Enterprises pracovala osm let a dosáhla tam největších úspěchů. Navíc pracovala dlouho a tvrdě, aby získala povýšení. Zanedbávala osobní život, práci obětovala randění a věnovala jí veškerou energii a čas. Dělala kariéru a namáhavě vystoupala po firemním žebříčku až k postu viceprezidenta. Zatraceně, pracovala příliš těžce a obětovala příliš mnoho, než aby někomu dovolila, připravit ji o to.

“To je jediná alternativa,” prohlásil Thomas. “Buďto pojedeš se mnou do Amsterdamu a dovolíš mi vysvětlit, jak se věci mají, nebo tady počkáme na Wyatta, než ti přijde všechno vymazat z paměti.”

“Ale jenom vzpomínku na kousnutí,” zaprotestovala. “On by ne—”

“Vymaže všechno, co se událo během posledních několika měsíců,” odpověděl Thomas a tón hlasu napovídal, že to myslí zatraceně vážně. “Bastien ti měl vysvětlit, kdo jsou naši lidé, když jsi byla povýšena. Vlastně jsi bez toho vůbec neměla být povýšena. Poslali tě do New Yorku, aby ti o nás řekl. Pokud bys byla schopná to akceptovat a souhlasit, že zachováš tajemství, byla bys povýšena. Pokud ne, vše, co by ti řekl, by bylo vymazáno a ty bys povýšena nebyla.

Naneštěstí,” dodal suše, “Bastien byl tou dobou řekněme lehce roztržitý. Právě potkal svou životní družku a celkově se toho hodně semlelo. Povýšil tě, ale poslal zpátky do Anglie bez té důležité drobnosti. Wyatt měl za úkol držet tě dál od jakékoli práce nebo informace, která by nás mohla prozradit, dokud si Bastien neudělá čas zaletět do Anglie a postarat se o tebe. Pokud nedokážeš akceptovat nás a naše vysvětlení, Wyatt ti z paměti všechno vymaže. Včetně povýšení.”

Thomas vyčkal, než to vstřebá a pak se zeptal: “Tak co bude? Poletíš se mnou do Amsterdamu a necháš mne vysvětlovat? Nebo počkáme na Wyatta, necháme ho vygumovat ti vzpomínky a vrátit tě do práce, cos dělala před povýšením?” Počkal tep srdce a dodal: “Aspoň dokud ti nenajdou jinou práci a nevystrnadí tě z firmy úplně.”

Inez se nemusela rozmýšlet dlouho. Kariéra se stala jejím životem. Jen tak snadno se jí nevzdá. Ruku na srdce, klíče kanceláře viceprezidenta by jí museli vypáčit ze smrtí ztuhlých prstů, než by se jich vzdala. Přesto zaváhala, oči na klice, ale prsty po ní odmítaly sáhnout.

Nakonec zvedla ruku ke krku. Měla tam pověšený zlatý křížek na jemném zlatém řetízku. Požehnal ho papež, když byla v Itálii. Měl by být dvojnásob mocný, ale byl schovaný pod blůzkou, když ji Thomas kousnul. Nyní ho vytáhla a levou rukou zvedla před sebe jako štít, když odemkla a otevřela dveře pravačkou.

“Zpátky, Nosferatu!” vyštěkla, strach maskovala spravedlivým hněvem a Thomase při tom probodávala očima. K její veliké úlevě okamžitě couvnul.

S rukama nahoře – v jedné měl mobil – v gestu, jakým by nejspíš konejšil splašenou klisnu, ale rty mu pokoušel úsměv.

“Věděl jsem, že vyjdeš ven,” řekl a Inez hodně udivilo, že to znělo hrdě, jako by udělala něco chvályhodné a ne neuvěřitelně hloupé.

“Řekni Bastienovi, aby Wyatta neposílal. Jsme na cestě na letiště,” nařídila, pro jistotu zvedla křížek ještě o trochu výš.

Přikývl, s telefonem u ucha. “Jsme na cestě. Postarej se, ať tam oba máme letenku.”

Thomas nečekal, až Bastien odpoví. Zaklapl mobil, otočil se a vyrazil přes jídelnu.

Inez zaváhala a pak si rychle zaběhla do ložnice pro kabelku, než se pomalu – a opatrně – vydala předsíňkou do jídelny. Křížek třímala před sebou, když vstoupila do obývacího pokoje. Thomase uviděla vedle křesla, tak se postavila ke dveřím apartmá a mlčky pozorovala, jak bere ruksak a strká notový blok a pero do boční kapsy, a vyráží za ní. Jakmile zamířil jejím směrem, uskočila vzad, volnou rukou poslepu sáhla za záda, aby otevřela dveře. Vycouvala na chodbu a ani na moment se k němu neobrátila zády.

“Můžeš mi to přestat strkat pod nos,” odtušil tiše. “Upozorňuješ na nás, když ho držíš takhle nahoře.”

Inez se rychle rozhlédla na obě strany. Na chodbě byla pokojská a dva páry, všichni na ně zvědavě koukali. Spustila křížek blíž k hrudi. Ale nepustila ho, držela ho pevně ve zpocené ruce pro případ, že by po něm zčistajasna hrábnul.

S povzdechem jí dal přednost. “Až po tobě.”

“Ne,” zachraptěla a pak si odkašlala a už mnohem pevněji řekla: “Až po tobě.”

Thomas pokrčil rameny a vykročil k výtahu. Následovala ho v bezpečné vzdálenosti, přimhouřenýma očima pozorovala, jak kývnul prvnímu páru, který na chodbě minuli. Sama na ně taktak mrkla, plně se soustředila na Thomase, který ji vedl k postarší dvojici, čekající u zdviže.

“Opravdu krásný křížek, drahoušku.”

Inez nervózně pohlédla na starší dámu, která promluvila. Vyloudila chabý úsměv a pak ostře koukla zpátky na Thomase. “Požehnal ho papež.”

Thomas povytáhl jedno obočí a se zájmem se zeptal: “Který? Ten nový nebo papež?”

Inez zaváhala, uvažovala, jestli je jeden svatější než druhý, a potom zalhala a vsadila na jistotu: “Oba.”

Uchechtl se a potřásl hlavou. “Tohle bude cesta na dlouhou trať,” zamumlal, když se dveře rozjely a vcházel za postarším párem do výtahu.

Inez šla za ním, myslela na to, že má pravdu. Měla pocit, jakoby zestárla o deset let, během posledních několika minut. Rozhodně to bude dlouhý let.

Sjeli do přízemí a halou prošli mlčky. Teprve až když si Inez přisedla k Thomasovi na zadní sedadlo taxíku, promluvil. Šeptem. “Musíme ti koupit nějaký parfém, až se dostaneme na letiště.”

Podezíravě přimhouřila oči. “Proč?”

“Protože cítím tvůj strach, Inez, a to ve mně probouzí choutky tě líbat a konejšit,” pošeptal jí, jako by se nechumelilo.

Vykulila oči, hlavou jí táhly vzpomínky na jeho paže, jak ji objímaly, na jeho rty na jejích rtech, na vášeň, která se jí zmocnila, když ji líbal a hladil a potom na tu omamnou rozkoš a vzrušení, když ji kousnul. Měla co dělat, aby nepřelezla na vedlejší sedadlo a nevrhla se mu do náručí, když ji tyhle vzpomínky vzaly ztečí. Užívala si jeho laskání a dokonce i kousnutí, dokud si neuvědomila, že ji kouše.

Setřásla vzpomínky, znovu se na něj soustředila, podezírala ho, že jí tyhle myšlenky a pocity nějak vloudil do mysli. Nějak ji přinutil, aby ho chtěla. Tohle bude mnohem nebezpečnější výlet, než si prve myslela.

“Na letiště Gatwick,” požádal Thomas šoféra a Inez ho mlčky pozorovala, schoulená na sedadle, co možná nejdál. Když uviděla, jak vdechuje, nosní dírky se mu zlehka chvěly, zamračila se a uvažovala, jestli pořád cítí strach nebo jestli ho dokáže odlišit od touhy, která ji zaplavila, když si vybavila, jak se objímali. Když spatřila, že mu na rtech hraje lehký úsměv a všimla si, že jeho oči – normálně krásně stříbromodré – nyní žhnou víc do stříbrna, plné stříbřitých plamenů, ucítila, že se červená. Najisto věděla, že zachytil její touhu.

Vytřeštila oči leknutím, když se Thomas posunul na sedadle o kousek blíž, až jí rukou zlehka zavadil zboku o stehno. Ten letmý dotek okamžitě vyslal do jejího těla tužby, bylo až na pováženou, jak silné.

“Hni tím svým bezduchým zadkem zpátky na svou stranu,” zasyčela, při tom hleděla na řidičův zátylek. Určitě by se nepokusil kousnout rovnou tady, s taxikářem před nimi?

“Promiň,” zamumlal. “Já myslel…”

Thomas větu nedokončil, ale odsunul se a obrátil hlavu, zadíval se z okna, jakoby se snažil ignorovat její přítomnost ve voze. Rozhodla se počkat, až dojedou na letiště, než požádá o vysvětlení, které jí slíbil. Prozatím jí vyhovovalo, že ji ignoruje. Bylo neuvěřitelně znepokojivé uvědomit si, že fyzicky touží po mrtvé, bezduché věci.

Zamračeně na něj koukla, všímala si výrazných, bledých rysů tváře. Nebyl bledý jako mrtvola, ale bledý jako člověk, který tráví málo času venku na sluníčku. Líce měly zdravě růžový nádech a tak nevesele dumala, jestli je to krví, kterou mu dala ona.

Ztuhla, když se mu chřípí opět zachvělo a podíval se jejím směrem, takže zahlédla záblesk stříbrného ohně v jeho očích. Přikrčila se na polstrovaném sedadle, cítila se jako kočka zahnaná do kouta. Naštěstí hned zase odvrátil zrak a mohla se maličko uvolnit.

Ostražitě ho sledovala a dospěla k názoru, že vlastně neměl zas až tak špatný nápad. První věc, kterou udělá, až se dostanou na letiště, bude návštěva duty free a koupí si tam flakon parfému. Jestli něco nechtěla, tak aby poznal, co cítí. Obzvlášť, když začínala cítit víc touhy, než strachu, odkdy byli venku, v relativním bezpečí veřejnosti. Ano, rozhodně si koupí parfém. Bude pro ni mnohem snazší ignorovat svou touhu, když si jí on nebude tak zjevně vědom.

4. KAPITOLA

Thomas seděl otočený do protisměru, fascinovaně pozoroval skupinu hlučných Britů vzadu v letadle. Byli to samí muži, ale jeden z nich měl na sobě kratinký stejnokroj zdravotní sestřičky, na chlupatých nohách růžové síťované silonky, blonďatou paruku, vysoké podpatky a na vousaté tváři velmi neumělý make-up. Navíc měl na zádech přilepený papír s nápisem: Budu se ženit. Kopněte mě.

Zbytek party se smál a škádlil budoucího ženicha, a všichni měli už od pohledu pěkně naváto. Pánové očividně letěli do Amsterdamu na rozlučku se svobodou, aby si o víkendu vyrazili z kopýtka, a Thomas kroutil hlavou, dumal, proč se v Kanadě takovéhle věci nedělají. Vidět takhle namaškařeného Lucerna, by byl pohled pro bohy. Ne, že by s tím snad kdy souhlasil.

V duchu se už jenom při té představě chechtal jako blázen, když Inez zničehonic řekla: “Vysvětluj. Hned.”

S povzdechem se vzdal zábavné podívané na rozveselenou partičku potulující se po zadní části letadla. Letušky měly problém udržet zhruba půltucet mužů na sedadlech. V jednom kuse se potáceli do uličky za ostatními. Nebyli hrubí ani otravní, a většina pasažérů se jejich dováděním bavila, ale letušky s nimi měly plné ruce práce.

Obrátil se na sedadle a pohlédl na Inez. Zaznamenal, že se shovívavě neusmívá, jako zbylá většina letadla. Pozorovala ho očima přimhouřenýma nelibostí.

S dalším povzdechem se rozhlédnul po lidech sedících kolem nich a pak zavrtěl hlavou. “Nemůžu. Je tu příliš mnoho lidí.”

Což způsobilo, že se její sladká drobná pusinka sevřela ještě pevněji a oči ochladly. Ta ženská je uzlíček vášní – v jednu chvíli vzteky bez sebe, v příští hoří touhou. Měl smysly v pohotovosti, ostře vnímaly všechny změny, četly vůně, které se z ní linuly ve vlnách a kolísaly mezi touhou a pocitem viny, jak se jí měnila nálada.

Inez zamířila rovnou do duty-free shopu, jakmile je na letišti odbavili, a koupila si flakónek z Paříže. Bohužel jí parfém nedali rovnou do ruky, ale řekli, že si ho může vyzvednout, až nastoupí do letadla.

Čímž ji věru nepotěšili. Ve snaze ji rozptýlit zamířil do malé hospůdky v letištní čekárně, kde podávali grilované pochoutky. Oba si objednali a snědli jídlo.

Inez byla nepokrytě překvapená, že jí. On tak trochu také. Ani ne tak tím, že jí, ale tím, jak příjemné to pro změnu bylo. Jídlo se mu postupně omrzelo, během posledních zhruba deseti let, všechno chutnalo stejně a byla to děsná otrava, zato jídlo v restauraci překypovalo chutí, učiněné orgie smyslů, a on je s požitkem spořádal. Věděl, že by neměl být překvapen. Jedení a vychutnávání si jídla, byl jedním z příznaků nalezení životního druha, stejně jako neschopnost tu osobu přečíst. Jak to tak vypadá, není moc o čem pochybovat. Inez je jeho životní družka.

Její zvědavost sice bila do očí, ale hlasitý hovor a hudba v podniku jí bránily ho zpovídat. Vzhledem k tomu, že se do vysvětlování nijak nehrnul, trval na tom, že zůstanou, dokud je nezavolají do letadla. Inez sice dostala taštičku s nákupem z Paříže, jakmile nastoupili, ale jenom ji strčila do kabelky, než aby ho použila v tak uzavřeném prostoru.

Thomas byl vlastně docela rád. Ačkoli ho horská dráha jejích emocí chtě nechtě brala s sebou, jízdu si užíval. Po dekádách, kdy zažil jen minimum emocionální stimulace, vychutnával si vrcholy a dokonce i sešupy na dno, užíval si každičkou nuanci. Ačkoli, ruku na srdce, její vášeň ho brala o moc víc. Jeho zájem o ženy se začal vytrácet před nedávnem, když ho znudil dokonce i sex. Což byla věc, která mu posledních pár dekád vadila nejvíc.

“Thomasi?”

Zaslechl v jejím hlase zlost a uvědomil si, že na ni jenom mlčky zírá, zatímco mu hlava praská myšlenkami. Tak si odkašlal a řekl: “Tady ne. Poslouchali by nás.”

“Tvrdil jsi, že budeme celou dobu na veřejnosti, takže se budu cítit v bezpečí, zatímco budeš vysvětlovat,” připomněla vážně. “Pokud to nemůžeš vysvětlovat na veřejnosti, jak—”

“Dobře,” utnul podrážděnou tirádu. Znovu se rozhlédl, s úlevou zjistil, že všichni zřejmě věnují pozornost mužům vzadu v letadle, a potom se obrátil zpátky k ní. Zaváhal a pak vztáhl ruku a vzal její křížek do dlaně. Vytřeštěnýma očima sledovala, jak svírá ruku v pěst, chvilku ho drží a pak ruku rozevírá. Zlatý přívěsek ležel na dlani hladké a zcela bez poskvrnky.

“Křížek by mi nezabránil ti ublížit, Inez. To já. Se mnou jsi v bezpečí,” řekl tiše, pak se sarkasticky usmál a dodal: “A Césarův salát s česnekem navíc, který sis objednala v letištní restauraci, byl úplně zbytečný. Ani česnek nám neublíží.”

Při jeho slovech zrudla, ale nic neřekla.

Pustil křížek, při tom pokračoval: “Nejsme mrtví. Nejsme bez duše. Nejsme prokletí.”

S každou větou kulila oči víc a víc. “No a, jak—”

Thomas pozvedl ruku a Inez okamžitě ztichla. Pochvalně přikývnul. “Vypovím ti celou tu historii.”

Podrážděně mlaskla. “Nechci slyšet celou historii. Chci—”

“Spolupracuj, Inez,” naježil se a letmo ukázal na lidi okolo.

Rozhlédla se, všimla si, že i když se na ně zřejmě nikdo nedívá, určitě jsou dost blízko, aby je slyšeli. Kousla se do rtu a kývla, že chápe. “Povykládej mi ten příběh.”

“Četl jsem zajímavou knihu o Atlantidě,” začal a významně se na ni podíval.

Oči jí málem vypadly z důlků, ale zůstala zticha.

“V té knize se psalo, že Atlantida bývala izolovaná civilizace, mnohem vyspělejší společnost, než byl tenkrát zbytek světa. Dokonce mnohem vyspělejší, než jsme teď my.”

Mírně povytáhla obočí.

“A vědci v Atlantidě vynalezli způsob, jak zkombinovat bioinženýrství a nanotechnologii, aby vytvořili malilinkaté nanoboty, kteří mohou být vpraveni do krevního řečiště smrtelníka a putovat tělem, kde opravují poškození a likvidují nemoci svého symbionta, a také regenerují nové buňky, kde je toho zapotřebí. Nanoboti byli naprogramováni, aby se vypnuli a rozložili na prvočinitele, jakmile budou opravy hotové.”

Inez kývla, že rozumí, tvářila se fascinovaně.

“Co ale vědci nevzali v potaz, bylo, že smrtelná těla trpí neustálým poškozováním slunečními paprsky, životním prostředím a dokonce stárnutím, takže se nanoboti nikdy nedeaktivují, ale pokračují v opravách a regeneraci, dokonce replikují sami sebe, aby pokračovali v práci, na kterou byli naprogramováni.”

“Takže ty—”

Thomas ji vzal za ruku a umlčel, aby mohl pokračovat. “Jenomže nanoboti spotřebovávají víc krve, než kolik jí smrtelník dokáže sám vyprodukovat. V Atlantidě to nebyl žádný problém. Měli krevní banky a smrtelníci, kteří teď najednou byli nesmrtelní, protože nanoboti stále udržovali jejich tělo ve vrcholné kondici, fyzicky mezi bratru pětadvaceti a dvaatřiceti lety, jednoduše každé ráno dostávali transfuzi.”

“Odkud brali krev?” zeptala se Inez.

“Od smrtelníků,” odpověděl Thomas a pak vysvětlil. “Ne každý Atlanťan měl v sobě nanoboty. Neznám přesný sled událostí ani na kolika lidech to bylo testováno, než si uvědomili, že nanoboti neodumírají, jak očekávali. Jenom vím, že rodiče mého otce byli mezi těmi, kdo byli experimentálně léčeni dřív, než celou věc dali k ledu. Tak se seznámili. A pak byly samozřejmě nakaženy všechny jejich děti, nanoboti do nich prošli skrze matku.”

“Chápu,” zamumlala Inez. “A nanoboti jim dali tesáky a—”

“Ne. V Atlantidě žádné tesáky neměli. Jak jsem říkal, měli krevní banky a dostávali transfuze. Tesáky nebyly zapotřebí… ale potom přišel den, kdy se Atlantida propadla.”

“Propadla?” vyhrkla zvědavě.

Thomas přikývl. “Zavinilo to zemětřesení plus sopečné erupce nebo tak něco. Atlantida se propadla do moře, myslím. Buď jak buď, většina, pokud ne všichni, smrtelníci byli při té zkáze usmrceni a dokonce i nějací nesmrtelní, ale některým se podařilo uniknout a přežít. Rozprchli se po matičce Zemi, jenomže zjistili, že zatímco jejich společnost byla chráněná horami, které ji obklopovaly, a jejich lidé nesmírně vyspěli, zbytek světa za nimi po technologické stránce těžce zaostal. Dokonce se dá mluvit o primitivnosti.” Odkašlal si a upřesnil: “Tohle celé se událo kolem roku 1500… před naším letopočtem.”

Oči se jí nevěřícně rozšířily. “Cože?”

Když jen vážně přikývl, na oplátku se zamračila. “Ale to znamená, že byli na hony daleko před zbytkem světa. “Proč? Jak?”

Pokrčil rameny. “Drželi se doma a o svou technologii se nedělili.”

“Ale proč?” zopakovala. “Proč zůstávali tak izolovaní? Proč nikdy necestovali za hory, které je obklopovali? Jestli byli tak vyspělí, určitě měli tu možnost.”

“Jsem si jist, že ano,” souhlasil Thomas a pak pokrčil rameny. “Ale nevím, proč zůstali tak izolovaní. Bratranec jednou říkal něco o prastarém sporu se sousedním klanem a mírové smlouvě, která zaručovala, že žádní lidé nepřekročí hranici hor, která je oddělovala.”

“Ale nakonec to udělali, když se Atlantida propadla,” zašeptala a on přikývl.

Inez o tom pouvažovala a pak se zeptala: “Jak přežili, když se najednou ocitli bez krevních bank a tak dál?”

Thomas poznal, že jí to došlo, už když tu otázku vyslovila, podle toho, jak se zatvářila, ale stejně odpověděl: “Zpočátku to bylo zlé. Potřebovali krev, ale neměli jak ji získat. Za hranicemi Atlantidy žádné krevní banky neexistovaly. Jenomže prací nanobotů bylo dělat vše nezbytné k opravě a regeneraci těla a k tomu potřebovali krev.” Pokrčil rameny. “Podle mě zareagovali vyvinutím vysouvacích zubů. Plus, přeživší se také stali rychlejšími a silnějšími a lépe viděli potmě.”

“Proč potmě?” zeptala se okamžitě Inez. “Jestli nejste prokletí ani bezduší, proč nemůžete chodit za denního světla?”

“Oni mohou,” zdůraznil Thomas a nervózně se rozhlédl, aby se ujistil, že jim nikdo ze spolucestujících nevěnuje nezdravou pozornost. “Mohou chodit ve dne, ale slunce způsobuje tělu nejhorší škody, takže potom musí zkonzumovat víc krve. Vyhýbají se slunečnímu světlu, aby se vyhnuli nutnosti příliš častého krmení.”

Když se zamračila, dodal: “Smrtelníci nebyli nijak zvlášť nadšení, že je nesmrtelní mají za dobytek. Mnohé Atlanťany zabili nebo přinejmenším strašlivě zranili, když byli přistiženi, jak se přiživují na smrtelnících. Bylo pro ně pořád lepší maximálně se vyhýbat slunci a žít, spát a lovit pod rouškou noci. Jasně, ty ostatní schopnosti dost pomáhaly.”

“Být rychlejší, silnější a mít noční vidění?”

“Ano a schopnost číst a kontrolovat mysl smrtelníků, a také jim umět vymazat vzpomínky, takže při krmení necítí bolest ani si na ně potom nevzpomenou. Nebýt toho, utajit jejich existenci by bylo zhola nemožné. Byli by loveni a nakonec vyhlazeni,” řekl tiše a pak podotknul: “Smrtelníci nás mohou porazit— chci říci je, prostou početní převahou.”

Zamračila se, otevřela pusu, zase ji zavřela a naklonila se, aby zašeptala: “Ale tys mi paměť nevymazal.”

“Ne,” tiše přitakal Thomas. Viděl jí v kukadlech otazníky, ale zavrtěl hlavou. Tohle tady vysvětlovat nebude. Neměl potuchy, jak vezme novinu, že je jeho životní družkou a nechtěl, aby ztropila scénu v letadle. Pokusil se ji odvést od tématu. “Starší mají radši, když se jim říká nesmrtelní a ne upíři, ačkoli docela nesmrtelní nejsou. Můžou umřít, ale ne na nemoc a dokonce ani na zranění ne.”

“Jak teda?”

Zaváhal. Položila otázku, na niž odpovědět bylo nebezpečné. Pokud se rozhodne, že nechce, aby smrtelníci mezi sebou strpěli nesmrtelné, může tuto informaci zneužít, aby jim ublížila. Bohužel jí nedokázal přečíst myšlenky, takže nemohl posoudit, jak tyhle informace bere. Nevypadala vystrašeně, jako prve. Vlastně vypadala spíš fascinovaná, než cokoli jiného… Přesto…

“Je to kolík do srdce, jako u těch bájných upírů?” vyhrkla.

“Může zastavit srdce,” připustil opatrně.

Obočí jí málem splynula v jedno. “Ale nezabije.”

“Ne, pokud je odstraněn dost rychle,” přiznal.

“Tak jak—”

“Jediné, co potřebuješ vědět, je, že zase existují krevní banky. Nemusí lovit, aby se nakrmili,” zašeptal.

“Ale tys mě kousl.”

Thomas se znovu rozhlédl. Nikdo zdá se nedával pozor, ale když se obrátil zpátky k Inez, zahlédl ženu na sedadle před ní, úzkou škvírou mezi sedadly před nimi. Ženina hlava byla natočená bokem, ucho těsně u mezery. Přimhouřil oči, zaměřil se na její myšlenky… ulevilo se mu, že ji dokáže přečíst, dokud si neuvědomil, že opravdu poslouchala. Dychtivě. A měla podezření, že Inez nevykládá žádnou historku z knížky. Okamžitě jí začal promazávat vzpomínky a nahrazovat je přesvědčením, že celý let prospala. Pak ještě věnoval chvilku jejímu uspání pro zbytek letu a otočil se k Inez.

Podezíravě těkala pohledem mezi ním a sedadly před nimi. “Cos to teď dělal?”

“Kousnul jsem tě, protože chladicí box s krví, který mi Bastien nechal poslat do Dorchesteru, ještě nedorazil,” řekl skoro šeptem, otázku ignoroval. “Byl jsem celý bez sebe strachy o tetu Marguerite, během včerejšího letu do Anglie, a dal si jenom jeden sáček. Bastien měl obavy, že poletím hladový a pravděpodobně budu v pokušení nakrmit se z někoho na letišti nebo v letadle, a budu odhalen.”

“Kolik krve denně si musíš normálně dát?” pošuškala mu zakaboněná Inez.

“Tři nebo čtyři sáčky, obvykle,” přiznal neochotně.

“Tři nebo čtyři sáčky?” užasla. “To je kolik? Tři nebo čtyři pinty?”

“Tak nějak,” zabrblal, krčíc rameny.

“Měl jsi jeden včera a dneska žádný, takže jsi byl asi sedm pint pod normou, když jsi mne kousl?”

“Tak nějak,” zopakoval Thomas, moc příjemné mu to nebylo.

Inez na něj chvilku zírala a potom nejistě řekla: “Tolik sis ze mě nevzal. V lidském těle je jenom nějakých osm pint krve, viď?”

“Ne, tolik jsem si z tebe nevzal.” Neměl představu, kolik krve má průměrný člověk. Za normálních okolností o něčem takovém nepřemýšlel.

“Co se stane, když nedostaneš dost krve?”

Thomas zaváhal a potom kápl božskou: “Nanoboti opustí krevní řečiště a vydají se do orgánů a kůže, hledat další krev, aby je poháněla.”

“Bolí to?” zeptala se s vážnou tváří.

“Jako když ti tělem protéká kyselina,” zamumlal, celý nesvůj na sedadle poposedl.

Bál se, aby to špatně neodhadl a nevzal si krve příliš mnoho, po tak dlouhé době bez krmení z paznehtu, tak si od Inez nevzal moc ani omylem… jen tolik, aby pro tu chvíli utišila nejhorší křeče. Tělu dlouho netrvalo a spotřebovalo tu trochu, co načerpal, a bolesti a křeče z hladu se svižně vrátily. Postupem času byly čím dál nesnesitelnější, ale většinou se mu je dařilo ignorovat, zabavoval se výjevy a zvuky okolo. Jenomže teď, když to téma nakousli, mu už dělalo potíže dál bolest ignorovat. Bude to obrovská úleva, až dorazí do hotelu v Amsterdamu a bude moct vyplenit ledničku krve, která tam – jak Bastien slíbil – na něj bude čekat.

Inez si okusovala ret a hleděla na Thomase, její pocity se ustálily někde mezi úlevou a starostí. Hrozně se jí ulevilo, když zjistila, že není žádná bezduchá, mrtvá pijavice, jako ten smyšlený Dracula a jeho soukmenovci. To by byla noční můra. Nemohla by to akceptovat, dokonce ani, kdyby jí to mělo udržet práci. Ale ty růžové tváře, kterých si všimla těsně poté, co ji kousnul, byl dočasný stav. V taxíku ho nespouštěla z očí a tak se jí doslova před očima růžový nádech z jeho lící vytrácel, během dlouhé cesty na letiště Gatwick. V době, kdy tam dorazili a byli odbaveni v terminálu, žádný nádech nezbyl a on byl děsivě bledý… nezdravě bledý.

Tenkrát si s tím moc hlavu nelámala, ale nyní, když pochopila, co přesně je, začínala mít starost. Z toho, co jí Thomas vysvětlil, bylo jasné, že se opravdu nijak zvlášť neliší od ní a ostatních smrtelníků… až na to, že disponuje řekněme dlouhověkostí. Zvláštními schopnostmi, které většina smrtelníků nemá. Větší silou a rychlostí, říkal, schopností vidět lépe ve tmě, a samozřejmě má tesáky. Jenomže měl také poněkud děsivé slabiny, dokonce by se dalo říci postižení. Nedokázal žít dlouho bez krve, aniž by trpěl strašnou bolestí. Viděla, jak se mu dělají vrásky bolesti kolem úst a očí. První se začaly objevovat krátce po příjezdu na letiště, a když nastoupili do letadla, byly hlubší.

Může se stydět, že ji v té chvíli nijak zvlášť netrápily. Spíš si myslela, že si to zaslouží, protože ona má krk pořád citlivý na dotek, ale když jí teď vysvětlil, jak se věci mají…

Mlčky na něj zírala, bojovala s nutkáním nabídnout mu, aby ji kousnul ještě jednou. Být to čistě altruistické nutkání, možná by nebojovala tak tvrdě. Nesnášela pohled na někoho, kdo trpí bolestí, a opravdu, když jí to teď vysvětlil, nezlobila se, že ji kousl. Sice se jí nelíbila myšlenka být dobytkem nějakého nesmrtelného, jak to vyjádřil, ale ve skutečnosti to nebylo jiné, než darovat krev v krevní bance nebo příteli. Kromě metody darování… a právě v tom vězel problém a důvod, proč odolávala nabídce. Nešlo o čistý altruismus. Užila si to. Polibky, hlazení, vůni, vášeň, která ji zaplavila, a část jejího já byla celá žhavá, prožít to znovu.

Jestli takhle reaguje na muže, který ji kouše, vážně musí do budoucna zapracovat na společenském vyžití, pomyslela si, sama sebou znechucená. Strádání v této sféře evidentně zavinilo, že je natolik zoufalá, aby se ochotně nechala pokousat, jen pro trochu vášnivého požitku, který je k tomu jako bonus.

Uslyšela, jak se Thomas zhluboka nadechl a pohlédla na něj, uviděla, jak pomalu vydechuje nosem. Hned poznala, že je to pokus přitlumit bolest, kterou zakoušel, a otevřela pusu, na jazyku měla nabídku, aby ji kousnul znovu, když vtom se najednou rozsvítil nápis zapnout bezpečnostní pásy.

“Ztrácíme výšku,” řekl Thomas a zapnul si pás. “Brzy budeme přistávat.”

Inez sklapla, spolkla nabídku, kterou mu chtěla udělat, a rychle sklonila hlavu k bezpečnostnímu pásu. Netřeba se mu nabízet, když už jsou skoro tady. Jedné části jejího já se ulevilo. Druhá byla děsně zklamaná.

Na letišti Schiphol v Amsterdamu bylo stejně rušno jako v Gatwicku, jenže Thomas měl tentokrát menší trpělivost. Dav proudící kolem něj zhoršoval křeče, kterými trpěl. Nemohl se dočkat, až unikne z mačkanice lidských těl, popoháněl Inez letištěm na první nástupiště. Ulevilo se mu, když uviděl, že zrovna přijíždí vlak. Zastavil se u automatu na jízdenky, netrpělivě počkal, než si nakoupí mladík, který tam už stál, koupil jim lístky a zahnal Inez do vlaku. Nastoupili těsně předtím, než se dveře zavřely.

Přízemí bylo ze tří čtvrtin plné. Thomasovi v jeho duševním rozpoložení připadalo narvané. Když Inez zamířila ke dvěma volným místům u stěny, pobídl ji dál, ke schodkům vedoucím do patra. Přesně jak doufal, hořejšek byl obsazený podstatně méně. Kočíroval Inez k prázdnému stolku pro dva a ztěžka dosedl, ruksak si hodil na zem k nohám.

“Překvapuje mě, že Bastien neobjednal auto, aby nás vyzvedlo,” podotkla Inez s udýchaným smíchem, sotva kecla na sedačku.

“Nabízel to,” přiznal Thomas. “Ale vlak je pravděpodobně rychlejší. Mimoto, v Amsterodamu není velký provoz. Myslím aut. Většina lidí chodí pěšky nebo jezdí na kole. Svezeme se vlakem do centra a pak tramvají do hotelu.”

Inez přikývla, pohledem zabloudila z okna, když vyjeli z nádraží, aby viděla ubíhající krajinu. Moc toho neviděla. Byla noc. Tmu a sem tam světýlko. To bylo všechno. Zřejmě o nic víc nadšená výhledem, než čekal, že bude, obrátila pohled zpátky k němu a zvědavě se zeptala: “Už jsi byl někdy v Amsterodamu?”

Thomas přikývl. “Mnohokrát. Ty?”

Rozesmálo ho, jak rychle zavrtěla hlavou. “Děsí tě jeho pověst?”

Rozpačitě se usmála a kývla.

“Není tím, čím se proslavil,” odtušil tiše.

Naklonila hlavu a pochybovačně zvedla obočí. “Marihuana tady není legální a čtvrť červených luceren neexistuje?”

“Well, ano a ano,” zakřenil se. “Ale to je jenom jedna tvář města. Je to opravdu krásné místo. V centru není záplava aut. Většina lidí jím prochází pěšky nebo na kole, a jinak jsou tu tramvaje a autobusy. Málo aut udržuje znečištění na minimu a domy jsou starší, než najdeš v Londýně, velmi malebné. Myslím, že se ti tu bude líbit.”

“No, uvidíme,” řekla vyhýbavě.

Kývnul a pohlédl z okna, pak zpátky na ni. “Bastien ti nechal do hotelu poslat nějaké šaty a drobnosti.”

Když povytáhla obočí, pokrčil rameny. “Připomněl jsem mu, že poletíš bez zavazadel.”

“To bylo pozorné,” šeptla, tvář vážnou.

Jenom nad tou poklonou mávnul rukou a řekl zlehka: “Jsem pozornej chlápek.”

“Ano, jsi,” přitakala a jemu bylo nepříjemné, jak vážně to řekla. A bylo mu ještě nepříjemnější, když položila otázku otázek. “Kolik ti je?”

Thomas se ušklíbl. Kvůli tomu, jak s ním odjakživa jednal Bastien s Lucernem, se mezi příbuznými obvykle cítil jako děcko, a to dokonce i přesto, že jeho sestra Jeanne Louise byla ještě mladší. Nicméně teď, protože věděl, že Inez nemůže být víc, než třicet, mu bylo trapné, jak je starý. Nakonec řekl jenom: “Jsem starý.”

“Jak starý?” Inez se nenechala odbýt. Zakřenila se a vysvětlila: “Ptám se jenom proto, že se říká, že muži jsou tím dvornější, čím jsou starší a ty jsi velmi dvorný.”

“Ne víc, než většina ostatních mužů,” namítl, což ocenila výsměšným odfrknutím.

“Thomasi, ty jsi rozhodně mnohem pozornější a dvornější, než všichni ostatní muži, které jsem kdy v životě potkala.” Když otevřel pusu, aby se přel, začala na prstech odpočítávat důkazy: “Zaprvé, napustil jsi mi vanu a objednal čaj a snídani, když jsi zjistil, že jsem tě spěchala vyzvednout bez sprchy a čaje. A nyní jsi dohlédl, abych v Amsterdamu nezůstala bez oblečení. Pokaždé mne při chůzi mezi lidmi bereš za loket, otevíráš mi dveře a – kromě toho sprintu Schipholským letištěm – přizpůsobuješ délku svých kroků mým,” zdůraznila a pak vyklenula jedno obočí se slovy: “Jestli je dvornost mužů úměrná věku, musíš být aspoň tisíciletý.”

Zasmál se, jak si ho dobírá. “Vychovávala mě teta Marguerite. Její dcera Lissianna a já jsme jenom čtyři roky od sebe. Vycvičily mne v dvornosti.”

“Jak starý?” trvala na svém.

Zamračil se, krátce pátral v hlavě po nápadu, jak změnit téma, aniž by odpověděl, a potom si uvědomil, že jestli bude jeho životní družkou, dříve či později mu nezbude, než svůj věk přiznat a neochotně zabrblal: “Narodil jsem se v roce 1794.”

Inez při té novině zamrkala, moment na něho zírala, a pak zamrkala znovu, než se konečně nevěřícně zeptala: “Sedmnáct? Sedmnáct set a devadesát čtyři? Ty jsi víc, než dvě století starý?”

“Starý, huh?” opáčil omluvně.

Chvíli mlčela a pak se pohodlně opřela a pokusila se o nonšalantní pokrčení ramen a prostě řekla: “No, dvě sta je pořád lepší než šest set.”

“To by sedělo na mého bratrance, Lucerna,” odtušil Thomas a vyhlédl z okna, protože světel venku přibývalo.

“Tvému bratranci je šest set?” vyhrkla, nemohla tomu uvěřit.

Thomas se zasmál jejímu zděšení a kývnul, pak sebral batoh a vstal. “Pojď, už jsme tady.”

Vyvedl ji z vlaku a k okénku informací a prodeje jízdenek, a oběma koupil legitky Amsterdamské městské hromadné dopravy.

Jakmile nastoupili do autobusu, který mířil k hotelu Amstel, Thomas vytáhl mobil a zavolal Herbovi. Měl v plánu ubytovat se v hotelu, vyzunknout dva tři sáčky krve a hned pak vyrazit ven, pokusit se najít tetu Marguerite. K tomu potřeboval souřadnice místa, kde je. Doufal, že pokud Herbovi zavolá hned teď, tak v době, kdy budou ubytovaní a on nakrmený, už pro něj bude mít aktuální souřadnice Marguerite.

Pozoroval Inez, při čekání než to Herb vezme. Byla zabraná do prohlížení všeho venku, její oči přelétaly po stařičkých budovách a chodcích všeho věku, a on si vážně moc přál umět ji přečíst, aby zjistil, co si myslí. Amsterdam bylo jedním z jeho nejoblíbenějších měst na světě, a byl zvědavý, jestli se jí bude líbit.

Zvědavost potlačil a obrátil pozornost k telefonu, když to Herb konečně vzal. Inez se zdála uchválená ubíhající scenérií, tak ho udivilo, že když domluvil a zavěsil, obrátila se k němu s otázkou: “Kdo je Herb?”

“Kamarád,” odvětil a šoupnul přístroj do kapsy. “To on vysledoval mobilní telefon tety Marguerite sem do Amsterdamu.”

“A teď ho sleduje znovu?”

“Ano, chci vyrazit ven a hledat ji, hned jak se ubytujeme. Vysledovat mobil pár minut zabere, tak mne napadlo, že jestli ho pustím po stopě teďka, bude mít čerstvé souřadnice, až budu připravený.”

Inez to odkývla a potom se zeptala: “Proč mi nedokážeš číst myšlenky ani vymazat paměť?”

Naprosto nepřipraven na tuto otázku, Thomas zjistil, že se mu jazyk najednou lepí na patro.

“Tvrdil’s, že vám nanoboti umožňují číst myšlenky ostatních, kontrolovat je a dokonce vymazat vzpomínky na to, co se stalo, ale v hotelu jsi říkal, že mi nedokážeš vymazat vzpomínky,” zdůraznila. “Proč?”

Zvolna vydechl. Nenapadlo ho, že to přijde na přetřes tak brzy. Doufal, že bude mít trochu času na námluvy, než zabrousí k tématu životních druhů a tak dál. Kdožvíproč si nemyslel, že Inez je na tento rozhovor připravená.

Nesmrtelní rychle akceptují, že osoba, kterou nedokážou přečíst, je jejich životním druhem a jednají podle toho. Smrtelníci, na druhou stranu, byli drobet ošidnější. Někteří přijali myšlenku být životním druhem bez potíží, jiní tomu nevěřili a potřebovali dlouhé námluvy, no a ti ostatní zkrátka nechtěli mít s nesmrtelnými nic společné ani být jedním z nich. Nemohl jednoduše prohlásit, že si jsou životními druhy a čekat od ní, že to vezme za bernou minci. Nebyl si zatím jistý, že ta zpráva bude dobře přijata, a raději by se rozhovoru vyhnul, dokud nebude mít představu, jak to vezme. Zděsí se samotného pomyšlení na to, že by byla jeho družkou? Jemu osobně se docela líbila představa, že je jeho družkou a zjistil, že s každým okamžikem, který strávili pospolu, se mu to zamlouvá pořád víc a víc, ale co na to ona? Už na něj nezírala, jako by byl ďáblovo sémě, ale to ještě neznamená, že bude souhlasit usadit se s ním a žít na hromádce… příštích několik století.

“Thomasi?” naléhala.

Otevřel pusu, ale nedokázal vymyslet ani ťuk, co říci, aby změnil téma. V zoufalství zabloudil pohledem z okna a oddechl si, až to zasyčelo, protože cinkl zvonek. “Jsme tady.”

Bleskově vstal, zatímco autobus zpomaloval k zastávce, hrnul se ven a pro jednou ji nevzal za ruku a nedoprovázel. Nicméně se držela hned za ním a málem se nahlas rozesmál, když zabrblala: “Zachráněn zvonkem,” náramně trpkým tónem.

Ukáznil obličej a nasadil vhodně nevinný výraz, popadl ji za ploutev a odváděl do hotelu. Šla s ním celkem povolně, dokud neprošli hlavním vchodem. Pak se zastavila jako by vrostla do země a jenom zírala na obrovskou halu. Přestože tady už byl, Thomas zůstal stát a rozhlížel se spolu s ní.

Postaven v roce 1867, hotel byl impozantní a elegantní. Měl rozlehlou bílou vstupní halu, uprostřed se vypínala do výše dvou pater, s vyřezávaným dřevěným schodištěm, které vedlo na balkon druhého poschodí, s klenutými oblouky, sloupy, balustrádou a vyřezávaným zábradlím. Je to celé úžasně působivé, pomyslel si Thomas, když bral Inez za ruku a vedl k recepci. Zapsal je, zdvořile odmítl pomoc s ruksakem a odvedl ji k výtahu.

“Tak co?” spustila Inez, sotva se zavřely dveře. “Proč jsi mne nedokázal přečíst ani vymazat moje vzpomínky?”

“Kdo říká, že nemohl?” zamumlal vyhýbavě, zděšený její vytrvalostí. “Třeba jsem jenom nechtěl.”

“Slyšela jsem tě mluvit s Bastienem, přes koupelnové dveře. Řekl jsi, že mi nedokážeš vymazat vzpomínky. Mimochodem, měl bys to mnohem jednodušší, kdybys mě prostě přinutil zapomenout na všechno, co se stalo. Tak proč mne nedokážeš přečíst ani mi mazat vzpomínky? Je jich hodně, komu to nemůžeš udělat?”

Thomas se zašklebil, vroucně si přál, aby aspoň na tuhle otázku zapomněla, minimálně než se dostane do svého pokoje a zkonzumuje pár sáčků krve, a jeho mozek se dá trochu do kupy.

“Thomasi?” otravovala pořád dál.

“Ne, neexistuje mnoho smrtelníků, které nesmrtelný nedokáže přečíst ani jim vymazat vzpomínky,” přiznal ponurým hlasem.

“Ale tys mi nedokázal udělat ani jedno?” zamračila se Inez.

Přikývl, oči mu sklouzly k svítícím číslům. Už byli skoro ve svém patře.

“Ale tvrdil jsi, že Wyatt to svede a Bastien ho pošle, aby to udělal namísto tebe, pokud s tebou neodjedu do Amsterdamu a nedovolím ti všechno objasnit,” zrekapitulovala a zeptala se: “Je Wyatt starší, mocnější upír? Proto sis myslel, že to dokáže, přestože ty ne?”

Dřív než byl nucen vymyslet nějakou lež, dorazili do svého poschodí a dveře výtahu se otevřely. Skoro zahekal úlevou, vyběhl z výtahu, mrkl na cedulky ukazující kudy se vydat, aby se dostali k číslům svého pokoje, a pelášil tou cestou.

“Tobě je tahle konverzace vážně nepříjemná, viď?” zeptala se suše Inez, když utíkala chodbou za ním.

Thomas věděl, že je hrubé nepřizpůsobit krok jejímu, ale víceméně zoufale se potřeboval dostat do jejich apartmá. Byl si jistý, že kdyby si jen mohl nabodnout jeden dva pytlíky na zuby, v hlavě se mu vyjasní a bude přesně vědět, co říci o životních družkách, a že ona je tou jeho.

Zrovna se zastavil přede dveřmi jejich apartmá, když mu začal vyzvánět telefon. Vytáhl ho z kapsy a předal Inez.

“Řekni ahoj Bastienovi,” zavrčel a soustředil se na odemykání dveří, zatímco ona rozevřela telefon.

“Ahoj, Bastiene,” zazpívala zvesela. “Pročpak mi Thomas nemůže číst myšlenky ani mě kontrolovat a proč ho ta otázka tak nervuje?”

Dveře cvakly, otevřeno, ale Thomas si toho stěží všímal, jeho pozornost patřila Inez. Oči jí jiskřily, skvěle se bavila. Ona to věděla a přímo se pásla na tom, jak ho tahle záležitost nervuje. Ženy! Nikdy jim neporozumí. Že prý něžnější pohlaví. Povídali, že mu hráli. S velikou rozkoší mučí muže.

Nechal na ní, ať jde za ním nebo ne, jak je jí libo, vpadl do místnosti… oblila ho úleva, sotva spatřil chladicí box A.B.B. na stole v obývacím pokoji apartmá.

Cítil, jak se mu zuby v ústech posouvají a vyjíždí, když rychle kráčel k boxu. Odhodil víko, sáhl dovnitř, popadl sáček a okamžitě si ho napíchl na zuby. Už byl skoro prázdný, krev se vsakovala do jeho organismu a promptně tišila křeče, když si uvědomil, že Inez nějak moc ztichla. Najednou ho sevřela úzkost, obrátil se s pytlíkem u pusy a podíval se na ni. Vešla za ním do pokoje a nyní stála vedle sofa, tvářila se smrtelně vážně, při tom poslouchala, co jí říkal Bastien. Očividně ji nijak nepotěšilo jeho vysvětlení principu životních druhů, nebo ji možná nepotěšilo, že je jeho životní družkou.

Ramena svěšená, Thomas se zase obrátil k boxu a vytáhl druhý sáček, držel ho v ruce a čekal, než se ten, co měl v puse, vyprázdní. Chystal se ho vyměnit, když se Inez zničehonic objevila vedle něj.

“Chce s tebou hovořit,” řekla, podávala mu telefon.

Thomas si vytáhl prázdný sáček z pusy, hodil ho na stolek a sáhl po aparátu.

“Díky,” zamumlal.

Přikývla, obrátila se a odešla, mířila rovnou ke dveřím, které vedly do zbytku apartmá. Nepochybně hledá svůj pokoj, uvědomil si ztrápeně. Tvářila se příšerně vážně, když mu podávala přístroj, všechna veselost se z ní vytratila. Vlastně, jak si tak vzpomíná, byla dost bledá. Teď doopravdy chtěl zjistit, co jí Bastien řekl.

S povzdechem si zvedl telefon k uchu, očima bezděky sklouznul k plnému sáčku krve, který pořád držel. Nepřítomně pohlédl na štítek, když otevíral pusu, aby řekl ahoj, a pak strnul, plný pytlík upustil na zem a sáhl po tom prázdném na stolku. Četl si jeho štítek s čím dál tím větší hrůzou.

“Thomasi? Thomasi, jsi tam?” hulákal Bastien ze sluchátka.

“A do prdele!” odvětil.

5. KAPITOLA

Bylo teprve devět večer, ale Inez už byla utahaná jako kotě, tím vším, co se dneska semlelo, když vešla do první ložnice apartmá a zvědavě se rozhlížela.

Thomas tvrdil, že Bastien zařizuje, aby tady měla nějaké šaty na převlečení, ale zatím neviděla nic, co by tomu nasvědčovalo. Místnost byla jako ze škatulky a aspoň na první pohled v ní nebylo nic osobního. Už se chtěla vrátit do obývacího pokoje, když ji napadlo kouknout do šatny.

Přešla pokoj a otevřela první dveře v řadě. Zjistila, že hledí do obrovské, krásné koupelny. Hned si všimla toaletního stolku a vydala se k němu, očima klouzala po věcech vyrovnaných na mramorové desce. Minimálně tři rtěnky různých odstínů a moře další kosmetických přípravků, až jí oči přecházely. Půlku z nich ani nepoznala.

Nikdy to s líčením dvakrát nepřeháněla, troška pudru, rtěnka, možná zdravíčko a hotovo. Zřídkakdy použila řasenku a stíny a ostatní věci, které tady viděla ležet, aspoň ne do práce. Přesto byly doručeny, stejně jako kartáč, hřeben a další potřeby k péči o vlasy. Vše, co by si jen mohla přát, zde bylo vyskládané a připravené, stačilo sáhnout.

Obrátila se, vrátila do ložnice a našla šatní skříň, nijak zvlášť ji nepřekvapilo, že když ji otevřela, našla ramínka plná šatů, včetně nočních košil a županu. Zběžně se ujistila, že jsou v její velikosti. Couvla a podívala se dolů na rozmanitou obuv. Nazouváky, tenisky, polobotky i jehly. Pro každou příležitost něco.

Kroutila hlavou a zamířila k prádelníku vedle postele, přikyvovala, když se ukázal reprezentativní výběr kalhotek, podprsenek, ponožek a punčoch.

Ověřováním velikosti se nenamáhala, věděla, že také budou mít tu její. Bastien Argeneau byl mužem se smyslem pro detail. Nijak by ji nepřekvapilo, kdyby se dozvěděla, že má někde záznamy o velikostech a oblíbených barvách všech svých zaměstnanců, čistě pro každý případ. Buď to anebo poslal někoho z firmy za jejím domácím, aby ho pustil k ní do bytu zjistit velikost oblečení.

Inez se obrátila a znovu prohlédla plnou skříň a zavrtěla hlavou. Bylo v ní dost šatstva na dvoutýdenní pobyt, ale na druhou stranu, Argeneau nikdy nic nedělali polovičatě.

S povzdechem si sedla na kraj postele a pak se svezla na záda a zavřela oči. Byla vyčerpaná a taky pořád ještě naštvaná. Šaty ani ostatní rozmařilosti jí náladu nezvedly. Bastien jí odmítl vysvětlit, proč ji Thomas nedokáže číst ani ovládat, trval na tom, že je to něco, co jí musí Thomas vysvětlit sám, až bude připraven. Ale z jeho reakce na její otázky vytušila, že to hned tak nebude.

Ušklíbla se. Nikdy nebyla z nejtrpělivějších a nesnášela pocit, že není v obraze. Být nucená tápat ve tmě ji nutně dovedlo k názoru, že je to důležité a vážně by to měla vědět.

Zamračila se, když uslyšela bouchání, které tlumeně přicházelo z vedlejší místnosti. Vstala a šla ke dveřím obývacího pokoje, očima našla Thomase, pořád stál u stolu s chladicím boxem. Zády k ní, ramena svěšená a poslouchal něco, co mu po telefonu vykládal Bastien a dělal si poznámky do bloku na stole.

Pohledem zalétla ke dveřím na chodbu, když bušení pokračovalo, a pak zpátky k Thomasovi, ale jestli to slyšel, bylo mu jedno, že za dveřmi někdo je.

Nyní dost naléhavě syčel do telefonu, příliš potichu, než aby slyšela co. Obávala se, že mu Bastien možná sděluje špatné zprávy o Marguerite. Ustaraně se zamračila a šla ke dveřím apartmá, aby bouchání učinila přítrž. Při téhle razanci ten, kdo je za dveřmi, každou chvíli zburcuje lidi v sousedních pokojích a nakonec ještě přivolají hotelovou ochranku.

Podrážděná tímto nebezpečím se mračila, když otevírala dveře. Pootevřela jenom na škvíru, aby ten výtržník neviděl Thomase, chladničku a prázdný krevní sáček. Nechtěla rozrušit uklízeče, nebo kdo to tam vlastně je. Jenomže muž za dveřmi byl už tak jako tak parádně rozrušený, na tváři se mu odrážela podivná směs obav, omluv a úlevy, když otevřela.

“Ano?” zeptala se a trochu se jí ulevilo, když pohledem přejela po černém nylonovém saku, které měl na sobě, s logem. A.B.B. Stejné logo bylo na přenosné chladničce, kterou nesl, stejně jako na té, co stála na stole před Thomasem. A.B.B., Argeneau Blood Bank. Krevní banka Argeneau. Jedna z firem zastřešená Argeneau Enterprises. Moc toho o ní nevěděla. Vždycky ji drželi dál od všeho, co mělo něco společné s A.B.B. Nyní už ovšem chápala proč.

Rychle zvedla pohled zpátky k mužově tváři, když ji zaplavila holandština, drmolená úzkostným tónem. Zavrtěla hlavou a maličko se zamračila. “Omlouvám se, já ne—”

“Aha! Anglicky.” Kývnul. “Udělal jsem chybu. Prve jsem sem doručil krev.”

“Nenechal jste ji na recepci, že ne?” zajímala se, uvažovala, jak by vysvětlili, proč má být na jeden z hotelových pokojů doručen chladicí box krve.

Kurýr zamrkal, očividně otázku nečekal. Přesto odpověděl: “Ne, samozřejmě, že ne. Zjistil jsem číslo pokoje, přinesl ji nahoru a našel pokojskou, aby mě pustila dál a já ji tady mohl nechat. Ale udělal jsem chybu—”

“Kontrola mysli?”

Hleděl na ni, tvářil se zmateně.

“Použil jste na tu pokojskou kontrolu mysli, aby vás pustila dovnitř?” rozvedla to.

“No jasně,” teď se mračil a začínal být trochu naštvaný. “Ale nechal jsem tady špatný box. Patřil do Nočního klubu.”

“Do Nočního klubu?” zeptala se zvědavě.

Sklapl pusu a upřel na ni zrak, a Inez zamrkala úžasem, když ucítila lehké čeření na okraji mysli. Bylo tak slabé, že kdyby se na ni ten chlapík tak silně nesoustředil a ona nevěděla nic o nesmrtelných, a co dokážou, nejspíš by si toho ani nevšimla.

“Čtete mi myšlenky,” obvinila ho a zakabonila se. “Ale Thomas mi myšlenky číst neumí.”

Ať už jí z nich vyčetl cokoli, zřejmě ho to uklidnilo. Dokonce se usmál a řekl zlehka: “Šťastný to muž.”

“Proč je šťastný?” opáčila ostražitě.

Zakřenil se a řekl jednoduše: “Kdo by ho neměl za šťastlivce? Našel životní družku.”

“Životní družku?” slabikovala Inez. Tohle už slyšela. Když to teď vyslovil, matně si vybavila, jak přes dveře koupelny poslouchala Thomase mluvit do telefonu a říkat něco o kousnutí své životní družky. Naklonila hlavu a zeptala se: “Nedokázat mne přečíst znamená, že jsem jeho životní družka?”

“Ano.” Teď se taky kabonil. “On vám to nevysvětlil?”

“Ne,” přiznala a pohlédla k místu, kde Thomas stále stál a mluvil do telefonu, než se obrátila a zeptala se: “Mohl byste vy?”

Zaváhal a pak řekl: “Tohle je pravděpodobně něco, co by měl vysvětlit on.”

Zamračila se, věděla, že Thomas to neudělá.

“Kromě toho, opravdu musím ty boxy vyměnit. V Nočním klubu na tuhle dodávku čekají. Byli pěkně naštvaní, že jsem chladničky pomíchal.”

Inez mlčky uvažovala, když v tom se v ní ozval byznysmen a docvaklo jí, že ona má něco, co chce on, a on má něco, co chce ona. Ruka ruku myje.

Dřív, než stačila promluvit, jeho oči se podívaly ostřeji a začal vyhrožovat: “Mohu vás ovládnout a odsunout z cesty, abych dostal, co chci.”

Obočí jí vyletělo nahoru. Evidentně jí zase četl myšlenky, ačkoli si nevšimla toho čechrání jako prve. Zvážila, co má na výběr a pak se zeptala: “Dokážete ovládnout i Thomase?”

Když zaváhal, dodala: “Jsem viceprezident britské divize Argeneau Enterprises a dozíráme na všechny evropské podniky. Prakticky jsem váš šéf.”

Na tváři se mu objevil líný, obdivný úsměv. “Hrajete tvrdě.”

“Nestala jsem se viceprezidentem chozením po špičkách,” pokrčila rameny a pak stála a s úzkostí čekala, zatímco se rozhodoval, jestli ji ovládne, získá, co potřebuje a zmizí – což by se jí teda rozhodně nelíbilo – nebo jestli se odhodlá zodpovědět její otázku.

K její velké úlevě se tiše uchechtl a začal licitovat: “Okay, zaručte se, že z téhle záměny nebudu mít malér a plácneme si. Tohle by mohlo být zajímavé.”

Obdařila ho zářivým úsměvem vděčnosti a úlevy, a kývla: “Souhlasím. Promluvím s vaším šéfem. Teď mi vysvětlete tu životní družku.”

Přehodil si box z jedné ruky do druhé a spustil: “Životní družka, druh je přesně to, co ta slova znamenají. Životní partner, který se k vám ideálně hodí, se kterým můžete žít, milovat ho a být věčně šťastná.”

Mračila, v duchu ta slova přežvykovala a pak se optala: “A podle toho, že někoho nedokážete přečíst, váš druh rozpoznává životního druha?”

“Taky znovu začneme jíst, ale neschopnost je číst ani kontrolovat je nejdůležitější příznak.”

“Proč?” podivila se.

Nakrabatil čelo a potom zvolna objasnil: “Dokážeme ovládat a číst většinu smrtelníků. Ve skutečnosti všechny smrtelníky kromě životního druha.”

“Všechny?” užasla.

“Pokud někoho nepřečtete, je to životní druh,” shrnul. “Někteří najdou za celý život jen jednoho jediného, jiní mají štěstí a najdou dalšího, když prvního ztratí, ale často to trvá celá staletí. Staletí samoty. Není to nic příšerného, ale štěstí taky ne. Každý potřebuje někoho, kdo by s ním kráčel staletími. Někoho, s kým by sdílel slasti a strasti života.”

“Takže,” pomalu odtušila Inez, “zatímco Thomas mne číst ani kontrolovat nedovede, všichni ostatní nesmrtelní ano?”

Přikývl. “Mohl jsem vás umlčet, odsunout z cesty a vymazat vám tohle z paměti, kdybych chtěl.”

Otřepala se už jen při té představě. Ráda měla nad sebou kontrolu, za všech okolností.

“Nějak jsem to na vás hned poznal,” zakřenil se. “Jste posedlá kontrolou.”

Zamračila se na něho, když si uvědomila, že jí pořád čte myšlenky, i když to nevnímala. “Přestaňte mi koukat do hlavy.”

“Pardon,” řekl sice, ale upřímnosti v tom slově bylo pramálo. “A právě v tom tkví pointa. Pokud by vám Thomas dokázal tohle dělat… No, to by byl jen těžko rovnocenný vztah, viďte? Dokonce, i když má nesmrtelný někoho rád, bylo by těžké odolat pokušení převzít kontrolu a vzít si co chce, kdy chce. Tyhle vztahy nefungují. Nesmrtelný potřebuje někoho, koho nedokáže číst ani ovládat a kdo nedokáže číst ani ovládat jeho či ji. To jim umožní se uvolnit a zrušit mentální hradby.”

“Mentální hradby?” zeptala se překvapeně.

“Nesmrtelní často dokážou přečíst také ostatní nesmrtelné. Je to těžší, pokud jsou starší, než vy, ale když jsou rozptýlení, dokážeme přečíst dokonce i je. Abychom tomu zabránili, musíme kolem své mysli zvednout mentální hradby a být ve střehu. Ale doma, s životní družkou, která nám neumí číst myšlenky ani nás ovládat, si můžeme dát pohov a nestarat se o takové věci.”

“Takže je lepší být s někým, kdo vás nepřečte ani neovládne,” uznala a dodala: “Ale jenom to, že ho nemůžete číst ani kontrolovat, přece nezaručuje šťastný vztah. Co když potkáte někoho, koho sice nemůžete číst ani ovládat, ale kdo se k vám absolutně nehodí? Co když jeho povaha neladí s vaší?”

“To se nestává,” pokrčil rameny. “Pokud jste životní druhové, budete se k sobě hodit.”

Inez se na tak jednoduché přesvědčování mračila a nedůvěřivě namítla: “Jenom to, že se navzájem nepřečtete, určitě nezaručuje šťastný vztah.”

“Ano, zaručuje.” Když nevěřícně našpulila pusu, ujistil ji: “Mně je sice teprve sto let, ale nikdy jsem neslyšel o žádném páru pravých životních druhů, který by spolu neladil a nebyl to šťastný svazek. Jo, jasně, občas se poškorpí, ale tím to hasne. Jsou stvořeni jeden pro druhého.”

“Ale jak je to možné?” nedala pokoj užaslá Inez.

“Já nevím,” přiznal, nezdálo se, že by mu to dělalo velké starosti. “Třeba nanoboti v člověku rozpoznají něco, co jde k duhu k jejich nesmrtelnému, a tak jim znemožní navzájem se číst nebo kontrolovat, takže spolu mohou být šťastní. Nebo možná Bůh pro každého stvořil dokonalý protějšek a pak je vypustil do světa. Nemám ponětí, ale záleží na tom? Proč zpochybňovat, co funguje?”

“Vy věříte v Boha?” podivila se.

Mírně zvedl obočí. “Vy ne?”

Bezmyšlenkovitě zvedla ruku a stiskla křížek na krku, a on se usmál, jako by promluvila nahlas a potom řekl: “Jestli vám došly otázky, vážně potřebuji vyměnit chladničky a tu druhou doručit do Nočního klubu.”

S povzdechem přikývla. “Zajdu vám pro ni.”

Odvrátila se ode dveří a zamířila na druhou stranu pokoje. Milion otázek jí vířilo hlavou, ale musela přemýšlet, než je položí, a pokud je někomu položí, měl by to podle ní být Thomas. Momentálně celkem chápala, o co jde. Thomas ji nedokáže přečíst. To z nich dělá životní druhy. Jednoduché jako facka.

Vlastně je to perfektní systém pro ženu, která nemá čas na společenský život, pomyslela si, když došla ke stolu, na kterém stál chladicí box. Pohlédla na Thomase, otevřela pusu, že mu vysvětlí, jak je to s boxy a jejich záměnou, když viděla, že zjevně dohovořil a zavírá telefon, ale dřív, než se mu první slovo dostalo dál, než na jazyk, telefon se znovu rozezvonil a on si ho vrátil k uchu.

Pokrčila rameny, zvedla sáček ležící na zemi a dala ho zpátky do boxu. Spatřila prázdný sáček na stole a zadoufala, že kurýr nebude mít potíže, protože mu jeden schází. Teď tedy rozhodně musí zavolat a promluvit si s jeho šéfem. Slíbila to.

Zavřela víko a odnesla box ke dveřím.

“Obávám se, že si jeden dal,” oznámila, když ho předávala a brala si ten, co jí podával. “Doufám, že to není problém.”

Obočí kurýra vyletělo nahoru a neskonale oplzlý úsměv zvedal koutky rtů. “Pro mě ne, zato vás čeká pekelná noc.”

Thomas se rychle vrátil ke stolu, aby zapsal poslední souřadnice, které mu diktoval Herb, poděkoval, zaklapl mobil a narovnal se a rozhlédl, právě když Inez zavřela dveře apartmá. Slyšel ji s kýmsi mluvit a napůl registroval, že došla ke stolu a zpátky ke dveřím, ale nevěnoval jí velkou pozornost, protože mluvil nejdřív s Bastienem a potom s Herbem. Ve skutečnosti byl příliš vytočený, než aby toho s Bastienem nějak moc napovídal. Při tom všem, co se teď dělo, začínalo být jeho neustálé volání mírně řečeno otravné. Protože ale věděl, že volá ze strachu o Marguerite, neštěkal na něho, což by jinak fakt rád udělal. Jenom mu sdělil, že zavolal Herbovi o nové souřadnice, vyrazí ven hned, jak se mu ozve a bude je mít, a okamžitě mu (Bastienovi) dá vědět, když Marguerite najde. Potom zavěsil a telefon nemeškal a zazvonil znovu. Herb mu volal čerstvé souřadnice. Ukazovaly zase na jiné místo. Ona, nebo aspoň její telefon, je zjevně v pohybu. Místo by mělo být určeno s přesností na padesát stop, protože je ve městě. Doufejme, že to bude dost blízko, aby Marguerite uviděl, pokud už nebude pryč, až tam dorazí. Čím rychleji se tam dostane, tím větší je naděje, že přijde dřív, než půjde zase jinam… volně přeloženo, musí pohnout kostrou.

“Aha, už nevisíš na telefonu.”

Thomas se zaměřil na Inez, všímal si kočičího půvabu její chůze, když kráčela pokojem k němu. Byla malá, oblá a měla svůdný úsměv. A rty, které muži vnukají roztodivné nápady.

Uvědomil si, že se nechal zabavit a zavrčel: “Kdo to byl, tam u dveří?”

“Kurýr A.B.B.” odpověděla. “Prý tu nechal nesprávný chladicí box. Dostal jsi to, co bylo určeno Nočnímu klubu. Přišel boxy vyměnit.”

“Doufám, žes mu dala ten svůj slovní klystýr,” zamumlal Thomas cestou k tomu, o čem si teď uvědomil, že musí být vyměněný box. Vypadal stejně, ale když ho otevřel, uviděl, že v tomto je čistá krev. Několik sáčků A pozitivní.

“Slovní klystýr?” znělo to překvapeně. “Proč? To je tak velký rozdíl mezi tamtou krví a touto?”

“No jo, je tu jakýsi rozdíl,” zašeptal znechuceně Thomas, když vytahoval sáček studené tekutiny. Sotva se ho dotkl, ucítil, jak se mu zuby v ústech pohnuly a začaly se vysouvat. Hodně jako Pavlovovi psi, jeho tělo reagovalo na to, o čem vědělo, že přijde. Měl nepříjemné tušení, že dokonce slintá jako ti psi, při pohledu na blížící se potravu.

Inez zvědavě koukala na pytlíky v chladničce, ale vzhlédla zrovna ve chvíli, kdy otevřel pusu a nabodl si sáček na tesáky.

“Ty tesáky tam nemáš pořád,” řekla udiveně. “Viděla jsem je vyjet ven z horní čelisti.”

Nekomentoval to. Nemohl, se sáčkem v puse, ale divil se, že si nevšimla, že nemá tesáky stále. Pro nesmrtelné by bylo těžké zatajit, co jsou, kdyby celou dobu blýskali tesáky.

“Tak ani nemusíš ochutnat krev?” vyzvídala Inez.

Zavrtěl hlavou, nosní dírky se mu rozšířily, když popošla kousek blíž a zachytil závan její vůně. Zatraceně, v hotelu v Londýně mu připadala lákavá, ale právě teď byla bez diskuze omamná. Stupidní kurýr, pomyslel si netrpělivě, a on sám je taky stupidní, že si nepřečetl nápis na tom prokletém pytlíku, než si ho po příchodu do pokoje narazil na zuby.

“To je dobře,” prohlásila Inez, odpoutala tím jeho pozornost od vlastních myšlenek. “Nedokážu si představit, že by krev chutnala dobře.”

Thomas na ni mlčky zíral, chřípí rozšířené, aby vdechl maximum její vůně. Kůže ho teď trochu pálila. Doslova cítil žár těla vycházející přímo z ní. Zatoužil jít blíž… tak udělal krok vzad. Tohle bude peklo, uvědomil si zděšeně. Musí od ní pryč.

“S.E.K…” přečetla nahlas a proto zaregistroval, že zvedla ze stolu prázdný sáček, ten z první várky krve. Zkoumala štítek, evidentně si všimla zkratky pod krevní skupinou. Velká a jasně červená na bílém štítku, tato písmena byla jediným rozdílem oproti těm ostatním sáčkům. Jenže on se nezastavil, aby si přečetl štítek. Byl příliš hladový, než aby tím ztrácel čas a první pytlík si nabodl na zuby bez sebemenšího zaváhání. Jedině Bastienovo zavolání mu zabránilo připlácnout si k puse i druhý a musela se na něho usmát štěstěna, že se podíval dolů a všiml si písmen.

“Co znamená S.E.K.?” zeptala se Inez, když si stáhl prázdný sáček ze zubů.

“Sladká extáze koncentrát,” zabrblal a svižně si napíchl další sáček na zuby dřív, než se zeptá, co to je. I když věděl, že to udělá, sotva bude hotov s tímto sáčkem, stejně neměl v úmyslu jí to povídat. Cítil se jako naprostý idiot, že si nepřečetl štítek a dostal se do téhle šlamastyky. A jaké šlamastyky! Celý pytlík Sladké extáze mu proudí tělem a – uvědomil si, když přistoupila blíž a ucítil, jak mu na čele vyrazil pot – už začíná pociťovat účinky. První sáček se mu vstřebává do organismu. Brzy bude mít co dělat, aby udržel ruce dál od Inez, jestli se od ní nedostane pryč.

Očima brouzdal po jejím těle v pomačkaných kalhotách a blůze ze včerejška, které si ráno volky nevolky ve spěchu hodila na sebe. Přesto mu připadala žádoucí a zjistil, že je těžké nezírat, když si všiml, jak má hedvábnou halenku obtaženou přes prsa. Látka se maličko odchlípla s každým nádechem a zavřela s každým výdechem. Byla to jenom droboučká škvírka, stěží postřehnutelná, ale on si všiml, že jeho tělo reaguje, jako by to byl striptýz se vším všudy.

Zatřepal hlavou a rozhodl se, že potřebuje trochu odstup a to hezky fofrem. Volnou ruku provlékl popruhem ruksaku, potom se mu – touže rukou – podařilo uzmout další dva sáčky krve, než zamířil ven z pokoje, hledat svou ložnici.

Dveře první ložnice byly dokořán, světla rozsvícená a kabelka Inez ležela na posteli. Její pokoj. Minul ho a šel k další místnosti. Ve druhé ložnici byla tma, ale v prvním kole se ani nenamáhal rozsvěcet. Vešel dovnitř, položil krev na noční stolek a batoh upustil na matraci, teprve pak se obrátil a rozsvítil. K jeho velké úlevě ho Inez nepronásledovala, a pokud ano, zastavila se, když si uvědomila, že jde do svého pokoje.

Zavřel nohou dveře, otočil se zpátky k posteli a pak mu došlo, že druhý sáček čisté krve připevněný na zubech má prázdný. Stáhl ho z tesáků, položil na noční stolek a rychle prohrabával batoh, hledal čistou košili a džíny. Nesprchoval se ani nepřevlékl, odkdy odjel z Kanady. Klidně si může dát rychlou sprchu, než vysaje další dva sáčky krve. Jedině tak to půjde. Musí ven a hledat Marguerite.

Vzal si oblečení a krev do koupelny, položil je na pult a vešel do sprchového koutu o velikosti menšího pokoje. Pustil vodu, rychle nastavil teplotu. Začal se svlékat, v duchu se rozhodl, že se ani nevrátí do obýváku říct Inez, že jde ven. Raději se vytratí dveřmi v ložnici. Momentálně pro něj prostě není bezpečné být poblíž ní. Pro ni. Nemyslel si, že by ocenila, kdyby ji celou olízal a ošoustal, na samém počátku známosti. On sám možná ví, že jsou životní druhové a je s tím perfektně srozuměn, ale ona o tom nemá ani páru. Vzít to zhurta tak brzy, by pravděpodobně znamenalo, že se křehké soukolí rodícího se vztahu zadrhne a zastaví.

Šklíbil se, ignoroval erekci, která mu teď povlávala mezi nohama, popadl pytlík krve a cestou do sprchy si ho narazil na zuby. Tohle je dokonalá ironie, pomyslel si, když vstoupil pod kužel vody. Nejspíš mu osud – i s úroky – oplácí, že Sladkou extázi podstrčil Rachel a Etiennovi, v Nočním klubu, tenkrát, když se dávali dohromady. Zaslouží si každičký mučivý moment, který bude muset přetrpět.

Bohužel osud neuznal za vhodné najít způsob, jak dát Sladkou extázi i jeho sladké Inez, takže bude určitě trpět sám… pokud se jí dokáže vyhýbat. Teplá voda dopadala na erekci jako jemný deštík, byl málem jako pohlazení, a Thomas zasténal a obrátil se k proudu zády. Ano, ten první sáček krve teď definitivně pronikl do organismu a bude pořád hůř a to nejspíš velmi rychle. Tak bleskově se snad ještě nikdy neosprchoval a už se hrnul do šatů a privátními dveřmi ven. Nehodlal riskovat ani další pohled na Inez. Souřadnice, které mu dal Herb, nechal vedle v pokoji, ale vlastně je nepotřeboval, měl perfektní paměť a vyhýbat se Inez byl nejlepší plán, dokud první sáček krve neopustí organismus.

Inez z Thomasova pokoje zaslechla pouštění sprchy a zamračila se. Podle všeho se od něj žádné odpovědi prozatím nedočká. Netrpělivě přešla k oknu, vyhlédla ven, udivilo ji, že hledí na rozlehlou vodní plochu, přitom v duchu přemílala, co se dozvěděla od kurýra.

Životní druhové jsou životní partneři, kteří se hodí k nějakému nesmrtelnému a mohou s ním žít, milovat se a být šťastní.

V myšlenkách si s těmi slovy zvolna pohrávala a pak znovu a znovu. Životní partner… žít a milovat se… šťastně až navěky. Navždy. A ona je tím pro Thomase… což podle ní znamenalo, že i on je tím pro ni… životním partnerem… a jedinečným, vybrali ho pro ni nanoboti nebo Bůh nebo nějaké jiné mystérium. Ať už se to přihodilo jakkoli, byli pro sebe vybráni. Je to tak a basta fidli. Setkali se, kousnul ji, zkusil přečíst, ale nemohl, a pro jeho druh to znamená, že jsou životní druhové.

Nevěděla, jestli má skákat radostí nebo utéct zpátky do Anglie jako vyděšený králíček. Na druhou stranu to bylo jako splněný sen. Vlastně to skutečně je splněný sen, protože většinu dne strávila fantazírováním, jak se vrací domů k tomuto muži. A kdo by neskákal radostí? Thomas je krásný, inteligentní a neuvěřitelně pozorný… nemluvě o tom, že nebezpečně sexy.

Ale bylo to taky děsivé. Koneckonců, ten muž je krásný, inteligentní a sexy, a ona je jenom… no… ona. Trochu pod průměrnou výškou, trochu nad váhou, která se považuje za atraktivní, podle dnešních měřítek, a zatímco rysy obličeje celkem ušly, nos měla trochu moc ostrý, aby byl pěkný, tváře trochu moc kulaté, vlasy trochu moc divoké…

Jasně, tohle byla fyzická stránka věci. Inez se obávala, že nemá vzhled, aby si muže jako je on udržela. Druhou stránkou problému bylo, že se zdál inteligentní a pozorný… a to bylo vše, co o tom muži věděla. Ve skutečnosti ho vlastně neznala. Neměla tušení, co má rád nebo nerad, co ho zajímá ani jaké má ambice, má vůbec nějaké? A přesto, podle tamtoho kurýra, na ničem z toho nezáleží. Jsou životní druhové a tak jim to bude klapat. Jsou si souzeni, mají být spolu.

Byla to lákavá představa. Životní druh, se kterým by sdílela životní slasti a strasti. Někdo, za kým by chodívala domů na konci dne, a s kým by relaxovala. Milenec, přítel a partner. Už nikdy by se necítila osamělá. Ne, že by se tak cítila často. Obvykle měla příliš mnoho práce, aby se cítila osamělá, ale její rodina byla daleko a při těch zřídkavých příležitostech, kdy měla trochu času pro sebe, si uvědomovala, jak sama je. Jako životní družka Thomase by už nikdy sama nebyla. A nejlepší na tom všem je, že podle toho kurýra, to nemůže být osudová chyba. Nemůže být špatný muž a ona se nakonec nebude krvepotně snažit vymotat z katastrofálního vztahu. Pokud ji nedokáže přečíst, je jeho životní družka a životním druhům to klape. Tečka.

Bylo to skoro až moc dobré, aby to byla pravda. Jako zmrzlina bez tuku nebo čokoláda bez kalorií. A přesto, kdyby to byla pravda, byla by to ta nejúžasnější věc, která ji kdy v životě potkala a ona v to chtěla věřit. Chtěla Thomase. Nikdy v životě ji žádný muž tak rychle neokouzlil. Obvykle je musela poznat a oblíbit si je, než na ně vůbec začala pomýšlet v romantickém slova smyslu, ale Thomas… Well, jakmile jí věnoval koupel a snídani a vysvětlil, že neměl v úmyslu ji ignorováním urazit… byla víceméně ztracená.

Krásný a sladký taky? Ten chlap byl chodící, mluvící cheesecake. Neodolatelný. A, podle všeho, její. Všechny fantazie, které si prve vysnila, jak ji vítá u dveří, líbá a svléká, aby ji pomiloval, se najednou zdály možné a ona se při té představě chvěla slastným očekáváním.

Najednou se nemohla dočkat, až Thomas vyjde ze sprchy. Odvrátila se od okna, bloumala pohledem po pokoji a zastavila se na prázdném krevním sáčku.

Čeká vás pekelná noc, řekl kurýr a Inez se při vzpomínce na jeho výraz zamračila. Na krvi v prvním chladicím boxu a první sáčku, který Thomas zkonzumoval, zjevně bylo něco zvláštní, ale neměla ponětí co. Thomas tvrdil, že S.E.K. znamená sladká extáze koncentrát, ale co to je? Přála si, aby jí to řekl, než zmizel k sobě do pokoje, ale neřekl a teď byla strašně zvědavá. Hořela nedočkavostí. Kéž by se zeptala kurýra, co to je, nebo aspoň znala někoho jiného, kdo by jí to mohl povědět—

Zamrkala, zvrtla se na patě a uháněla do svého pokoje pro kabelku. Vyhrabala mobil a zmáčkla číslo rychlé volby do kanceláře. Vzali to na druhé zazvonění a ona hned požádala o rozhovor s Wyattem.

“Slečno Urso,” řekla překvapeně jeho sekretářka, zjevně poznala její hlas, “myslela jsem, že jste odletěla do Amsterdamu, pomáhat bratranci pana Argeneau.”

“Ano, odletěla a volám odtam,” opáčila klidně. “Je Wyatt přítomen?”

“Ano, samozřejmě. Malý moment.”

Inez při čekání chodila po pokoji, zpomalila, když uslyšela kliknutí telefonu zvednutého na druhém konci linky.

“Inez. Jak je v Amsterdamu?” otázal se žoviálně Wyatt Kenric, její přímý nadřízený.

“Fajn, fajn,” řekla a kroutila hlavou, přišlo jí těžké uvěřit, že ten dobrosrdečný muž je nesmrtelný… a že s ním pracovala tak dlouho a nevšimla si toho. Měla si uvědomit, že je něco šejdrem. Pracoval po nocích, během dne nechával vedení na ní. Kolik prezidentů společnosti tohle dělá? S povzdechem odsunula řečnickou otázku do pozadí a skočila do toho po hlavě. “Podívejte, Wyatte, máme tady v hotelu dodávku krve, ale mám dojem, že s ní možná není něco v pořádku. Co znamená S.E.K. pod krevní skupinou?”

Náhlé ticho ve sluchátku ji nepřekvapilo. Přesně to čekala a nyní se přinutila zlehka zasmát a řekla: “Aha, omlouvám se. Samozřejmě, vy to ještě nevíte. Jsem Thomasova životní družka. Vysvětlil mi Atlantidu a všechno to ostatní.”

Naprosto zřetelně slyšela, jak si oddechl. Spíš zafuněl. V hlase mu zaznívala současně úleva a překvapení, když hlesl: “Vážně?”

“Ano. Nedokázal mě přečíst ani kontrolovat. Ve skutečnosti vás málem zavolali, abyste mi vymazal z hlavy jednu takovou vzpomínku, ale potom Thomas všechno vysvětlil a… well… jsme v Amsterdamu.”

“No tak to gratuluji, Inez. Jsem šťastný za vás. Povězte Thomasovi, že jsem šťastný i za něj,” řekl Wyatt.

“Povím. Momentálně je ve sprše. Vlastně proto volám vám, místo abych otravovala jeho. Doufala jsem, že se to vyjasní dřív, než bude venku.”

“Aha, ano, dodávka krve,” zamumlal, znělo to krapet míň žoviálně. “S.E.K. jste říkala?”

“Ano,” přitakala. “Vážně toho ještě nevím dost, abych věděla, jestli to tam má být nebo ne. Třeba je úplně v pořádku, ale ostatní krev, kterou dostal, to na štítku neměla, a je to jasně červenými písmenky, tak mne napadlo, že se…”

“Dobře jste udělala,” řekl vážně Wyatt. “S.E.K. znamená Sladká Extáze Koncentrát. Nechcete, aby vypil byť jeden jediný sáček Sladké Extáze, alespoň ne v koncentrované formě.”

“Sladká extáze,” zopakovala, doufala, že to znělo, jako by ten název nikdy dřív neslyšela. “Co je to? Ublížilo by mu to?”

“Sladká extáze je nesmrtelná verze koktejlu Viagry a španělských mušek,” vysvětlil. “Je to krev plná oxytocinu, dopaminu, noradrenalinu, fenylethylaminu a různých jiných hormonů a feromonů. Darovaná krev byla dehydrována, odstraněním přinejmenším poloviny kapaliny, takže je to koncentrovaná chemická směs. Používá se k přípravě drinku Sladká extáze. Koncentrovaná krev se mixuje se sladkou sodou a podává ve sklenicích. Z jednoho sáčku koncentrátu se připraví několik drinků, minimálně čtyři, někdy šest, pokud je majitel klubu držgrešle. Kdyby Thomas vypil celý sáček koncentrátu, rovnalo by se to čtyřem až šesti koktejlům.”

“Chápu,” hlesla Inez.

Wyatt se zachechtal. “Dobře, že jste si všimla toho S.E.K., než si zavdal. Kdyby si ten pytlík prostě napíchl na zuby a nezkontroloval štítek, měla byste plné ruce práce.”

“Plné ruce práce,” zopakovala, uvažovala, co ten eufemismus znamená. Thomas se najednou změní v nějakého nenasytného, nadrženého upíra, co zmermomocní každý kousek nábytku v apartmá? Nebo je to problém—?

“Zavolám do Amsterdamské kanceláře a nechám Thomasovi bleskem dodat řádnou krev,” ujistil ji Wyatt. “S trochou štěstí tam bude, než se osprchuje.”

“Ne, to je v pohodě, Wyatte,” vyhrkla, pokoušela se o ni panika. “Nechci vám přidělávat problémy. Postarám se o to. Jenom mi dejte číslo a já tam hned zavolám.”

“Neblázněte. Zvládnu to. Bude mě to stát ani ne minutu telefonování.”

Inez si hryzla ret. S touto variantou nepočítala, ale měla. Málem si zavařila mozek a nakonec řekla: “Vydržte, Wyatte, někdo je u dveří.”

Přitiskla si telefon na prsa a přešla pokojem tam a nazpátky, potom si ho zvedla k uchu a zasmála se. “Podle všeho jsem volala pro nic za nic. To byl chlápek z A.B.B. Zřejmě si uvědomil, že udělal chybu. Dostali jsme chladicí box určený pro nějaký podnik, kterému říkají Noční klub?”

“Aha,” odtušil pomalu Wyatt.

Snad za to mohla její paranoia, ale Inez si byla jistá, že v jeho hlase zaslechla podezíravost. Fór byl v tom, že opravdu v ničem nelhala. Všechno, co řekla, se stalo, jen ne tehdy, jak tvrdila. Nyní měla pocit, že mu musí nějak dokázat, že říká pravdu.

“Ano,” pokračovala, při tom doufala, že její hlas nezní tak afektovaně, jak připadal jí. Odjakživa byla mizerná lhářka a teď měla pocit, že lže, i když ve skutečnosti ne, dobře, víceméně ne. “Krev vyměnil, ale já jsem mu slíbila, že zavolám a postarám se, aby kvůli svému omylu neměl průšvih. Jenže mi neřekl, kdo je jeho šéf. Vy to víte?”

“Ano, ano, postarám se o to místo vás.”

“Děkuji vám, Wyatte,” řekla s úlevou. Zavolá, zjistí, že všechno, co řekla je pravda, a taky se postará o splnění slibu, že kurýr vyvázne bez maléru.

“To není žádný problém, Inez. Vím, že vy dva jste zaměstnaní pokusem vypátrat Marguerite. Aspoň vám takto ubude jedna starost, můžete se soustředit na svůj úkol. Mimochodem, hodně štěstí. Marguerite je prima ženská a vím, že Thomas ji má moc rád. Doufám, že ji najdete živou a zdravou.”

“Já také, Wyatte,” odtušila vážným tónem.

“Jistě. No, tak já půjdu vyřídit tu vaši věc,” řekl, pak krátce zaváhal, než se opatrně zeptal: “Vrátíte se do práce, až ji najdete?”

“Samozřejmě,” vyhrkla, polekaná, že se jí na to vůbec ptá.

“Dobře, dobře,” opáčil okamžitě. “Jenom jsem se obával, že… no, Thomas žije v Kanadě a… Nevadí. Hodně štěstí při pátrání. Uvidíme se, až se vrátíte.”

Ozvalo se cvaknutí, jak zavěsil a Inez zaklapla mobil, ale potom jen stála a zírala na něj. Wyattova slova jí zněla v uších.

Thomas žije v Kanadě a…

Tohle ji nenapadlo. Celá ta věc s životními druhy se zdála tak perfektní, s úplnou absencí nutnosti protrpět trapná první rande a všechno to ostatní, ale nevyřeší problémy, jako například když ti dva žijí v různých zemích.

Jistě, ve skutečnosti to vlastně problém není, pomyslela si s nakrabaceným čelem. Ona má ve Spojeném království kariéru. Je viceprezident se skvělým platem a úžasnými vyhlídkami do budoucna, zatímco on v Kanadě rozváží krev a čmárá noty do bloku.

Ne, v tom nebude problém, rozhodla a pousmála se sama sobě, že si byť i jen na chvilku myslela, že by mohl být. Thomas se bez potíží přestěhuje sem k ní. Všechno bude fajn. Holt si vymýšlí potíže, jak má ve zvyku. Spatří možný problém dřív, než se problémem stane.

Potřásla hlavou. Strčila mobil do kabelky a vykročila z pokoje. V předsíňce se zastavila, když uslyšel tlumený zvuk zavíraných dveří, z Thomasovy ložnice. Ne tiché klapnutí koupelnových dveří, ale mlaskavý zvuk, který vydává izolace kolem dveří na chodbu, když se otevírají a zavírají.

Zamračeně šla k jeho dveřím a přitiskla na ně ucho, zneklidněná tichem za dřevěnou deskou. Sprcha mlčela a nebylo ho slyšet chodit ani nic.

Kousala si ret a zlehka zaklepala. “Thomasi?”

Moment počkala, ale když se neozval, otevřela a nakoukla do místnosti. Bylo zhasnuto. Rozsvítila, přelétla pohledem z prázdné postele k temné a stejně prázdné koupelně.

S kletbou na rtech vyrazila ke dveřím, které vedly na hotelovou chodbu, ale pak si uvědomila, že nemá kabelku, a uháněla pro ni do svého pokoje. Věděla, že by mohla potřebovat pas a klíče od apartmá. Na chodbu vyběhla svým privátním východem, hodila brzdu, když uviděla, že se dveře výtahu zavírají.

“Krucipísek,” ulevila si. Věděla najisto, že až přijede další výtah, Thomas už bude opouštět foyer a ztratí se v davu na ulici. Neznala Amsterdam, a i kdyby ano, neměla tušení, kam půjde.

Ta myšlenka ji zahnala zpátky do pokoje. Použila kartu/klíč, který dostala, když se zapisovali a vtrhla dovnitř, rovnou ke stolu v obývacím pokoji a bloku na něm. Na rtech jí zahrál spokojený úsměv, když spatřila tučně psaný záznam. Nevzal si své poznámky. Rychlý pohled jí prozradil, že to jsou poslední souřadnice telefonu Marguerite a bezpochyby taky místo, kam má namířeno Thomas.

Utrhla horní stránku z bloku, otočila se a mazala ke dveřím. Bude potřebovat mapu Amsterdamu, aby to místo našla, ale najde je a pak najde i Thomase.

Nejspíš bude naštvaný, že šla za ním, ale má-li být jejím životním druhem, může si rovnou vtlouct do hlavy, že nemá ráda dělení. Nenechá toho hlupáčka courat po venku samotného, nadopovaného nesmrtelnými španělskými muškami. Obzvlášť ne v Amsterdamu.

6. KAPITOLA

Thomas si při čekání na tramvaj netrpělivě bubnoval prsty do nohy. Od hotelu do centra by pohodlně došel pěšky, ale tramvaj bude rychlejší, a čím rychleji se tam dostane, tím lépe.

Doufal, že jakmile bude venku z hotelu a pryč od Inez, něco z potřeby, která mu proudila tělem, vyšumí, ale takhle to nefungovalo. Bojoval sám se sebou, aby se neobrátil a neušel těch dvacet stop do hotelu a zpátky nahoru do jejich apartmá. Brzdilo ho jediné. Starost o tetu a vědomí, že jestli napochoduje zpátky, pravděpodobně nepřestane mašírovat, dokud nedojde k Inez. A pak nejspíš půjde dál, jen ji vezme s sebou, cestou z ní svlékne jeden každý kousek šatstva, co má na sobě. Jestli dorazí k posteli nebo nějaké jiné měkké podložce dřív, než ji obnaží, bude mít holka štěstí, protože v okamžiku, kdy oba zbaví svazujícího oblečení, s největší pravděpodobností vleze na ni a do ní.

Věděl, že by nedokázal odolat. Měl teď vražednou erekci, co jen tak brzy neopadne. Nikdy dřív podobnou potřebu nezažil. Naivně se domníval, že hlad byl nesnesitelný, když zůstal příliš dlouho bez krve, ale ve srovnání s ním, byl účinek Sladké extáze přímo zničující. Měl pocit, jako by tančil na ostří nože, potřeba se jím prořezávala v pulzujících vlnách.

Pohledem klouzal po pár lidech čekajících na tramvaj poblíž něj, očima brouzdal po jedné ženě, pak po druhé, jejich zaujaté úsměvy registroval, ale zůstával vlažný. Nadržený vinou Sladké extáze věděl, že nesvedou uhasit jeho žízeň, chtěl Inez. Slaďounkou Inez s plnými, našpulenými rty, oblým tělem a vší svou nezkrotnou vášní. Chtěl ji mít pod sebou nahou, aby ho objímalo její hřejivé tělo, aby cítila touhu stejně žhavou a nesnesitelnou, jako byla ta jeho.

Jasně, nebylo pravděpodobné, že by po něm vůbec kdy zatoužila, neřkuli tak nesnesitelnou touhou, jakou trpěl on sám. Ona si Sladké extáze nezavdala. Mnohem pravděpodobněji by křičela do ochraptění: zatracená vražda… nebo mnohem výstižněji, znásilnění, když by ji v apartmá klátil na koberec.

S hořkým úšklebkem vzhlédl k silnici, ulevilo se mu, když uviděl přijíždět tramvaj. Čím dál se dostane od Inez a pokušení, tím lépe. Když tramvaj zastavila, nechal všechny nastoupit před sebou, potom vytáhl legitku a nastoupil také. Navzdory hodině bylo plno. Turisté jezdili po městě v každou noční hodinu, užívali si rozkoší, jež nabízelo, jako nezbedné děti, které se na víkend najednou ocitly bez dozoru rodičů.

Thomas se rozhlížel po volných sedadlech, zatímco si strkal průkazku zpátky do kapsy, pak se vydal ke dvěma volným místům, poblíž středu tramvaje. Zřítil se na sedadlo u uličky, aby odradil každého, koho by napadlo si k němu přisednout. Musel by to být někdo fakt troufalý, protože takhle mu nezbylo, než ho přelézt, aby se dostal k místu u okna. Čistě pro jistotu, aby to nenapadlo některou z žen, co se na něj tak vstřícně culily, zkřížil ruce na hrudi a chvilku kolem sebe metal zlostné pohledy, než se zahleděl z okna a čekal, až se tramvaj rozjede.

Neodjela ze zastávky hned, pár okamžiků ještě stála. Zrovna si toho všiml a podíval se dopředu, když vtom řidič znovu otevřel dveře. Došlo mu, že musel čekat na někoho, kdo dobíhal, a obrátil pozornost zpátky k oknu, v duchu si promítal mapu, kterou koupil v hotelové hale. Mobil Marguerite byl naposledy vysledován v srdci nejstarší části Amsterdamu, De Wallen. Také byla známa jako Walletjes (malé stěny) nebo Rosse Buurt… čtvrť červených luceren.

Nedokázal si představit, co by tam Marguerite dělala. Ne, že by byla tím, co se dalo čekat od názvu. Nebyla špinavá ani zchátralá. Celkem vzato to byla poměrně unikátní čtvrť, s řadami domů po obou stranách kanálů. Mosty kříží kanál v pravidelných intervalech a podél břehů vedou chodníky lemované bary a nočními kluby spolu se sex-show a nechvalně známými červeně osvětlenými okny, za kterými se ukazují spoře oděné ženy. Většinu lidí by udivilo, jak čisté a přitažlivé všechny jsou.

Přesto čtvrť nepatřila k tomu druhu míst, kam by si zašla Marguerite. Měl podezření, že tou oblastí procházela cestou někam jinam, a bude dávno pryč, až se tam dostane, ale musel to prověřit.

Zamrkal a polekaně se rozhlédl, když se někdo najednou začal cpát malou mezerou mezi jeho koleny a zády sedadla před ním, k místu u okna. Jeho oči přistály na černých společenských kalhotách a zůstaly na nich přilepené, protože ten lepý zadeček ve tvaru obráceného srdíčka poznal. Inez. Jeho ruce se začaly pohybovat o své vlastní vůli, už už jí sahaly po bocích, jako by ji chtěly chytit a stáhnout jemu na klín, a pak nad sebou znovu získal kontrolu a silou vůle si je strčil do podpaží. Mezitím se konečně protáhla kolem něj a s tichým povzdechem dopadla na sedátko u okna.

“Ach, bože. Musela jsem utíkat na tramvaj,” blýskla po něm bezdechým úsměvem. “Určitě jsi na ni chvíli čekal, jinak bych tě nedohonila.”

Thomas na ni jenom zíral, jeho mozek pomalu registroval tu hrůzu, a pak zavrčel: “Inez. Co tady děláš? Měla’s být v hotelu.”

Lehce se zamračila jeho zjevné nelibosti, že ji vidí, a potom se začala na židli otáčet.

Thomas sebou trhl a ucukl rukou, když se o něj otřela, vyklonil se mírně do uličky, aby jí zabránil dotknout se ho znovu, protože teď vsouvala ruku do kapsy. O zlomek vteřiny později ji vytáhla, držela poskládaný papír, který mu mlčky podala.

Chvíli na něj civěl a potom si ho opatrně vzal, pečlivě se vyhýbal jakémukoli styku jeho tkáně s její. Avšak neexistoval žádný způsob, jak zabránit její vůni připlout k němu, a chřípí se mu rozšířilo, když vdechoval její aroma. Zaskřípal zuby, když se mu každý sval v těle bolestivě napjal ještě o trochu víc, a rozložil papír.

“Zapomněl sis souřadnice, které ti dal ten tvůj kamarád. Herb,” řekla tiše, zatímco si prohlížel vlastní zápis. “Myslela jsem, že bys je mohl potřebovat.”

Znovu papír složil a zastrčil do kapsy džínů, při tom zabrblal: “Nepotřebuju. Pamatuji si je.”

“Aha. To mi nedošlo,” pokrčila rameny a usmála se. “No, opatrnost matka moudrosti.”

“Přesně,” pochmurně odtušil Thomas, “proto až vystoupíme z této tramvaje, vrátíš se do hotelu.”

Ztuhla, ale pak se usmála a řekla: “Neblázni. Mám ti tady pomáhat. Půjdu s tebou.”

“Přijela jsi do Amsterdamu, abys vyslechla vysvětlení o našich lidech,” kontroval okamžitě. “Tady mi nemáš jak pomoct. Znám Amsterdam jako svoje boty.”

“To je fuk. Jsem tady, takže ti klidně můžu pomoct,” nedala se.

Zamračeně se k ní otočil, jenomže jeho oči přistály na jejích rtech a odmítly se hnout dál. Přistihl se, že jí civí na pusu jako uhranutý, všímá si, jak plně a měkce rty vyhlíží a vybavuje si, jaké byly na dotek pod jeho rty, když ji líbal v hotelu. Rád by ji políbil znovu. Rád by víc, než to. Rád by ji umlčel svými ústy a vsunul jí jazyk mezi rty ve stejnou chvíli, kdy by ji popadl za pas, přitáhl k sobě a posadil obkročmo na klín. A hned potom by jí chtěl roztrhnout halenku a stáhnout podprsenku a zabořit obličej mezi plná okrouhlá ňadra, zatímco by—

Cinknutí zvonku ho probralo, zamrkal a rozhlédl se, uviděl, že tramvaj zastavuje.

“Je ti dobře, Thomasi?” starala se Inez, čímž přitáhla jeho pohled zpátky k sobě. “Jsi rudý ve tváři a celý zpocený. Je to na Sladké extázi normální? Horečka je vedlejší účinek?”

Jakmile začala zvedat ruku, jako by mu chtěla sáhnout na čelo, Thomas vyskočil ze sedadla, vyděšený, že jestli se ho dotkne, nedokáže se ovládnout a udělá přesně to, co si představoval. I když bude přihlížet celá tramvaj plná lidí.

Zaregistroval, jak se jí oči rozšířily údivem nad jeho reakcí, a zachraptěl: “Tady vystupujeme.”

Přistoupil blíž ke dveřím, v duchu prosil, aby se otevřely dřív, než ho dostihne a nejspíš se dotkne jeho ruky nebo se o něj nevinně otře. Byl upír na pokraji sil, myšlenky v něm uháněly zdivočelé, jako jeho tělo. Proč si jen do pekla nepřečetl štítek na krvi, místo aby si ho bezmyšlenkovitě připlácl na zuby?

Když se dveře otevřely, okamžitě vyrazil z tramvaje, instinktivně vdechoval čerstvý vzduch ve snaze vyčistit si hlavu nebo aspoň nos, zbavit ho té vůně. Zatraceně, nikdy nepoznal žádnou ženu, která by voněla tak hezky.

“Thomasi?” Inez mu zničehonic stála po boku, její vůně mu znovu plnila nosní dírky, přitom se jemně dotkla jeho ruky.

Zasyčel a instinktivně ucukl, jako by ho popálila, potom se ovládl a obrátil čelem k ní. Bolestně šokovaný výraz na její tváři ho ponoukal vtáhnout si ji do náručí a utěšit, ale netroufal si. Pocit viny se nadšeně přidal k bouři emocí, která v něm zuřila. Zamračil se a vzhlédl na ulici, ulevilo se mu, když spatřil tramvaj přijíždějící z opačného směru k té, ze které právě vystoupili.

“Musíš sednout na tamtu tramvaj a vrátit se zpátky do hotelu,” řekl vážně a ukázal. Když pohlédl na Inez ani ji nenapadlo dívat se za jeho prstem. Zírala na něj s tichou rozhodností, která ho strašně znervózňovala. Než by ji vzal pod paží, raději na ni kývnul, aby se dala kroku, se slovy: “Doprovodím tě k ní.”

Inez stála jako přikovaná a zavrtěla hlavou. “Jdu s tebou.”

“Inez,” začal vážně.

“Vím co je Sladká extáze,” prohlásila a když na ni ostře kouknul, pokrčila rameny a vyložila karty na stůl: “Zavolala jsem Wyattovi a zeptala se ho na to. Momentálně ti v organismu koluje ekvivalent čtyř až šesti koktejlů. Hádám, že jeden dva by se postaraly, aby ses cítil velmi… ehm… přátelsky. Čtyři až šest ti nedovolí myslet zrovna jasně. Jdu s tebou.”

“To není dobrý nápad,” ujistil ji, bylo mu jasné, že nemá ani potuchy, v jakém stavu je ani co by takhle mohl provést.

“Nenechám tě potulovat samotného, když jsi tak nažhavený a bolavý, obzvlášť ne v Amsterdamu.”

Thomas cítil, jak mu lezou oči z důlků. Byla to špetka majetnickosti, co jí zaslechl v hlase? Věděl, že v hotelu v Londýně ji to k němu táhlo, ale to bylo ještě předtím, než jí vysvětlil, co je zač. Od té doby se trápil, jak jeho vysvětlení bere. Majetnickost je přece dobré znamení, že ano.

“Veď mě, Thomasi,” nařídila tiše, čímž ho probrala ze zamyšlení. “Nebo na tebe sáhnu.”

Zamrkal překvapením nad tou výhrůžkou, ale jen potřásl hlavou a řekl: “Věř mi, nechceš to udělat.”

S touto poznámkou vzdal snahu poslat ji zpátky a obrátil se, zamířil do spoře osvětlené uličky. Nejprve šel pomalu, dokud s ním nesrovnala krok a nekráčela vedle něj. Potom trochu zrychlil, aby zůstával krok před vůní a odrazoval ji od povídání. Doufal, že když se ho nebude dotýkat a neucítí ji a nebude mluvit, mohl by předstírat, že tam není a tělo by se mohlo drobet zklidnit. Každý nerv mu jenom hrál, odkdy se objevila v tramvaji.

Nefungovalo to, jasně. Inez se nedala jen tak snadno ignorovat.

“Kam jdeme?” otázala se.

Rozhlédl se po lidech kráčejících okolo nich. Ulička byla rušná, dlážděná a lidé si šli po svém, stejně jako tam, kam oni. Krom toho, že občasné světlo nad hlavou vydávala elektrická a ne olejová lampa, se mnoho nezměnilo, odkdy sem zavítal poprvé, před sto sedmdesáti pěti lety.

“Thomasi?” připomněla se Inez.

“Do čtvrti červených luceren.”

Inez byla moc ráda, že se rozhodla vyrazit za ním. Představa, že se toulá částí Amsterdamu, která proslula prostitucí, ve stavu v jakém je, ji věru nenadchla.

Přejela po něm pohledem, když vyšli ze stínu na světlo. Překvapilo ji, že ho vidí nastupovat do tramvaje, když vyšla z hotelu. Byla si jistá, že ho bude muset najít nalezením místa podle souřadnic zapsaných v bloku, který si zapomněl. Nicméně nehodlala hledět darovanému koni na zuby a okamžitě se rozběhla k tramvaji, než ujede. Naštěstí ji hodný řidič uviděl a počkal.

Thomas vypadal napjatě a nešťastně, když ho v tramvaji zahlédla, a to už předtím, než vůbec spatřil ji. Momentálně vypadal stejně napjatě a nešťastně nebo možná o kousek víc. Bylo jí jasné, že trpí. Nesnesl dotek, zpotil se pokaždé, když se příliš přiblížila, a zdálo se, že mu dává zabrat dokonce i pohled na ni.

Odbočili z krátké uličky na ulici, nebo to aspoň za ulici považovala. Jedna strana byla od druhé oddělena širokým kanálem s mosty přes něj, na obou koncích. Přistihla se, že zírá na okolí. K jejímu velkému překvapení bylo docela pěkné. Domy byly natěsnané na sebe a všechny tři a občas čtyři nebo dokonce pět pater vysoké. Některé úzké, jenom dvě okna na každém poschodí, jiné širší se třemi, ale všechny zdá se měly v přízemí nějaký podnik a všude, kam se jen podívala, na ni blikala světla. Dokonce i mosty byly ověšené girlandami světélek na obloucích nad vodou.

Míjeli bary, kluby a sex-shopy na vnějším okraji této oblasti a pak—

Zůstala stát jako přimražená a s pusou dokořán civěla na červeně osvícená okna. Některá měla zatažené závěsy, látka zářila červeně světlem v pozadí, a v jednom nebo dvou stála prázdná židle s cedulkou přijdu hned, ale ve většině byly ženy, všechny oblečené v krajkovém spodním prádle nebo nějakém na materiál skoupém rádoby oděvu. Bylo to jako výklad v cukrářství, kde ovšem cukroví představovaly ženy. Dokonale perplex začala lovit v kabelce.

Thomas se otočil, když si uvědomil, že ji ztratil. Vrátil se pro ni a zamračil se. “Co hledáš?”

“Mobil,” hlesla, zuřivě prohledávala boční kapsy, když ho nenašla v prostřední přihrádce. Konečně přístroj nahmatala a triumfálně vytáhla ven. “Ah, ha!”

“Komu chceš volat?” užasl.

“Nikomu.” Otevřela telefon a začala ho zvedat. “Je v něm zabudovaný foťák. Chci si udělat obrázek.”

K jejímu velkému překvapení si bleskově stoupnul před ni, a zaclonil výhled na okna.

“Nefotit,” zašeptal. “To se nesmí.”

“Cože?” vydechla překvapeně a potom se rozhlédla okolo. Uviděla muže, necelé tři stopy daleko, s masivním fotoaparátem s dlouhým objektivem v rukách, kterým mířil na okna, a ukázala na něj. “Koukni, on—”

Slova jí hnedle odumřela na rtech, protože vzduch prořízl čísi vřískot. Pohlédla k oknům a uviděla zcela oblečenou, malou, hubenou postarší ženu protáhnout se kolem jedné mladé v okně a vyrazit ven. Ukázalo se, že to vůbec není okno, ale prosklené dveře.

Inez nestačila kulit oči, jak razantně si ta osoba došlápla na muže s fotoaparátem a spílala mu za pokus fotit. Muž zbaběle couval, oči hrůzou jako tenisáky.

“Jdeme,” zavrčel Thomas.

Inez odtrhla zrak od šarvátky na ulici a pohlédla na Thomase. Sotva se na něj podívala, znovu vykročil, takže musela buďto za ním nebo ho ztratit v davu. S povzdechem se neochotně vydala za ním. Vážně by raději zůstala a koukala, co se bude dít dál, ale nechtěla ho ztratit.

“Proč nedovolují fotografovat?” Ohlížela se přes rameno, muž s fotoaparátem rozčilené ženě nabízel peníze. Oba, Inez i muž, sebou trhli, když peníze rázně odstrčila a nadávala mu dál.

Když Thomas neodpověděl, rozhlédla se a spatřila dva urostlé muže, vycházející z otevřených skleněných dveří za tou malou ženou. Najednou byla strašně moc ráda, že jí Thomas zabránil fotit. Připadalo jí, že muž s fotoaparátem co nevidět bude mít ještě větší potíže.

Uvědomila si, že Thomas pokračuje vpřed bez ní a rozběhla se za ním. “Thomasi? Proč se tak zlobí kvůli fotografování?”

“Soukromí,” procedil skrz zuby, když ho dohnala. “Ty ženy nechtějí být fotografovány a ani většina mužů, kteří je navštěvují. Je to špatné pro obchod. Kdo by chtěl chodit za prostitutkou, pokud by existovalo riziko, že ho tam vyfotí?”

“No ano, jasně,” hlesla, když vracela telefon do kabelky. Na moment zapomněla, co ony ženy dělají, v tamtěch malých pokojících, když zatáhnou závěsy. Vše se dělo tak otevřeně, všem na očích, že to kdožvíproč vypadalo spíš jako nějaká pouťová atrakce, než co to bylo ve skutečnosti. Prostituce. Mohla za to atmosféra, uvědomila si, když se znovu rozhlédla po okolí. Místo bylo dobře osvětlené a prostředí skoro romantické, se světly zrcadlícími se na hladině kanálu. Chodníky byly čisté a domy úhledné. Nikde se nepovalovaly odpadky, žádné graffiti, všechny domy v tomto světle vypadaly udržovaně a hezky, a lidé, kteří tudy procházeli, byli povětšinou turisté. Skupiny mužů, páry a skupiny párů, všichni v běžných, ale pěkných šatech. Smáli se a vykládali si při chůzi po ulici, do oken koukali spíše ze zvědavosti, než s chlípnými úmysly.

Navzdory tomu, že míjeli sex-shopy a peep-show, nebo živá erotická představení mezi okny žen, atmosféra málem odpovídala spíš pouti než… well… čtvrti červených luceren.

Thomas se najednou zastavil a Inez na něj zvědavě pohlédla. “Copak?”

“Tohle je to místo,” odpověděl, pomalu obracel hlavu a obhlížel prostor.

“Tady?” zapochybovala nahlas. Stáli před sex-shopem s červeně nasvícenými okny plnými žen, která se táhla na obě strany v přízemí i v prvním patře. Stěží místo, kde by čekala, že najdou Marguerite Argeneau.

“Herb tvrdil, že nebude dál, než v okruhu padesáti stop odtud,” odtušil zamračeně Thomas a rozhlížel se kolem dokola.

Inez se podívala na jednu stranu a pak na druhou, pokoušela se odhadnout, jak daleko asi sahá padesát stop v každém směru. Ale zrovna v tomto malém úseku nebyly žádné bary ani restaurace, jen sex-shop a červeně zářící okna.

Pohyb upoutal její pozornost a tak vzhlédla do okna v prvním patře před sebou, kde pěkná mladá blondýnka v bílých krajkových kalhotkách, podprsence a punčochách roztahovala závěsy. Nějaký muž byl v pokojíku s ní, opasek rozepnutý a volně visící, zip kalhot zapnutý. Pospíchal se zapínáním knoflíčků košile. Byl to průměrně vypadající muž. Střední výšky, trochu moc hubený, vzhled nic moc. Navíc se zdál pěkně nervózní, že ta žena roztahuje závěsy dřív, než bude oblečený a v čudu, a Inez bylo trapně za něj. Odvrátila se. Stála teď čelem k Thomasovi, aby muži v okně poskytla soukromí.

“Musela tudy jenom procházet, když ji vysledoval,” řekla. “Zavolej tomu kamarádovi, ať zkusí její telefon vysledovat znovu.”

Kývnul, to už vytahoval mobil.

Inez se při čekání, než hovor vyřídí, zkoumavě rozhlížela, očima šmejdila po oknech na ulici. Všimla si, že ženy v prvním podlaží se všechny zdají o chloupek pěknější, než ty v přízemí. Většina prvňaček měla oblečené dražší spodní prádlo nebo kůži, ve srovnání s ženami dole, a tak bezděky zauvažovala, zda je výše ceny přímo úměrná výšce okna nad zemí.

Thomas vedle ní začal mluvit, nepřítomně poslouchala, jak hovoří s přítelem Herbem a prosí o další vysledování telefonu. Když skončil, tázavě na něj pohlédla. Zrovna zaklapl telefon.

“Zavolá, až bude mít polohu,” odtušil. Mobil strčil do zadní kapsy.

S kývnutím ustoupila z cesty tlupě mužských dovádějících na chodníku, vyřvávali jakousi nemravnou odrhovačku. Jakmile přešli, obrátila se na Thomase a navrhla: “Co kdybychom si zašli najít nějakou hospůdku dál po ulici, zatímco budeme čekat?”

Zaváhal a pak zavrtěl hlavou. “Půjdeme-li špatným směrem, budeme se ten kus cesty muset vracet.”

“Jasně,” povzdechla si. Byla vyčerpaná. Nohy ji bolely a kotníky měla ještě nateklé z letadla. Taky měla zase hlad, přestože se dneska dvakrát najedla. A na nic z toho si nemohla postěžovat, v prvé řadě proto, že chtěl, aby zůstala v hotelu. S úšklebkem se šla opřít o zábradlí, které vedlo podél kanálu, aby se neopatrní a prostě nametení nebo zkouření turisté neporoučeli do koryta.

“Vypadáš unaveně,” podotkl Thomas s nakrabaceným čelem, a když jen pokrčila rameny, obrátil se do ulice. “Pojď. Může to trvat třebas i hodinu, než se ozve. Nic nám nebrání dát si drink a možná něco k jídlu.”

Okamžitě ožila a vykročila vedle něj, vydolovala ze sebe ždibec energie při vyhlídce na židli a pití.

Daleko nedošli, museli uhnout na bok, aby udělali místo další početné výpravě. Tohle byli tak trochu hulváti a se vší určitostí opilí nebo sjetí nebo obojí. Thomas ji instinktivně vzal pod paží, aby jim ji odvedl z cesty a při tom ji musel vtáhnout do ústí krátké úzké uličky.

Inez na nerovné cestě zakopla a když ji zachytil, poněkud pozbyl rovnováhu i on. Potáceli se jako párek ožralů, dokud nenarazila zády do zdi.

Zašklebila se a zvedla hlavu. Spatřila, že Thomas před ní celý ztuhl, tvář jako vytesanou z kamene, oči mu v temném průchodu stříbrně zářily. Oči se jí rozšířily a přistihla se, že tají dech, když k němu vzhlížela. Připadalo jí to jako velmi nebezpečná situace, ačkoli nedokázala říci proč, a potom sklonil hlavu a položil jí rty na rty a v tu ránu už přesně věděla proč. Žádost prýštící z tohoto muže a důkaz v panovačném polibku, byly téměř šokující. Tento polibek se v ničem nepodobal tomu v hotelu v Londýně. Tamten byl dominantní a svádivý, tento divoký a nespoutaný, výbuch zoufalé touhy, ve své síle skoro děsivý.

Šokovaná Inez zůstala naprosto nehybná pod prvotním útokem. Jako počítač zahlcený informacemi, mozek vymazaný, a pak restartoval, když ji jeho ruce chytily za pozadí a zvedly, přitiskly na tvrdé zhmotnění své potřeby. Vrátil se jí zdravý rozum, zvedla ruku a popadla ho za vlasy a vší silou zatáhla, snažila se ho donutit přestat. Když to nezabralo, kousla ho do jazyka, ne dost, aby mu vážně ublížila, ale dost, aby ho odradila.

Okamžitě nechal líbání a jí se na moment ulevilo, ale potom ústy prostě sklouznul po tváři k uchu.

“Thomasi,” zasyčela šeptem, uvědomovala si, že ulice je jenom pár stop nalevo od ní a nechtěla upoutat pozornost kolemjdoucích, “musíš přestat. Někdo nás tady uvidí.”

Když zvedl hlavu a postavil ji zase na nohy, pocítila chvilkovou úlevu, ale potom ji jednoduše zahnal hlouběji do průchodu.

“Co—?” zeptala se zmateně a hned nato ucítila, že ji do zad zase tlačí zeď, jak ji zatlačil do stínu. “Thom—”

Jeho jméno se přetavilo v překvapené lapání po dechu, když vzal přes blůzku do dlaně ňadro, a znovu měl rty na jejích, jazykem jimi pronikl dovnitř, aby se jí náruživě otíral o jazýček. Inez zavřela oči, pokoušela se zaplašit pocity, které se v ní probouzely, ale tenhle mužský měl dvě staletí na pilování své techniky a byl v tom dobrý. Přesto se ještě jednou zasnažila, otočila hlavu na bok, aby ukončila polibek a mohla zachraptět: “Thomasi, musíš—”

Překvapeně vytřeštila oči, když sklonil hlavu a sevřel rty na ňadru, které hladil. V šoku zírala dolů, uviděla, že jí v nestřeženém okamžiku rozepnul halenku, aniž si to uvědomila, odstrčil hedvábnou podprsenku a nyní saje obnaženou bradavku, vtahuje ji do úst a dráždí jazykem, takže citlivý hrot ztvrdl vzrušením.

“Thomasi.” Chtěla to říct káravě, ale vyšlo z toho bezdeché zasténání. Ba co hůř, ruka, kterou ho prve tahala za vlasy, teď držela hlavu a nutila ho pokračovat.

Když zuby zavadil o vzrušenou tkáň, kterou sál, zasténala a znovu mu zabořila prsty do kadeří. Tentokrát se ho ani tak nesnažila zastavit, jako spíš vytáhnout, aby ji znovu políbil. Což okamžitě udělal, jeho jazyk v mžiku vyrazil a dal se do tance s jejím, při tom ji opět popadl za zadek a zvedl. Tentokrát, když ji seznámil s tvrdostí v slabinách, jenom zaúpěla a chytila se ho kolem krku, ňadra mu tiskla na hruď, takže na něho byla nalepená odshora až dolů.

Thomas přikročil blíž, přišpendlil ji ke zdi svým tělem, tím si uvolnil ruce k toulání. Inez lapala po dechu a třásla se a zuřivě mu sála jazyk, když po ní klouzal dlaněmi. Chytil ji pod stehny a pobídl je nahoru, instinktivně mu obtočila nohy kolem boků, přitom lehce pozměnila úhel, ve kterém na ni dorážel.

“Potřebuji tě,” vrčel, znovu ukončil polibek a mírně se zaklonil, takže mohl vzít obě ňadra do dlaní. Jedno nahé, ale druhé se ještě schovávalo v podprsence. Rychle to napravil a tak teď mohl laskat holé tělo.

Inez mu položila dlaně na hřbety rukou a opřela si hlavu o zeď, sténala, při tom vrtěla boky, otírala se o něj a potom se jedna jeho ruka odtáhla a místo ní pohladil ňadro chladný noční vzduch. To už cítila, že si hraje s páskem jejích kalhot.

“Proč nenosíš sukni?” zafrflal frustrovaně.

“Odteďka budu,” slíbila a vtom se látka u pasu poddala a jeho ruka vjela dovnitř a mezi její nohy. Inez se proti němu vzepjala a vykřikla, když prstem zavadil o kluzkou kůžičku. Ten zvuk pohotově zdusil svými ústy.

Horečně mu polibky oplácela, vsunula mezi ně ruku, položila ji na erekci a pevně stiskla. Když jí Thomas zavrčel do úst, pustila ho a zapracovala na knoflíku a zipu džín. Obojí rozepnula, takže teď mohla vklouznout dovnitř a vzít ho do dlaně, a potom zazvonil mobil.

7. KAPITOLA

Thomas s Inez se od sebe poodtáhli a strnuli, hleděli si upřeně do očí, zatímco mobil vyzváněl. Když Thomas nezareagoval, Inez mu vsunula ruku do zadní kapsy džínů, vylovila telefon a zvedla ho mezi ně.

Povzdechl si, pomohl jí došlápnout nohama na zem a převzal aparát. Sotva ho otevřel, vyštěkl: “Haló.”

Herb mu okamžitě začal chrlit do ucha informace, ale Thomas nedával pozor. Pohled, stejně jako veškerou pozornost, upíral na Inez, která si začala urovnávat šaty. Sledoval, jak ukrývá to své delikátní tělíčko. Měl co dělat, aby telefonem nepraštil a prostě na ní látku nerozerval, až do posledního stehu. Tohle v jeho myšlenkách jednoznačně převládalo, přestože mu jedna velmi maličká část mozku napovídala, že by měl padnout na kolena, omluvit se a škemrat o odpuštění. Sladká extáze ho sice popichovala, až divočel touhou, ale v mozku stále existoval jeden funkční ostrůvek a ten stačil přihodit přehršli viny do koktejlu hladu a žádosti, který mu momentálně kolotal v hlavě.

Byl to droboučký ostrůvek, ale říkal mu, že Inez víceméně odvlekl do uličky a napadl. Sice věděl, že to je pravda, a dokonce si to uvědomoval, když to prováděl, přesto si nedokázal pomoci. Vzrušení jím jako blesk z čistého nebe projelo v okamžiku, kdy se chopil její ruky, že ji odvede z cesty té sebranky opilých výtržníků, která mířila k nim, a to se jenom dotknul lokte.

Bál se, že k tomu dojde. Proto se chránil dotknout se jí, odkdy o něj v tramvaji letmo zavadila rukou. Věděl, že to rozbouří žádost řádící mu v těle jako tornádo. Přesto by možná odolal, ale když zakopla a vrazili do zdi, jejich těla se nakrátko přitiskla k sobě… byl ztracen, přemožen náhlým přívalem touhy.

Prošlehly jím plameny, oheň se rozhořel v každičkém místě, kde se jejich těla setkala a hned nato ji napadl. Jiný popis po to neexistoval, a on to věděl. Skočil na ni jako nadržené zvíře, vnutil se jí, přestože se bránila. Teprve až když vyslovila jeho jméno a zatahala ho za vlasy, přišel trochu k rozumu a ten mu vystačil jenom na to, aby ji odvlekl hlouběji do stínu a přeřadil na nižší rychlost. Převeksloval z braní si, co chtěl, na odhodlané svádění. Ale bylo odhodlané. Vzal by si ji rovnou tam u zdi, v temném průchodu, nebýt Herbova telefonátu. Jenom fakt, že měla kalhoty a ne sukni, ho zpomalil, a jenom zazvonění telefonu – ostrá připomínka nutnosti najít tetu Marguerite – ho zastavilo.

“Thomasi? Rozuměl’s tomu?”

Zamrkal, přinutil se odtrhnout zrak od Inez a soustředit se na hlas na druhém konci telefonu.

“Herbe. Ne, omlouvám se, mohl bys to zopakovat?”

“Říkal jsem, žes měl pravdu. Vypadá to, že je v pohybu. Souřadnice jsou tentokrát jiné. Jsi připravený?”

“Ano,” přisvědčil, silou vůle se přinutil dávat pozor. “Spusť.”

Nechal je Herba dvakrát zopakovat, aby měl jistotu, že je má zapsané do paměti, a pak mu poděkoval a típnul hovor. S povzdechem telefon zaklapnul a zastrčil do zadní kapsy. Ještě si rychle upravil šaty, než z druhé zadní kapsy vytáhl složenou mapu a zamířil ke světlu, k ústí uličky.

Jak očekával, Inez s ním rychle srovnala krok, znovu šla vedle něj. Pokoušel se soustředit na to, co musí udělat. Zjistil, že mu dělá problémy na ni nezařvat, ať se vrátí do hotelu a nechá ho na pokoji. Potlačit tohle nutkání se mu podařilo z jediného důvodu. Chtěl ji mít u sebe stejně, jako chtěl, aby šla pryč. Snažil se bojovat s účinky Sladké extáze, ale ty mu vzdorovaly.

“Jaké jsou nové souřadnice?” zeptala se Inez, když se zastavil na osvětlené cestě a rozložil mapu.

Kouknul na nesmělý úsměv, který mu věnovala, a zavrtěl hlavou, žasl, že mu ještě nezvedla mandle za to, co právě udělal. Je shovívavá, ale zjevně nemá potuchy, jak vachrlatá jeho sebekontrola – a potažmo její situace – je. Kdyby ano, určitě by vyrazila na letiště a prvním letadlem zpátky do Anglie, nebo přinejmenším do hotelu a zamkla se na deset západů ve svém pokoji. Ne, že by ho zamknuté dveře zastavily, kdyby nad sebou ztratil kontrolu docela.

Zadíval se zase do mapy, zorientoval se, našel nové souřadnice a srovnal je s místem, kde zrovna byli, potom se rozhlédl a rychle mapu poskládal.

“Tudy.” Vrátil se k osvědčenému pravidlu, nedotýkat se Inez, a jako první vykročil ulicí, mapu si zasunul nazpět do kapsy. Mířili zpátky, odkud přišli. Zamračil se, uvažoval, jestli Marguerite nějak minuli a nevšimli si jí, nebo jestli už odešla tam, kde je teď, dřív, než vůbec vyrazil ven. To bylo pravděpodobnější. Nedokázal si představit, že by Marguerite mohla mít nějaký důvod být na tom prvním místě. Prostě si ji nedokázal představit, že by zašla do pokojíku za oknem prostitutky.

Leda se nakrmit, napadlo ho najednou, uvědomil si, že když neví kde teď je, Bastien jí nemůže poslat krev. Což by tady pro ni nemusel být zas až tak velký problém. Jak Bastien říkal, rada v Evropě měla některé zákony odlišné od těch v Severní Americe. Kousání smrtelníků tady bylo dovoleno, ačkoli většina nesmrtelných, které znal, obvykle dávala přednost bezpečí, které jim nabízela sáčkovaná krev. Jenom se nechtěli vzdát možnosti dát si čerstvou, teplou krev ze zdroje. Čas od času.

Marguerite klidně mohla navštívit jednu z prostitutek v okně… aby se najedla.

Thomas zjistil, že mu to pomyšlení ubírá na klidu. Nikdy neměl pocit, že by teta upřednostňovala lidi před sáčkovanou krví. Ale proč tedy nekontaktovala Bastiena a nenechala si dovézt krev? Čím déle byla nezvěstná, tím větší starosti mu to dělalo. Něco je určitě špatně a na něm je zjistit co. Nesmí selhat. Nejen proto, že nechtěl zklamat zbytek rodiny, ale především proto, že sám potřeboval, aby byla živá a zdravá. Pro něj představovala samo srdce rodiny. Jeanne Louise a Lissiann měl rád jako sestry, ale Marguerite mu byla pevným bodem ve vesmíru. Ztělesněním domova a rodiny. Bylo mu prakticky jedno, že zemřel Jean Claude, manžel Marguerite. Až na to, že to znamenalo, že tady nebude, aby tu báječnou ženu přiváděl k zoufalství, zato ztráta Marguerite by byla zdrcující rána.

Červeně osvětlená okna řídla, jak šli dál a dál, stále víc je oddělovaly bary a obchody. Když dospěli na nové souřadnice, Thomas zjistil, že stojí na chodníku trochu širším, než ten, po kterém kráčeli doteď. Napravo se táhla řada barů a restaurací a nalevo byly rozestavené stolky s velkými slunečníky a na nich různá pivní loga.

Nepochybně se tady zastavili na jídlo. Zatímco Marguerite bylo přes sedm set let a už nejedla, Tiny McGraw byl smrtelník a jedl. Pokud to tak je, mohli by být ještě tady. Určitě nějakou chvíli zabere, jídlo uvařit a sníst.

“Je to tady?” zeptala se Inez, pohledem klouzala po stolcích.

Thomas přikývl a oba zvolna vykročili po chodníku mezi stolky a domy, jejich oči pečlivě zkoumaly zákazníky usazené venku.

“Možná je v některé restauraci nebo baru,” podotkla Inez, když se přiblížili ke konci stolků.

Přitakal. Mračil se, koukal na průčelí domů a nevěděl, co podniknout. Měl strach, že když začnou procházet restaurace, Marguerite by mohla vyjít z jedné, zatímco oni budou ve druhé, a odejít bez povšimnutí.

“Můžu čekat tady venku, zatímco budeš prohledávat restaurace, tak budeme mít jistotu, že ji nemineme,” navrhla Inez.

Thomas se na ni vděčně podíval, jeho mozek nebyl momentálně v kondici vymyslet něco sám, ale zeptal se: “Víš, jak vypadá?”

“Ano. Setkala jsem se s ní, když jsem byla v New Yorku.”

Spadl mu kámen ze srdce, že aspoň tohle má vyřešeno, rozhlédl se a navrhl: “Co kdyby ses posadila k některému stolku tady na konci, odtud uvidíš na všechny dveře. Vyřídím to co nejrychleji.”

Kývla a popošla k nejbližšímu stolečku, s úlevou usedla na židli, která stála zády ke zbytku cesty, ale skýtala jí slušný výhled na vchody v řadě restaurací a barů.

Jakmile se usadila, Thomas zamířil ke dveřím prvního baru.

O patnáct minut později sledovala, jak vchází do posledního baru v této malé oáze, a sama pro sebe si povzdechla. Evidentně Marguerite v žádném podniku nenašel a měla vážné podezření, že ji neobjeví ani v tomto. Určitě ji zase minuli. Nejspíš se tady vůbec nezastavila, ale byla na tomto místě vysledována, když tudy jenom procházela. Zase. Pravděpodobně budou muset zavolat svému dvornímu stopaři Herbovi, ať se ještě jednou vydá po stopě jejího telefonu. Začínala se obávat, že celou noc stráví běháním z místa na místo, budou se za ní honit až do svítání, kdy se ubytuje v nějakém hotelu, u kterého se zastaví. Na tyhle nesmysly byla příliš utahaná.

Výbuch smíchu přitáhl její pohled ke skupině mužů sedících u stolků před vedlejším barem, a pousmála se, když poznala pánskou jízdu z Británie. Smáli se a bavili, ale ženich na tom teď byl poněkud hůře, aspoň co se ohozu týče. Paruku měl nakřivo, na punčochách několik ok, make-up – nevkusný už na začátku – rozmazaný a stékal mu po obličeji, jak se potil. Přesto se zřejmě dobře bavil, úsměv na tváři měl veselý a zářivý.

Pobaveně zavrtěla hlavou, začala se pohledem vracet ke dveřím, ale zarazila se, když jí oko padlo na muže, který seděl sám, dva stolky od britské party. Měl krátké ježaté černé vlasy nad pohublou tváří a připadal jí matně povědomý. Koukala na něj jenom chvilku a pak dospěla k názoru, že musel být s nimi v letadle. Amsterdam je malé město a jak to tak vypadá, dříve nebo později kroky všech příchozích vedou do čtvrti červených luceren, i kdyby jen na procházku a na čumendu. Sedět tady dost dlouho, nejspíš by viděla jít okolo jednoho každého spolucestujícího z letadla, pomyslela si, když pohlédla zpátky k restauracím.

Měla by to být nuda, sedět tam a pozorovat lidi vcházet a vycházet a veselit se, ale vážně nebyla. Panovala krásná noc, obloha byla jasná, pofukoval mírný větřík a od kanálu se neslo tiché šplouchání vody. Odjakživa ráda pozorovala lidi a za téhle situace se jí to těžko mohlo nelíbit.

“Ahoj, krásná dámo.”

Inez se polekaně rozhlédla, protože nějací tři mužští znenadání zabrali volná místa u jejího stolku. Viděla je přicházet, ale domnívala se, že mají v úmyslu zabrat vlastní stolek a ne přisednout k ní. Nyní hleděla vykulenýma očima z jednoho na druhého. Blondýn, brunet a skinhead. Všichni byli zhruba jejího věku a všichni měli na tváři napůl opilý, napůl zhulený úsměv značky jsme-tady-se-pobavit.

“Můžeme vám koupit drink?” zeptal se blonďák s britským přízvukem, už se mu trochu pletl jazyk.

“Ne, děkuji, mám objednáno… a na někoho čekám,” dodala stroze. Tohle nebyla situace, kterou by byla zvyklá běžně zvládat. Vlastně se jí to ještě nikdy nestalo. Práce ji zaměstnávala natolik, že jen zřídkakdy chodila do společnosti, ale když šla, tak s kamarádkami, Lisou a Sherry. Bydlely v sousedním bytě. Seznámila se s nimi toho dne, kdy se přistěhovala z Portugalska do Londýna. Lisa psala sloupky pro celostátní časopis a Sherry pracovala jako ajťák tamtéž. Obě byly nádherné, učiněné modelky. Lisa, vysoká blondýna, a Sherry, vysoká rudovláska, a pokaždé poutaly veškerou pozornost, když si vyrazily ve třech, takže Inez nemusela odrážet ničí návrhy.

Což byl částečně důvod, proč občas souhlasila vyjít si s touhle dvojkou do společnosti. Chodit ven s nimi bylo jako chodit ven v plášti neviditelnosti. V jejich přítomnosti zmizela, slynula s pozadím a nebyla nucená stýkat se s opačným pohlavím. Zatímco v práci hýřila sebedůvěrou, byla skvělá v tom, co dělala, a dokázala zvládnout každou krizi, v osobním životě se jí sebedůvěry jaksi nedostávalo.

Malá a – dle svého názoru – s dvaceti librami nad váhu. Metráček, rty příliš plné, vlasy příliš divoké a nezvladatelné, ve vlhkém anglickém ovzduší se paličatě kudrnatily. Nic z toho nebylo považováno za atraktivní, podle dnešních měřítek. Účesům dneška vévodily úhledné, uhlazené helmy, zato její lesklé černé kudrliny, bez ohledu na to, kolik krémů, gelů nebo vlasových pomád na ně napatlala, se prostě nedaly spoutat, odmítaly se podrobit. Pokud jde o to ostatní, bohužel neexistoval žádný krém, který by ji povytáhl o nějakých šest palců a daroval jí štíhlou figuru.

“Ale no tak, nebuď taková, lásko,” řekl ten s vyholenou hlavou. “Jenom se pokoušíme být přátelští.”

Zničehonic dostala hroznou chuť jim říct, ať si dají odchod. Má Thomase, životního druha, kterého vybrali nanoboti nebo Bůh, nebo oni i On, a dali jí ho do života bez sebemenšího úsilí z její strany a bez nutnosti snažit se předstírat sebedůvěru, krásu nebo společenskou obratnost, kterou neměla. S ním se necítila neohrabaná ani nejistá, nebyla ani trochu nesvá…

Zamrkala, na co to myslí, najednou se na židli svezla a opřela. Nebyla rozpačitá ani s Thomasem neměla pocit, jakože sem nepatří, což se jí stávalo s většinou mužů. Cítila se s ním naprosto v pohodě, dokonce, i když byla z formy, jako právě teď. A teď rozhodně byla z formy. Uondaná, hladová, a přestože se v hotelu v Londýně vykoupala, pořád na sobě měla pomačkané oblečení, co si ráno ve spěchu oblékla. Neměla ani gumičku, kterou by si stáhla nezkrotnou hřívu, ani nic, čím by se namalovala, kromě rtěnky v kabelce, a přesto se nezdálo, že by na tom Thomasovi za mák sešlo. Políbil ji už v hotelu a pak se na ni vrhl znovu, je to teprve chvilka, v temné uličce.

Jasně, momentálně je krapínek nadržený, vinou nesmrtelné verze španělských mušek, připomněla si v duchu. Ale stejně, proto ještě nemusel skočit po mně.

“Koukni, lásko, sice je fascinující tady sedět a pozorovat, jak kýváš a šuškáš si sama se sebou, ale mohla by být mnohem větší zábava, kdybys mluvila s námi,” řekl blondýn, znovu se vnutil do její meditace. “Koupíme ti pití a budeš se bavit s námi, jo?”

Vědoma si toho, že není záhodno být hrubá na podroušené muže, Inez právě otevírala pusu, že je zdvořile požádá, aby ji nechali na pokoji, když vtom tam najednou byl Thomas, tyčil se vedle ní. Vzhlédla mu do tváře, s údivem zjistila, že ostře řezané rysy jsou teď jako vytesané z kamene a oči žhnou stříbrem. Už je viděla takto se proměnit, v obou případech ji zrovna líbal, ale tak nějak si nemyslela, že to byla vášeň, co je postříbřilo v této chvíli.

“Řekla ne, děkuji,” ucedil chladně Thomas a Inez si skousla ret, pohledem ustaraně těkala mezi muži. Žila v Anglii skoro osm let a věděla, že poslední, co chcete, je naštvat opilého Brita. Celým světem byli považování za tuhý horní ret, čili upjaté a konzervativní, na oko bez emocí, a takoví opravdu byli, ale také nikdy neviděla lidi náchylnější začít mávat pěstmi, než byli Britové, když pili. Měla podezření, že to má co dělat právě s tou konzervativností, kterou byli pověstní. Všechny ty emoce, které většinu času drželi pod pokličkou, musely někdy ven, a když pili, zřejmě nastávalo to někdy. Nedokázala si vzpomenout na večer venku s Lisou a Sherry, kdy by v noci na závěr nevypukla hádka nebo rvačka.

Inez věděla, že Thomas není obyčejný mužský, že je rychlejší, silnější a dokáže kontrolovat mysl, ale nevěděla najisto, jestli svede kontrolovat tři najednou, ani o kolik silnější a rychlejší vlastně je. Přehodila si řemínek kabelky přes rameno, vstala a zašeptala: “Thomasi, myslím, že bychom měli jít a zavolat Herbovi o další souřad—”

“Ne, ne, lásko. Sednout. My ti chceme koupit drink.” Slova doprovodilo nečekané prudké zatáhnutí za ruku, až kecla zpátky na židli. Očima střelila k prvnímu muži, protože se zaměřil na Thomase a s pokrčením ramen utrousil: “Nevidím, že by měla na prstě snubák. Je volná, může posedět s námi.”

Neviděla, že by se Thomas pohnul, ale blondýn najednou visel ve vzduchu, držela ho tam Thomasova ruka, pod krkem.

“Thomasi,” hlesla s úzkostí, to už vstávala a chytala ho za volnou ruku. Ucuknul, jako by ho popálila, prudce otočil hlavu, oči mu planuly stříbrným ohněm. Zatajila dech a chvíli mu pohled oplácela a pak se ostře rozhlédla a vykřikla leknutím, když uviděla bruneta, blížil se k Thomasovi zezadu. Pozdě. Varovný zvuk jí splynul ze rtů ve stejném okamžiku, kdy muž švihem ruky otevřel nůž a vrazil ho Thomasovi do beder.

Strnul, záda se mu lehce prohnula, pak upustil blonďáka a obrátil se na útočníka, vycenil zuby a zasyčel. Inez viděla, jak se brunetovy oči nevěřícně vytřeštily, přikrčil se a couvl, ale to už vstupovala mezi oba muže.

“Thomasi,” řekla tichým, varovným tónem.

Moment si myslela, že ji odstrčí a vrhne se na hnědovlasého Brita, ale nějaký výkřik a dusot nohou je donutil rozhlédnout. Uviděli dva uniformované příslušníky Amsterdamské policie, jak uhání rovnou k nim. Thomas při pohledu na ně zavrčel a pak se Inez najednou ocitla v jeho podpaží, držel ji jako nějaký fotbalový míč a řítil se po chodníku pryč od policie.

Vnímala, že přechází ze světla do tmy a zase zpátky na světlo, a pomyslela si, že jsou opět na hlavní třídě. Slyšela lidi lapat po dechu a vykřikovat překvapením, když svištěl ulicí, vyhýbal se hloučkům chodců a věděla, že tohle nemůže věstit nic dobrého. Tehdy si uvědomila, nakolik Sladká extáze Thomase ovlivňuje. Domnívala se, že koncentrát zapůsobí jen na tělo, ale teď věděla, že má vliv i na myšlení. Vycenil zuby na veřejnosti, pro smilování Boží, a teď k nim přitahuje pozornost nadlidským úprkem po cestě.

Dobré na tom bylo, že při rychlosti, jakou se pohyboval, nebylo pravděpodobné, že by si je kdokoli stačil prohlédnout dost dobře, aby je byl později schopen popsat. Přesto, zůstávat v utajení bylo krédem jeho lidí. Většinu života trávili snahou neupozornit na sebe. Věděla, že by tohle dělat neměl. Stěží si to uvědomila, když Thomas zahnul za roh a zpomalil tak překotně, že se jí zvedl žaludek. V příští chvíli se ocitla ve zpřímené poloze a mohla zase dýchat, protože ji postavil na nohy.

Klopýtla, nohy ještě nebyly úplně připravené ji nést, ale Thomas ji prostě držel zpříma rukou v podpaží a nutil jít vpřed a do budovy. Byli v půli cesty přes vstupní halu, než jí došlo, že jsou zpátky v hotelu. Nejspíš by se neměla divit, určitě se pohyboval rychleji, než tramvaj, a ani jízda tramvají netrvala nijak dlouho.

Teprve když stáli ve výtahu a dveře se zavíraly, se rozhlédla a všimla si polekaných pohledů, které na ně vrhalo těch pár lidí v hale. Zamračeně pohlédla na Thomase, bála se, že pořád blýská zuby, ale ne, a pak se podívala dolů a uviděla, že mu ze zad pořád trčí nůž.

“Ach můj Bože,” vydechla, cítila, jak jí krev mizí z tváří.

Thomas se na ni ani nepodíval. Jeho oči zůstávaly upřené na svítící čísla nade dveřmi výtahu. Zatnula zuby do rtu, sáhla po noži, napadlo ji, že vytáhnout ho bez varování by – doufejme – bolelo méně, ale spustila ruku dřív, než se dotkla rukojeti. Prostě se nedokázala přimět to udělat a pomyslela si, že to nedokáže, ani s jeho vědomím.

Výtah cinknul, když zastavil. Rozhlédla se, sotva se dveře otevřely, pak rychle následovala Thomase, když vystoupil a vykročil po chodbě. Byla tak rozrušená pohledem na nůž trčící mu ze zad, že si ani nevšimla, jak nejistý má krok, dokud nedošli skoro až ke svému apartmá.

“Jsi v pořádku?” zeptala se strachy celá bez sebe, popošla vedle něj a koukla mu do tváře. A vyděsila se ještě víc, když uviděla, jak je bledý. “Thomasi?”

“Ne, Inez, nejsem v pořádku. Mám nůž v zádech. Odemkni dveře, prosím. Nemůžu si sáhnout do zadní kapsy pro kartu.”

“Aha.” Došlo jí, že by mu pravděpodobně způsobila mučivou bolest i pokusem sáhnout do jeho kapsy pro klíč, rychle vyhrabala z kabelky svoji kartu a odemkla dveře, pospíšila si dovnitř a přidržela mu je otevřené. Její obavy se ještě prohloubily, když provrávoral dveřmi. Přibouchla je a zabezpečila řetízkem, takže nemohli být vyrušeni, a obrátila se právě včas, aby viděla Thomase klesnout na kolena a pak padnout rovnou na obličej.

“Thomasi!” vykřikla, skočila k němu a svezla se na kolena. Zadívala se mu do tváře. Byl bílý jako papír a v bezvědomí.

Posadila se na paty, pohledem mu váhavě přejela k zádům a z nich vyčnívající střence nože. Tvrdil, že nanoboti opraví všechna zranění, ale nejspíš to nemůžou udělat, když v něm nůž pořád vězí. Musí ho odstranit. Už jen při té představě zasténala a zavřela oči, ale hned je zase otevřela, když zaslechla tlumené cvrlikání.

Ve stavu, v jakém byla, jí chvíli trvalo, než si uvědomila, že to je jeho mobil. Podívala se na zadní kapsy Thomasových džínů, ale zatímco v jedné byla peněženka a v druhé mapa, telefon nikde. Zněl tlumeně a velmi slabě, což jí napovědělo, že si ho Thomas musel přendat do přední kapsy, odkdy ho viděla telefonovat naposled.

V žádném případě nehrozilo, že by ho obracela, aby to mohla vzít. Má nůž v zádech. Musí ho dostat ven a basta fidli. Neustálé bzučení telefonu ignorovala, zahloubala se nad nožem, všimla si, že se triko leskne krví a ta vytváří velkou, temnou skvrnu, začínala přímo pod ranou a šířila se skoro až ke kolenům. Ztratil hodně krve.

Musí vyprostit nůž a pak přinést krev z chladničky a nějak ho nakrmit. Nevěděla, jak to udělá, ale problémy dokáže zvládat jenom hezky jeden po druhém.

Předklonila se a sáhla po rukojeti nože, pak se náhle narovnala a raději vyskočila na nohy. Ručníky. Potřebuje ručníky. Nemůže ho nechat krvácet po celé podlaze. Byla v koupelně, brala všechny ručníky, co tam byly, když se rozezvonil její vlastní telefon.

Překvapeně shlédla dolů na kabelku, až teď si uvědomila, že ji má pořád přehozenou přes rameno. Upustila ručníky, vyštrachala telefon a otevřela ho.

“Je to Inez?”

Zamračila se, hlas zněl úsečně, nepoznala ho. “Já… ehm… ano. Kdo je—?”

“Tady Herb Longford,” odpověděl muž, měl velmi silný anglický přízvuk. “Thomas mi dal tvoje číslo, když volal naposledy. Říkal, že mu dochází baterka v mobilu, a kdybych se mu nedovolal, ať zkusím tebe.”

“Aha,” povzdechla si, pomyslela si, že aspoň už ví, kdo to prve volal.

Nastala chvíle ticha a pak přešel k pointě: “Volám, abych Thomasovi oznámil nové souřadnice.”

“Nové souřadnice?” zdržovala, v hlavě jí to šrotovalo. Co má dělat? Měla zvláštní pocit, že by Thomas nejspíš nechtěl, aby se někdo dozvěděl o tom incidentu v restauraci, dokonce se bála, že by mohl mít průšvih, kdyby to někdo zjistil. Tušila, že za blýskání zuby na veřejnosti a následnou předváděčku fantastické rychlosti by si u svých lidí ovace ve stoje nevysloužil.

“Ano,” netrpělivě odsekl Herb. “Tvrdil, že prohledává bary v okolí posledních souřadnic, ale po tetě prý ani vidu ani slechu. Chtěl, abych její mobil znovu vysledoval. Úkol splněn, a jestli mi ho dáš k telefonu, tak mu je nadiktuji.”

“Aha, já— on je… ehm… v koupelně,” zalhala nakonec. “Když mi je nadiktuješ, předám mu je.”

“Dobře. Máš tužku a papír?”

“Ano.” Jednou rukou sáhla do kabelky, hledala malý notýsek a propisovačku, které pořád nosila s sebou, a pak si zvedla telefon zpátky k uchu. “Okay, spusť.”

Herb vychrlil informace a dodal: “Dej to Thomasovi a já budu pokračovat ve sledování pro případ, že je pořád v pohybu. Ozvu se, jestli bude zas někde jinde.”

“Ano, děkuju,” dořekla poslední slovo a pak s povzdechem zavěsila. Kroutila hlavou, telefon schovala a sehnula se pro ručníky. Musí Thomasovi vyndat nůž ze zad, nakrmit ho krví a potom vyrazit ven a najít novou lokaci a hledat Marguerite na vlastní pěst. Proto je přece tady. Má pomoct najít Thomasovu tetu a to taky udělá, hned jak si bude jistá, že je v pořádku.

“To zvládneš,” řekla sama sobě, když se vrátila do obývacího pokoje, ale hlas zaváněl pochybami dokonce i jí samotné.

Thomas pořád ležel přesně tam, kde ho nechala. Položila ručníky na zem vedle něj a jala se zkoumat nůž v jeho zádech, snažila se odhadnout, jak hluboko vězí. Usoudila, že zajel minimálně pár palců hluboko a pak si uvědomila, že se jí třesou ruce.

Zamračila se na ně a pak zamířila k barové ledničce. Prohlédla obsah, vytáhla jednu z drobných lahviček alkoholu a začala ji otevírat. Je v Amsterdamu, chystá se mužskému vytáhnout ze zad kudlu, nenapadala ji žádná lepší chvíle, kdy sáhnout po tekuté kuráži.

Skleničku vyzunkla jedna dvě, zašklebila se, když si tekutina propalovala cestičku jejím hrdlem, pak ji postavila na mini chladničku a otevřela druhou. Tahle dolů sklouzla snáz, než ta první, ale nechutnala o nic líp. Začala sahat po další, ale pak si to rozmyslela. Zpravidla pití moc nedala a měla dojem, že dvě budou víc, než dost. Tři by ji patrně složily v limbu na zem vedle Thomase.

Přibouchla dvířka ledničky, narovnala se a obrátila. Nejvyšší čas jít za Thomasem. Potěšilo ji, když zjistila, že ačkoli se jí alkohol ještě nemohl dostat do krve, přinejmenším se cítí trochu jistěji. Psychická záležitost, nejspíš.

Svezla se na kolena a znovu prohlížela nůž. Pořád se jí zvedal žaludek, stačilo na vytahování nože pomyslet, ale udělat se to musí.

Zírala na nůž snad celou věčnost, snažila se vykoumat, jak zařídit, aby to nemusela udělat osobně. Třeba by mohla objednat další krev a donutit k tomu kurýra. Je to jenom jeho vina, že se Thomas dostal do tohoto stavu. Kdyby tady nenechal špatnou krev, Thomas by ten sáček nevysál a nebyl tak vytočený, že se nechal bodnout. Aspoň si myslela, že by Thomas nejednal, jak jednal, nebýt pod vlivem koncentrované Sladké extáze. Prostě jí nepřipadal jako žárlivec, co konkurentům louská hlavy jako ořechy. Byl příliš pozorný a… well… sladký, aby uvěřila, že by se takhle choval za normálních okolností.

Vážně zvažovala nápad objednat krev, dokud ji nenapadlo, že by s ní mohl dorazit jiný kurýr, a tím pádem by se někdo další dozvěděl, co se dnes v noci stalo, a instinkt jí napovídal, že to není dobrý nápad.

“Prostě to udělej,” netrpělivě zavrčela sama na sebe.

Zhluboka se nadechla, vztáhla ruce a opatrně chytila střenku, snažila se při tom nožem nepohnout. Potom zavřela oči, napočítala do tří, sevřela pevněji a trhla nožem nahoru a ven z těla. Zamrkala a rychle se podívala na Thomasovu hlavu, když zasténal bolestí. Naneštěstí ji měl otočenou na druhou stranu a tak neviděla, jestli je vzhůru. Když už žádný další zvuk nevydal, upustila nůž na ručníky a pak ten hned nahoře dala i s ním stranou a vzala si další.

Obrátila se zpátky k Thomasovi, vytáhla mu triko z džínů a koukla na ránu. Zaksichtila se při pohledu na krev prosakující ven. Tekla z něho pěkným tempem. Skousla si ret, přiložila na ránu ručník, pevně přimáčkla a několik minut držela. Teprve pak teď už krví prosáklý improvizovaný tlakový obvaz zvedla, aby se podívala, co se děje.

Thomas říkal, že nanoboti opravují a regenerují, ale očividně to nebylo tak okamžité, jako u upírů v televizi. Rána tam byla pořád, ale zdálo se, jakoby se krvácení zpomalovalo. Znovu přitiskla ručník na ránu, pár chvilek počkala, než ho zvedla k další prohlídce. Krvácení se rozhodně zpomalilo.

Vydechla úlevou. Odložila použitý ručník a sáhla po dalším, tento položila na ránu zlehka, jen pro jistotu, aby mu ta trocha krve, která stále prosakovala ven, nestékala po bocích a nekapala na zem. Potom se zvedla a šla ke chladicímu boxu pro pár sáčků krve. Odnesla si je k Thomasovi a znovu vedle něho poklekla. Nejistě se na něj zadívala. Neměla ponětí, jak do něho krev dostat. Kdyby ležel na zádech, prostě by udělala do pytlíku dírku a lila mu ji do pusy a doufala, že polkne. Jenomže byl na břiše.

Nějakou tu chvíli o problému přemýšlela a nakonec to s povzdechem vzdala. Prostě mu položila sáčky s krví vedle hlavy, takže je najde, až se probudí.

Jestli se probudí, napadlo ji a zamračila se, ale potom si vybavila jeho tvrzení, že nesmrtelné většina zranění nezabije. Dokonce ani kolík zabodnutý do srdce, pokud ho vytáhnou dost rychle.

Probudí se, řekla na uklidněnou sama sobě. Ale teď musí jít ven a prověřit poslední známé souřadnice, jestli se jí náhodou nepodaří najít Marguerite. Nechtěla, aby zavolal Thomasův přítel Herb a dumal, pročpak je nezkontrolovali. Kvůli tomu tady přece jsou. Začala vstávat a potom si zase klekla, když si vzpomněla na jeho telefon. Existovala slušná pravděpodobnost, že by se mohl ozvat Bastien, aby zjistil, jak jsou daleko, a tak ji napadlo, že pokud zavolá, bude nejlepší, když bude mít telefon ona.

Skřípajíc zuby vmezeřila ruku pod Thomasovo tělo, hmatala po kapse. Nůž už sice v zádech neměl, ale stejně s ním nechtěla moc hýbat a riskovat zhoršení zranění. Našla kapsu, vsunula do ní ruku, s trochou těžkostí zachytila mobil prsty a vymanévrovala ho ven. Vydechla úlevou, když ho osvobodila.

Mobil si hodila do kabelky, ze zadní kapsy džínů vytáhla mapu a přidala ji tam taky, když se konečně se zvedla na nohy. Zaváhala, cítila se hrozně, že tady Thomase nechává jenom tak ležet. Po chvilce si zase klekla a dala mu jeden složený ručník pod hlavu jako polštář, potom vstala a zamířila ke dveřím.

8. KAPITOLA

Najít na mapě novou lokaci Inez dlouho netrvalo. Další místo bylo mnohem blíž hotelu, než ta ostatní. Jenom pár minut pěšky. Přidala do kroku, nemohla se dočkat, až to bude mít za sebou. Skončila na Rembrandtově náměstí, přímo před obrovským nočním klubem, před kterým se vinula směšně dlouhá fronta. Soudě podle počtu lidí, kteří čekali venku, uvnitř musí být přímo kolosální kvantum lidských těl. Bude tam hlučno, temno, narváno a najít Marguerite prakticky nemožné.

Zavřela na moment oči, v duchu se modlila za sílu nebo aspoň drobet energie, a strnula, když zčistajasna zazvonil telefon. Rychle prohrábla kabelku, vytáhla ho a otevřela.

“Thomasi?” ozval se Herb.

“Ne, Inez,” vyvedla ho z omylu. Musela mluvit nahlas, aby ji přes ten kravál okolo vůbec slyšel. Dřív než se stačil zeptat, kde je Thomas, vyhrkla: “Poslední souřadnice vedly před velikánský klub pojmenovaný Escape. Je tady příšerná fronta lidí, co chtějí dovnitř, tak ji teď pročesáváme.”

Klouzala očima po lidech v řadě, hledala vysokou brunetu, při tom pokračovala: “Ale jestli není ve frontě, což pravděpodobně není, protože by dokázala zmanipulovat mysl dveřníka a donutit ho pustit ji dál, budeme muset jít hledat dovnitř. Ale tohle místo je opravdu velké. Odhaduji, že se tam vejde dobrá tisícovka lidí, a uvnitř bude tma a rámus a nátřesk. Najít ji bude v podstatě nemožné. Prosím, řekni, že nové souřadnice jsou někde jinde a jenom tudy procházela.”

“Jsou.”

Oddechla si úlevou a už hledala propisku a notýsek, aby zapsala souřadnice, které jí diktoval.

“Pověz Thomasovi, že souřadnice znovu zkontroluji, zatímco budete na cestě. Jestli je pořád na tom novém místě, fajn. Ale jestli šla zase dál, myslím, že bude moudřejší, nechat to na ráno. Jakmile vyjde slunce, zůstane na jednom místě.”

“Dobře,” hlesla Inez, spadl jí kámen ze srdce. Byla unavená a nijak ji netěšila představa běhání po celém Amsterdamu, při hledání ženy, která se umí přemisťovat jako duch.

Rozloučila se a típla hovor a koukla dolů na kabelku, když se z ní ozvalo zvonění.

Thomasův telefon, uvědomila si a hned věděla, že to bude Bastien, který kontroluje, co se děje. S povzdechem popadla Thomasův mobil, svůj šupla do kabelky, a otevřela ho.

“Haló?”

“Inez?” Bastienovi bylo po hlase znát, že ho udivuje, že bere Thomasův telefon, a Inez se zašklebila. Věděla, že bude muset lhát. Lhaní nenáviděla.

“Thomas je v koupelně,” vyhrkla. “Běhali jsme za telefonem Marguerite po celém Amsterdamu a zbývá nám prověřit ještě jedno místo. Jestli ani na téhle nové zastávce nebude, hodláme to pro dnešek odpískat a s dalším pokusem počkat do rána. Doufejme, že se usadí na jednom místě a povede se nám ji tam zastihnout.”

“Aha,” hlesl Bastien, znělo to poněkud překvapeně.

Ušklíbla se, věděla, že ho zaráží její strohý tón, ale líp to nesvedla. Byla prachmizerná lhářka. Lhaní nesnášela a lhát neuměla.

“No tak dobře. Myslím, že to dává smysl,” zamumlal nakonec. “Povězte Thomasovi, ať mě stále informuje.”

“Povím. Dobrou noc,” zablekotala a rychle stiskla tlačítko na ukončení hovoru, dřív než mohl ještě něco dodat. Brblala si sama se sebou, telefon strčila do kabelky a pak rozložila mapu, aby zjistila, kudy musí jít, aby se dostala na další lokaci. Jak to tak vypadá, Marguerite míří z centra do klidnějších obytných ulic. Patřičně zvědavá vyrazila na další místo.

O deset minut později se ocitla v kruhu světla, který vrhala pouliční lampa na kraji temného, veřejného parku.

Celá nesvá přešlápla z nohy na nohu, nakukovala do tmavého parku plného stromů, přitom registrovala trio mladíků, kteří seděli na lavičce poblíž centra, bouřlivě se smáli. Hluční, Angličané, družní a evidentně opilí. Nechtěla upoutat jejich pozornost tím, že vejde do parku sama.

Mít tady Thomase by se mi právě teď náramně šiklo, pomyslela si a dumala, jak mu asi je. Probral se? Našel sáčky krve, které nechala ležet vedle něho? Zahojil se? Jediný způsob, jak to zjistit, bylo zavolat do hotelu, ale neměla ponětí, jaké má číslo. Byla tak utahaná, že jí přišlo strašně náročné hledat číslo na informace v Amsterdamu, volat tam, zjistit číslo do hotelu a zavolat tam. Jednodušší bude tohleto vyřídit a vrátit se. Navíc věděla, že tím jenom oddaluje vstup do parku, kam musí jít sama.

“Zbabělče,” zamumlala polohlasem, udělala jeden krok z kruhu světla a znovu se zastavila. Temné, prázdné parky nebyly zrovna na špičce seznamu bezpečných míst, kam jít. Po další chvíli váhání vytáhla Thomasův telefon. Bylo tady mimořádné ticho, dál od hlučného centra města a, mimo těch tří mužů, park jí připadal liduprázdný, ale jestli zavolá na číslo Marguerite a její mobil je někde tady, pravděpodobně ho uslyší zvonit a bude schopná jít po zvuku. Prohledala Thomasův digitální telefonní seznam, našla Marguerite a chystala se stisknout tlačítko volání, když vtom za sebou uslyšela jakýsi šelest.

Nervózně se otočila. Zjistila, že zírá na nějakého přicházejícího muže, oblečeného v černém. Moment doufala, že to je Thomas, ale potom vstoupil do kruhu světla za ní a uviděla, že to je ten tmavovlasý muž s pohublou tváří, kterého si prve všimla u stolku před restaurací, ten co jí připadal povědomý. Před restaurací si myslela, že ho musela vidět na letišti, a to taky viděla, uvědomila si najednou, ale ne při cestě do Amsterdamu. Byl to muž, který jí ukradl taxi, které si najala ráno, aby jela za Thomasem poté, co ji nechal stát na letišti. Cítila, jak jí hrůzou naskakuje husí kůže.

Určitě nemůže být pouhá náhoda, že toho muže pořád potkávám? letělo jí hlavou. Ustupovala vzad, zatímco on postupoval vpřed. A moment nato už měla v hlavě prázdno.

Zvonění telefonu přivedlo Thomase k vědomí. První, co si uvědomil, byla bolest. Bolest, kterou důvěrně znal, celé tělo mučil hlad po krvi. Pocit, jako by je rozežírala kyselina. Nanoboti infiltrovali do orgánů a tkání a hledali, co potřebovali. Potom otevřel oči a uviděl červenou. Doslova. Viděl rudě. Chvíli mu trvalo, než si uvědomil, že zblízka zírá na sáček krve ležící přímo před jeho obličejem. Hned nato ucítil pohyb zubů a vymrštil ruku, popadl sáček a narazil ho na ně.

Pomalý, úlevný povzdech proklouznul kolem pytlíku v jeho puse, když ucítil, jak krev o překot protéká zuby a proudí do organismu. Bolest okamžitě začala ustupovat, protože nanoboti uháněli zpátky do krevního řečiště pro čerstvou krev. Thomas prostě ležel, kde byl, ignoroval telefon a čekal, až se první sáček vyprázdní. Sotva splaskl, stáhl ho a vyměnil za druhý, co ležel hned vedle.

Teprve až když čekal, než se vyprázdní druhý sáček, mozek mu zase začal jaksepatří fungovat. První myšlenka: jak se sem dostaly ty pytlíky? Druhá: Kde je to sem? Třetí: Co tady dělám já, ať už jsem kdekoli? Stačilo zběžné rozhlédnutí po tom, na co v pokoji dohlédl, aby poznal hotelové apartmá. Ležel na břiše na zemi, zdecimovaný kritickým nedostatkem krve. Druhý sáček byl téměř prázdný, když si vybavil zbytek noci a jak skončil tady, takhle.

Jeho vlastní zatracená stupidita může za to, jak dopadl. Nikdo nikdy netvrdil, že nadržení chlapi myslí hlavou. On sám může potvrdit, že to je pravda. Nejspíš hlavu nepoužíval, odkdy si uvědomil, že zkonzumoval sáček S.E.K. Napadl Inez v uličce a potom zaútočil na tři ožralé idioty, v záchvatu žárlivosti…

Nejdřív předvedl abnormální sílu, když zvedl blonďáka do luftu jednou rukou, a pak doopravdy blýskal tesáky!

Naštěstí měl dojem, že to nikdo jiný, než ten brunet, neviděl, a pravděpodobně nikdo neuvěří svědectví napůl opilého, napůl zfetovaného idiota.

Když mu to teď zase začínalo myslet, dělaly mu starosti jiné věci. Jako například, kde je Inez? A mám ten nůž pořád v zádech? Stačil rychlý pohled přes rameno, aby zjistil, že nůž už mu z beder netrčí. Pak ho zahlédl ležet na ručníku vedle hraničky tří nebo čtyř čistých a hromádky ručníků nasáklých krví. Inez mu zřejmě vytáhla nůž ze zad a zastavila krvácení, potom donesla dva pytlíky, ale kde je teď? V posteli, tipoval. Byla tak vyčerpaná, že se jí skoro podlamovala kolena, než došli k ostrůvku restaurací a barů, kde ji usadil ke stolku, aby sledovala vchody, zatímco sám prohledával jeden lokál po druhém.

S povzdechem si vytáhl druhý, nyní prázdný pytlík z pusy, a opatrně se dostal na nohy. Ucítil jenom slabé píchnutí v zádech, které mu napovědělo, že jsou z větší části zahojená. A pálivé křeče, které na něj útočily od hlavy až k prstům na nohou, se díky těm dvěma sáčkům značně zmírnily, ale patrně bude potřebovat minimálně ještě dva, než zmizí docela. Přešel ke chladicímu boxu na stole, vyndal třetí sáček a nabodl si ho na zuby, a potom tam stál s dalším sáčkem v ruce, čekal, až vysaje číslo tři. Chystal se vyměnit trojku za čtverku, když začal zvonit hotelový telefon.

Vzpomněl si, že to bylo zvonění telefonu, co ho probralo, strhl prázdný pytlík ze zubů a šel ke konci stolu vedle sofa, aby ho zvedl dřív, než probudí Inez.

“Thomasi!” znělo to, jako by se Herbovi ulevilo, že slyší jeho hlas. “Začínal jsem se bát. Nemohl jsem se ti dovolat na tvůj ani Inezin mobil a začínal jsem si myslet, že jste se ztratili společně s tetou.”

“Ne,” uklidnil ho tichým hlasem a sáhl do kapsy pro mobil. Zjistil, že mu z kapsy zmizel. Mírně polekán postupně osahal všechny kapsy, uvažoval, jestli si ho nedal do některé jiné, ale nebyl v žádné.

“Očividně už v parku nejste. Našli jste tam tetu?”

Thomas vzdal hledání telefonu a narovnal se, zaplavil ho zmatek. “V parku?”

“Mrkl jsem do mapy, lokace, kam jsem vás z nočního klubu Escape poslal, by měl být park,” vysvětlil Herb. “Šli jste na špatné místo? Možná Inez špatně rozuměla tomu, co jsem říkal. Byl tam pořádně hlučno.”

Thomas chvíli tiše stál a pak vyštěkl: “Vydrž.”

Položil telefon na kraj stolu, obrátil se a rázoval do pokoje Inez. Nenamáhal se rozsvěcet, noční vidění měl výjimečné a tak poznal, že postel je stále ustlaná a nikdo v ní nespal. Zaklel, otočil se a spěchal z pokoje ven, ale strnul, protože se dveře ložnice vedoucí na chodbu najednou otevřely. Zůstal stát a zadíval se na ně. Hlasitě vydechl úlevou, když poznal drobnou postavu Inez vcházet dovnitř, pak se dveře zase zavřely. Okamžitě šel rozsvítit. Světlo se rozzářilo, zatímco se obracel k Inez a pak uviděl její tvář a znovu strnul. Byla úplně prázdná, bez výrazu, i oči byly prázdné.

“Inez?” Opatrně se k ní blížil.

Nezareagovala na jeho přítomnost ani na jeho hlas, dokud nestál přímo před ní, a pak ho jednoduše obešla, při tom monotónně odříkávala: “Jsem velmi unavená a musím jít hned do postele.”

Pomalu se otočil a sledoval ji kráčet k posteli. Okamžitě se začala svlékat, zjevně jí bylo zcela lhostejné, že tam je. Pozoroval ji rozepnout a setřást blůzku, ale potom se obrátil a odešel z pokoje. Na tváři se mu odrážely chmury a starosti, když se vrátil do obývacího pokoje a znovu zvedl sluchátko.

“Herbe, pověz mi všechno, co víš, od chvíle, kdy jsem ti zavolal z restaurace,” požádal vážně.

Nastala chvíle ticha a pak Herb řekl: “Ale ty víš, co se stalo. Udal jsem ti další lokaci. Ukázalo se, že to je noční klub Escape a—”

“Mluvil’s se mnou? Nebo s Inez?”

“No, s Inez. Tys byl v koupelně nebo co,” řekl Herb a pak na moment ztichl, než odtušil: “Tys nebyl v koupelně, že ne?”

“Ne. Já jsem byl tady v hotelu.”

“Ale nevzal’s to, když jsem volal poprvé. Co—”

“Na tom nezáleží,” přerušil ho ponuře Thomas. “Jenom mi pověz, co se stalo.”

Herb mu povykládal o Escape klubu a jak pak poslal Inez na další místo, výpověď zakončil slovy: “Znovu jsem zkontroloval lokaci, zatímco byla na cestě tam, myslel jsem, že jestli se tvá teta zase přesunula, měli bychom to pro dnešní noc nechat plavat a začít znovu, až vyjde slunce, kdy by měla zůstat na jednom místě, ale ukázalo mi to stejnou lokaci. Ale když jsem se pokoušel dovolat na telefon Inez, abych vám o tom řekl, nebrala to. Tak jsem znovu zkusil tvůj telefon, a potom mě napadlo zavolat do hotelu.”

Thomas okamžik mlčel a pak se zeptal: “Voláš hotel podruhé nebo poprvé?”

“Poprvé,” odpověděl Herb, znělo to zvědavě.

“Takže to prve musel volat Bastien,” konstatoval Thomas.

“Inez v tom parku Marguerite nenašla, že ne?”

“Ne, myslím, že ne,” řekl Thomas, ačkoli si tím nebyl jistý. Že ji nenašla.

“Chceš, abych znovu ověřil její lokaci a—”

“Ne,” vyhrkl. Nehodlal nechat Inez samotnou a jít hledat tetu. Minimálně dokud si nebude jistý, že je v pořádku. Připadalo mu jasné, že Inez někdo ovládl. Ale proč?

“Ne,” zopakoval. “Zkusíme to zase ráno, až vyjde slunce, jestli jsi pro?”

“V pohodě,” ujistil ho Herb.

“Dobře. Díky, Herbe. Promluvíme si ráno.”

Rychle zavěsil, nemohl se dočkat, chtěl se vrátit k Inez a přesvědčit se, že je v pořádku, ale sotva udělal krok od telefonu, zazvonil znovu. Věděl, že to bude Bastien a že mu bude muset vyklopit, co se stalo, takže se patřičně tvářil, když zvedal sluchátko a říkal haló.

“Thomasi.” Byla v tom slyšet úleva a Thomas předpokládal, že Bastien vyzkoušel oba mobily, než se uchýlil k hotelovému telefonu a – jako Herb – dostal strach, když se na žádný nemohl dovolat. “Byla na tom posledním místě?”

Thomas zaváhal a pak přiznal: “Já nevím, jestli ano nebo ne.”

“Co tím myslíš, že nevíš?” zeptal se Bastien zmateně. “Buďto tam byla nebo nebyla.”

“Já to nevím,” zopakoval a pak bratranci vylíčil, co se v noci událo, a uzavřel to slovy: “Inez měla prázdnou tvář, když vešla, a jediné, co řekla, bylo, že je velmi unavená a musí hned do postele, a potom se začala svlékat, rovnou tam přede mnou, výraz měla pořád prázdný.”

“Někdo ji ovládl,” zasmušile odtušil Bastien.

“Mám stejný názor,” přitakal Thomas.

“Nemyslíš si, že by máma…?” Otázku nedokončil.

“Já nevím, Bastiene. Nemám ponětí, o co tu do pekla jde. Proč teta Marguerite nebere telefon? Evidentně ho má u sebe. Netoulá se po Amsterdamu sám.”

Starší bratranec chvíli mlčel a nakonec řekl: “Nevím, momentálně jsem příliš unavený, nemyslí mi to.”

“Měl bys jít do postele a trochu si odpočinout,” podotknul tiše Thomas. “Nespal’s, odkdy jsem odletěl z Kanady, že ne?”

“Ne, ale—”

“Nechci teď nechat Inez samotnou. Ne, dokud si nebudu jistý, že přijít sem a jít do postele je jediný příkaz, který jí ten, kdo ji ovládl, podstrčil do hlavy.”

“Přál bych si, abys jí mohl přečíst vzpomínky a zjistit, co se stalo,” odtušil Bastien.

“Pokud ovšem ještě má nějaké vzpomínky na to, co se stalo,” řekl tiše Thomas. “Mohly být zfalšovány. Vlastně nejspíš byly.”

“Ano,” povzdechl si Bastien. “Dobrá, myslím, že taky půjdu do postele, ale zavolej mi hned, jak něco zjistíš.”

“Provedu,” zasalutoval Thomas a oba řekli dobrou noc a zavěsili.

Thomas si konečně připlácl čtvrtý sáček krve na zuby a pak pátý. Špatná zpráva byla, že ztratil hodně krve z rány na zádech. Dobrá zpráva byla, že ztratil hodně krve z rány na zádech. Byl si celkem jistý, že to nejhorší z S.E.K. má už z organizmu venku. Rozhodně se necítil nadržený, a i kdyby trošku ano, chtíč snadno přehlušila starost o Inez.

Stáhl poslední sáček ze zubů, zavřel chladicí box a rychle uklidil nepořádek v pokoji, zlikvidoval nůž a krvavé ručníky. Budu je muset vyhodit, aby pokojskou neklepla pepka, napadlo ho. Vyndal čistý pytel na odpadky z koše v koupelně, dal do něj ručníky a prázdné krevní sáčky, a chladicí box strčil do své skříně, na horní polici. Jakmile si byl jist, že nikde nezůstalo ležet nic, co by pokojskou rozrušilo, prošel apartmá, pozamykal všechny troje dveře vedoucí na chodbu, ve svém pokoji, v obýváku a nakonec u Inez.

Potom přešel k posteli a zadíval se dolů. Spala klidně, jako andílek. Dlouze se na ni díval, očima putoval po její tváři. Od zavřených očí, přes sladký nos k plným rtům a zpátky. A pak se opatrně uložil do postele vedle ní, na přikrývku pod kterou spala. Vážně mu nebylo po chuti nechat ji samotnou, když věděl, že někdo převzal kontrolu nad její myslí. Chtěl zůstat poblíž, mínil se postarat, aby se to už nestalo, a taky jí být nablízku pro případ, že by ho potřebovala.

Obrátil se na bok, pozoroval ji, jak spí, v duchu žasl nad tím, že tam leží a hledí do tváře svojí vlastní životní družce. Přestože Lissianna byla o čtyři roky mladší než on a už před pár lety našla životního druha, on osobně předpokládal, že si bude muset počkat ještě století či víc, než najde tu svou jedinou, osudem předurčenou. Všichni bratranci byli podstatně starší, když konečně našli svoje družky. Vlastně byl nejmladší muž z rodu Argeneau, co si měl nalézt životní družku, o kterém věděl. A přesto je tady. Inez Urso.

Pousmál se při tom jméně. Urso bylo jediné slovo, které z portugalštiny znal. Znamenalo medvěd. Věděl to, protože míval přítele se stejným příjmením, už jsou to bezmála dvě staletí. Smrtelného přítele, jediného smrtelného kamaráda, kterého si kdy dovolil mít. Bylo příliš těžké pozorovat je stárnout a umírat, když jste věděli, že vás se to netýká. Želel jeho odchodu, ale nyní uvažoval, jestli nemohl být předkem Inez. Buď jak buď, jméno Urso jí pasovalo jako ulité. Byla jako maličká medvědice, když se dostala do ráže. Opravdu se mu to líbilo. Připadalo mu roztomilé, když na něho bublala portugalsky a hrozila prstíkem. Mějme na paměti, že pochyboval, že by mu přišla stejně rozkošná, kdyby rozuměl tomu, co říká.

Natáhl ruku a shrnul jí z tváře zbloudilý pramínek vlasů, myslel na to, že mu připomíná jeden starý obraz, který kdysi viděl, a že by se rád vedle této tváře probouzel každé ráno, po zbytek života. Skutečně se mu na Inez zatím všechno líbilo. Líbila se mu její smělost a inteligence. Dokonce i její plachost mu připadala roztomilá, a ona je plachá. Neuvědomil si to během jejich prvního setkání v New Yorku. Inez tehdy byla dokonalým zosobněním výkonnosti a suverénnosti, prostě generál v sukni, a zdála se mu zatraceně sebevědomá, stejně jako celou dobu, odkdy dorazil do Londýna, ale v noci zrovna vycházel z posledního baru, když se ti tři Britové usadili k ní ke stolu, a její reakce nebyla taková, jakou čekal.

Předpokládal, že každá žena by se měla mít trochu na pozoru, kdyby ji otravovali tři opilci, ale Inez byla víc, než jen opatrná. Nejprve se zdála dočista v šoku, že se rozhodli ji obtěžovat, jako by vůbec nedůvěřovala svému šarmu. A potom se na židli odtáhla co nejdál dozadu a přikrčila se, snad se pokoušela o Popelčino kouzlo mlha přede mnou, mlha za mnou. Nerad ji viděl tak vystrašenou a nesvou, a to byl částečně důvod, proč zareagoval, jak zareagoval. Tohle a fakt, že patří jemu.

Jasně, ta S.E.K. nejspíš moc nepomohla, rozhodně mu nedovolila zachovat si natolik jasnou hlavu, aby se kontroloval a zvládl situaci, jak by měl. Nebo možná sám sebe obelhává. Možná se navztekal prostě a jednoduše proto, že to je jeho životní družka. Čekal na ni dvě sta let a nelíbilo se mu jen tak přihlížet, jak se s ní snaží vybavovat nějaký jiný mužský.

Ušklíbnul se. Zlehka jí přejel prstem po tváři, rty mu zvlnil úsměv, když se ospale zavrtěla a instinktivně natočila líčko v ústrety jeho hlazení. Tohle byla další věc, která se mu na ní líbila. Jak na něj reagovala. Zamlouvala se mu vášeň, kterou projevila v obou případech, kdy ji líbal. Když ji políbil poprvé, v Londýně, a když ji v podstatě napadl, tady v Amsterdamu. Inez víc než nadšeně vyšla vstříc jeho vášni. Dobré znamení do budoucna… pokud to ovšem nezbodal a nevyděsil ji tím svým chlapáckým výbuchem u baru nebo zaútočením na její maličkost v temném průchodu. Sebekriticky přiznával, že při namlouvání zatím moc dobrou práci neodvedl. Bude na tom muset zapracovat. Navíc asi má nějaké problémy, když dojde na její přitažlivost, a na tom zapracuji také, rozhodl se těsně předtím, než mu ztěžkla víčka a oči se zavřely.

Inez se ve spaní zamrvila a zabrblala nevrlý protest, když do čehosi narazila, a pak blaženě vzdychla a přitulila se do teplíčka, když se to cosi kolem ní ovinulo. Byla to ta vůně pokoušející její nos, co ji nakonec vystrnadilo zpod posledních závojů spánku. Mžouravě otevřela oči a popleteně koukala na čerň před sebou, dokud si neuvědomila, že to je černé tričko, a pak vzhlédla, zjistila, že se dívá do Thomasovy spící tváře.

Překvapeně zatajila dech, tělo jí ztuhlo údivem, ale ne leknutím. Leknutí se kupodivu nedostavilo, aspoň vzhledem k okolnostem, že nemá nejmenší tušení, jak se sem dostal. Vlastně ani ona sama neměla nejmenší tušení, jak se sem dostala.

Pohled okolo jí prozradil, že jsou v její ložnici v apartmá v Amsterdamu. Pohled dolů, že zatímco Thomas je stále úplně oblečený a spí na přikrývkách, ona je nahá pod prostěradlem a dekou. Jenomže si nevzpomínala, že by lezla do postele. Poslední, na co si pamatovala, bylo, že jde ven hledat Marguerite poté…

Přesunula zrak k Thomasovi, prohlížela ho s novou starostí, protože si vybavila, že byl bodnut a jak mu vytahovala nůž ze zad. Už nebyl bledý a očividně se musel vzpamatovat natolik, aby vstal a došel až sem, protože ona by ho v žádném případě odnést nedokázala. Přesto chtěla ránu vidět, pro jistotu.

Vybatolila se zpod ruky, kterou ji někdy v noci objal, přitiskla si prostěradlo s dekou na prsa a trochu se zvedla. Naklonila se nad něj a pokusila se mu podívat na bedra, odkud prve vyčníval nůž. Triko to místo zakrývalo. Skousla si ret, zadívala se na zadek a nohy, všímala si velké skvrny od krve, která ztmavla. Vztáhla ruku a pokoušela se opatrně zvednout spodek trička. Bohužel bylo ztuhlé krví a přischlé ke kůži. Nervózně Thomasovi pohlédla do obličeje, sotva je sloupla, bála se, že ho probudí.

Když uviděla, že má oči pořád zavřené, zvedla látku a zadívala se na místo, kde byl včera v noci zraněn. Bezděčně vykulila oči, když uviděla, že po ráně už není ani památky. Nezbyla dokonce ani tenká jizva. Kůže byla zcela nepoškozená, hladká a bez poskvrnky, jako zadeček novorozeněte.

“Je to zahojené.”

Trhla hlavou na stranu, uviděla, že Thomas má teď oči otevřené a pozorné, což ji přimělo k zamyšlení, jestli nehrál mrtvého brouka a nebyl celou dobu vzhůru. Pustila triko, posunula se a zaváhala. První instinkt jí radil uniknout z postele, ale byla nahá a tak trochu v pasti, pokud se nechce před Thomasem producírovat jen tak. Věděla jistě, že nechce. Možná jsou životní druhové a tak dál, ale to ještě neznamená, že ji uvidí růžovými brýlemi, které mu ukážou dlouhonohou postavu namísto té její, nedokonalé. Alespoň si myslela, že ne.

“Jak se cítíš?” zeptal se, hlas měl trochu ochraptělý, jak už to po ránu bývá.

“Já?” podivila se. “Jsem v pohodě.”

“Opravdu?” zeptal se vážně, jeho dlaň jí konejšivě klouzala nahoru a dolů po ruce.

Inez polkla, všimla si, jak mu najednou přibylo stříbra v očích. Její tělo na to zareagovalo jako květina rozevírající okvětní plátky vstříc slunci. Cítila, jak jí tvrdnou bradavky a v podbřišku se zvolna sbírá teplá tekutina. I oči zareagovaly, najednou zmalátněly, víčka jí ztěžkla. Poznala, že není jediná, kdo si těch změn všímá, když mu líný, spokojený, typicky mužský úsměv zkřivil rty.

“Miluju, jak na mě reaguješ,” řekl tichým hlasem. “Miluju, jak při tom voníš.”

Inez překonala nutkání čichnout si pod paže a jenom na něj zírala, nevěděla, jak odpovědět, a pak jeho prsty sjely z vnějšku nadloktí dovnitř, klouzaly teď nebezpečně blízko ňader. Kůže se jí zachvívala, když po ní zlehka přejížděl prsty, a přestože se jich nedotýkal, ňadra také, v jakémsi slastném očekávání.

“Srdce se ti splašilo,” zašeptal, jeho prsty ji dráždily na vnitřní straně lokte a Inez věděla, že má pravdu. Zrychlilo se spolu s dechem, který teď byl mělký a rychlý. “Chceš mě.”

Oči se jí při těch prostých slovech rozostřily a rozpaky ji téměř donutily to popřít, ale namísto toho se jí podařilo krátce, lehce kývnout. Thomasův úsměv se rozšířil, chválil ji za upřímnost, prsty vyjely vzhůru po paži, ale tentokrát, když klouzaly zase dolů, se jeden pohnul a zrádně zahákl za vršek prostěradla a deky, co si držela na prsou. Nečekala to. Bezděky povolila a látka jí vyklouzla z prstů, svezla se k pasu. Ňadra měla najednou obnažená a pak jeho ruka převzala roli látky, vzala je do hřejivé, pevné dlaně.

Skousla si ret a zavřela oči, zatímco ji hladil, a pak je překvapeně otevřela, když se najednou posadil a ruku vystřídala ústa. Jazyk měl horký a vlhký, když kroužil kolem bradavky. Omýval ji a škádlil, střídal sání, olizování a okusování, a vysílal do ní drobné elektrizující výboje, až sténala nahlas, a potom propustil bradavku ze zajetí svých úst a zvedl hlavu, aby Inez raději políbil na rty.

Polibek mu oplatila, pootevřela pusu na přivítanou, její tělo se instinktivně naklonilo dopředu a přitisklo se k jeho hrudi, hned nato už ji něžně ukládal na postel, ústa měl najednou náruživější, ještě než se odtáhla a sjela k její tváři a krku. Thomas rty mapoval žílu dolů až ke kosti klíční, cestou ji dráždivě oždiboval, a potom zvedl hlavu.

Inez otevřela oči, zjistila, že se na ni dívá, oči mu žhnuly stříbrným ohněm, cestovaly jí po těle zčistajasna pokrytém husí kůží. Ztuhla a kousla se do rtu, aby zadržela protest, když bez varování smetl prostěradlo i deku. Skončily kousek na jih od pupíku, takže z ní rázem viděl víc. Hlava se jí plnila všemi vadami na kráse, které nemohl nevidět, a jak nedokonalá je, vtom najednou vydechl: “Krásná.”

Vykulila oči, nevěřila vlastním uším, ale popadl spodní lem trika a přetáhl si je přes hlavu, a ona ztratila nit myšlenek, když poprvé pohlédla na jeho neoblečenou hruď. Thomas, rozhodla se v duchu, je tím, komu patří přídomek krásná. Umělecké dílo.

Nesměle vztáhla ruku, dlaní přejela po svalech hrudi, on zatím odhodil krví potřísněné triko na zem a potom se obrátil k ní. Zachytil její ruku a přidržel si ji na srdci. Hleděl jí do tváře, zvedl si polapenou ruku ke rtům a prstíky nejprve políbil, než si jeden vsunul do úst a jemně sál.

Lapala po dechu při pocitech, které v ní rejdily, když ten prst pozvolna vytahoval ven. Potom ruku pustil na svobodu a sklonil se, aby ji políbil. Jednu ruku používal, aby se udržel nad ní, ale prsty té druhé si nedaly pokoj a hemžily se jí po těle, hladily jedno ňadro a pak druhé, než přejely na okrouhlé bříško.

Svírala mu ramena a nepokojně vrtěla nohama, když rukou vklouznul pod prostěradlo a deku, a jel po podbřišku k boku, přitom ji stále líbal. Tam se ruka zastavila, prsty se mírně napjaly na vnější straně boků, zatímco palec přejel po citlivé pokožce nahoře a pak pokračoval dolů, po vnější straně nohou, hladil kůži, která – jak pro Krista pána doufala – není zarostlá.

Kdy jsem si vlastně holila nohy naposled? horečně přemýšlela a pokoušela se o ni panika. Uvědomila si, že to jsou už minimálně dva dny. Doprčic! Touhle dobou tam bude strniště. Což dá zcela nový význam jejímu příjmení, které podle ní bezvadně sedělo protože – jako medvěd – měla spoustu chloupků. Čestné slovo, měla pocit, že jí rostou dokonce i ve spánku. Ačkoli během dne to bylo nejhorší, mívala na nohách odpolední stín, a to si je ráno oholila. Proč jen byla prokleta tímto tělem? Měla by být vysoká, dlouhonohá blondýna s—

“Aiyeee,” vypískla v šoku, oči na vrch hlavy, když Thomas zčistajasna vzal do dlaně středobod jí samé. Byla tak zaměstnaná sebekritikou, že si ani nevšimla, že ji přestal laskat zvenku směrem dolů a začal postupovat zevnitř směrem nahoru. Unikla jí celá pouť na sever… taky jí ušlo, že nechal líbání a teď jí žužlá ouško. Jenomže teďka už roztěkaná nebyla.

“Už jsi zase se mnou?” zeptal se pobaveně, zatímco jeho ruka šátralka klouzala po hřejivé kůžičce.

Bez dechu přikývla, zatínala mu ruce do ramen, když ji hladil.

Zasmál se jí do ucha a pak se šeptem zeptal: “Kdes byla? Na cos myslela?”

Raději by si spolkla jazyk, než mu přiznala pravdu. Bohužel, bylo nemožné vymyslet nějakou smysluplnou lež, když dělal, co dělal. K její nesmírné úlevě nakonec nemusela, protože hotelový telefon si vybral právě tuto chvíli k tomu, aby začal zvonit.

Thomas nad ní zkameněl a zaklel. Inez zavřela oči a v duchu poděkovala Pánu Bohu, že zasáhl a Thomas se tak nikdy nedozví, jak málo chybělo, a odřel si dlaně o její nohy. Pustila mu ramena, bryskně sáhla po telefonu a jedna dvě ho měla u ucha.

“Dobré ráno!” zazpívala tak vesele, až Thomas úžasem trhl hlavou vzhůru.

“Dobré ráno, Inez,” pozdravil Bastien, znělo to křepce a odpočatě. “Jakpak se cítíte?”

Povytáhla obočí nad náhlou změnou v jeho hlase. Otázka vyzněla vážně a starostlivě, jenomže neměla ponětí, proč by si o ni měl dělat starosti. Byla to také Thomasova první otázka, uvědomila si a sama pro sebe se zamračila.

“Já— Co se stalo minulou noc?” zeptala se. Najednou se jí zmocnila zlá předtucha, protože prohledávala své vzpomínky a zjistila, že si nepamatuje, jak se v noci dostala do postele.

Bastien zaváhal a pak se zeptal: “Nevzpomínáte si?”

“Ne,” přiznala, najednou se jí udělalo špatně od žaludku. Odtáhla telefon od ucha dřív, než na to mohl cokoli říci, předala ho Thomasovi a svižně vylezla z postele. Prostěradlo vzala s sebou tak razantně, až Thomase málem skulila na zem.

Obtočila si je kolem sebe jako tógu, to už mazala do koupelny a přibouchla za sebou dveře. Chvíli zůstala stát potmě, snažila se zklidnit. Její žaludek odjakživa reagoval na rozčilení, a jestli se neuklidní, s největší pravděpodobností bude za moment na kolenou objímat záchodovou mísu a zvracet.

Zavřela oči, soustředila se na dýchání, silou vůle se přinutila dýchat mnohem pomaleji. Když měla pocit, že je aspoň nepatrně klidnější, hmatala po zdi vedle sebe, až našla vypínač a rozsvítila. Zamrkala oslepená náhlou explozí světla a potom pohlédla na sebe v zrcadle. Prostěradlo měla šejdrem, vlasy na hlavě připomínaly džungli a oči byly trošku rozdováděné a hodně vystrašené.

“Proč si nepamatuji, jak se včera v noci vracím do hotelu a jdu do postele?” zeptala se v duchu sama sebe. Odpověď, které se bála, zněla, že si na to nevzpomíná, protože jí někdo ty vzpomínky ukradl… a jediní lidé, o kterých věděla, že to umí, byli nesmrtelní. Ale kdo a proč? Fakt, že skončila ve své posteli v hotelu, s Thomasem ležícím vedle ní, v ní vzbudila obavy. Pokud našla Marguerite, mohla nad ní převzít kontrolu, ale proč? Proč by ji chtěl nějaký nesmrtelný ovládnout a strčit Thomasovi do postele? Možná leda Thomas. V noci trpěl pod vlivem koncentrované Sladké extáze. Že by…?

Myšlence zakroutila krkem dřív, než se stihla plně zformovat, ale děsilo ji něco jiného. Co když smutnou pravdou je, že ji Thomas nakonec přece jen svede přečíst a ovládnout. Třeba životními druhy vůbec nejsou.

9. KAPITOLA

“Je Inez v pořádku? Mluvila rozčileně.”

Thomas se přinutil odtrhnout zrak od koupelnových dveří a obrátit pozornost k telefonu v ruce. Přitiskl si ho pevněji k uchu se slovy: “Myslím, že jí dochází, že byla ovládaná.”

“To se obvykle stává, pouze pokud neimplantují náhradní vzpomínky,” pomalu odtušil Bastien.

Thomas zavrčel na souhlas. “Uvažuju, proč by to neudělali?”

“Možná chtěli, aby to poznala.”

Thomas strnul. “Proč by to měli chtít?”

Rozhostilo se ticho, dlouhé, oba přemítali, co může být za ovládnutím Inez, ale podle všeho ani jeden na žádný smysluplný důvod nepřišel.

“Tohle nevyřešíme,” bez nadšení připustil Bastien.

“Ne,” souhlasil Thomas. “Minimálně dokud nenajdeme tetu Marguerite.”

“Když už o tom mluvíme,” zamumlal Bastien. “Vím, že jsem měl čekat, až mi zavoláš, a já fakt trpělivě čekal. Ale když už bylo tak pozdě, napadlo mě, že třeba—”

Thomas zaklel, když mu oko padlo na hodiny u postele a uviděl, že je hodně po desáté ráno. Spal déle, než měl v plánu.

“Thomasi?”

“Zaspal jsem,” přiznal nešťastně a sedl si. Pohledem zalétl ke dveřím koupelny, protože uslyšel sprchu, a pak slíbil: “Hned teď brnknu Herbovi a vyrazím ven, jakmile pro mě bude mít souřadnice.”

Típnul hovor a spěšně namačkal Herbovo číslo. Nesmrtelný měl odjakživa zvláštní denní režim. Dělával až do pozdního dopoledne v jednom kuse, když se zabral do programování. Dnešek byl naštěstí jedním z takových dní, takže se nemusel omlouvat, že ho budí.

Potom, co zavěsil, chodil po pokoji, čekal až mu Herb zavolá souřadnice. Neměl se čím zabavit, tak se v duchu okamžitě začal zaobírat vizualizací Inez ve sprše. Stojí tam nahá a mokrá, teplá voda jí dopadá na tělo, zatímco po sobě jezdí mýdlem. Jak rád by to pro ni udělal sám. Vlastně by si spíš napěnil mýdlo v rukách a potom dlaněmi klouzal po hebké pokožce, ňadrech, bocích, zadečku, mezi nohy… živé představy ho tak nabudily, že moc nechybělo a vtrhl do koupelny, aby je proměnil v realitu, když zazvonil telefon.

Vytřásl svůdné nápady z hlavy a spěchal ho zvednout.

Herb mu bryskně nadiktoval nové souřadnice a pak se zeptal: “Vyrážíš tam hned teď?”

“Ne,” přiznal zvolna, otázka ho lehce překvapila. “Musím se sprchnout a hodit něco na sebe. Dřív než za deset minut to nebude. Proč?”

Herb zaváhal a potom řekl: “Protože chci zavolat a znovu ověřit ty souřadnice, až budeš odcházet.”

“Znovu?” Thomas povytáhl obočí. “Proč? Touhle dobou by měla spát a zůstat na jednom místě, proto jsme přece sledování nechali na ráno.”

“Já vím, ale našel jsem ty souřadnice na podrobné mapě Amsterdamu, kde jsou zaneseny jednotlivé budovy, a není tam žádný hotel, je to špalír kaváren.

“To není dobré.” Thomas zděšeně dosedl na postel. “Tetu Marguerite na denní světlo moc neužije. Proč by byla venku v tuhle hodinu?”

“Říkal’s, že je v Evropě kvůli řešení nějakého případu, třeba je nucená pracovat ve dne,” podotknul Herb.

“To je možné,” odtušil zamračený Thomas. “O práci soukromých detektivů toho moc nevím, ale mohli by prověřovat záznamy a tak dál, a na těch úřadech těžko budou mít otevřeno přes noc… Mohl bys ty souřadnice ověřit ještě jednou, Herbe?”

“Už se stalo,” ujistil ho. “Vlastně jsem je prověřil hned dvakrát, ještě než jsem ti zavolal.”

“Aha,” hlesl Thomas nevesele.

“Vím, že to nevypadá dobře,” ozval se Herb. “Ale jestli musí dělat ve dne… Tvrdíš, že má za parťáka smrtelníka. Možná se tam stavili, aby se najedl.”

“Jo, možné to je,” přitakal Thomas.

“Jasně. Cinkni mi těsně před odchodem a já to znovu vysleduji a ověřím. Tak aspoň, pokud tam nebude, až dojdeš na místo, můžeš rovnou pokračovat na další štaci, kterou ti mezitím zjistím.”

“Bezva. Díky, Herbe. Jsem ti moc vděčný za pomoc,” řekl Thomas, ale pořád se mračil, když telefon pokládal. Něco není v pořádku.

Pohledem sklouznul k zavřeným dveřím koupelny, tentokrát měl ale v hlavě něco jiného. Hloubal nad tím, že ovládnutí Inez a vymazání její paměti časově koliduje se hrou na schovávanou, kterou hráli s Marguerite. Proč teta nekontaktovala rodinu? Musí mít telefon pořád u sebe, když se v jednom kuse přemisťuje. Našla ji Inez v tom parku? Je Marguerite osobou, která jí vymazala paměť? O co tady do pekla jde?

Vstal, přešel na druhou stranu ložnice ke dveřím, zlehka zaklepal, a když nikdo neodpověděl, opatrně otevřel.

“Inez?” zavolal, vcházejíc do místnosti. Pohledem zalétl k malému sprchovému pokoji na konci koupelny, a sprchový pokoj byl správný termín. Sprchy tady nebyly uzavřené malé kabiny, jako u nich doma, ale vykachlíčkované místnůstky, které měly dlaždičky na zemi spádované do kanálku uprostřed. Sprchové růžice byly obrovské, vypouštěly vodu jako dešťový mráček. Odjakživa se tady rád sprchoval. Koukal na zavřená dvířka z matného skla, očima obmalovával mlhavou siluetu pleťové barvy, Inez.

“Inez,” zopakoval, popošel k dvířkům, když si uvědomil, že ho přes vodu neslyšela.

Tentokrát ho zaslechla. Viděl, jak se obrátila čelem k němu a taky jak se její mlžná silueta změnila, když si rukama instinktivně zakryla důležitá místečka. Pousmál se, představoval si překvapený, polekaný výraz na její tváři. Přijde den, kdy se vedle něj nebude ostýchat, ač v rouše Evině. Na to osobně dohlédne. Má krásné tělo, malé, ale pěkně oblé a většinu těch oblin si pravděpodobně ponechá i po proměně, díky Bohu. Nikdy ho to netáhlo k vychrtlým, anorektickým typům a nedokázal pochopit muže, které ano. Žena má mít oblé křivky a trochu masa na těle, pro potěchu muže. Aspoň podle jeho názoru.

“Thomasi?” hlesla nejistě. Věděl, že se neptá, jestli je to on nebo ne. Kdo jiný by v jejich apartmá asi tak byl? Ptá se, co tam chce.

“Inez, můžeš mi povědět, co se stalo minulou noc?” zeptal se a vážně dodal: “Je to důležité.”

Následovala další chvilka ticha a potom řekla: “Zhroutil ses, sotva jsme se dorazili do pokoje. Vytáhla jsem ti ze zad nůž, na ránu tiskla ručníky, dokud jsi nepřestal krvácet, potom přinesla dva sáčky krve, ale nedokázala jsem vymyslet způsob, jak je do tebe dostat. Nechtěla jsem tě obracet na záda, abys neležel na ráně, ale tak, jak jsi byl, jsem tě nakrmit neuměla. A pak zavolal Herb, měl čerstvé souřadnice.”

“Neřekla’s mu, co se stalo,” víceméně konstatoval Thomas.

“Ne, nevěděla jsem, jestli bys neměl problémy kvůli cenění zubů na veřejnosti a prozrazení své síly a rychlosti.”

Thomas se ušklíbnul – čili mne viděla blýskat tesáky – ale řekl: “Děkuji ti.”

“Každopádně měl nové souřadnice a tak jsem ty dva sáčky položila vedle tebe, abys je našel, až se probereš, a šla na to nové místo. Bylo před nějakým nočním klubem a já věděla, že ho v žádném případě nedokážu prohledat sama, takže byla velká úleva, když zavolal znovu a měl další souřadnice. Bastien zavolal hned po něm, a tak jsem mu jenom řekla, že pořád sledujeme mobil Marguerite a vyrazila. Šla jsem o pár bloků dál, k parku.”

“A pak?” pobídl ji, když se odmlčela.

“A pak jsem se probudila nahá v posteli, s tebou hned vedle sebe.”

Thomas se zamračil tónu jejího hlasu. Zněl nejistě, snad dokonce vystrašeně. Pochopil proč, když znovu promluvila.

“Neovládl’s mne a nevymazal mi paměť, viď že ne, Thomasi?”

“Ne,” řekl pevně, přál si, aby mu viděla do tváře a uviděla tam pravdu. “Už jsem ti to říkal, nedokážu tě číst ani kontrolovat.”

Moment bylo ticho a pak se zeptala: “Takže tedy doopravdy jsme životní druhové?”

Thomas strnul, napínal zrak, rád by prohlédl matné sklo. “Ty o tom víš?”

Viděl, jak se jí zvedla a klesla ramena. “Chlapík, který doručil tamtu krev, mi to vysvětlil. Tak trochu jsem ho vydírala,” přiznala.

Přešlápl z jedné nohy na druhou, zvedal ruku k madlu na sprchových dveřích a pak ji zase spustil. Nakonec se zeptal: “Seš naštvaná?”

“Kvůli čemu?” zeptala se zmateně. Zato on věděl hned o několika věcech, kvůli kterým by mohla být naštvaná. Ovládli ji a vymazali jí paměť, je jeho životní družkou, probudila se a našla ho u sebe v posteli, bez pozvání.

“Že jsi moje životní družka,” upřesnil a se zatajeným dechem čekal na její odpověď.

Inez zírala matným sklem na Thomasovu siluetu. Poznala, že je stále nahoře bez, na sobě měl jenom džíny, stejně jako když od něj odcházela. Jak se tváří neviděla, ale v hlase zaslechla obavy, a to ji překvapilo. Musela jsem si špatně vyložit tón jeho hlasu, usoudila. Tekoucí voda a tvar koupelny asi zkresluje zvuky. Kousla se do rtu a pak opatrně nadhodila: “To znělo, jako by ses bál.”

“Taky že jo.”

Vykulila oči, takhle upřímné přiznání nečekala. “Proč? Jsi krásný, inteligentní a sladký. Hejna žen se ti musí vrhat do náručí. Co ti sejde na tom, jestli—”

“Inez,” přerušil ji vážně. “Na žádné z těch žen mi nezáleží. Dokážu je kontrolovat a číst jim myšlenky. Jsou jako pěkné nafukovací panny, pro mě i pro všechny ostatní nesmrtelné, kteří je mohou číst a řídit. Jsou to marionety, které dokážeme přimět dělat, co chceme.

Bývaly doby, kdy to stačilo,” připustil. “Kdysi jsem byl tak mladý, že mě těšilo mít v náručí a v posteli hezkou ženu, i když nebyla nic, než loutka. Ale to sakra rychle pominulo. Těžko se radovat z pěkné ženy v náručí, když jí umím číst myšlenky a vím na co myslí. Že jsem sice docela roztomilý, ale nejlepší je, že mám peníze a můžu jí koupit, cokoli si usmyslí. Nebo že jsem sice celkem roztomilý, ale ona má radši blonďáky, nebo že upřímně doufá, že od ní nečekám, že si zničí figuru plkáním dětí, nebo že doufá, že jsem na S&M, protože by opravdu moc ráda, abych jí naplácal, nebo… Bože, nevěřila bys, na co ženy myslí. Nebo muži, když na věc přijde. Můžou to být prchavé myšlenky, ale rychle srazí jejich přitažlivost, když je všechny slyšíš, a některé mohou člověka ranit, i když to tak nemyslely.

Čekal jsem na tebe dvě sta let, Inez. Na ženu, která je krásná a inteligentní a má vlastní osobnost, na někoho, koho nedokážu číst ani ovládat a kdo nedokáže číst ani ovládat mě. Na ženu, která ve mně dokáže rozdmýchat vášeň jako ty a jejíž vášeň si můžu vychutnat bez poslouchání litanie obav, jestli si nemyslím, že má moc velký zadek nebo moc malá prsa.”

Inez spolkla smích, který jí málem vytryskl ze rtů, když si vzpomněla na svoje strachování prve, při Thomasových něžnůstkách. Sice měla těžkou hlavu, že ji někdo ovládl a vymazal paměť, a jestli to čirou náhodou nebyl Thomas, přesto první, co udělala, sotva se dostala do sprchy, bylo oholení nohou a podpaží. Byla strašně ráda, že jí nedokázal přečíst myšlenky, když si dělala starosti se strništěm na nohách, ale taky se moc ráda dozvěděla, že není jediná, kdo má v hlavě takovéhle obavy, při intimních chvilkách.

“Ano, bojím se. Mírně řečeno. Ruku na srdce, jsem strachy posraný až za ušima. Mám strach, že ti nepřipadám stejně atraktivní, jako ty mně, že má povaha a životní styl je příliš ležérní pro ženu, která je v práci tak zdatná a sebevědomá, že—”

“Nejsem vždycky sebevědomá a zdatná,” přiznala, strachovala se, že by u něj mohla ztratit na atraktivitě, když si uvědomí, že není tou dokonalou ženou, kterou popisuje. Ale co, stejně by to brzy zjistil a jestli jsou životní druhové… “V práci ano, ale ve společnosti už míň. Jsem— vím, že jsem chytrá a dobrá v tom, co dělám v práci, ale v osobním životě a ve společnosti…”

“Vytušil jsem to, když jsem viděl, jak reaguješ na ty tři, co si k tobě přisedli ke stolu,” přiznal Thomas. “Ale většina lidí není tak sebevědomá, jak se zdá. Krom toho se to po proměně změní. Nanoboti tě udržují ve vrcholné kondici. Budeš vědět, že taková, jaká jsi, jsi perfektní a to ti pozvedne sebedůvěru.

Inez neslyšela nic po ‘se to po proměně změní’. Ta slova jí zněla v hlavě, a když zmlkl, zeptala se: “Po proměně?”

“Pokud souhlasíš být mojí životní družkou, Inez, souhlasíš stát se nesmrtelnou, prožít život se mnou,” řekl tiše. “Někteří nesmrtelní netrvají na proměně svého životního druha, pokud si to ona či on nepřeje. Prožijí to málo, co jim nabízí jeden lidský život, protože nic víc mít nemohou. Ale já tohle neudělám, Inez. Nechci tě na čtyřicet nebo padesát let. Jenom to bude o moc víc bolet, až tě ztratím. Budu trvat na tom, aby ses stala nesmrtelnou i ty.

Inez tam stála, jeho slova jí rezonovala v hlavě. Nenapadlo ji, že od ní bude očekávat, že se promění. Miss Puntičkářce tohle ušlo. Vlastně se ani pořádně nezamyslela nad tím, že to je možné. Příliš jí učarovala představa, že pro ni existuje nějaký hotový druh, bez nutnosti absolvovat zdlouhavé námluvy, které by pravděpodobně zpackala stejně, jako v minulosti zpackala mnoho jiných vztahů.

Nejhorší stížnost, kterou si od bývalých kluků vyslechla, byla, že pořád pracuje a s nimi skoro není, přesto po práci ani nevzdechla, odkdy potkala Thomase, uvědomila si. Třeba jen potřebovala správného muže, aby ji přivedl na jiné myšlenky, a musela říci, že Thomas byl parádní rozptýlení. Jenomže se bude muset stát tím, co je on, aby ho mohla mít. Nesmrtelnou.

Zamyslela se nad tím, pokoušela si představit žít stovky let… s Thomasem. Zvláštní, myšlenka žití po staletí ji docela lekala, dokud v duchu nedodala s Thomasem. Lekala ji pořád, ale…

Komu chci tohle namluvit? pomyslela si nevesele. Ono ji to hůř než jen lekalo. Žít po staletí může znít skvěle, na první poslech, ale ona instinktivně hledala problém skrytý v každém plánu. Proto byla tak dobrá v tom, co dělala. Odhalila možné budoucí problémy a dělala, co mohla, aby jim zabránila dřív, než se vůbec objeví.

V nesmrtelnosti spatřovala hodně možných problémů. Jeho lidé musí zůstávat skrytí, nepovšimnutí smrtelníky okolo nich. Dovedla si představit, že to s sebou nese mnohá omezení.

Také tu byla smutná skutečnost, že bude muset přihlížet, jak její příbuzní stárnou a umírají, zatímco ona ne. Instinktivně věděla, to pro ni bude těžké. Sice momentálně nežila blízko, kvůli práci, ale všechny strašně milovala a často jim volala a dokonce je navštěvovala. Věděla, že bude zažívat pocit viny a bezmoc, jak budou stárnout, a s její povahou chopit-se-kormidla-a-problém-vyřešit, bude chtít zařídit, aby nestárli. Jaksi si nemyslela, že bude smět proměnit celou svou rodinu, ale mohla to neudělat?

A pak tu byla ta věc s krví. Nikdy si o sobě nemyslela, že je cimprlich, ale představa každodenní konzumace několika sáčků krve po zbytek velmi dlouhého života, byla jedním slovem odporná.

“Inez?” Thomas její jméno hlesl tak potichu, že ho skoro ani neslyšela.

Upírala pohled na rozmazaný obraz za sklem a málem vzdychla. Tady je pokušení. Tento krásný muž s dokonalou tváří a dokonalým tělem a krásnýma stříbromodrýma očima. Nemluvě o mučivě svůdných polibcích a hlazení. Chtěla ho, ale věděla, že to je jako chtít čokoládový zmrzlinový pohár bez kalorií. Bohužel, špatné chodívá ruku v ruce s dobrým. Ale možná by si z toho poháru mohla nabrat aspoň sousto, než uváží, jestli dokáže strávit kalorie, které přinese nádavkem zbytek.

“Nečekám, že se rozhodneš hned teď,” řekl Thomas. “Ale—”

Hlas ho zradil, když zatlačila do dvířek sprchy, takže si stanuli tváří v tvář, nic je nedělilo. Silou vůle potlačovala nutkání sednout na bobek, schoulit se a zkusit zamaskovat svou příliš bujnou postavu, a řekla: “Myslím, že tě musím poznat lépe, abych udělala tak důležité, celoživotní rozhodnutí.”

Thomasovy oči žhnuly stříbrem, laskal ji pohledem a pak vykročil, zarazil se, když Inez vztáhla ruku a zastavila ho. Zmateně se mračil, dokud nešpitla: “Džíny.”

Podíval se dolů, jako by zapomněl, že je má na sobě, sáhl po přezce opasku, ale pak znehybněl. Chvíli tam jenom tak stál, hlavu skloněnou, ruce pořád na opasku, tak dlouho, až začínala mít strach, že si to rozmyslel a nechce ji. Nakonec zvedl hlavu a napřáhl ruku, přitáhl si Inez na práh sprchy a hladově políbil.

Zavzdychala úlevou, přilepila se na něj a s rukama kolem jeho krku polibky oplácela. Pomalu nechal líbání, zvedl ruku, pohladil mokré vlasy a vzal do dlaní její obličej, když zamrkala a otevřela oči.

“Chci tě,” zavrčel.

Přikývla. Taky ho chtěla. To byla jediná věc, kterou si byla jistá.

“Ale Herb mi dal nové souřadnice a nemáme moc času.”

Povadla zklamáním, když si uvědomila, že ji odmítá, ale pokračoval.

“A já nechci, aby naše poprvé bylo uspěchané, ani aby nás něco vyrušilo, ani být myšlenkami jinde. Chci, aby to bylo výjimečné a pomalé. Chci ti věnovat pozornost a čas, který si zasloužíš.”

Inez polkla, cítila, jak se jí při jeho slovech najednou oči lesknou slzami. Takový sladký ohleduplný mužský… a právě v této chvíli si skoro přála, aby nebyl. Nestála o ohleduplnost. Chtěla vášnivý sex plný potu, ve sprše. Chtěla vědět, bez stínu pochybnosti, že ji tento muž chce stejně moc, jako ona jeho.

“Tohle chci provést tak, abych ti dokázal dát tolik rozkoše, že neodoláš a budeš souhlasit stát se mou životní družkou,” dodal Thomas a ta slova, spolu s prohnaným úsměvem, který mu zvlnil rty, z ní vyloudila váhavý úsměv.

Tak jo, možná mne neodmítl. Osnuje moje svedení stejně pečlivě, jako bych já sama plánovala převzetí nějaké společnosti. Nikdo netvrdil, že Thomas je hloupý. Zrovna v tomhle momentu, pomyslela si, by možná souhlasila stát se nesmrtelnou, jen aby ho dostala z kalhot. Nejspíš to není nejchytřejší způsob, jak se rozhodnout, připustila v duchu. Práce kvapná, málo platná, jak se říká, takže se ho nepokusí uvést v pokušení změnit názor. Podřídí se jeho rozhodnutí a dá tomu trochu času. Nezaškodí lépe ho poznat. A zvážit všechna pro a proti faktu, že se má stát jeho životní družkou… a nesmrtelnou.

Tyhle myšlenky ale vzaly rychle za své. Překvapeně nadskočila, když ji bez varování plácnul po mokrém zadku.

“Tak se osprchuj a obleč. Musíme pohnout kostrou.”

“Jsem hotová,” řekla a odtáhla se, sotva ji pustil z náručí. “Můžeš mě vystřídat, jestli chceš. Voda je už teplá.”

“Asi jo,” kývnul a pak se rozhlédl a zamračeně podotknul. “Nemáš tady žádné ručníky.”

“Aha.” Podrážděně mlaskla. Dneska mi to nějak nemyslí. “Včera v noci jsem je odnesla do obýváku. Zajdu pro ně a jeden přinesu taky pro tebe—” Slova jí došla a oči překvapením málem vypadly z důlků, když ji najednou strčil zpátky pod sprchu.

“Zůstaň v teple. Donesu ručníky,” řekl a zavřel dvířka.

Inez zírala skrz matné sklo, jak mizí z místnosti a potom potřásla hlavou a zavřela oči, voda po ní stékala a odplavovala napětí. Opravdu je náramně pozorný. To bylo velmi důležité. Jasně, muži často bývají pozornější, když ženy svádí, než poté, co je dostanou do postele, ale dokonce i kdyby Thomasova pozornost časem klesla na polovic, pořád bude mnohem pozornější, než kdokoli ze smrtelných mužů, které kdy v životě potkala. Dospěla k názoru, že za to musí poděkovat Marguerite.

Což ji přivedlo k nezvěstné ženě a ke svému nočnímu pátrání po ní. Thomas řekl, že on ji neovládl, ani jí nevymazal paměť, ale někdo to udělat musel. Začínala si myslet, že je tady ve hře mnohem víc, než kdokoli z nich tuší.

Do nynějška Marguerite Argeneau napůl podezírala, že se prostě zabrala do práce na případu, třeba šla po horké stopě, a zapomněla příbuzným zavolat. Koneckonců, tři dny bez kontaktu vážně není zas až tak dlouho. Jsou to děti, ne manžel nebo partner. Sama mámě volávala jednou týdně, obvykle v neděli, protože byl levnější tarif a musela volat až do Portugalska. Bývaly to dlouhé telefonáty a ona je svědomitě dodržovala, ale…

Samozřejmě, Argeneau si s cenou hovorů nejspíš hlavu nelámou. Přesto, je v Evropě a oni doma v Kanadě, takže by rodina neměla panikařit, když tři čtyři dny nezavolá. Dokonce, i kdyby žila v Portugalsku, nedělala by si starosti, že jí máma tři dny nebrnkla.

Tak tohle si myslela před parkem, ale nyní začínala mít strach, že se mýlila. Začínala tušit, že by Marguerite mohla mít potíže. Někdo ji ovládl a zabránil zavolat Marguerite na mobil a najít ji. Moc pochybovala, že to byla sama Marguerite. Čili to udělal někdo jiný, ale kdo? Nedokázala vymyslet žádný dobrý důvod, proč by jí nějaký nesmrtelný chtěl zabránit najít Marguerite a uklidnit rodinu.

Dvířka sprchy se najednou otevřela, přerušila tok jejích myšlenek a Inez se vděčně usmála, když uviděla, že jí Thomas nastavuje osušku. Roztaženou, aby do ní mohla nakráčet, což ráda udělala.

“Děkuji,” zašeptala, když ji zabalil do osušky.

“Kdykoli k službám, má krásko,” zažertoval a vtiskl jí na čelo polibek, než udělal krok vzad. “Nestůj tady celá mokrá a svůdná a běž se obléknout, ať se můžu osprchovat.”

“Ano, pane,” zakřenila se, když ho míjela cestou z koupelny. U dveří se zastavila a mrkla přes rameno. “Asi nechceš pomoct sundat ty otravné džíny, viď?”

Pusa se jí roztáhla od ucha k uchu, když se mu v očích rozhořel stříbrný oheň už jen při té představě, ale zavrtěl hlavou a za nemravný nápad jí pohrozil prstem. “Začnu ti říkat jablko.”

Ohnula nos. “Proč? Protože jsem malá a kulatá?”

“Ne. Protože jsi jablko, které mi bylo sesláno, aby mne svádělo,” prohlásil a vážně dodal: “A ty jsi svůdná, Inez. Kdybys jen věděla, co všechno bych ti chtěl udělat právě teď…” Zatřepal hlavou a pak se zjevně rozhodl jí to povědět. “Právě teď nechci nic víc, než sloupnout ten ručník, slízat a slíbat jednu každou krůpěj vody, co uvidím na tvé kůži, a pak—”

“Okay, jdu se oblíknout, hned,” přerušila ho trošku chabě, oči instinktivně sklopila k jeho džínům a vykulila je, když tam spatřila bouli. Nebyla jediná, na koho zapůsobila sugestivní scéna, kterou líčil.

“Běž,” zavrčel Thomas, to slovo téměř varovalo.

Kývla, otočila se na bosé patě a pelášila do své ložnice. Měla husí kůži a pocit, jako by ji dolů po páteři olizovaly mrazivé jazýčky, a taky vážné podezření, že až se konečně dostanou k sobě – ať už to bude rychlé a zoufalé, nebo pomalé mučení – pokud udělá vše, co jí udělat chce, tak až s ní bude hotov, bude mít co dělat, aby nesouhlasila s čímkoli, co se mu zachce.

Zakroutila nad sebou hlavou. Šla ke skříni a rychle si našla volné kalhoty a čistě bílou halenku. Džíny ani trička tam nebyly, ale vůbec to nevadilo. Džíny stejně nenosila, má v nich velký zadek. Nenosila ani trička, u těch zase měla dojem, že jí zdůrazňují bujnou hruď.

Odhodila ručník, rychle se oblékla, při tom poslouchala zvuk sprchy.

Thomas vypnul vodu ve sprše a otevřel dveře, že půjde ven. Zastavil se, když uviděl Inez u koupelnového pultu. Rozčesala si vlasy a teď vlhkou hřívu stahovala do ohonu. Viděl, jak ho přelétla očima a jak jí div nevypadly, když zabloudily k jihu. Zrudla jako sukénka makové panenky a rychle se otočila zpátky k zrcadlu.

Potutelně se usmíval, když sahal pro druhý ručník, který prve přinesl, a obtáčel ho kolem sebe, ale neřekl nic, čím by ji přivedl do ještě větších rozpaků. Její reakci měla na svědomí jeho stále velmi slušná erekce. Rád by ji svedl na S.E.K., kterou vyžahl minulou noc, ale věděl, že tu už ze sebe dostal. Inez ale ne a – podle toho co chtě nechtě viděl u ostatních pravých životních druhů – tu ze sebe nedostane nikdy. Pardon, možná přijde doba, za bratru několik staletí, kdy se na ni dokáže podívat a nemít chuť ji vmáčknout na nejbližší vhodné místečko a ukázat jí, zač je toho loket, jak rádi říkají Britové. Ale pořád ji bude chtít, jen mnohem něžnějším, zralejším způsobem, bez všeho toho zoufalství, které na něm momentálně rajtovalo.

Zrovna teď o tu ženskou nemohl ani myšlenkou zavadit, aby Tomášek se zájmem nezvedl hlavičku. Což jednoho poněkud rozptylovalo.

“Půjdu na sebe něco hodit,” odtušil – jeho prsty hbitě zneužily situaci a zlehka jí přejely po páteři, jak šel kolem ní – zasmál se, když se zachvěla. Jedině tohle bylo na tom celém prima. Není roztoužený sám. Inez ho chtěla stejně zoufale, jako on ji. Cítil její hlad po něm ve feromonech, které vzlínaly z jejího těla, kdykoli se k ní přiblížil.

Fofrem zdrhal z jejího pokoje do svého, právě procházel dveřmi, když začal zvonit telefon. Hodil myšku k nočnímu stolku, zvedl sluchátko a zahlaholil: “Jo?”

“Thomasi?”

Strnul, Bastienův hlas nezněl zrovna pohodově.

“Musíš spěchat. Musíš mámu najít.”

Thomas cítil, jak jeho ruka sama od sebe stiskla telefon. “Co se stalo?”

“Volávali jsme máti na mobil,” řekl vážně Bastien. “Nikomu to nevzala, ale Etienne dostal nápad zkusit to během dne, když bude spát a nepřeslechne, že někdo volá. Zjevně včera v noci koukal na internet a zjistil, kdy v Amsterdamu vychází slunce a zavolal o čtvrt hodiny později.”

Thomas čekal, páteří mu šplhal strach. Věděl, že špatné zprávy jsou na cestě.

“Tentokrát to někdo zvedl,” pochmurně odtušil Bastien. “Máma to nebyla. Nějaký muž s britským přízvukem. Vynadal Etiennovi, že pořád voláme. Prý máme vysmahnout a přestat volat nebo – teď cituji – zabije tu děvku, a potom zavěsil.”

Thomas zadržel dech, vztek se v něm pral se strachem, a pak popadl ruksak, který nechal ležet na posteli, a jednou rukou z něj začal lovit čisté oblečení. “Zrovna teď se oblíkám. Za tři minuty jsem na ulici. Najdu ji, Bastiene,” slíbil ponurým tónem.

Nečekal, až se Bastien rozloučí nebo zavěsí, položil sluchátko na vidlici a hned je zase zvedl a vytočil Herbovo číslo.

“Jdu ven,” oznámil, pozdravem se neobtěžoval. “Můžeš znovu prověřit souřadnice a ozvat se mi, pokud budou jiné?”

Sotva souhlasil, Thomas stručně poděkoval a zavěsil.

“Inez!” zařval, jakmile shodil ručník a natáhl si čisté džíny.

“Ano?”

Zvedl oči, když vběhla do místnosti, na tváři se jí zračily obavy.

“Seš připravená?” zeptal se a při tom si zapínal kalhoty. “Musíme jít.”

“Jsem,” ujistila ho, poplácala kabelku, kterou měla přes rameno. “Co se stalo?”

“Etienne se dovolal na telefon tety Marguerite.” Sáhl po tričku, které osvobodil z batohu a přetáhl si je přes hlavu. “Vzal to nějaký chlap a řekl, že když nepřestaneme volat, zabije ji. Musíme ji najít dřív, než jí něco udělá.”

Inez vážně přikývla a on cítil, jak ho pozoruje, když si natahoval ponožky a nazouval tenisky Merrell.

“Myslíš, že tento chlap, který zvedl telefon Marguerite, je tím, kdo mě zmanipuloval a vymazal mi paměť?”

Thomas se na ni okamžitě podíval. Po hlase bylo poznat, jak zranitelná se cítí, a vypadala vyplašeně. Vůbec se jí nedivil. Člověka musí parádně vykolejit, když se dozví, že někdo převzal kontrolu nad tím, co si myslí a dělá, a pak mu vymazal z paměti vzpomínky na všechno, co se stalo. Mohli jí udělat cokoli a ona o tom neví. Nezaváhal. Šel za ní a vzal ji do náruče, konejšivě hladil po zádech.

“Nevím,” přiznal potichu a potom na rovinu řekl: “Ale jestli ano, bude toho litovat.

10. KAPITOLA

“Tohle je to místo.”

Inez pečlivě prohlížela pět nebo šest restaurací, vyrovnaných vedle sebe jako korálky na šňůrce. Každá měla venku pár stolků s židlemi. Momentálně byly plné lidí, kteří si vychutnávali pozdní snídani na slunci, nebo ve stínu, který skýtaly velké slunečníky nad všemi stolky.

Rty stisknuté do tenké čárky, obhlížela to moře tváří, a pak vzhlédla k obloze, ze které nemilosrdně pražilo slunce, a nakonec se podívala na Thomase, který stál vedle ní. Bála se o něj, obočí jí málem splynula v jedno. Naládoval do sebe šest pytlíků, než odešli z hotelu. Taky si vzal kšiltovku, sluneční brýle a košili s dlouhým rukávem, zapnutou až ke krku, aby ho co možná nejvíc chránila před zhoubnými paprsky, ale dobře věděla, že to stejně nestačí. Bez legrace, správně by vůbec neměl být venku, ale vůbec ji neposlouchal, když navrhla, že půjde sama.

Odmítl o tom dokonce i uvažovat, což ji naštvalo a současně se jí ulevilo. Štvalo ji to, protože věděla, že by opravdu neměl být venku, ale na druhou stranu se jí ulevilo, protože po minulé noci, kdy ji kdosi vodil jako pimprle, měla strach, aby se to neopakovalo, a opravdu se jí nechtělo chodit někam sama.

“Nevidím ji,” odtušil frustrovaně Thomas a tak obrátila pohled zpátky k té spoustě lidí, pročesávala ji očima mnohem pečlivěji, u každého stolku hledala Marguerite Argeneau.

“Já taky ne,” řekla nakonec. “Ale pokud ji někde drží proti její vůli, těžko ji budou pouštět na veřejnost.”

“To těžko,” zamumlal Thomas, rty stisknuté k sobě. “Ale ten, kdo má ji, má i její telefon, a neměl by být venku jakbysmet.”

Inez se na něj podívala s pozvednutým obočím. “Proč ne?”

“Musí to být taky nesmrtelný,” zašeptal. “A ti většinou nesedávají takhle na sluníčku.”

Otevřela pusu, aby se zeptala, proč to nutně musí být nějaký nesmrtelný, ale pak si uvědomila, že vzhledem k možnosti ovládat mysl, žádný smrtelník neudrží nesmrtelného tam, kde být nechce. Čili, buďto je Marguerite mrtvá nebo těžce zraněná a nemá sílu potřebnou ke kontrole smrtelníka, nebo vězněná nějakým nesmrtelným, který má k ruce smrtelníka, a je to právě ten smrtelník, co má telefon a teď si tady hoví na sluníčku a v klídku pojídá brunch, snídaňooběd. Doufala v tu poslední možnost.

“Osoba s jejím telefonem může být kdokoli… Jestli je ten telefon vůbec ještě tady,” zdůraznila, zrovna když mu začal zvonit telefon.

Thomas vytáhl mobil z kapsy, otevřel ho, poslouchal, zavrčel okay a zase ho zaklapl.

“Herb. Prý je pořád tady,” a strčil přístroj do kapsy.

Inez mlčela, očima skenovala záplavu tváří, jenže neměla tušení, koho hledat. “Budeš muset zavolat a dívat se, kdo sáhne po mobilu.”

“Ne,” řekl okamžitě. “Vyhrožoval, že tetu Marguerite zabije, pokud nepřestaneme volat.”

“Nemůže ji zabít, když není s ním,” namítla logicky. “A až zavoláš a zjistíš, kdo to je, můžeš mu přečíst myšlenky a zjistit, kde je a můžeme jít pro ni.”

“Ne, pokud je nesmrtelný,” namítl nešťastně. “Jestli je starší, než já, nebudu schopný ho přečíst.”

“Ale není pravděpodobné, že někdo nesmrtelný bude tady venku,” nedala se.

“Ne, nejspíš ne,” souhlasil. “Ale není to vyloučené. Já tady jsem.”

“Ano, ale— Nevadí,” přerušila sama sebe. “Zavoláme mu, a jestli je smrtelný, přečteš ho a zjistíš, kde teta je. Jestli je nesmrtelný a nedokážeš ho přečíst, budeme se držet dál a sledovat ho až tam, kde bydlí.”

“Co když je uvnitř nějaké restaurace a ne venku?” remcal Thomas, obočí svraštělé strachy.

Zaváhala a pak si povzdechla. “Budeme to muset risknout.”

Thomas se na ni prudce otočil, oči mu blýskaly zlostí.

“Kdyby byl uvnitř, souřadnice by určitě ukazovaly na vedlejší ulici, kde jsou průčelí restaurací,” podotkla tiše. “Tohle jsou zadní vchody. A abychom to pojistili, zavolám já. Moje číslo v seznamu jejího telefonu nebude. Nepozná, že volá někdo z rodiny. Neměl by jí to mít za zlé.” Nechala ho, ať si to rozmyslí a pak dodala: “Buď tohle, nebo zase budeme celý den lítat za mobilem a doufat, že s ním půjde někam, kde bude úplně sám, a my zjistíme, kdo to je, ale myslím, že nemáme valnou naději, v městě tak přelidněném, jako je Amsterdam.

Thomas, udolán argumenty, vydechl a nevesele přikývl. “Volej. Třeba budeme mít kliku a on si pomyslí, že to je omyl.”

Inez vážně kývla a rychle vyťukala číslo, které jí nadiktoval, ale nestiskla zelený telefonek. Místo toho se podívala na Thomase a navrhla: “Myslím, že by sis měl vzít jednu půlku stolků a já tu druhou. Když se postavíme do půlky svých půlek, budeme mít větší šanci uslyšet zvonění, až to zmáčknu.”

Bez řečí kývnul a hned vyrazil, a hned se zase otočil a vrátil. Rychle, tvrdě ji políbil a zavrčel: “Dávej si majzla.”

Inez hrál na rtech jemný úsměv, když koukala, jak kráčí na druhý konec hloučku stolků, dokud nedorazil zhruba do tří čtvrtin. Sama přešla tak asi do jedné čtvrtiny a podívala se na telefon. Vzduch byl plný lidského šveholení, cinkání talířů a příborů, ale momentálně nikomu nezvonil telefon. Zhluboka se nadechla a stiskla zelený telefonek… a bez meškání se rozhlédla kolem sebe. S bídou o vteřinku později začal zvonit nějaký telefon. Ehm, zvonit je čirý eufemismus. Vyhrával jakýsi digitální džez.

Bryskně zaostřila na stolky, zrovna obhlížela ty, co měla nejblíž, když jeden mladík vytáhl něco z kapsy. Mobil. Podíval se na displej, kdo volá a pak znechuceně zamumlal. “Blbej telefon! Furt zvoní.”

“Proč ho teda nevyhodíš nebo aspoň nevyměníš SIM kartu?” ozval se jeden z jeho kumpánů.

Kamarád z mokré čtvrti jenom pokrčil rameny. “Protože takhle volám zadara, dokud ho neutnou, že jo?”

Inez zaklapla mobil a rádoby zvonění okamžitě odzvonilo. Pochmurně sledovala, jak mladík strká telefon do kapsy.

“Je to smrtelník,” zavrčel Thomas, když se k ní vrátil.

Přikývla, ale zůstala zticha, protože soustředil pohled na mladého muže. Věděla, že ho čte, tak trpělivě čekala, ale strachy se zahryzla do rtu, když uviděla, že se najednou zatvářil rozmrzele. Nelíbilo se mu, co zjistil. Což pro Marguerite nemohlo být dobré znamení.

Podívala se ke stolku zmíněných mužů, vykulila oči, když uviděla, že ten s telefonem najednou vstal, cosi zabrebentil svým kamarádům a vydal se rovnou k nim. Cítila, jak v ní narůstá strach s každým krokem, který jejich směrem udělal. Nešlo ani tak o to, že se k nim blížil, jako spíš o to, jak podivně bezvýraznou tvář při tom měl. Tušila, že ho Thomas řídí.

“Thomasi,” zasyčela, měla strach, že mu něco udělá rovnou tam přede všemi. Už jednou viděla, jak se přestal ovládat na veřejnosti, včera v noci, a nechtěla si to zopakovat. Když neodpověděl, nervózně se ohlédla na mladíka, zamrkala, když jí došlo, že vůbec nejde k nim, ale těsně je míjí.

“Vyber nám nějaký stolek a objednej snídani. Pro oba. Prosím, Inez. Hned se vrátím.”

“Ale—” se strachem pozorovala, jak Thomas odchází za roh za smrtelníkem, pak vydechla a rozhlédla se po stolcích. Volné byly jenom dva. Jeden před nejbližší restaurací a jeden dál, někde tam, kde stál Thomas, když volala na tamten mobil. Vzdálenější stůl byl ve stínu, takže vyhrál. Usadila se tak, aby měla nejlepší výhled na roh a zírala tam, dokud se jí vedle lokte neobjevila servírka.

Vzala si podávané jídelníčky, zběžně na ně koukla a objednala dvě kompletní snídaně a dvě kapučína a potom se zase vrátila ke sledování rohu, sotva ji žena nechala samotnou. Připadalo jí, že Thomas je pryč strašně dlouho, ale možná jenom proto, že se bála. Když ho konečně uviděla vynořit se zpoza rohu, byl sám a vypadal stejně nešťastně, jako když odcházel. Mluvil do mobilu. Určitě s Bastienem, pomyslela si, pozorovala, jak jde k ní.

Dohovořil a zaklapl telefon, zrovna když došel ke stolu.

“Co se stalo?” vyhrkla ustaraně, jakmile se usadil na židli vedle ní.

Schoval mobil a druhý položil na stůl. “Získal jsem zpátky telefon Marguerite.”

Inez na něj nechápavě zírala a pak pohlédla na Thomase. “A co teta?”

“Dobrá otázka,” odtušil unaveně a dal se do vysvětlování: “Ten smrtelník, ještě s nějakým kumpánem, tetu Marguerite obral před Dorchesterem, je to pár dní. V kabelce podle všeho byly dva mobily, slušná částka peněz a kreditkarty. Vzal si jeden telefon, kámoš druhý, a o hotovost se šábli.”

“A co kreditky?”

Ušklíbl se. “Jsou to jenom drobní zlodějíčci. Neměli potuchy, co s nimi. Pokusili se přesvědčit svoje holky, aby z nich šly vybrat, ale na první pohled bylo jasné, že kreditkarty jsou kanadské a ty kočky Britky jako poleno, se silným britským přízvukem. Bály se, že je chytí. Když odmítly, karty letěly do koše.

Teta Marguerite měla v kabelce něco kolem tří tisíc liber,” dodal suše a zaklel. “Pořád jí kladu na srdce, aby u sebe nenosila velké sumy peněz, ale jenom se zasměje a řekne, kdo prý by ji dokázal okrást? No, teď už to ví.”

“Jak ji okradli?” zeptala se Inez. “Máte být silnější a rychlejší.”

Thomas se netrpělivě ošil. “Jsme silnější a rychlejší, ale ani my nepředběhneme motorku. On s kámošem v tom zřejmě mají praxi, jezdí po ulicích, dokud neuvidí ženu, která vypadá movitě a roztěkaně. Jeho kumpán vjede s motorkou na chodník, on zahákne ruku za řemínek kabelky a frrr pryč.

Inez na něj zírala vytřeštěnýma očima.

“Ovšem vyrozuměl jsem, že jednu z turistek, které obrali, zranili,” pokračoval. “Buďto se zamotala do řemínku nebo kabelku nepustila a ošklivě se odřela, když ji vlekli celý blok nebo tak nějak, než dostal rozum a pustil ji sám. Zranit turistu se nevyplácí, obzvlášť v Londýně, ve městě, kde je turismus tak lukrativní. Policie je začala honit, tak mu zřejmě přišlo jako dobrý nápad sebrat nečekané bohatství, o které se mu postarala teta Marguerite, a na chvíli se vypařit do Amsterdamu a přepadávat turistky pro změnu tady.”

Inez na židli zděšeně poposedla. “Chceš říct, že jsme sem jeli pro—”

“Pro nic za nic,” dořekl místo ní s unaveným kývnutím. “Celý tenhle výlet do Amsterdamu, skákání panáka po městě a pronásledování jejího telefonu, byla naprostá ztráta času.”

Zvolna vrtěla hlavou hrůzou, ale pohlédla stranou a zase se usadila, protože se objevila servírka s cappuccino a snídaní.

“Děkuji,” zamumlala, zahleděla se na snídani před sebou. Vypadala a voněla krásně, a i když byla vyvedená z míry tím, co se právě dozvěděla, měla hlad jako vlk. Od včerejška nic nejedla, naposledy na letišti, což ve skutečnosti není zas až tak dávno, ale měla pocit, že je. Hodně se toho za tu dobu přihodilo, a tak sečteno a podtrženo, spotřebovala hodně energie.

Thomas ji vzal za ruku a Inez se na něj překvapeně podívala.

“Papkej,” zašeptal a stiskl jí ruku. “Bastien nám obstarává letenky zpátky do Londýna.”

Přikývla a chopila se vidličky, trochu se jí ulevilo, když i on zvedl svou a nabral sousto. Jedení je dalším příznakem nalezení životního druha, vybavila si rychlokurz, který jí poskytl kurýr popleta, a Thomas jí. Jedl spolu s ní už včera, v hospůdce na letišti. Přitom objednal jenom jednu snídani, pro ni, když ráno dorazil do Dorchesteru— ale na druhou stranu, to měla být jistá forma omluvy, vzpomněla si a užasla, když si uvědomila, že celé tohle dobrodružství začalo před jen o fous víc, než čtyřiadvaceti hodinami. Mám pocit, jako by mezitím uplynul celý život, napadlo ji a pak si to rozmyslela. Ne, vlastně ne. Byl podivný, tento den, a trochu moc rychle utekl, ale měla pocit, že celý život zná Thomase.

“Chápu to tak, že máš rád kočky.”

Thomas vzhlédl od černé kočky a dvou mourků, se kterými se na střídačku mazlil, a pousmál se: “Miluju je.”

Inez pobaveně přikývla. “A ony ti lásku evidentně oplácejí. Nabrali jsme další kočku do průvodu v každém pokoji, kterým jsme prošli.”

“Žárlíš?” zakřenil se.

Rozchechtala se, když se narovnal a kočičí trio se mu okamžitě začalo vinout kolem nohou, při tom plačtivě mňaukalo, že je tak surově opouštěné. Zlehka pokrčila rameny a zvedla zrak k jeho tváři. Vyklenula jedno obočí a potutelně se optala: “Proč by mi mělo sejít na tom, že tě baví hraní s čičinkami? Znám tě teprve jeden den.”

Thomas nevěřícně vytřeštil oči. Poznámka vtipná leč dvojznačná. Když se odvrátila a zamířila ven z místnosti, opatrně překročil kočky, které si nepřestávaly stěžovat, a uháněl za ní. Dohnal ji za prahem vedlejšího pokoje, s pootevřenou pusou zírala na malovaný strop. Thomas nahoru ani nemrkl. V kočičím muzeu už byl a považoval je za okouzlující, a právě proto – když zjistil, že jim ani Bastien nesežene letenky na dřív, než na večer – navrhl projít si Amsterdam, když už jsou tady. Chtěl Inez ukázat aspoň kousek jednoho ze svých oblíbených měst.

Noční prohlídka by byla lepší, jasně. Vážně nebylo v jeho nejlepším zájmu zůstávat dlouho na slunci, ale Bastien nechal do hotelu poslat dost krve, aby s ní, za normálních okolností, vydržel několik dní. Měl vážné podezření, že ji spotřebuje za jediný den a teď s sebou vláčel černý skládací chladicí box s několika pytlíky, dost aby to ustál, než budou muset zamířit do hotelu, vyzvednout si věci a vyrazit na letiště. Po snídani se vydali do hotelu, cestou se ještě stavili v obchodě s kufry, protože si Inez uvědomila, že nemá do čeho sbalit všechno to oblečení, které jí Bastien objednal, koupil a poslal do hotelu.

Zrovna tam uviděl skládací chladicí box a koupil ho, stejně jako obří kufr pro Inez. Nasoukal do sebe několik sáčků krve, při čekání, než se Inez spakuje, zbytek strčil do boxu a přehodil si ho přes rameno, a vyrazili do ulic.

Uvažoval, že by ji vzal do Rijksmuseum, ale tam člověk klidně stráví celý den a on chtěl, aby z města viděla víc, než jenom muzeum. Takže si vybírali stinná místa a volnou chůzí došli až k nekonvenčnímu a mnohem menšímu, poklidnému kočičímu muzeu. Cestou se bavili scenériemi a zvuky tohoto unikátního města. Inez kulila oči na domy ze sedmnáctého století a on je tak trochu kulil taky, protože tady vlastně nikdy nechodil po ulicích za denního světla. Bylo to pěkné.

“Nezeptala ses, proč miluju kočky,” podotknul nakonec, když ho pořád ignorovala a vykročila k oknu, aby se podívala na zahradu za domem, který je věnován všemu možnému, co má co dělat s kočkami.

“Proč miluješ kočky?” zeptala se, aby mu udělala radost.

“Protože jsou inteligentní, nezávislé, elegantní, rafinované a záhadné…” Mírně nachýlil hlavu a odtušil: “Vlastně jsou hodně jako ty.”

“Já?” Překvapeně se na něho podívala a pak se tiše zasmála a zavrtěla hlavou. “Já nejsem záhadná, ani co by se za nehet vešlo.”

“Pro mě jsi,” kontroval vážně. “A líbí se mi to.”

Podívala se mu do očí a pak na okno, když jedna kočka vyskočila na parapet a uložila se na sluníčko. Podvědomě natáhla ruku, pohladila ji a řekla: “No a nejsem ani rafinovaná.”

“Jsi,” ujistil ji.

Ironicky se uchechtla. “Co si budeme nalhávat, pusa mi jela jako šlejfířce, když jsem vrazila do hotelu a od plic ti vynadala, takhle podle mne rafinovanost nevypadá.”

“Jak to že ne?” zakřenil se. “Spílala jsi mi portugalsky. Co já vím, tvrdila jsi, že jsem ta nejvíc sexy věc, cos kdy v životě viděla.”

“Leda ve snu,” rozřehtala se.

“Ano,” souhlasil, a když na něj udiveně pohlédla, dodal: “A jsi rafinovaná v nejednom. Jsi inteligentní, ale nevychloubáš se, v práci mlčky důvěřuješ svým schopnostem, dokážeš rafinované rozlišovat a přijímat rafinovaná rozhodnutí, a v neposlední řadě je tu ještě tvá krása a sexappeal.”

Pootevírala pusu úžasem, těmi slovy ji moc potěšil, až na ten konec. Pevně stiskla rty a zavrtěla hlavou: “Nejsem žádná kráska a slovo sexappeal ani nemám ve slovní zásobě.”

“Máš obojí,” odpověděl vážně. “Ale obojí je něžné a decentní, nic drzé a vulgární, čím se pyšnívají chvástavé slepice. Kupříkladu, máš překrásnou houštinu vlasů.”

Znechuceně se ušklíbla. “Mám vlasy jako džungli, zásah. S tím nic nenadělám.”

“Ale jsou měkké a sexy a díky nim vypadáš, jako bys právě vstala z postele, kde ses celé hodiny milovala… a to v muži nemůže nevzbudit touhu milovat se s tebou, celé hodiny.”

Znehybněla, sklonila hlavu, ruka hladící kočku se zastavila.

“A rty máš plné a hebké a zlehýnka naběhlé, jako by ses právě dlouze líbala. Muž neodolá, začne přemýšlet, jaké by asi bylo tě líbat,” pokračoval a vztáhl ruku, konečky prstů přejel po rukávu halenky, do které se převlékla na let domů, když se vrátili do hotelu. “A ty svoje oblíbené hedvábné blůzky nosíš zapnuté o knoflíček dva výš, než většina ostatních, takže je vidět stěží náznak dekoltu. Což muži hodnému toho jména stačí, aby si přál spatřit víc.”

Spustil ruku, zlehka zavadil o její derri?re a dodal: “A dobře střižené volné kalhoty ze splývavé látky ti spadají přes oblinu zadečku tak vábivě, až muž dostane chuť obmalovat tu křivku dlaní.”

Konečně k němu obrátila užaslé oči a zašeptala: “Člověče, ty teda umíš svádět. Holka by se do kluka jako ty ještě mohla zamilovat.”

Thomas vzal její tvář do dlaní a se vší upřímností prohlásil: “Každé slovo, které jsem řekl, Inez, je pravda. Tak tě vidím já a míním se postarat, aby ses tak viděla i ty sama. Slibuji.”

Když jí v očích zahlédl měkký třpyt slz, sklonil hlavu a vdechl něžný polibek nejprve na jedno obočí a pak na druhé. Chtěl ji políbit i na rty, jenže vtom mourek na okenním parapetu najednou vstal a rozhodl se k nim přidat. Zvedl se na zadní, přední pacičky mu položil na ruku a hlavičkou ho šťouchnul do brady, jako by říkal: “Hele, kámo! A co já?”

Thomas s Inez se svorně zachechtali, jak náročné stvořeníčko to je, a pak se od něj se smíchem odtrhla. “Já že prý žárlím! Mám takový dojem, žes z toho obvinil nesprávnou kočku.”

Zakřenil se a vzal tu čtyřnohou do náručí, poslušně ji drbal pod bradičkou.

Inez zakroutila hlavou, jak ochotně sebou nechá manipulovat. “Přesně kvůli tomuhle jsem odjakživa psí člověk.”

Thomas po ní překvapeně kouknul, vyrazil za ní, když zjistil, že zamířila do dalšího pokoje. “Vážně seš psí člověk?”

“Jasně,” odvětila prostě, jednou rukou hladila vestavěný příborník v jídelně. “Psi jsou věrní, milující, přímí, milí, užiteční a hraví. Co z toho nemít rád.”

“Já jsem věrný,” pochlubil se, sledoval, jak se prochází po místnosti. “Milující taky.”

“Taky jsi přímý a milý,” souhlasila. “A dokonce i užitečný a hravý.”

Rozesmál se, zatímco ona se vydala ke dveřím a pak se ohlédla a zlehka ho popíchla: “Rozhodně jsi pejsek.”

Křenící se Thomas položil jednu kočku na podlahu a loudal se za tou druhou, dvounohou z jídelny.

“Pronásledujete mne, pane?” poškádlila ho, když vkročil do vedlejší místnosti.

“Samozřejmě, to přece pejsci dělají,” zdůraznil a dodal s hříšným úsměvem: “Honí čičinky.”

Vyprskla smíchy. “Zlobíš.”

“Ty sis začala,” odpověděl pohotově a chytil ji za ruku, přitáhl k sobě a kormidloval ke dveřím. “Pojď, najdeme si nějakou kavárničku, už mám zase hlad.”

“Ale jsou tu ještě dva pokoje,” zaprotestovala.

“Vezmu tě sem zase jindy,” odtušil, to už ji táhl ke schodům do přízemí.

“Slibuješ?” hlesla.

“Na mou duši, na psí uši, na kočičí svědomí.” Objal ji jednou rukou, přitiskl k sobě a zase pustil, když začali scházet ze schodů.

Objevili příhodnou kavárnu se zahrádkou s několika stolky. Thomas usadil Inez k jednomu ve stínu, narychlo prohlédl jídelníček a počkal na servírku, objednal si a omluvil se. Vklouznul dovnitř a našel pány, kde spěšně vysál pár sáčků krve.

Inez se mírně usmívala, když se vrátil. Tázavě pozvedl obočí. Neurčitě mávla rukou k lidem, kteří chodili okolo, a pokrčila rameny. “Pozorovat lidi tady je hrozně zajímavé.”

Podíval se po lidech, kteří tudy procházeli a jezdili na kole.

“Jako třeba támhle,” ukázala na projíždějící rodinu. Matka a otec, oba měli vzadu na nosiči sedátko s malým dítětem. “A tam.”

Podíval se za jejím prstem na blížící se dvojici. Na rtech mu zahrál úsměv, protože kolem zrovna šlapala nějaká odhadem dvacítka a natahovala krk, aby viděla na cestu přes kluka zhruba stejného věku, který hřadoval na řídítkách.

“Rozhodně moderní pár,” podotkla Inez. “A koukni! Holčičí nákupní den.”

Znovu obrátil hlavu, oči mu zajiskřily, když uviděl trojici dívek jedoucích pospolu, ruce na řídítkách plné nákupních tašek.

Pohlédl zpátky na Inez, zrovna potřásla hlavou údivem a řekla: “Myslím, že tohle město miluju.”

Já myslím, že miluju tebe, problesklo mu hlavou. Překvapilo ho to, protože to byla pravda. Nikdy dřív nepotkal nikoho jako ona, a přestože ji neznal dlouho, poznal ji dobře, díky okolnostem.

Nebála se, stála si za svým a zahrála mu bandurskou, když si myslela, že ji na letišti ignoroval poté, co se tam hnala ho vyzvednout. No a pak mu s klidem Angličana vytáhla kudlu ze zad, ošetřila ránu a úplně sama uprostřed noci vyrazila do neznámého města stopovat jeho tetu, když byl řekněme indisponován a nemohl jít s ní. Obdivoval její kuráž.

Navíc byla inteligentní. Zářilo jí to z očí a splývalo ze rtů pokaždé, když promluvila, aby vyslovila nějaký návrh nebo postřeh.

A přestože dovedla být věcná a komandovat, měla také smysl pro humor, vtip a duchapřítomnost.

Věděl, že se na ni může spolehnout, zakročí a udělá, co bude zapotřebí, když dojde na lámání chleba. Včera v noci byla utahaná jako kotě a stejně ho doprovodila do čtvrti červených luceren, aby pomohla… nebyla podrážděná a ani slůvkem si nepostěžovala. Jednoduše udělala, co se udělat muselo.

Ano, je to výjimečná žena. Osud byl při výběru jeho životní družky laskavý a moudrý. Jenom ji teď o tom musí přesvědčit.

“Napadlo mě jestli—”

Thomas upřel zrak na Inez, ale najednou se odmlčela a poposedla dozadu. Pohlédl stranou, uviděl servírku s jejich objednávkami, tak se opřel dozadu taky, aby je mohla položit na stůl. Jakmile odešla, povytáhl obočí a pobídl Inez: “Napadlo tě…?”

“No, tys říkal, že Bastien sledoval kreditní karty Marguerite. Sledoval i karty toho Tinyho?”

“Ano,” přitakal Thomas, rázem zvážněl, připomínka pohřešované tety mu na náladě nepřidala. “Tam je taky ticho po pěšině.”

Přikývla. “A prověřil kreditky chlápka, pro kterého Marguerite pracuje?”

Thomas na ni nechápavě zíral. “Cože?”

“Well, buďto ty nebo Bastien, už přesně nevím, jste mi řekli, že poslední místo, o kterém najisto víte, že tam Marguerite byla, je hotel Dorchester. Že se tam měla setkat s tím Notte, chlápkem, co si ji najal, aby mu našla matku.”

“Ano,” zvolna přitakal. “Pověděla Bastienovi, že doufají, že z něho vytáhnou víc informací, něco užitečné, co by jim pomohlo při hledání.”

“No…” pokrčila rameny. “Třeba Tiny ani Marguerite nepoužívali svoje karty, protože Notte začal hledat s nimi a platí účty.”

“Ježíši,” vydechl, koukal na ni jako z jara. Tak jednoduché vysvětlení, ale on ani Bastien, a pravděpodobně ani nikdo z rodiny, na ně nepřišel.

“Co se děje?” zamračila se. “Legračně na mě civíš.”

“Civím na tebe a přemýšlím o tom, jak jsi geniální,” zasmál se a zakroutil hlavou. “Nemůžu uvěřit, že tě tohle napadlo. Vlastně ano, můžu. Ve skutečnosti nemůžu uvěřit, že to nenapadlo nikoho z naší rodiny. Člověče, máme mít nano mozky.”

Zakřenila se a začala si ho dobírat. “To jako že drobounké, nepatrné, miniaturní mozečky?”

“Už to tak vypadá,” odtušil suše a sáhl po telefonu.

Zavrtěla hlavou. “Není to pravda a ty to víš. Celá situace se vás osobně dotýká, nemáte nadhled a moc se bojíte. Nakonec byste na to přišli.”

“Díky Bohu se nikdy nedozvíme, jestli je to pravda, protože jsi na to přišla ty.” Stiskl rychlou volbu Bastiena a zvedl si aparát k uchu.

Inez se pustila do jídla, zatímco mluvil s bratrancem a líčil mu, co vymyslela, a Thomas se přistihl, že ji pozoruje. Jeho očím neunikl ani jediný pohyb, když si zvedala jídlo ke rtům a strkala je do pusy, a obdivoval, jak elegantně a sexy při tom vypadá. Uhlazeně jako kočka, napadlo ho a v duchu se usmál, pak se přinutil věnovat pozornost Bastienovým slovům. Ten byl současně nadšen tím nápadem a těžce znechucen sám sebou, že na to nepřišel osobně a neušetřil jim tuhle ztrátu času.

Thomas mu doporučil, ať se nechá na pokoji, a použil slova Inez. Situace se jich osobně dotýká, mají strach, což jim poněkud mlží úsudek.

“Má možnost sledovat Notteho kreditkartu?” zeptala se Inez, když schoval mobil do kapsy.

Přikývl. “Máme známé všude. A i kdyby ne, můžeme někoho poslat, aby nám udělal nové přátele.”

“Chceš říct, zmanipuloval je,” podotkla suše.

Přikývl na souhlas, ale oběma zmrzl úsměv na rtech. Myslel na to, že ji ovládli a vymazali jí paměť, a věděl, že ona také.

“Pokud Marguerite v Amsterdamu vůbec není, proč mne kontrolovat a mazat mi vzpomínky?” zeptala se najednou.

Zamračil se, pokoušel se to vydedukovat. “Herb povídal, že poloha byla stejná, když ji ověřil podruhé, zatímco jsi byla na cestě do parku. Prý jsi tam měla tetu Marguerite najít.”

“Ale nebyla to tvoje teta,” řekla Inez tiše, navázala tak na jeho myšlenku a pak dodala: “Byl to ten zlodějíček, její telefon měl v parku on. Nedokázal by mne ovládat ani mi vymazat paměť.”

“Ne,” souhlasil Thomas.

“Tak kdo to udělal a proč?” Oba chvíli mlčeli a potom Inez řekla: “Nemyslíš, že se mi někdo pokoušel zabránit odhalit, že mobil má ten grázl a ne Marguerite?”

Ten nápad Thomase tak vylekal, že upustil vidličku. “Někdo tady, v Amsterdamu?”

Přikývla.

Zakabonil se a začal myslet nahlas. “Ale to by naznačovalo, že— chci říci, byla to prostě jenom smůla, že se telefon ocitl tady. Náhoda. Smrtelník oloupil Marguerite a my vyrazili za telefonem sem.”

“A dokud jsme se honili za mobilem tady po Amsterdamu, byli jsme na špatné stopě,” zdůraznila.

“Ano,” přitakal Thomas, už se zase mračil. “Ale jestli je to důvod, proč tě ovládli a vymazali ti paměť…”

“Pak někdo nechce, abychom tvou tetu našli,” dokončila tiše Inez.

11. KAPITOLA

“Tak jsme tady.” Hotelový poslíček zatlačil do dveří a podržel je jednou rukou, dával přednost Inez a Thomasovi.

Přestože měla zničehonic nervy nadranc, Inez se na něho usmála a vešla první. Kabelku položila na kraj stolu vedle sofa a nervózně přešla k řadě oken, roztáhla závěsy a slepě se zadívala na třpytivá světla nočního Londýna. Jenomže její pozornost patřila zvukům za ní, kde poslíček přivážel její loďák a Thomasův ruksak, položený na něm, do místnosti. Slyšela Thomase děkovat a podle poslíčkovy veselé odpovědi tipovala, že mu patrně dal štědré všimné, že je doprovodil nahoru, a potom uslyšela zavírat dveře.

Neotočila se, stála jako socha tam, kde byla, cítila se jako panna o svatební noci. Z Dorchesteru do Dorchesteru.

Thomas s Inez relaxovali na Schipholském letišti, čekali na nástup do letadla z Amsterdamu, když zavolal Bastien a měl nové zprávy. Nejenže vysledoval Notteho kreditní karty, navíc zavolal do bytu Christiana Notta, a když se ozval záznamník, zkusil to v kancelářích Notte Construction. Což byla firma, ve které nesmrtelný v Itálii pracoval, naštěstí firma rodinná, i když mezinárodní. Telefon vzala jeho teta Vita a Bastien se od ní dozvěděl, že Christian je v Anglii, stejně jako jeho otec, ačkoli nevěděla přesně, kde ti dva jsou. Taky netušila, kdy mají v plánu se vrátit, a po hlase se nezdálo, že by z toho měla radost.

Bastien okamžitě zorganizoval sledování kreditkaret obou mužů po Anglii. Objevil úhradu dvou apartmá v Claridge’s hotel v Londýně, noc poté, co se Marguerite odhlásila z Dorchesteru. Také našel platbu za pět lístků na vlak do Yorku, kde došlo k dalším několika platbám, naposled včera.

Hned zavolal do hotelu, doufal, že mu potvrdí, že Marguerite byla jednou z hostí v apartmá, ale dozvěděl se akorát, že pan Notte požadoval, aby tři ložnice v apartmá měly oddělené postele.

Dospěl k názoru, že tam prostě být musela. Pokusil se pro Thomase a Inez rezervovat jízdenky do Yorku, ale letadlo z Amsterdamu přistávalo příliš pozdě, takže by vlak nestihli. Zřejmě prověřil i možné lety, ale nejspíš to bylo prašť jako uhoď, tak jim na noc rezervoval Dorchester Hotel, apartmá o dvou ložnicích. Zítra vpodvečer měli odjet vlakem do města obehnaného hradbami.

Thomas všechny tyto informace odrecitoval vážným tónem, ale pak mu oči zažhnuly stříbrem a podotknul, že takhle aspoň mají volnou noc jen a jen pro sebe.

Od té chvíle z Inez zbyl uzlíček nervů. Zvažovala, co ji čeká a nemine, s čím dál větší úzkostí, zatímco čekali, než je zavolají, aby nastoupili do letadla, během letu a v taxíku cestou do hotelu.

Čas se naplnil, pomyslela si, a pokoušela se o ni panika, mírně řečeno. Vážně, to čekání bylo příšerné. V letadle neseděla a nerozjímala, jaké byly jeho polibky, a nepředstavovala si, jaké budou. Celou dobu si přála vědět, že tohle přijde, už před hezkými pár měsíci. To by místo chození do tělocvičny nevysedávala v práci. Také by si odpustila muffiny, které mívala k snídani a…

Těch a byla nekonečná řádka. Manikúra, pedikúra, kosmetika, vosk, zeštíhlující zábaly… cokoli, díky čemu mohla vypadat lépe nahá. Běžela jí hlavou jako zlopověstné, co by kdyby.

Jakmile byla hotová s cupováním důvěry, kterou mívávala ke své tělesné schránce, na kousíčky, postoupila k dalšímu bodu. Ke své sexuální technice. Nebo spíš její absenci. Panna sice nebyla, ale těžce zanedbávala společenský život a soustředila se na kariéru. Což jí vyneslo povýšení na viceprezidenta, ale nádavkem prakticky poslalo do kytek společenský život nebo, lépe řečeno, milostný život. Už to bylo hezky dávno, co s někým randila, o spaní nemluvě… Hodně dávno. Nezaškodilo by sáhnout po odborné literatuře, teoretický rychlokurz. Opáčko a zjistit, co je nového.

Věděla, že to je směšný nápad, sotva ho dostala. Ne, nezapomněla, kam co patří a tak dál, ale třeba existují nové způsoby a techniky, o kterých nikdy neslyšela. Nějaký tajný bod, například, na který když přitlačí, muž oslepne a neuvidí její nedokonalé tělo.

Zrovna se šklebila na mizivou míru pravděpodobnosti, že by takový bod mohl existovat, když jí cosi zavadilo o ramena. Zapištěla leknutím, nadskočila a v letu se otočila. Vytřeštila oči, když uviděla Thomase. Stál tam, ruce vzhůru, očividně jí je mínil položit na ramena, obočí mu prakticky zmizelo ve vlasech. Nedivila se, že se divil, jak zareagovala na jemný dotek.

Chvilku tam nehybně stáli a pak si Thomas odkašlal. “Jsi v pořádku? Nechtěl jsem tě polekat.”

“Jsem pohodě,” vyhrkla a hned sebou škubla, protože měla místo hlasu pisklák, na který by byla hrdá i Minnie Mouse.

“Hmm.” Thomas ji zamyšleně pozoroval a pak řekl: “Well, mínil jsem navrhnout, abychom si objednali pokojovou službu. Máš hlad?”

“Ano,” vydechla. Tonoucí se stébla chytá. Cokoli, co oddálí nevyhnutelné.

“Prima,” odtušil, pořád vypadal jaksi zadumaně. “Co kdyby sis prohlédla jídelní lístek a zjistila, na co máš chuť?”

Kývala ostošest a svižně přeběhla na druhou stranu pokoje pro menu. Thomas zabral její místo u okna, mlčky koukal ven, zatímco si vybírala. Rychle. Tedy, vybrala si rychle, ale pak strávila pěkně dlouhou dobu podrobným studiem všeho, co pokojová služba nabízela. Přelouskala to odpředu i pozpátku aspoň třikrát, jen aby získala čas. Když menu zaklapla, uvědomila si, že zdržováním získala dobrých deset minut. A potom ucítila ruku na rameni. Nervózně nadskočila, ale tentokrát se jí podařilo nezapištět.

S velkorysostí sobě vlastní, Thomas její reakci přehlédl. Hlas měl něžný, když se zeptal: “Máš vybráno?”

Přinutila se usmívat, obrátit se k němu čelem, přitom se jí povedlo o krok couvnout, a přikývla. Vztáhla ruku s nabídkou v pevných deskách mezi ně a zeptala se: “Potřebuješ menu?”

Neřekl ani slovo, ale přísahala by, že pobaveně zkroutil rty, když si je bral.

“Děkuji,” zamumlal a pak se na ni podíval a pustil z háčku. “Zdáš se mi drobet napjatá. Mám návrh. Vyber si pokoj a dej si báječnou relaxační koupel. Počkám tady, objednám nám. Můžeš se hezky dlouho ráchat.”

“Jé, ano. To je skvělý nápad,” vydechla úlevou. Tahle nabídka jí padla do noty. Další zdržení, a navíc příležitost znovu si oholit nohy, a provést pár dalších drobností, a tím si trošku podšprajcovat pošramocené sebevědomí. Mohla toho muže políbit. Místo toho se chopila rukojeti kufru na kolečkách, který zakoupili v Amsterdamu, a bez meškání vyrazila z pokoje.

“Inez.”

Strnula ve dveřích a opatrně se ohlédla. “Ano?”

“Musíš mi povědět, co chceš, abych nám mohl objednat,” upozornil tichým hlasem.

“Aha.” Nervózně se zasmála, zadrmolila, co chce a vypadla dřív, než ji stihl znovu zastavit.

Vtrhla do prvního pokoje, na který narazila, kufr s heknutím zvedla na polici na zavazadla, rozepnula zip a začala z něj halabala vytahovat věci, hledala, co bude potřebovat při koupání. Pokoj vypadal, jako by se jím prohnalo tornádo, když byla hotová, ale kašlala na to. Byla vystresovaná jako ještě nikdy, nejspíš za celý život.

Sama nad sebou vrtěla hlavou, když pelášila do koupelny, kde všechno hodila na pult. Zvládla jsem fúze, nepřátelské pokusy o ovládnutí firmy a nejrůznější další radosti podnikání, a nehnula jsem ani brvou, pomyslela si sama sebou znechucená, když vymačkávala pěnu do vany a otáčela kohoutky. A teď, jako by to bylo poprvé. Už sex měla a nikdy dřív nebyla takhle vynervovaná, dokonce ani úplně poprvé. No jo, ale tenkrát mi na tom vlastně nezáleželo. O nikoho jsem nestála tolik, jako o Thomase.

“Cože?” To slovo vydechla, když pohlédla do očí svému obrazu v zrcadle. Ale už když se ptala, věděla, že to je pravda.

Scházela se s mnoha muži, na vysoké, a když nastoupila do práce, ale všichni jí připadali hrozně nedospělí a dokonce nudní, takže se postupně začala vyhýbat rande a celé společenské scéně. Práce byla zajímavější. Ve skutečnosti udržovala milostný poměr se svou kariérou, posledních deset let, a nepotkala žádného muže, který by jí mohl konkurovat.

Až doteď.

Thomas rozhodně konkurovat mohl. A přestože si zpočátku myslela, že na bytí jeho životní družkou je nejlepší naprostá absence nutnosti se snažit, což jí dávalo prostor k pokračování v pletkách s prací, zvolna to začínala cítit jinak. Práce ji nikdy nerozjařila a nevzrušila tak, jak to dokázal Thomas jediným pohledem nebo letmým dotekem, o vášni, kterou zažívala při polibcích, ani nemluvě. Práce ji nikdy nerozesmála a nerozveselila, jako dnešní procházka Amsterdamem. A práce v ní nikdy nevzbudila pocit, že je krásná a sexy, jako Thomas v kočičím muzeu, když jí šeptal všechny ty kouzelné hlouposti.

Thomas s prací soupeřit mohl, soupeřil a vyhrával na celé čáře.

“Jsem v maléru,” pošuškala svému odrazu, protože jí se to jako malér každopádně jevilo. Thomas byl první, kdo se dotknul té kalkulačky, o které její ex-kluci prohlašovali, že ji má místo srdce… a snadno by ji mohl rozdrtit. I když mluvil o tom, že je jeho životní družkou, nikdy se nezmínil o lásce. Bála se, že míří do tmy, vydává se na strastiplnou cestu děsu. Což na celou věc vrhalo zcela nové světlo. Dřív se musela rozhodnout, jenom jestli dokáže žít dlouhá staletí, nyní se musí rozhodnou, jestli dokáže žít dlouhá staletí s mužem, do kterého se bez nejmenších pochyb zamiluje až po uši, ale který možná nikdy nebude milovat ji.

Panika ustoupila vážnému rozpoložení, Inez zastavila vodu, svlékla se a vlezla do vany, aby si problém promyslela.

“Inez?” Tichá otázka doprovázená lehkým klepáním na dveře ji přiměla otevřít oči a prudce se ve vodě posadit, a pak zase rychle ponořit, aby ji poslední zbytky bublinek zakryly až po ramena.

“Prima, jsi vzhůru,” řekl Thomas, koukal na ni napůl otevřenými dveřmi. “Bál jsem se, žes usnula.”

“Ne,” vyhrkla, přinutila se usmát. “Jak dlouho jsem tady?”

“Dobře přes hodinu,” odpověděl. “Dorazilo jídlo.”

“Už lezu ven,” řekla a začala si sedat, ale hned se zarazila, když si uvědomila, že je nahá.

Thomas se pousmál a vzal z police ručník. Držel ho roztažený, když přistoupil k vaně. “Stydíš se? Ráno ses nestyděla.”

Zalétla očima k jeho tváři, protože najednou ztlumil hlas, uviděla, že mu oči opět žhnou stříbrem. Polkla, ještě moment váhala, pak vstala, věděla, že jí tváře hoří ruměncem. Hodně se jí ulevilo, když si s ručníkem pospíšil, zvedla ruce, aby nezavazely a mohl ho ovinout kolem ní. Jenomže vykulila oči údivem, když ji nepustil a necouvl, ale zvedl z vany jako dítě. Iluze dítěte vzala rychle za své, když ji nepřestal zvedat, dokud se jejich rty nesetkaly.

Překvapením bez sebe se mu zapřela o ramena, pevně odhodlaná vybojovat aspoň kousek prostoru mezi nimi. Prve nespala, přemýšlela a dospěla k závěru, že bude lepší držet si od něj odstup a odmítnout být jeho životní družkou, dokud se nedozví, jestli by se do ní mohl zamilovat. Nicméně ten skvělý plán vyletěl oknem, když jí vklouznul jazykem mezi rty a loudil, aby se zapojila do hry.

Ze rtů jí uniklo tiché zasténání na znak porážky, povolila a objala ho kolem krku, zamrkala překvapením, když ucítila, že má vlhké vlasy. Zřejmě se taky vykoupal nebo možná osprchoval. Co z toho nevěděla, ale v příští chvíli už jí to bylo jedno. Otočil se s ní a usadil ji na kraj mramorového pultu a ve chvíli, kdy odtáhl ruce, se jí ručník svezl kolem boků na pult, uvízl pod ní, ale už nic nezakrýval.

Zachvěla se, když toho Thomas pohotově využil a dal jí nohy od sebe, takže mezi ně mohl vstoupit, zatímco ji líbal. Dlaněmi jí přejížděl po nahých zádech, tiskl si ji pořád blíž, až se ňadry otírala o měkkou látku trička, nepřestával ji líbat, a ona kňourala, nehty jedné ruky mu pročesávala vlasy a druhou svírala rameno, pobízela ho ještě blíž.

Ucítila, jak jedna ruka opustila záda a sjela stranou, lehounce dráždila vnějšek ňadra. Znovu se zachvěla a začala ho líbat náruživěji, její trup najednou převzal iniciativu a mírně se natočil, jedno ňadro mu přimáčkl na prsa těsněji, čímž vznikl prostor mezi jeho tělem a druhým ňadrem.

Thomas přijal němé pozvání, vzal do dlaně hřejivý, natěšený kopeček a Inez zasténala a vyklenula se vstříc laskání, a pak mu vykřikla do úst, když zlehka brnkl do vzrušené bradavky. Nicméně zaúpěla na protest, když odtrhl rty od jejích, ale potom zalapala po dechu a prohnula se mnohem víc, protože sklonil hlavu tak, aby mohl vzít do úst hrot, který pokoušel.

Oběma rukama se ho chytila za stále vlhké vlasy, pevně se držela a chvěla, když střídavě olizoval a sál první prs a pak druhý, lapala po dechu a portugalsky brebentila slůvka na povzbuzenou, a jak prý ho potřebuje. Jenomže její schopnost mluvit se zhoršovala přímo úměrně tomu, jak mohutnělo vzrušení, které v ní zručně rozdmýchával, a brzy už jenom kňourala a potom ho vší silou zatahala za vlasy, požadovala, aby se vrátil k líbání.

Tiše se tomu němému rozkazu zasmál a zvedl hlavu, znovu ji líbal, při tom se tlačil dopředu, takže se o ni otíral hrudí a slabinami, když ji objal. Úpěla mu do úst při tom útoku na její smysly a sáhla mezi ně, popadla lem trika a začala je vytahovat.

Thomas nechal líbání a odklonil se, povolně zvedl ruce, takže mu je mohla přetáhnout přes hlavu, ale když se zase začal naklánět, aby ji políbil, nedovolila mu to. Měla teď ruce na jeho hrudi, držela si ho od těla a zkoumala svalnatý povrch. Muskulatura nebyla nehezky zbytnělá, ale elegantní a dobře definovaná, a ramena a hruď rozložitá, učiněný ráj, který mohla studovat. Inez se skoro posvátnou úctou klouzala dlaněmi po mužném těle a po chvilce se předklonila a vtiskla polibek na pevné svalstvo, ještě než olízla a zlehka kousla do ploché bradavky.

Vzrušeně se nadechl a okamžitě ji oběma rukama chytil za hlavu a donutil zvednout obličej. Položil rty na rty, v polibku hladovém a smyslném. Inez se samolibě usmívala. Povzbuzená tímto malým vítězstvím pustila své prsty na výzvědy po jeho hrudi, do jižních krajin, až narazily na pásek džínsů. Poslepu zapracovala na sponě opasku, knoflíku a zipu a pak nepoddajný materiál rychle přetlačila přes boky dolů, dokud neobnažila horní polovinu zadních tváří. Tam se ruce zastavily, aby podnikly krátký výpad na pevné svaly, než se vrátily dopředu, kde ho nahmataly tvrdého a konečně vysvobozeného z otravných džín.

Spokojený povzdech splynul z jejích úst do jeho, když semkla ruku kolem jeho vzrušení a… strnula úžasem, protože se jí prohnala vlna intenzivního vzrušení. Thomas jí zavrčel do pusy a sáhl dolů, aby ji chytil za ruku a pokusil se ji odtáhnout, ale dosáhl jenom toho, že ho pohladila po celé délce a vykřikla polekaná rozkoší, když se přes ni přelila další vlna slasti, tentokrát větší a intenzivnější. Vytřeštila oči, sotva si uvědomila, že její výkřik dělá ozvěnu Thomasovu vrčení.

Pokusila se ukončit polibek a zeptat se, co se děje, ale Thomas jí to nedovolil. Už jí ani nedovolil na něj sahat. Přinutil ji dát od něho ruku pryč a nad hlavu, ve stejnou chvíli polapil a zvedl i tu druhou. Potom zákeřně přehmátnul, takže teď obě zápěstí držel v prstech jedné ruky, u zrcadla.

Uvědomila si, jak fikaně ji uvěznil, pokusila se protestovat, ale šlo to těžko, s jeho jazykem ve své puse, a pak vzal do dlaně volné ruky ňadro. Prohnula se jako luk a roztřásla se a zapomněla na všechno, když ji zručně přiváděl k šílenství polibky a laskáním.

Právě když si pomyslela, že už to déle nevydrží, Thomas její ruce najednou pustil. Vydechla úlevou a sáhla po něm, chtěla ho obejmout kolem ramen, ale nebyl tam, sáhla do prázdna. Nechal totiž líbání a teď jí ústy putoval po těle, rty se procházel po krku, klíční kosti, ňadrech a pokračoval níž, přitom ji chytil za boky a přitáhl zadečkem až na kraj pultu.

Zalapala po dechu, rychle se chytila umyvadlové desky a zapřela se, aby nespadla na zrcadlo, stěží vnímala chrastění a cinkání kosmetiky, která se rozkutálela po mramoru. Plně se soustředila na to, co dělal Thomas, jak si jeho rty propalují cestičku přes její břicho. Když pěšinka pokračovala po bocích dolů, potřásla hlavou a pokusila se dát nohy k sobě, ale přidržel je a roztáhl dokonce ještě víc, aby se mezi ně vměstnala jeho ramena, když se před ní svezl na kolena.

Věděla, co má za lubem a co míní udělat, ale přesto vykřikla a trhla sebou leknutím, když sklonil hlavu mezi její nohy. Možná věděla, co přijde, ale nic ji nemohlo připravit na nečekaný výboj rozkoše, který jí prošlehl, když poprvé jazykem přejel po citlivé tkáni.

Ten výkřik patřil k těm, co se zdají nekonečné. Kvílivý zvuk, který nabíral na výšce a vzápětí klesal do bezdechého chroptění, ale pak znovu povstal z popela, zatímco se Inez vzpínala na pultu, boky a pánví se pokoušela vyjít vstříc hlazení nebo naopak uhýbala, když byly pocity příliš intenzivní. Nesměla ani jedno ani druhé. Thomas ji držel na místě, železným stiskem jí svíral stehna, zatímco ji přiváděl na pokraj příčetnosti. Když se najednou zarazil a mezi jejími stehny vyskočil na nohy, nevěděla, jestli se jí má ulevit nebo být zklamaná. Neřekl ani slovo, prostě ji rukou podebral pod prdelkou a zvedl z pultu.

“Co—?” vyjekla zmateně, rychle mu obtočila nohy kolem boků a kotníky zahákla o sebe, aby pomohla držet svou váhu, když se obrátil ke dveřím.

“Tady to dělat nemůžeme,” zavrčel. “Mohla by ses hlavou praštit o mramor nebo o zrcadlo.”

Neměla ponětí, o čem to mluví, nehrozilo jí, že přijde k úrazu, nic o čem by věděla, ale pak udělal krok, aby ji vynesl z koupelny a strnul, když při tom pohybu bezděky sklouzla po erekci chycené mezi nimi. Viděla, jak se mu tvář napjala, ačkoli to vypadalo, že spíš strachem, než vzrušením, hned nato odhodlaně stiskl rty a udělal další krok, a zase se zastavil, když svorně zasténali.

Ponuře potřásl hlavou, udělal další krok a tentokrát cítila, jak se mu svaly ramen vlní v reakci na rozkoš, která oběma prokmitla.

Zavrčení zoufalství a frustrace mu splynulo ze rtů a najednou se otočil. Těmi třemi kroky se dostali na práh, pootočením ji opřel zády o zárubeň.

“Omlouvám se, dál už nás nedostanu,” vrčel, když si ji posouval po hrudi nahoru, dokud erekce uvězněná mezi nimi nevyskočila na svobodu.

Pomyslela si, že měl na mysli, protože je moc těžká. Ucítila, jak jí tvář rudne rozpaky a otevřela pusu, aby mu řekla, ať ji teda dá dolů, jestli je mu příliš těžká, že klidně může jít po svých, ale ta slova se přetavila v úpěnlivé lapání po dechu, když ji opatrně spustil a pronikla do ní erekce.

Zahleděla se mu do očí. Měl je teď stříbrobílé, nezbyla v nich ani kapka modři, a tušila, že její jsou pravděpodobně černé, panenky dilatované, až pohltily barvu. Věděla, že se rozšířily šokem z toho, co právě zažívala. Když se ho prve dotkla, zakusila příval rozkoše, jako by k ní nějak vysílal vlastní rozkoš, ale skončilo to, když ji přinutil dát ruce pryč. Ale teď to zakoušela znovu, vlna rozkoše surfovala na její vlastní slasti, nějak se připojila a zdvojnásobovala ji.

“Pokoušel jsem se tě toho uchránit. Nechtěl jsem tě omráčit, ale dál už se prostě nedokážu soustředit a udržet mentální hradby zvednuté,” procedil skrz zuby.

Nechápavě na něj zírala, úplně nerozuměla, o čem to mluví, ale začínala tušit, že prožívá jeho rozkoš navrch k té své.

“Budeš v pořádku?” zeptal se s obavami.

Moment na něho koukala a pak zašeptala: “Udělej to ještě jednou.”

Nejistě na ni pohlédl, ale potom se mírně vysunul a vjel nazpět a Inez zakřičela a zvrátila hlavu dozadu, když se přes ni převalila další vlna jejich společné rozkoše.

“Ještě,” vykřikla, při tom mu zaryla nehty do ramen.

Thomas vydechl z plných plic úlevou a začal se pohybovat. Inez si brzy uvědomila, že se stále držel trochu zpátky, i když tvrdil, že se nedokáže dostatečně soustředit, aby to svedl. Najednou už to nebyla jenom jedna vlna rozkoše s každým pohybem, ale ta vlna se valila kupředu, prohnala se jí, ustoupila a potom se přes ni přelila ještě jednou, ve stejné chvíli, kdy přicházela další vlna, aby provedla to samé.

Co nevidět měla pocit, že se utopí v rozkoši, která ji zaplavovala. Nemohla chytit dech, necítila futra, která ji tlačila do páteře, neslyšela zvuky, o kterých věděla, že je sama vydává, a nedokázala ani myslet. Jediné, co dokázala vnímat, byla jejich narůstající rozkoš, když do ní Thomas přirážel, a potom se najednou cosi prolomilo a ta rozkoš explodovala, odvála jednu každou myšlenku a pocit. Rozkřičela se, matně vnímala, že křičí i Thomas, a pak bylo její vědomí odsáto, pohlceno ohnivým vírem.

Thomase probudilo stále se opakující pleskání po tváři. Zamračil se, byl to otravný pocit, zamžoural, rozlepil oči a mračení se okamžitě vytratilo, sotva zjistil, že kouká do ustarané tváře Inez.

“Žiješ,” konstatovala s úlevou, přestala ho fackovat, jakmile otevřel oči. “Chvilku jsem se bála, že jsem tě zabila.”

Rozchechtal se, až nadskakovala, kde se mu opírala o vibrující hrudník, a pak ji ujistil: “Umřel bych šťastný.”

Jemný úsměv jí zvlnil rty, ale pak vyklenula jedno obočí. “Nemohl bys mi vysvětlit, co přesně se právě stalo?”

Cítil, jak mu obočí vyletělo nahoru. “No, mašinka vjela do tunýlku a—” Zmlkl a zasmál se, protože ho rozzlobeně plácla do prsou.

“Chytrolíne,” uraženě našpulila rty, ale hned zvážněla. “Myslím tu věc s mozkem. Co to bylo?”

“To, má drahá,” odtušil, popadl ji v podpaží a přitáhl blíž, až se na něm uvelebila celá, “byl sex nesmrtelných.”

“Ano, ale— Přestaň vypadat tak zatraceně spokojeně,” poručila se smíchem.”

“Nemůžu si pomoct. Já jsem spokojený.” Zavlnil obočím a zvedl ruce, vnořil jí je do vlasů.

“Co to děláš?” zeptala se, když jí jezdil rukama po hlavě a pak vějířovitě dolů po zádech, s každým máchnutím pořád níž a níž.

“Zkoumám, jestli nemáš bebínko. Neublížila sis, když jsme šli k zemi?”

“Myslím, že ne,” nakrabatila čelo. “Nic mě nebolí.”

“Bezva,” zašeptal, zvolnil postup, jakmile rukama dosáhl na pozadí. Nemohl odolat, prostě musel ty okrouhlé tvářičky vzít do dlaní a zmáčknout. Padly mu do rukou naprosto dokonale a na dotek byly tak měkké a hebké… Tomášek se zastávkou nadšeně souhlasil a začal pod Inez zvedat hlavičku, až jí lezly oči z důlků.

“Thomasi,” řekla varovným tónem. “Ani na to nepomysli. Já chci odpovědi. Co se to dělo? Cítila jsem— Well, myslím, že jsem mohla cítit, cos cítil ty. A nikdy v životě jsem neomdlela, ale zrovinka teď…” Zaksichtila se, dávala najevo, jak je znechucená tím, co považovala za svou slabost.

“Já padl do mdlob jakbysmet,” uklidnil ji, při tom pokračoval v průzkumu.

“Hele!” Inez na něm ztuhla, když jí prsty vjel mezi nohy.

“Při vyšetřování musím být náramně pečlivý,” odtušil nevinně, nemohl se neusmát, jak jí oči potemněly, a dech se zadrhl, až se ustálil na rychlém, mělkém supění.

“Thomasi,” zaprosila, zahemžila se na něm a Tomášek opět povyrostl. Zakroutila hlavou, pokusila se z nich sesmeknout, ale nemohla, jeho zápěstí a paže byly jako obruče obepínající jí záda a hořejšek stehen. Vzdala to. Pokorně zaškemrala: “Prosím. Chci pochopit, co se to dělo.”

Přestal ji mučit a vrátil se dlaněmi k pasu, zatímco přednášel: “Tak to bývá mezi životními druhy. Sice nedokážou jeden druhého ovládat ani si číst myšlenky, ale mohou sdílet to, co prožívají při sexu a po čase umí sdílet také myšlenky a pocity, beze slov.”

Povytáhla obočí, ale pak se zamračila a řekla: “Tys tvrdil, žes mě před tím zpočátku chránil. Cos tím myslel?”

Zaváhal, ale pak ji najednou stiskl v pase pevněji a překulil pod sebe, boky mezi její nohy. Opřel se o lokty a přenesl váhu, aby ji neumačkal, soustředil se na zvednutí pomyslného padacího mostu hradeb své mysli a otřel se o ni. Sevřel pěsti, když ho zasáhla rozkoš a Tomášek opět přitvrdil ve stejné chvíli, kdy pod ním Inez zalapala po dechu a zachvěla se. Potom most spustil a udělal to ještě jednou… zavřel oči, když se jím prohnala rozkoš její i jeho, bok po boku, naplnila každý koutek, každičkou skulinku mysli i těla.

“Ach, Deus,” zasténala Inez.

Otevřel oči, když poslední trocha slasti opadla a zachraptěl: “Miluju, když mluvíš sprostě.”

Ze rtů jí vytryskl udýchaný smích a hned pak ho suše informovala: “Já řekla, ach Bože.”

Zakřenil se. “Ne, nejsem Bůh, ale chápu, že si mě s Ním můžeš plést, po tom úžasném sexu, kterým jsem tě právě oblažil.”

Odfrkla si.

Zvážněl, legrace šla stranou, zadíval se na ni, a řekl: “Nikdy dřív jsem životní družku neměl. Slýchal jsem o sexu, a jak doslova omračující může být. Bál jsem se, že by tě to mohlo vystrašit, tak jsem se snažil držet své hradby, jak nejdéle to šlo. No a pak mi došlo, jaký jsem cvok, že jsem si s tebou začal v koupelně. Dostal jsem strach, že se jeden nebo oba zraníme, až omdlíme, tak jsem se nás pokoušel přesunout do postele, pěkně měkké, kde je bezpečné padnout do mdlob.”

“Jenže jsem byla moc těžká, abys mě donesl tak daleko,” odtušila s rezignovaným kývnutím.

Thomas na ni zíral, nevěřil vlastním uším. “Cože?”

“No, tos přece myslel, když jsi řekl, že dál už nás nedostaneš… viď?” hlesla.

“Inez,” odvětil, coby zosobněná trpělivost. “V Amsterdamu jsi mne viděla zvednout toho blonďatého pořízka jednou rukou. Vážil o dobrých osmdesát liber víc, než ty. Nejsi moc těžká, abych tě unesl. Vůbec nejsi moc těžká.”

“Aha… jasně,” zamumlala, očividně si tu šarvátku v duchu přehrávala, ale pak se zamračila a zeptala se: “Tak cos myslel tím dál už nás nedostanu?”

“Myslel jsem tím, že déle už čekat nemůžu,” řekl suše. “Byl jsem úplně mimo. Sebeovládání v háji zeleném. Už bych neušel ani krok, když ses otírala o Tomáška a přiváděla ho k šílenství. Já—”

“Dobrá, dobrá, pochopila jsem,” přerušila ho se smíchem a pak vyklenula jedno obočí: “Tomáška?”

“Hmm.” Zavrtěl se, šťouchal do ní řečeným Tomáškem se slovy: “Zdraví tě a chce, abys věděla, že je do tebe moc a moc zamilovaný.”

“Je, fakticky?” zeptala se pobaveně a pak řekla tichým hlasem: “No, mně připadá taky moc interesantní, skoro stejně interesantní, jako velký Tomáš.”

“Vážně?” zakřenil se a dodal: “Inu, to je ale škoda, protože vůně vycházející z toho stříbrného vozíčku s jídlem v obýváku mne přivádí k šílenství.”

“Ty to cítíš až sem?” užasla.

Přikývl. “Ano. A mám chuť pojíst v tradičním stylu nesmrtelných.”

“Co je—” Otázku přerušilo překvapené vypísknutí, protože Thomas vyskočil na nohy, ji přitom vytáhl nahoru také. Jakmile byla zpříma, dokončila— “tradiční styl nesmrtelných?”

“Aha to,” odtušil zlehka Thomas, přinesl oba huňaté bílé hotelové župany, které byly v pokoji k dispozici. Do jednoho se nasoukal cestou zpátky k ní, pak jí pomohl do druhého, než si ji zvedl do náručí a zamířil ke dveřím.

“Thomasi?” pobídla ho, když ji donesl do obývacího pokoje, kde čekal servírovací vozík s jídlem. “Co je tradiční styl nesmrtelných?”

“Stolovat na tvém nahém těle.”

“To není pravda!” zaprotestovala nevěřícně, ale přece jen v ní zahlodal červíček pochybnosti. “Nebo jo?”

“Ne,” přiznal s úsměvem. “Ale můžeme vytvořit novou tradici.”

Rozvlnil obočí a chlípně zamrkal.

Inez se rozesmála. “Miluju—”

Thomas cítil, jak mu srdce škobrtlo, když najednou zaváhala. Celá dlouhá minuta uplynula, než dořekla, mnohem vážnějším hlasem.

“Být s tebou.”

Tohle je začátek, řekl si v duchu a doufal, že na něm není vidět, jak je zklamaný. Jednu chvíli doufal… Ale ještě je brzy, všechno se časem vytříbí. Koneckonců je moje životní družka, uklidňoval sám sebe, a snažil se nemyslet na fakt, že ví o případech, kdy se to nevytříbilo. Kdy smrtelná životní družka proměnu odmítla. Odmítla stát se také nesmrtelnou.

12. KAPITOLA

“To je ono.”

“Rodinný domek?” podivila se Inez, když ji Thomas popoháněl po chodníčku k jednomu z mnoha takových domů v obytné čtvrti Yorku. Pohledem klouzala po kamenném průčelí a uvažovala, jestli bude za denního světla působit méně pochmurně. Chytili vlak z Londýna, který odjížděl v sedm večer, a do Yorku dorazili něco po deváté.

“Rodinný domek?” zeptal se překvapeně, když se na něj podíval. “V Kanadě jim říkáme řadové domy.”

“Ale proč celý domek, jenom pro nás dva?” nechápala.

“Bastien říkal, že všechny hotely uvnitř městských hradeb jsou rezervované,” pokrčil rameny, při tom sundal ruku, kterou ji objímal. Přendal si lejstra z ruky do ruky a tak si uvolnil pravačku a mohl zaklepat na dveře. “Myslí si, že teta Marguerite, Tiny a klan Notte budou bydlet za hradbami a chtěl, abychom tu byli také. Usoudil, že si pravděpodobně také museli pronajmout domek, když to bylo tak narychlo. To by vysvětlovalo, proč se na výpisu z kreditkarty neobjevil žádný hotel. Některá z těchto míst kreditky neberou. Mohli platit šekem.”

“Platíme šekem?” zeptala se, zvědavě se rozhlížela po klidné ulici a dumala, jestli v jednom z těchto domků bydlí i Marguerite Argeneau.

“Ne. Bastien převedl peníze na účet majitele, dneska ráno.”

“Aha.” Potutelně se usmívala, pozorovala Thomase, jak znovu klepe. Měla chuť odhrnout pramínek tmavých vlasů, který mu spadl do čela, ale nebyla si dost jistá v kramflecích, aby to udělala.

Připouštěla, že to je směšné, po noci, kterou strávili spolu. Až do svítání nešli spát. Noc zahájili jídlem, během kterého dělali přestávky na milování, protože Thomas nedal jinak, než že si svou porci sní z ní, a pak se zase milovali a tak pořád dokola. Maratón prokládali chvilkami tichého povídání, při kterých zjistila, že ačkoli světu Thomas ukazuje lehkomyslnou a bezstarostnou ulitu, skrývá se pod ní velmi seriózní a hluboký myslitel.

Z rozjímání ji vyrušil zvuk otevíraných dveří a tak pohlédla ke vchodu vedlejšího domku, který se otevřel a vykouknul z něj nějaký džentlmen. Postarší, prošedivělé rozčepýřené vlasy, na vrásčité tváři šedavé strniště, bílé triko napůl vytažené z tmavých kalhot. V ruce kouřící hrnek čaje.

“Tom?” zeptal se, trošku při tom mhouřil oči.

“Thomas Argeneau, ano,” odvětil Thomas, pootočil se a zadíval se na něj také.

Mužský přikývnul, otočil se zpátky do domu a práskl dveřmi.

Když k ní Thomas obrátil překvapené oči, Inez pokrčila rameny a zašeptala: “Seveřan.”

“Aha,” hlesl, nevěděl, která bije, a ona se tiše zasmála.

“To říkají jižané, kdykoli někdo ze severu udělá něco nemyslitelné nebo podivné,” vysvětlila s úsměvem. “Až doteď jsem nechápala, co to má znamenat, ale dej mi dalších osm let tady a určitě mi to dojde.”

Pousmál se a potom se znovu podíval na vedlejší dům, když uslyšel, že se dveře opět otevírají. Oba přihlíželi, jak muž vybíhá ven, spěchá ze schodků jenom v ponožkách, v ruce kousek papíru… a klíč, jak uviděla, když ji rozevřel a obojí podával Thomasovi.

“Tady máš klíče, synku. Můj telefon je na papírku, kdybys něco potřeboval. Uveďte se sami a bavte se. Utíká mi Pobřežní hlídka.” S touhle perlou vytočil piruetu a uháněl zpátky k sobě, a znovu práskl dveřmi. Tentokrát následovalo cvaknutí zámku.

Thomas k Inez obrátil oči nevěřícího Tomáše. “Pobřežní hlídka?”

“Reprizují nám všechny vaše nejlepší seriály,” odtušila suše.

Kroutil hlavou, to už se otáčel, aby odemknul dveře. “Já jsem Kanaďan. Za Pobřežní hlídku neneseme odpovědnost. Tu nám vyčítat nemůžete.”

“Jenom Pamelu Anderson,” popíchla ho.

“Toliko částečně. Jsem si jistý, že ty implantáty jsou americké,” nedal se, když otevřel dveře a ustoupil, aby jí dal přednost.

Inez se uchechtla a potřásla hlavou. Prošla kolem něj do domu, cestou rozsvítila. “Mám nepříjemný pocit, že bychom si neměli dělat legraci. Pobřežní hlídka je nejspíš jediné povyražení, které se tomu staříkovi v noci nabízí.”

“Staříkovi?” zopakoval s ironickým smíchem, když postavil její kufr za dveře a šel za ní. “Je to capart, ve srovnání se mnou.”

Musela ve tváři dočista zkamenět, protože se zamračil. “Tohle přece víš, Inez. Říkal jsem ti, že jsem se narodil v roce 1794.”

“Ano,” vydechla a přikývla. “Myslím, že jsem jenom— Pozapomenout je tak snadné. Nepůsobíš staře.”

“Protože staře nevypadám,” pokrčil rameny a došel k ní, přejel jí dlaněmi nahoru a dolů po pažích. “Jsi v pohodě? Nelituješ—?”

“Ne,” pohotově mu skočila do řeči a zavrtěla hlavou, vlastně ani pořádně nevěděla, proč ji tak polekalo, když si uvědomila, že je starší, než ten chlap odvedle. Předpokládala, že letopočet 1794 pro ni bylo jenom prázdné číslo… až doteď. Silou vůle se uklidnila, dokonce se zmohla na strnulý úsměv a poškádlila ho: “Určitě si časem zvyknu, že chodím se starým prďolou.”

“Ach!” Thomas zasténal a teatrálně se chytil za hruď. “Rovnou do srdce. Jste krutá žena, Inez Urso.”

“A na to nikdy nezapomínejte, pane,” řekla, úsměv začínal vypadat přirozeněji.

“Nezapomenu,” ubezpečil ji.

“A také mám výbušnou povahu,” varovala ho, obrátila se a nahlédla do obývacího pokoje vedle nich. Velmi neutrální místnost. Koberec a stěny béžové, nábytek šedý a nikde ani stopa po nějaké dekoraci, leda byste televizi považovali za umělecké dílo.

“Pěkně výbušnou,” souhlasil, koukal jí přes rameno do pokoje. Jeho ruka ji pohladila po zadku. “A pěkné pozadí jakbysmet.”

Inez ho po ní se smíchem pleskla. “Chovej se slušně, máme práci.”

“Ano, ma’am,” řekl poslušně, šel za ní předsíní ke kuchyni. Zastavili se na prahu, bez velkého nadšení obhlíželi krémovou a hnědou místnost.

“Vypadá čistě,” odtušila Inez, snažila se nebýt příliš kritická.

“Ano, to ano,” souhlasil pobaveně, natočil se zády ke zdi, takže ho mohla předejít zpátky do předsíně a ke schodům. Pochopila, proč chtěl, aby šla první, když cestou nahoru po schodech ucítila jeho prsty vzadu na kotnících. Pokoušel ji, věděl, že je tam lechtivá. Zastavila se a zamračila se na něho přes rameno. “Jsem smrtelník. Určitě nechceš, abych spadla z těchhle schodů a zlomila si vaz.”

“Chytil bych tě,” ujistil ji vážným tónem. “Vždycky budu tady, abych tě chytil, Inez.”

Těžce polkla, otočila hlavu dopředu a pokračovala nahoru.

V tomto poschodí byly dvě malé ložnice. Jedna se dvěma postelemi a jedna s dvojlůžkem. Také tu byla poměrně velká koupelna. Inez měla podezření, že to bývala další ložnice, než se stalo zvykem mít v domě hygienické zařízení.

Po vyzkoušení matrací zvolili pokoj se dvěma postelemi a přinesli si tam zavazadla, pak se vydali dolů na průzkum kuchyně, jak je na tom s čajem. Bastien slíbil, že zařídí dodání potravin a stařík podle všeho pustil doručovatele dovnitř a všechno uklidil. Předpokládala, že se jim o tom zapomněl zmínit, protože se nemohl dočkat, až se vrátí ke svým fešandám z Pobřežní hlídky.

“Chceš si dát čaj tady nebo vyrazíme do ulic a dáme si něco k pití venku, dokud je otevřeno?” zeptal se Thomas, když dokončili obhlídku obsahu skříněk.

“Pojďme ven. Třeba budeme mít kliku a narazíme na Marguerite.”

Schválil to kývnutím, počkal, než si vezme kabelku a doprovodil ji z domu.

“Vím, žes nikdy nebyl v Londýně, myslím před touhle cestou,” řekla tiše, když vykročili. “Ale byl jsi už někdy v Yorku?”

“Vlastně jsem už v Londýně byl,” vyvedl ji z omylu a dodal: “Ale hrozně dávno…” Zvedl oči k noční obloze, snažil se vzpomenout. Nakonec pokrčil rameny: “Osmnáct set něco. Bylo mi kolem dvaceti.”

Zvědavě se na něj podívala. “A nikdy ses nevrátil?”

Vážně zavrtěl hlavou. “Strýc Jean Claude dostával takové záchvaty, že jsem si netroufal. Vyšiloval, když kdokoli z nás o cestě do Anglie třeba jen promluvil. Nenáviděl ji. Nikdy jsem nepochopil proč,” zamračil se a pokračoval: “Marguerite se tady narodila a seznámili se tady. Strávili v Anglii hodně času, během prvních pár století. Ale…” Pokrčil rameny. “Nevím, co se stalo, jenom že ještě před mým narozením začal tuhle zemi nenávidět, sám by sem nejel ani za nic a snažil se od toho odradit i všechny ostatní.”

Mírně zvedla obočí. “A to byl tak děsivý, že se ho nikdo neodvážil neposlechnout? Chci říci, dokonce i pro nesmrtelné musí dvacítka znamenat dospělost. Určitě, pokud bys chtěl jet…”

“Nebál jsem se jeho, Inez,” povzdechl si Thomas a dodal: “Aspoň ne kvůli sobě. Už jsem u něj a Marguerite nebydlel, a mohl si dělat, co mne napadlo, ale zchladil by si žáhu na ní a Lissiann, kdybych se mu vzepřel.”

Inez se kabonila, pokoušela se to strávit. Už věděla, že Lissianna je dcera Marguerite a Bastienova jediná sestra, ale o Jean Claudovi toho zatím moc neslyšela. Byl po smrti, když začala pracovat v Argeneau Enterprises.

“Byl surový? Myslím fyzicky,” zeptala se tichým hlasem, uvažovala, jestli Thomas třeba nevyrůstal jako týrané dítě. Pokud ano, přenesl se přes to skvěle, koneckonců, měl na to spoustu času.

“Ne.” Objal ji kolem pasu a přitiskl bokem k sobě. “Fyzicky ne. Byl ožralec a po čertech zlý. Dokázal být krutý a každému udělat ze života peklo, jen tak, bez námahy a absolutně bez výčitek svědomí.” Vzdychl. “Marguerite a Lissianna s ním byly doma prakticky uvězněné. Nedovolil by Lissiann, aby se odstěhovala, dokud si nenajde životního druha, a Marguerite odmítl dovolit jít do práce. A neštítil se použít kontrolu mysli, aby je tam udržel.”

“Kontrolu mysli?” vyhrkla v šoku, na místě se zastavila. “Tys říkal, že životní druhové se vzájemně kontrolovat nemůžou.”

“Marguerite a Claude nebyli životní druhové,” řekl tiše. “Proměnil ji, ale od začátku ji mohl číst a ovládat a používal to jako zbraň. Proti nám všem.”

“Muselo ti to ztěžovat dospívání,” odtušila, když se zase dali do kroku.

“Jsou horší věci na světě,” pokrčil rameny a pak na ni pohlédl koutkem oka a zeptal se: “Ale víc mě zajímáš ty. Jaké dětství jsi měla ty?”

Inez se pousmála a pokrčila rameny. “Ničí život není dokonalý, viď?”

“Můj je. Právě v tomto okamžiku je můj život naprosto dokonalý,” ujistil ji a pak posmutněl a dodal: “Až na to, že je Marguerite ztracená.”

“Ano,” přitakala šeptem.

“Tak co,” ozval se znovu, když ušli půl bloku. “Jaké jsi měla dětství? Měla’s oba rodiče? Nebo jenom jednoho?”

“Oba rodiče a staršího bráchu. Alias osinu v zadku, jak už starší bráchové bývají. Panovačný, povýšený, ochranářský,” řekla a pak odtušila: “Ty máš sestru, viď?”

“Jeanne Louise,” přikývl a doplnil: “Mám ji moc rád, ale s Lissiann jsme si bližší. Jsme si bližší věkem a vyrůstali jsme společně.”

Inez se na něj zvědavě koukla. “Kolik je Jeanne Louise?”

“Příští rok oslaví rovnou stovku.”

“Jenom jednu stovku?” podivila se. “Bože, tobě už stovka minula, když se narodila. Není divu, že je ti bližší Lissianna.”

Thomas se pousmál. “Nesmrtelní smí mít jenom jedno dítě, každých sto let.”

“Chceš tím říct, že žena má ovulaci jenom jednou za sto let?” užasla Inez.

“Ne.” Zasmál se tomu nápadu. “To je zákon, ne otázka biologie.”

“Aha,” hlesla, ale hned se zeptala: “Čí zákon?”

“Máme radu, která tvoří naše zákony a tohle je jeden z nich.”

Což ji sice zajímalo, ale dospěla k závěru, že o tomto se klidně může dozvědět víc i později. Momentálně se chtěla dozvědět víc o jeho rodině. “Jestli je Jeanne Louise teprve sto let, vaši rodiče jsou ještě na světě?”

“Otec ano, ale maminka umřela, když mi byly čtyři. Proto mě vychovávala teta Marguerite. Táta neměl ponětí, co si počít s prckem.”

Inez se trochu ulevilo. Vrtalo jí hlavou, proč ho – pokud má rodiče naživu – vychovávala teta. “Takže Jeanne Louise je nevlastní sestra? Táta našel druhou životní družku, když tvoje maminka umřela?”

“No, ne, vlastně nenašel,” přiznal Thomas s hořkým úsměvem. “Je to poněkud složité. Dalo by se říci, že je prokletý, pokud jde o manželky. Umírají mu… jedna za druhou. Což není tak snadné, když vezmeš v úvahu, že všechny byly nesmrtelné,” zdůraznil a pak tiše navázal: “Po smrti mámy Jeanne Louise to prostě vzdal. Je z něho samotář a s nikým se moc nevídá. Jeanne Louise dokonce ani neví, jak vypadá.”

“Smutné,” zamumlala Inez.

Pokrčil rameny. “Musí se s tím vypořádat po svém. Neumím si představit, jak těžké musí být ztratit životní družku. Ani na to nechci myslet,” dodal, při tom si ji přitiskl pevněji k boku.

Inez nevěděla, co na to říct. Nemohla mu slíbit, že ji nikdy neztratí, protože si ani nebyla jistá, že ji má. Svými vlastními city si byla hodinu od hodiny jistější, ale to ji jenom utvrzovalo v názoru, že by mu nemohla být životní družkou, kdyby jí nemohl lásku oplácet.

Nejvyšší čas změnit téma, řekla si v duchu a zavrněla: “Pověz mi něco o své hudbě.”

Teď bylo na Thomasovi, aby se na fleku zastavil. Střelil po ní pohledem. “Jak ses o tom dozvěděla?”

“Tvůj notový blok byl otevřený, když jsem ti přinesla telefon, to první ráno,” přiznala vážným hlasem. “Píšeš hudbu?”

Vydechl z hloubi plic a pokračoval v chůzi. “Ano.”

Skousla si ret, protože za tím slovem postřehla zaváhání a uvažovala, jestli nemá znovu změnit téma, když vtom se rozpovídal. Vykládal jí, jak ho Marguerite učila hrát, o Jean Claudově posměchu, a o rozhodnutí, nechat si po tomto zážitku své snažení raději sám pro sebe. A že to tak dělal celé dlouhé roky. Jak to tak vypadá, muž, do kterého se právě zamilovává, má rys zabejčilosti, aspoň ve věcech, na kterých mu záleží. Ale to je v pohodě, rozhodla se v duchu. Sama umí být tak trochu zabejčilá.

“Jak by se ti líbilo tady?” zeptal se najednou Thomas a Inez se rozhlédla. Byla tak zamyšlená, že si ani nevšimla, že opustili poklidnou obytnou zónu a vešli do světa nakupování. Kolem byla spousta obchodů a restaurací, ale Thomas ukazoval na rohovou kavárničku. Dvoupodlažní, obě stěny s výhledem do ulice prosklené. Neušlo jí, že se jedná o nadmíru oblíbené místo, dokonce i v tuto hodinu bylo volných jenom pár stolků.

“Vypadá to slibně,” podotkla a tak vešli dovnitř.

“Co kdybys mi řekla, co chceš a šla nám najít stolek, já zatím objednám,” navrhl Thomas, když došli k pultu.

Přikývla. Prohlédla si menu na tabuli na zdi za pultem a poručila si: “Caffe latte a citrónový muffin.”

“Ty nechceš čaj?” užasl.

“Jinde, než doma si čaj nikdy nedávám. Nikdy ho nelouhují dost dlouho,” poučila ho.

“Okay,” zasmál se. Zběžně ji políbil na rty a postrčil. “Běž nám ulovit nějaký stoleček. Najdu si tě.”

S úsměvem zamířila ke schodům do druhého patra. V přízemí moc stolků nebylo a těch pár už bylo obsazených. V patře to nebylo o moc lepší. Jak si všimla už z ulice, bylo tu pěkně rušno, ale poštěstilo se jí najít jeden prázdný stůl u okna. Usadila se tak, aby měla výhled na schody a vyhlížela Thomase.

Dlouho mu to netrvalo. Očima pročesával horní podlaží, dokud ji nenašel, a pak zamířil rovnou k ní. Nemohla si pomoci, registrovala pohledy, které na něj vrhaly ostatní ženy, když je míjel. Měla dětinskou chuť vypláznout na ně jazyk. Patří jí a nezáleží na tom, jak krásné, chytré nebo skvělé jsou. Nemohly pro něj být nic víc, než nafukovací panny nebo hezké loutky. Což bylo sice prima vědět, přesto se jí chtělo panny propíchnout špendlíkem a loutkám přestřihnout vodicí nitě.

“Co znamená ten výraz?” zeptal se pobaveně Thomas, když stavěl tácek na stůl.

“Jaký výraz?” opáčila nevinně.

“Popsal bych to jako mírnou zášť,” a podal jí bílou kávu a muffin.

“Zášť?” podivila se. “Ani omylem.”

“Ne?” zeptal se mírně, když položil svoje pití a muffin před židli naproti ní, a podnos na okenní parapet.

“Ne,” ujistila ho. “Jenom jsem si právě všímala, že tě všechny ženské pozorují jako cukrkandl a že bych jim musela ublížit, kdyby byly natolik hloupé, že by se o něco pokusily.”

Thomas si zrovna sedal, když to řekla, ale při těch slovech se zarazil a nevěřícně vytřeštil oči.

“Ujišťuji tě, že v tom nebylo zášti ani zbla,” pokrčila rameny.

Zařval smíchy a sotva dosedl, pohrozil jí prstem. “Ty, ty, ty… zlobivá holčička. A to jsem si myslel, že máš kukadla hnědá a ne zelená.”

“Já nežárlím,” ohradila se vážně, při tom si začala sladit kávu.

“Ne?” zeptal se, jakoby o tom pochyboval, a řekl: “Já jo.”

Překvapeně se na něj podívala. “Na koho ty tak můžeš žárlit?”

“Na každého mužského, co tě sjíždí očima odshora až dolů. Nebo naopak.”

Rozchechtala se, když jí ten pohled předvedl. Chlípně přimhouřil oči a šmejdil jimi po všem, co z ní nad stolem viděl. Důrazně zavrtěla hlavou a zaprotestovala: “Tohle nikdo nedělá.”

“Dělá,” nedal se. “Kupříkladu ten zrzek za pultem. Dělal to.”

“Well, nikdy jsem si toho nevšimla.”

“Já vím,” odtušil pobaveně. “A připadá mi prostě k sežrání, že nemáš nejmenší tušení, jak atraktivní jsi. Proto jsem rád, že nejsem smrtelník. Myslím, že normální muž by tě musel nejdřív praštit po hlavě, aby sis vůbec všimla, že se mu líbíš.”

Zavrtěla hlavou. “Muži mají radši dlouhonohé blondýnky a sexy rudovlásky. Já jsem jenom nudná já.”

“Inez, lásko, na tobě není nudné lautr nic.”

Mlčky na něj hleděla, přála si, aby to myslel vážně. Chtěla být jeho láskou. Spolkla knedlík, který měla zničehonic v krku, sklopila oči ke své mléčné kávě, ucucla a zeptala se: “Takže, jak máme Marguerite hledat tady v Yorku?”

Thomas zamrkal, poněkud náhlá změna tématu, ale nechal to být a zašklebil se. “Well, její mobil už sledovat nemůžeme.”

“To ne,” povzdechla si.

“Ani kreditní karty,” dodal a pak zavrtěl hlavou. “Popravdě řečeno, nemám potuchy, kde začít. Už víme, že není v hotelu.”

“Zbývají byty a domy k pronájmu.”

Přikývnul. “Ale na Notteho kreditkách se nic na takového neobjevilo.”

“Takže platí hotově nebo šekem,” myslela nahlas.

“Vypadá to tak. Bohužel nemůžeme chodit od domu k domu a klepat na všechny dveře ve městě.”

“Ne.” Nakrabatila čelo a pak se zeptala: “Co má ráda?”

“Hudbu,” vyhrkl a za moment dodal: “a čtení.”

“Hudbu a čtení,” odtušila zamyšleně. “Mohla by jít třeba na koncert?”

“Mohla, ale je tady služebně.”

Inez zamrkala. “Pravda. Zapomněla jsem na to. Hledá matku Christiana Notte.”

Thomas přikývnul. “Spolu s Tinym strávili tři týdny procházením kostelů a městských archivů, hledali sebemenší zmínku o jeho narození.”

“Takže jeho matka byla provdaná za jeho otce?”

Otevřel pusu, zase ji zavřel a nakonec potřásl hlavou, přiznal: “Nevím. Možná hledali jakoukoli zmínku o narození dítěte se jménem Christian. Pochybuji, že to bylo populární jméno.”

Kývla na souhlas. “Nejspíš máš pravdu.”

“Vím, že byli v Londýně, aby se tam sešli s Christianem, doufali, že by jim mohl pomoci zúžit okruh hledání nebo aspoň poskytnout nějaké vodítko.”

Inez chvíli mlčela a pak položila otázku otázek.

“Nemohl by jim jeho táta prostě říct, kdo je matka a kde ji hledat?”

Když na ni jenom zíral, připomenula: “No, je jasné, že Julius je v Anglii. Hotelová apartmá šla na jeho kreditkartu. Musí vědět, kdo je matka, proč mu to prostě neřekne?”

Thomas pomalu vrtěl hlavou. “Já nevím. Možná jim to řekl a teď se tu ženu jenom snaží najít.”

“Může to být tak těžké?”

“Christianovi už minula pětistovka. Nesmrtelní mění jména, stěhují se… A málokdo má číslo sociálního pojištění nebo nějaké dokumenty, podle kterých je možné je vystopovat, minimálně ne pod jejich vlastním jménem.” Pokrčil rameny. “Může to být těžší, než najít smrtelníka.”

“Tak jo. Marguerite a Tiny odcestovali do Londýna, měli se tam sejít s Christianem. Doufali, že získají další informace. A jeho otec, Julius, se tam k nim připojil, a pravděpodobně jim pověděl něco, co je zavedlo sem, do Yorku,” zrekapitulovala a Thomas to odkýval. Oba chvíli mlčeli a pak našpulila rty a řekla: “Víš, jedna věc mi vrtá v hlavě.”

Thomas pozvedl obočí. “Copak?”

“No, v Londýně bylo celkem sedm lidí a jenom pět jich odjelo do Yorku. Co se stalo s těmi dvěma?”

“Sedm lidí?” zeptal se zmateně.

“Bastien řekl, že Julius v Claridge’s požadoval dvě apartmá, v každém dvě ložnice, a že tři pokoje mají mít samostatné postele,” zdůraznila. “Tři pokoje po dvou postelích je šest. Na posledním vlastně nezáleží, buďto další dvojice, která mohla spát v posteli společně, nebo sólista.”

“Máš pravdu,” překvapeně vydechl Thomas.

Inez vážně přikývla. “Tak kdo byli všichni ti lidé?”

“Well…” zamyslel se. “Dva budou Marguerite a Tiny. Christian Notte a jeho otec tam zjevně byli také.”

“A co zbylí tři?”

Chvíli přemýšlel a pak řekl: “Nevím.”

“Víš něco o tom Christianovi Notte?”

Pokrčil rameny. “Příbuzný někoho, kdo pracuje pro bratrance Vincenta. Zaletěl do Kalifornie, ještě spolu s kýmsi jiným z famílie, když tam měl bráchanec nějaké potíže. Bydleli u něho. Teta taky. Tak se taky namočila do tohohle případu.” Zamračil se a pak jen bezradně pokrčil rameny. “Nemám ánung, kdo můžou být ti další tři. Nebo proč jich do Yorku odjelo jenom pět.”

Inez se opřela a povzdechla si. “Nejspíš na tom nezáleží. Jenom mi to vrtá v hlavě.”

Zmlkli, věnovali se kávě a muffin, a pak se Inez rozhlédla.

“Copak?” zeptal se Thomas, hned si toho všiml.

“Uvažuju, kdepak asi je ona místnůstka pro dámy.”

Rozhlédl se po horním podlaží a potom řekl: “Tady nahoře žádnou nevidím, ale dole je rovnou vedle schodů.”

“Děkuji. Hned se vrátím.”

Vzala kabelku, vstala a vykročila ke schodům. Dolů scházela pomalu, připadaly jí trochu moc příkré. S úlevou došlápla na pevnou zem. Rozhlížela se, hledala symbol dámy.

“Mohu vám pomoci, slečno?”

Trochu se lekla. Podívala se, kdo to řekl, a vykulila oči, když zjistila, že kouká na vytáhlého muže se zrzavými vlasy. Na sobě měl stejnou zelenou zástěru, jako holčina za pultem. Pan Zrzoun tedy skutečně existuje, uvědomila si překvapeně.

“Slečno?” zeptal se ustaraně. “Jste v pořádku?”

“Já– Ano,” hlesla, najednou znervózněla. “Jenom hledám dámy.” V Anglii tomu obvykle říkali toalety, ale ani po osmi letech se nedokázala donutit to vyslovit, když hledala onu místnost. Dávala přednost jemnému eufemismu, před tvrdým slovem.

“Aha, jsou támhle.” Zavedl ji doprava a Inez se usmála a poděkovala mu, když spatřila nenápadnou cedulku Toalety. Vešla na dámy, zjistila, že se ocitla v malé místnůstce s kabinkou v rohu a umyvadlem nalevo od ní. Vzhledem k tomu, kolik zákazníků v kavárně bylo, ji nijak nepřekvapilo, že musí čekat, a byla jenom ráda, že tu není fronta.

Přešla k umyvadlu, zahleděla se do zrcadla a zamračila se na svoje vlasy. Věděla, že snažit se zkrotit bujné kadeře nemá cenu, raději sáhla do kabelky pro rtěnku. Dílem si ji ze rtů okousala, dílem snědla, ale aspoň tohle mohla napravit.

Jak si tak jezdila barevnou tyčinkou po rtech, uvědomila si, že se v duchu pořád vrací k těm apartmá v Claridge’s, ale už když ji to napadlo, věděla, že je to pustá ztráta času. Neznala lidi, kteří byli do této věci zapletení, dost dobře, aby věděla, kdo by mohli být ti další tři. Zřejmě někdo napojený na Christiana Notte. Příbuzní nebo přátelé, možná.

Inez tu myšlenku tak tak domyslela, když se ruka držící rtěnku přestala pohybovat. Co když ti zbylí tři byla Christianova matka a její lidé? Její příbuzní nebo přátelé?

Sotva ji to napadlo, potřásla hlavou a domalovala si rty. Ne. Kdyby se objevila Christianova matka, případ by byl vyřešen a Marguerite na cestě domů.

Ztuhla, protože ji napadlo cosi jiného. Narovnala se, hleděla slepě do zrcadla, uvažovala, že to možná nebyla jeho matka, ale třeba někdo, kdo by je ke Christianově matce uměl dovést. Marguerite mohla najít někoho, kdo byl poblíž nebo při tom, když se narodil, a kdo by je dokázal zavést k ženě, která mu dala život. V tom případě sem možná přijeli hledat jeho matku a pak… Pak co?

Pokud je Julius jedním z těch, kdo se odpojil, když opustili Londýn, mohli mít pocit, že je nezbytné znovu se s ním setkat, až najdou tu ženu, aby potvrdil, že mají tu pravou. Za normálních okolností ji mohli jenom vyfotit, a obrázek mu poslat mobilem nebo mailem, aby potvrdil nebo popřel její totožnost, ale tohle nebyl normální případ. Otec podle všeho nechtěl, aby Christian svou matku našel. Mohl věci zkomplikovat. Možná museli odletět do Itálie nebo kdovíkam, kde zrovna byl, a vidět jeho reakci na onu ženu, aby poznali, jestli mají tu pravou. Jestli je to tak, možná už tady v Yorku ani nejsou.

Na druhou stranu, připouštěla v duchu, možná ji našli a z nějakého důvodu jsou pořád ještě tady. Pravděpodobnost, že jsou v Itálii, byla mizivá, zvlášť proto, že tam Bastien včera volal a bylo mu řečeno, že jsou v Anglii. Přesto, od té doby klidně mohli přiletět domů, a telefon trvá jenom chvilku. Nezaškodí to zkontrolovat.

Dveře vedle ní se otevřely a Inez se k nim podívala. Doufala, že to není někdo, kdo by ji chtěl předběhnout, až dáma v kabince konečně vyjde. Vážně musela.

Naštěstí to byl muž a zjevně se ocitl ve špatné koupelně. Věnovala mu ironicky soucitný pohled, čekala, až si velký blondýn uvědomí svou chybu, rozpačitě se omluví a vycouvá. Ale nic z toho neudělal. Zíral přímo na ni, s odhodláním, ze kterého jí naskakovala husí kůže, a vešel do místnosti.

13. KAPITOLA

Vzhledem k tomu, že vyrostl v domě se dvěma ženami, Thomas dobře věděl, jak dlouho jim to může v koupelně trvat, tak zašel ke stolku s hromádkou časopisů a novin, najít si něco na čtení, až bude čekat na Inez. Právě se rozhodl pro místní plátek, když uviděl, že se vrací. Mimoděk povytáhl obočí, jak byla rychlá, odložil noviny a zamířil zpátky ke stolu.

Měla skloněnou hlavu a koukala do svého šálku, když usedal. Když pořád dál nehnutě seděla ve stejné pozici, dostal strach a zamračil se. “Je všechno v pořádku?”

Vzhlédla, na rtech tázavý úsměv. “Ano, samozřejmě. Proč?”

Usmál se na oplátku a potřásl hlavou. “Jenom tak.”

Usmála se a pak dojedla poslední kousek muffin a dopila kávu. Udělal to samé a pozvedl obočí. “Můžeme jít?”

Přikývla, vzala si kabelku a vstala. “A kam teď?”

Udělal obličej a přiznal: “No, jediné co mě napadlo, je, prostě se courat po městě s očima na stopkách, jestli nezahlédneme tetu Marguerite. York není moc velký, minimálně centrum není nijak rozsáhlé, a nezdá se, že by tady v noci bylo extra rušno. Třeba budeme mít štěstí a uvidíme ji. Mezitím můžeme vymýšlet místa, kde ji hledat. Zítra večer bychom mohli projít knihkupectví. Dneska už je pozdě, ale budeme muset hodit oko na otevírací dobu, jestli někde mají déle, než do pěti.”

“Mohli by mít,” řekla Inez cestou ke schodům. “Tohle je rejdiště turistů, tak by mohli nechat otevřeno i později, aby je obsloužili.”

“Čili když narazíme na nějaký obchod, podíváme se, jak má otevřeno,” uzavřel to Thomas, scházející za ní ze schodů. “Ale dneska se budeme jenom procházet a snažit se vykoumat, jak ji najít. Já bych navrhoval prověřit to všude, kde by mohli mít archivy, ale tam v tuhle hodinu rozhodně otevřeno nebude. Mám takový dojem, že tenhle druhu pátrání bude muset obstarávat Tiny.”

“Což Marguerite poněkud vyšachovává ze hry,” odtušila ironicky.

“Ano,” souhlasil. “A to by se jí nelíbilo. Jsem si jistý, že najde nějaký způsob, jak chodit s ním. Buďto ve dne nebo vymyslí, jak se tam dostat v noci.”

Inez přikývla, zrovna sešla z posledního schodku. Udělala dva kroky vpřed a potom se zastavila a rozhlédla kolem sebe.

“Copak?” zeptal se Thomas, došlápl na zem a popošel vedle ní.

“Jenom dumám, kde asi jsou dámy,” našpulila rty.

“Už zase musíš?” podivil se, než si uvědomil, že kdyby ano, věděla by, kde to je.

“Zase? Nebyla jsem, odkdy jsme odešli z hotelu,” zasmála se. “Aha, támhle. Hned jsem zpátky.”

Zíral za ní, dočista perplex, sledoval ji, dokud nezmizela za dveřmi označenými toalety. Pak se obrátil, přešel k pultu a nepřítomně koukal na dobroty ve skleněné vitríně, ale v duchu byl s Inez.

Zase? Nebyla jsem, odkdy jsme odešli z hotelu, řekla, ale přece se před chvilkou omluvila, aby našla místnůstku pro dámy.

“Ženy.”

Vzhlédl od vitríny a zjistil, že kouká na pana Zrzouna, který si prve tak důkladně všímal Inez.

Mládenec se zakřenil a pokrčil rameny, při tom kývnul ke dveřím do koupelny. “Bývají tam celou věčnost, že ano?” podotkl uštěpačně a pak se zeptal: “Chtěl byste něco s sebou?”

Thomas na něj hleděl, ale místo odpovědi mu vklouznul do myšlenek. Byla to spleť nespokojenosti s prací, životem a milostným životem, ale nakonec z ní vymotal vzpomínku na Inez, jak přišla dolů a jak jí ukazoval, kde je koupelna. Také vykutal několik představ, řekněme s hvězdičkou, kterými se mladík v té chvíli bavil. O tom, jak tam vejde za ní a—

“Jsem hotová.”

Rychle se z myšlenek stáhl a pohlédl vedle sebe. Inez. Stála tam a zářivě se usmívala.

“Můžeme jít?”

Přikývl a dal jí přednost, a na pana Zrzouna ještě vrhl nasupený pohled, než vyrazil za ní. Počkal, dokud se nedostali ven a znovu nekráčeli po ulici, teprve potom se zeptal: “Inez?”

“Ano?” Tázavě na něj pohlédla.

Zaváhal a nakonec požádal: “Povykládej mi, co se stalo od chvíle, kdy jsme vešli do kavárny, dokud jsme neodešli. Prosím.”

“Mám ti povykládat, co se stalo?” zopakovala s úžasem.

“Ano. Vím, že to zní podivně, ale mohlo by to být důležité.”

Moment na něho zmateně zírala a pak se zřejmě rozhodla mu vyhovět a pokrčila rameny. “Okay… well… vešli jsme dovnitř, došli k pultu, tys navrhl, ať ti řeknu, co chci a nechám objednání na tobě, a jdu najít stůl. V přízemí nic volného nebylo, tak jsem vyšla nahoru, uviděla dva, vybrala si ten u okna a posadila se. Tys přišel o chvilku později, s naší objednávkou. Pili jsme, jedli a mluvili, a pak jsme sešli dolů, že půjdeme pryč. Já se ještě stavila na dámách, našla tě u pultu a odešli jsme.” Povytáhla jedno obočí. “Teď mi pověz, proč jsem to všechno odříkávala.”

Uhnul pohledem, aby zamaskoval ztrápený výraz. Nemohl jí přečíst myšlenky a zjistit, jestli nelže, ale neexistoval pro to důvod. Neměla absolutně žádnou vzpomínku na první pokus najít dámy. Na pokus, který měl být úspěšný, protože věděl, že kavárník jí ukázal, kde to je, a v jeho paměti viděl, že prošla dveřmi s logem toalet, ale podle všeho něco – někdo, opravil se v duchu nevesele, někdo nesmrtelný jí zabránil dojít až tam, protože když z koupelny odcházela, pořád tam potřebovala jít.

Inez opět ovládli a vymazali jí paměť.

“Thomasi,” se smíchem ho vzala za ruku. “Proč jsi chtěl, abych ti to odrecitovala?”

Otevřel pusu… a pak zaváhal, protože si vybavil, jak rozčileně a zranitelně vypadala, jakmile si uvědomila, že ji někdo kontroloval, v Amsterdamu. Nechtěl ji znovu rozrušit. Ruku na srdce, momentálně by ji nejraději popadl do náručí a uháněl do jejich domečku, a držel ji v bezpečí před dalším ovládnutím.

Zastavil se, spěšně se začal rozhlížet okolo sebe, pečlivě si všímal těch pár lidí na ulici. Na první pohled se nezdálo, že by jim někdo věnoval pozornost nebo je sledoval, přesto měl nepříjemné tušení, že to někdo dělá.

“Thomasi?”

Zadíval se na ni, dobře viděl, že si začíná dělat starosti. Inez nebyla hloupá. Uvědomí si, že něco nehraje. Přinutil se usmát, objal ji kolem ramen a pobídl do kroku, při tom zalhal: “Jenom rád poslouchám tvůj hlas. Máš zajímavý přízvuk. Portugalský, převálcovaný britským. Okouzlující.”

Inez se zasmála a kvůli úlevě v jejím hlase byl rád, že lhal, když řekla: “Já nemám přízvuk. Ty jo.”

“Ne. Já nemám vůbec žádný přízvuk,” ujistil ji, přitom se zase rozhlížel – nonšalantně, aspoň v to doufal – po ulici. Teď, když věděl, že je někdo musí sledovat, mu po zádech běhal mráz, jako by na nich cítil něčí oči, i když je ve skutečnosti necítil, jenom věděl, že tam někde být musí. “To ty máš přízvuk.”

Jenom potřásla hlavou a řekla: “Možná ho máme oba dva. Teď bychom si opravdu měli promluvit o Marguerite a zkusit vymyslet, jak ji najít.”

Vážně přikývl, ale v duchu se zabýval tím, proč ji zase někdo ovládl. Ani v jednom případě nebyla pod kontrolou dost dlouho, aby jí něco zlého udělali. Byla mimo deset nebo patnáct minut poprvé a možná o fous víc, než pět v kavárně.

Viděla nebo slyšela něco, co někdo nechtěl, aby… Třeba zahlédla Marguerite, napadlo ho a najednou si vzpomněl, že tohle byla první věc, která ho napadla, když mu došlo, že ji v Amsterdamu někdo ovládl, ale tam Marguerite nebyla. Nebyla onou osobou s telefonem.

Zamračil se, vzpomněl si, jak Inez naznačila, že někdo možná nechtěl, aby si uvědomila, že se honí za zlodějíčkem s ukradeným mobilem, a ne za Marguerite. Znovu ten nápad uvážil.

“Zčistajasna mlčíš jako ryba a tváříš se jak o pohřbu,” zamumlala Inez, čímž ho vytrhla ze zamyšlení. “Na co myslíš?”

Zaváhal, ale nakonec kápnul božskou. “Myslím na to, jak tě poprvé kontrolovali, v Amsterdamu.”

Na fleku se zastavila. “Poprvé?”

Thomas se v duchu proklel, že si nedával pozor na jazyk.

Zničehonic je zalilo světlo a ulice byla plná hlasů a smíchu, protože se dveře za nimi otevřely. Ohlédl se a zjistil, že stojí před hospůdkou. Šťastná to náhoda. Najednou se cítil zralý na drink a tušil, že Inez dozraje coby dup.

“Pojď,” řekl, to už ji bral pod paží a vedl ke dveřím, “dáme si něco k pití a já ti všechno vysvětlím.”

“Takže ty si myslíš, že mě zase někdo kontroloval,” zamumlala Inez, koukala do sklenice piva, ze které sotva usrkla, odkdy ji před ni servírka postavila. Hospůdka byla malá, útulná, plná lidí, kteří seděli kolem stolů nebo jenom tak postávali a žvanili. Pravý, nefalšovaný anglický pub, žádné šméčko pro turisty.

Thomas jí právě povyprávěl svou verzi jejich návštěvy kavárny. Vcelku se podobala její verzi, až na tu část, kdy se prý zvedla a šla na dámy. Věřila mu, ale nepamatovala si ani ťuk.

Natáhl se a pro uklidněnou jí stiskl ruku. “Ano.”

Přikývla, zvolna to brala na vědomí. “Okay. Well, buďto jsem viděla někoho nebo něco, co jsem vidět neměla, když jsem šla na dámy, nebo…” Nebo co? pomyslela si bezmocně.

“V Amsterdamu jsi jednu chvíli řekla, že nad tebou převzali kontrolu a vymazali ti paměť, protože někdo nechtěl, abychom zjistili, že telefon má zlodějíček a ne Marguerite,” připomněl jí. “Teď si myslím, žes mohla mít pravdu. Dokud bychom si mysleli, že teta Marguerite je v Amsterdamu, zůstali bychom tam a hledali ji. Ale zjištění, že telefon má ten darebák, nás okamžitě přivedlo zpátky do Anglie. A ukázalo se, že celou dobu byla v Yorku.”

“Takže ty si myslíš, že jsem měla pravdu a ten někdo, kdo mne ovládal právě teď, to mohl udělat z podobného důvodu?”

Přikývl.

Znovu se zahleděla do sklenice a pak zvedla oči a řekla: “To by naznačovalo, že tentokrát mne kontrolovali, protože jsem buďto uviděla, anebo hrozilo, že uvidím, něco, co by nás mohlo dovést k Marguerite.”

Naštvaně přikývl a svezl se na sedadle až dozadu. “Jenomže tentokrát nemáme potuchy co.”

“Ne,” přitakala a dodala: “Ale dává to tušit, že bychom mohli být na správné stopě.”

“Ano, to ano,” hlesl překvapeně a usmál se na ni.

“Tak si pojďme shrnout, co víme,” navrhla a sáhla do kabelky pro bloček a propisku. Položila ho na stůl, palcem zmáčkla čudlík, který vysunul psací hrot, a první stránku nadepsala: “Co víme.”

Vzhlédla na Thomase. “Víme, že odcestovala do Londýna s Tinym a ubytovala se v Dorchesteru.”

Poposedl, když to zapsala a dodal: “A víme, že Notte pronajal dvě apartmá o dvou pokojích, a požadoval, aby tři měly oddělené postele.”

Přikývla, jakmile to poznamenala. “Tohle mi jaksi nejde z hlavy, odkdy jsem o tom uslyšela.”

“Já vím. Říkala’s to,” zamumlal, znělo to, jako by byl myšlenkami někde jinde.

Inez překvapeně vzhlédla, ale tvářil se zamyšleně, zjevně zvažoval co dál. Pokrčila rameny a sklopila oči k notesu. “Neuvědomila jsem si, že jsem se ti o tom zmínila.”

“Cože?”

Znovu zvedla hlavu, překvapilo ji, když spatřila strnulý výraz na jeho tváři, ale zopakovala: “Říkala jsem, že jsem si neuvědomila, že jsem se ti o tom zmínila.”

Poposedl dopředu, naklonil se nad stůl a řekl: “Mluvili jsme o tom v kavárně.”

Mlčela, v duchu pročesávala paměť, hledala nějakou vzpomínku na takový rozhovor, ale žádnou nenašla. Jenom si mlhavě vybavovala přátelské žvatlání, ale nedokázala říct, o čem to bylo. Když mu to přiznala, Thomas se znovu opřel dozadu, tvářil se zadumaně.

“Proč by mi z paměti odstraňovali náš rozhovor?” zeptala se nejistě.

“Možná jsme se dostávali příliš blízko, mohli jsme mít řešení na dosah,” odtušil zvolna.

Slušná pravděpodobnost, pomyslela si. “O čem jsme mluvili?”

“Tys řekla, že i když do Yorku koupili jenom pět jízdenek, dvě apartmá po dvou ložnicích spolu s požadavkem, aby aspoň tři měly oddělené postele, naznačují, že v Londýně bylo sedm lidí. Snažili jsme se vymyslet, kdo to byl, ale nemáme dost informací a tři nám schází.”

“Kdo byli ti čtyři, na které jsme přišli?” zeptala se a hned si odpověděla: “Marguerite, Tiny, Christian a jeho otec?”

“Ano, ale nedokázali jsme vymyslet nikoho dalšího a pak ses zvedla, že půjdeš najít místnůstku pro dámy.”

“Nejspíš jsem o tom pořád přemýšlela.”

“Ano,” souhlasil a pak řekl: “Mám dojem, že se Bastien zmiňoval o nějakých dvou bratrancích, které měl Christian v Kalifornii. Mohli by to být oni.”

Inez sáhla po sklenici a zamyšleně usrkla a ušklíbla se, když se jí do pusy dostalo vyčpělé, zteplalé pivo.

“Humus, huh?” soucitně podotknul Thomas. “Moje už taky zteplalo.” Rozhlédl se a udělal obličej. “Servírka se pravděpodobně nevrátí, dokud budeme mít plné sklenice. Zajdu k baru a obstarám nám čerstvé pití. Zatím si týrej mozek a zkus vymyslet, cos vymyslela napoprvé. Můžou ti vzít vzpomínku na to, co tě napadlo, ale ne schopnost logické dedukce, která tě k nápadu dovedla,” povzbudil ji, pohladil po ruce, vstal a zamířil k baru.

Jemně se usmívala, zatímco ho pozorovala odcházet. Pokaždé uměl říci to pravé. A těší mne na něj koukat, přiznala si, očima mu sjížděla po zádech od širokých ramen k úzkému pasu a derri?re v obtažených džínách.

Ze rtů jí splynul tichý povzdech, když v duchu zatoužila, aby měli čas jenom pro sebe. Vážně by raději byla v hotelu Dorchester a milovala se s ním, než tady a snažila se zjistit, co jí šlohli z paměti.

Bohužel, dokud nenajdou Marguerite, nebudou mít čas na to, co chce ona, připomněla si a vrátila se v myšlenkách k meritu věci. Kdo mohli být ti další lidé s Marguerite? Bastien tvrdil, že eviduje jenom pět jízdenek do Yorku, takže skupina početně oslabila. Pochybovala, že by ji opustila Marguerite a Tiny. Přece právě oni měli hledat tu matku. Christian také a pravděpodobně i jeho otec, ale protože neměla tušení, kdo by mohli být ti ostatní, neměla ani tušení, kdo se oddělil.

Uvažovala o bratrancích, o kterých se zmínil Thomas, že prý byli v Kalifornii s Christianem, a dumala, jestli Bastiena napadlo je kontaktovat. Pokud jeden z nich opustil skupinu, když se přemisťovala do Yorku, mohl by je dovést přímo—

Zničehonic ji myšlenky opustily, protože zjistila, že vstává a odvrací se od stolu. Ani jedno neudělala z vlastní vůle, prostě se to dělo, jako kdyby loutkář tahal za provázky svojí loutky a řídil její pohyby.

Při tom pomyšlení se jí prohnala vlna paniky, když si vybavila, jak Thomas popisoval, že většina smrtelnic není nic víc, než nafukovací panna nebo marioneta pro nesmrtelné. Zase mne ovládají, uvědomila si Inez a uvažovala, jestli si to v těch prvních dvou případech, kdy se jí to stalo, uvědomovala a cítila paniku, která si ji teď vesele osedlávala. A to bylo bez diskuse, fakt panikařila. Srdce jí div nevyskočilo z hrudi, mysl spřádala zoufalé scénáře, jak tohle dopadne. Pokusila se znovu získat kontrolu a přinutit své tělo zastavit, ale nedokázala ani zpomalit. Zkusila zaječet nebo aspoň zašeptat, ale pusu měla na zámek… nemůžeš křičet, nemůžeš brečet.

Přestaň panikařit, přikázala si. Dobře to dopadne. No a co, zase ti vymažou vzpomínky. Předtím ti to neublížilo, říkala si, ale interní propaganda vyznívala jaksi naplano. V předchozích dvou případech, kdy ji ovládali, se vrátila k Thomasovi. Poprvé do hotelu, v Amsterdamu, a teprve před hodinou, v kavárně, ji poslali k jejich stolku – ale tentokrát ji vedou od Thomase pryč. Jedno je jisté. Kdyby jí chtěli jenom vymazat paměť, nemuseli by ji kvůli tomu odvádět!

Netušila, nevěděla čím to je, ale z nějakého důvodu to tentokrát bylo jiné. Nemyslela si, že jí míní jenom vymazat vzpomínky a nechat zase běžet.

Kráčela středem hospody ke dveřím, kličkovala mezi hloučky i jednotlivci, a nikdo zjevně nezaregistroval sebemenší problém. Copak jí panika není vidět na očích?

Pokusila se očima kontaktovat Thomase. Ten by pochopil, že něco je špatně, vnímal by můj strach, pomyslela si, ale v tom davu ho nemohla najít. Neviděla dokonce ani na bar, přes všechny ty lidi. Ale nepřestávala to zkoušet, dokud nedošla ke dveřím a její ruka se sama od sebe nezvedla, aby do nich zatlačila. Když vyšla na chladný noční větřík, věděla, že je ztracená.

Kolem baru bylo plno lidí, kteří čekali, až na ně dojde řada. Muž za pípou se otáčel jedna radost, ale stejně se bavil. Thomas čekal, snažil se být trpělivý. Vždycky je těžké čekat, když víte, že koneckonců čekat nemusíte. Klidně nad ním mohl převzít kontrolu a přimět ho naservírovat jim pití a ostatní předběhnout, a každého, kdo by s tím měl problém, umlčet, ale neudělal to. Aspoň dokud neuviděl servírku, která je obsluhovala, když přišli, jak se protáhla za bar pro drinky.

Našpulil rty, obhlédl dlouhou frontu před sebou, a pak vklouznul číšnici do hlavy, uložil tam objednávku, kterou měla přinést k jejich stolu, a vydal se zpátky za Inez. Bylo tam tak narváno, že došel skoro až ke stolu, než si uvědomil, že Inez tam už není.

Překvapení se ale rychle přetavilo v leknutí, když uviděl, že má kabelku pořád na stole, jenom tak, kdokoli ji mohl sebrat. Vlastně se zrovna kdosi přibližoval a vztáhl po ní ruku, uvědomil si a upřeně se na tu ženu zahleděl.

“Nedělal bych to, být vámi,” zavrčel, když dorazil ke stolu.

Žena rukou ucukla a rychle se ohradila: “Chtěla jsem ji jenom odnést k baru. Myslela jsem, že ji ta dívčina tady zapomněla, když odcházela.”

Neobtěžoval se handrkováním se smrtelnicí. Zkroutil rty, popadl kabelku a začal se obracet, ale pak se zamračil, protože mu došlo, co řekla. Otočil se na kramfleku a bez okolků jí pronikl do myšlenek. Objevil obraz Inez, jak toporně vychází z baru, s prázdným výrazem na tváři.

Se šťavnatou kletbou na rtech se obrátil a uháněl ke dveřím, kabelku pod paží jako balón. Ani ve snu ho napadlo, že by mohl vypadat jako chmaták, který bere roha, dokud se mu nějaký mužský nepostavil do cesty a nezahartusil: “Fofrem to zase naval, ty jeden mizernej dlouhoprsťáku.”

Skoro muže srazil, ale pak mu raději rychle vjel do mysli a jenom ho odsunul stranou. Je dost vzácné, když někdo hasí, co ho nepálí. Sice si špatně vyložil situaci, ale myslel, že pomáhá dámě v nesnázích. Thomas si pomyslel, že za to by měl dostat odměnu, ne pěstí do nosu.

Nikdo jiný už se mu do cesty nepostavil a tak rozrazil hospodské lítačky a vyběhl na ulici bez dalších překážek.

Venku vál mírný větřík. Cuchal mu vlasy, když se podíval nejdřív jedním a pak druhým směrem. Neviděl Inez tam ani tam, a v prsou mu ožila panika jako dravé zvíře, které zaťalo spáry rovnou do jeho srdce. Nemůže ji ztratit. Čekal na Inez dvě století, prostě ji nemůže ztratit.

Kousek nalevo uviděl křižovatku, rozběhl se k ní, určitě ji museli odvést právě tam. Nevzdálil se od stolu na dlouho, ať už ji ovládá kdokoli, bude ji chtít dostat pryč z téhle ulice pro případ, že se po ní přijde poohlédnout, a tohle byl nejbližší roh.

Na rozcestí se zastavil, znovu se podíval doleva a doprava, strnul, když v dálce spatřil cosi zářivě bílé. I když měl mimořádný zrak, chvíli mu trvalo, než si uvědomil, že to je postava ve sněhobílé blůzce a tmavých kalhotách, kterou svedla z chodníku a teď vede dolů po čemsi, co musí být schody, nějaká tmavá postava celá v černém. Takhle na dálku si nemohl být jist, ale podle výškového rozdílu mezi drobnou Inez a postavou vedle ní odhadoval, že únoscem je muž.

Bůh žehnej její slabosti pro bílé halenky, letělo mu hlavou, když se rychlostí světla řítil po ulici. Mít na sobě něco černého jako on sám nebo ten muž s ní, byl by bez šance uvidět ji dřív, než zmizí z dohledu.

Vzdálenost překonal rychle, mírně řečeno, momentálně mu bylo šuma fuk, že by někdo mohl vidět, jakou rychlostí se přemisťuje a začalo mu to vrtat v hlavě. Zpomalil, až když měl pocit, že se přiblížil k místu, kde byla Inez svedena z chodníku, a brzy už uviděl kamenné schody, těsně před mostem přes řeku. Vedly dolů na břeh, na kamennou stezku, která lemovala řeku.

Zastavil se nahoře na schodech a zadíval se dolů. Inez s únoscem zpozoroval okamžitě. Ta temná postava rozhodně byl muž. Vysoký a statný, stavěný jako nějaký dávný válečník. Nesmrtelný, starší než já, domyslel si, ale nikdy mu na ničem nezáleželo méně. Nevzdá se Inez bez boje, i kdyby ho to mělo stát život.

Zrovna hodlal seběhnout ze schodů, když uviděl, že ten muž Inez zastavil. Mračil se, když sledoval, jak ji obrací čelem k vodě, zády k sobě, ale když zvedl ruce a jednu jí položil na rameno a druhou kolem obličeje, Thomas pochopil, že se jí chystá zlomit vaz a tělo pak nejspíš hodit do řeky. Zařval a vzteky bez sebe po něm hodil kabelku jako granát.

Nečekal, aby viděl, jestli zasáhla cíl, okamžitě se vrhl dolů ze schodů rychlostí, které nejspíš ještě nikdy nedosáhl. Přesto zahlédl, jak udeřila muže do hlavy, takže se překvapeně odpotácel stranou, Inez vlekl s sebou. Znovu získal rovnováhu a vzhlédl na cestu, kde Thomas právě seskočil z posledního schodu a hnal se k nim. Nesmrtelný zaváhal a pak shodil Inez ze břehu do řeky, současně se obrátil a vyrazil pryč.

Srdce mu poskakovalo v hrudi. Thomas znovu zrychlil, pelášil ke kraji stezky a vrhl se do vody za Inez. Řeka Ouse byla studená, temná a kalná. Nebylo vidět vůbec nic.

V duchu klel jako pohan, máchal kolem sebe rukama, poslepu hledal Inez. Už začínal ztrácet naději, že ji najde, když vtom konečky prstů o cosi zavadil. Plaval tím směrem, mával rukama a tentokrát cosi zachytil ohbím lokte. Popadl to cosi druhou rukou, ucítil, jak se jeho prsty semkly kolem něčí paže, a okamžitě se odrazil z říčního koryta směrem k hladině, úlovek táhl s sebou.

Odraz ho vynesl nad vodu. Pořád se pohyboval rychle, když prorazil hladinu a vynořil se až do pasu, než začal klesat zpátky. Ještě stačil pohlédnout na Inez, uvědomit si, že to je lýtko a ne ruka, jak si prve myslel.

Šlapal vodu, aby se udržel nad hladinou, rychle ji otočil, popadl v podpaží a vyzvedl jí hlavu z vody. Hlava se zvrátila dozadu a světlo měsíce ozářilo tvář. Zatnul zuby, když si všiml modrého odstínu její kůže. Nejnápadnější to bylo kolem rtů.

Přitáhl si ji blíž, stiskl nos a několikrát vydechl do pusy, pak plaval ke břehu. Překonal polovinu vzdálenosti, než zase přestal. Vydechoval do ní, pak pokračoval k nábřeží, kde si dal opět na čas, aby jí vdechl vzduch do plic.

Podařilo se mu dostat oba z vody, nejdřív vyzvedl Inez a potom se vyškrábal sám. Přilezl k ní a zadíval se jí do tváře v měsíčním světle. Zachmuřil se. Její barva se mu vůbec nelíbila. Spolknul strach, který ho šimral v hrdle, a bez meškání se dal do práce. Zaklonil jí hlavu a zvedl bradu, pak se naklonil, aby zjistil, jestli dýchá. Když nic neuslyšel, stiskl jí nos, dvakrát vdechl do úst, a potom položil patu dlaně na hrudní kost, druhou ruku na tu první, a zmáčkl rychle a tvrdě třicetkrát, než jí zase vydechl do pusy. Sledoval, jak se jí hruď zvedá, když foukal a klesá, když přestal.

“No tak, Inez,” hekal Thomas, když se vrátil k mačkání. “Neumírej mi. No tak!”

Sklonil se, aby jí vdechl do úst, a ucukl, protože najednou zakašlala. Rychle ji překulil na bok, ujistil se, že hlavu má zakloněnou, takže hrdlo není blokované, a pak už ji jenom hladil po zádech, zatímco dál kašlala a začala zvracet vodu, kterou spolykala.

Když se konečně se zasténáním převalila na záda, odhrnul jí mokré vlasy z obličeje a vydechl, tentokrát úlevou.

Viděl, že má mnohem lepší barvu, chvilku jí přejížděl dlaněmi po krku. Víceméně si byl jist, že druhý nesmrtelný neměl šanci jí ublížit, ale jistota je jistota. Ulevilo se mu, když krk vypadal v pohodě.

Sedl si na paty, rozhlédl se sem a tam po stezce, ale nikde nikdo. Nesmrtelný byl dávno v trapu, a i když viděl pár lidí přecházet po mostě na konci cesty, byli dost daleko. Podle všeho si jeho ani Inez vůbec nevšimli. Rozhodně si nikdo nevšiml, že jsou ve vodě a nepřihnal se jim na pomoc.

Další zasténání Inez přitáhlo jeho pohled zpátky, znovu se k ní sklonil. “Lásko?” zašeptal. “Jsi vzhůru?”

Mžouravě otevřela oči. Byly plné zmatku a bolesti, dokud ho nepoznala, ale potom se jí vůčihledně ulevilo a zachraptěla: “Thomasi.”

“Ano, lásko. Jsem tady. Jsi v bezpečí.”

Její prsty mu slabě sevřely ruku, oči měla vážné, když vydechla: “Bála jsem se, že umřu dřív, než ti to budu moct povědět—”

Thomas cítil, jak se mu svírá srdce, když se najednou rozkašlala. Kašel z hloubi plic, podle toho, jak zněl, musel hodně bolet. Jednou rukou ji objal, zvedl do polosedu a pak hladil po zádech, pokoušel se jí pomoci záchvat kašle překonat.

“Musím ti to říct,” zachraptěla ještě jednou.

“Nemluv, lásko. Odpočívej,” naléhal, strašně se o ni bál.

Zoufale zakroutila hlavou a stejně to zkusila. “Chci, abys to věděl. Já tě mi—”

Opět ji hladil po zádech, protože dostala další záchvat kašle. Byl si jist, že se mu pokouší říci, že ho miluje, a i když ta slova toužil slyšet víc, než cokoli na celém světě, nechtěl, aby ohrozila její zdraví.

“Můžeš mi to povědět potom,” uklidňoval ji, zvedl si ji do náručí, sotva záchvat kašle skončil. “Až ti bude líp.”

Když jenom něco zakňourala a vyčerpaně mu klesla na hruď, stiskl ji pevněji a obrátil se ke schodům. O cosi zakopl a podíval se dolů. Kabelka. Sehnul se a nohy Inez si položil na kolena, když ji zvedal. Naštěstí měla zip a při dopadu na zem se neotevřela. Hodil si ji přes rameno, znovu podebral nohy svého pokladu a narovnal se. Vykročil do schodů.

Inez zůstala v jeho náruči klidná a tichá, když zdolával kamenné schodiště. Nespouštěl z ní zrak, pozornost věnoval dílem schodům a dílem obavám o ni.

“Vydrž, Inez. Vezmu tě do nemocnice. Budeš v pořádku,” zašeptal.

Její reakce na ta slova byla skoro agresivní. Mrskla sebou v jeho náruči a zvedla k němu vyděšené oči

“Ne… do nemocnice ne,” zaprotestovala, hlásek měla chraplavý a slabý.

Zamračil se, že ji to tak rozrušilo, ale řekl: “Je to pro tvoje dobro, lásko. Skoro ses utopila.”

“Najde si mě,” vykřikla a ze strachu v jejím hlase ho rozbolelo srdce. Navíc mu napověděl, že se nesmrtelný neobtěžoval vymazat jí vzpomínky na to, jak ji ovládl, ale na druhou stranu, proč by se namáhal? Byl si jistý, že ji ten muž hodlal sprovodit ze světa. Dal by krk za to, že se jí chystal zlomit vaz, když zasáhl.

Nemocnice možná není zas až tak dobrý nápad, připustil v duchu. Od teď ji nehodlal spustit z očí ani na minutu a nemohl zaručit, že se je v nemocnici nepokusí rozdělit, nebo si ji tam nechat přes noc. Nesmrtelný by se jí mohl zase zmocnit a to on nedopustí.

“Do nemocnice ne,” chlácholil ji, když se mu nepokojně mrskala v náručí. “Odnesu tě do našeho domku.”

Ze rtů jí splynul úlevný povzdech a zavřela oči a zklidnila se, ale tvář měla pořád staženou strachem. Thomas cítil, jak v něm začíná vřít vztek, když tak na ni koukal.

Žádná žena by neměla žít ve strachu a ať se propadnu, jestli to potká tu moji, pomyslel si zachmuřeně, když vykročil do schodů. Jakmile dopraví Inez do domku, promění ji. Nesmrtelný ji sice pořád bude schopný číst, dokud se nenaučí, jak zvednout – a udržet nahoře – mentální hradby, ale bude těžší ji číst a kontrolovat… a rozhodně bude těžší ji zabít. Minimálně bude mít šanci.

Ulice byly poměrně klidné. Cestou k domku minul jenom pár lidí a bez nejmenších problémů jim vymazal vzpomínku, že je potkali, z hlavy. To by mu ještě tak scházelo, aby někdo zavolal na policii a pověděl jim, že viděl muže, který nesl ženu v bezvědomí centrem města. Přesto mu spadl kámen ze srdce, když dorazil k domku, takže si ani neuvědomil, že světlo, které při odchodu zhasl, svítí, a zápasil s klíči, aby odemknul dveře a dostal Inez dovnitř.

Kopnutím dveře zavřel a obrátil se, aby ji odnesl nahoru do ložnice, když mu to došlo. Zastavil se s nohou na prvním schodku, adrenalin jím protékal jako žhavá láva, trhl očima nahoru k podestě, protože se mu k uším snesl zvuk otevírání dveří.

Když se nahoře na schodech nikdo neobjevil a zaslechl pohyb v jednom z pokojů, otočil se a po špičkách proběhl předsíní rovnou do obýváku. Uložil Inez na gauč, aby nebyla na ráně, pak se obrátil a plížil se ke dveřím, zpomalil jenom na tak dlouho, než sebral ze stolu lampu a vytrhl šňůru ze zdi, než pokračoval ven do haly.

14. KAPITOLA

“Nemůžeš Inez proměnit bez jejího dovolení.”

Thomas se zamračil, když Etienne snad posté zopakoval tenhle refrén, a přál si, aby prve neprozradil, co má v plánu, ale prostě šel a udělal to. Vlastně si přál, aby bratrance majznul lampou po kebuli a nezastavil se na poslední chvíli, když si uvědomil, kdo že to vychází z ložnice.

Poté, co odložil Inez v obývacím pokoji, vyplížil se nahoru, lampu v ruce, připravený nakopat něčí nesmrtelný zadek. Byl na podestě, právě se blížil k jediným zavřeným dveřím – k těm s dvojlůžkem – když se zčistajasna otevřely a vyšel Etienne.

S úlevou spustil ruku s lampou, a pak se objali na uvítanou a z ložnice vykráčela i Rachel, zatímco Etienne vysvětloval, že stihl termín a jí se povedlo dostat dovolenou a že přijeli pomoct při hledání.

Svérázný dědula odvedle je pustil dovnitř, když přijeli. Neměl radost, že ho uprostřed noci tahají z postele, ale Etienne mi vklouznul do myšlenek, všechno vymazal a poslal ho na kutě. Až se ráno probudí, bude si myslet, že v klidu prospal celou noc.

Když se Rachel zeptala, jak jsou daleko, Thomas si vzpomněl na Inez a v tu ránu valil dolů po schodech a do obýváku, ty dva v patách.

Rachel stačil jediný pohled na ženu v bezvědomí, jak leží bledá a zmáčená na pohovce, a odvelela Thomase zase nahoru, pro noční košili nebo prostě něco na převlečení. Poslušně vyběhl schody, otevřel kufr Inez a sotva zmerčil černé sexy negližé, které bylo zakoupeno a zasláno do hotelu v Amsterdamu, kufr zase rychle zaklapl. Ať je zatracen, jestli připustí, aby ji v tomhle viděl Etienne. Raději sáhl do svého věrného ruksaku a exhumoval vlastní košili. Věděl najisto, že – protože je takový drobeček – bude jí sahat dobře ke kolenům. Odnesl ji dolů Rachel, která je hned nato oba, jeho i Etienna, bez řečí vyhnala z pokoje, aby nevědomou ženu vysvlékla z mokrých šatů a převlékla do košile.

Vyhnanci pokorně čekali v kuchyni, dokud nebyla hotová, a pak Thomas stručně vylíčil, co se stalo a co vydedukovali, než se sám vydal nahoru převléknout. Cestou ke schodům mrkl do pokoje. Inez spala jako dudek, zachumlaná pod přehozem na gauči.

Etienne tam přišel, zatímco ji pozoroval, a tiše podotknul: “Bastien tvrdí, že je tvou životní družkou.”

Přikývl. “Je a proměním ji hned, co se převléknu do suchého.”

“Už s tím souhlasila?” podivil se Etienne.

“Ne, ale stejně to udělám,” prohlásil Thomas a zamířil ke schodům.

Etienne se nadechl, až to zasyčelo, a okamžitě vyrazil za ním, aby se s ním hádal, zatímco se převlékal. V době, kdy byl Thomas hotov a scházel do haly, hádka nabírala na obrátkách. Teprve pohled na Rachel v hale oba zklidnil. Bohužel ale nezavřel Etiennovi klapačku.

“To nemůžeš,” zopakoval jako kolovrátek, držel se mu v patách, když vykročil dolů.

“Sám jsi Rachel taky proměnil bez jejího dovolení,” zavrčel naštvaně Thomas.

“Rachel nebyla při vědomí. Nemohl jsem dostat její svolení,” zdůraznil Etienne hned za ním. “A umírala, byl to jediný způsob, jak ji zachránit.”

“No, Inez dneska v noci skoro umřela,” ohradil se Thomas, když sešel z posledního schodku a vykročil halou ke dveřím obývacího pokoje.

“Ale neumřela,” zavrčel Etienne, pozvolna ztrácel svůj bohorovný klid.

“Jenom zázrakem,” zasyčel Thomas potichu, aby nevzbudil Inez, když došel ke gauči, na kterém spala. S obavami se díval, jak spinká.

“Himlhergot, nebuď tak paličatý. Až se probudí, můžeš se jí zeptat, a když bude souhlasit, proměníš ji.”

Thomas strnul, a když se otočil, srdce mu bušilo strachy. “A co když odmítne?”

Etienne se zarazil a mlčky se na něj zadíval, očividně nevěděl, co říci, aby ho uklidnil. Promluvila Rachel. Vešla za nimi do pokoje, vzala manžela za ruku na důkaz, že stojí při něm, a tiše se zeptala: “Ještě jsi s ní o tom nemluvil?”

Thomas uhnul pohledem. “Ví, že je má životní družka, a něco málo o proměně, ale nesouhlasila být mou družkou ani s proměnou.” Hořce zkroutil rty. “Chtěl jsem jí dát čas na rozmyšlenou.”

“No, měla trochu času na rozmyšlenou,” odtušila Rachel. “Možná neodmítne.”

“Ale co když ano?” vyhrkl a ztrápeně přiznal: “Nechci ji ztratit, Rachel, a když ji teď proměním, nepřijdu o ni.”

“Víš to jistě?” zeptala se tichým hlasem. “Proměna bez dovolení tě o ni ve skutečnosti může připravit. Já nebyla nijak nadšená, že mě Etienne proměnil bez mého svolení, ale když se vysvětlilo, že to udělal, aby mi zachránil život, pochopila jsem. U Inez to může být úplně jiná písnička. Mohla by se zlobit, že nedostala na vybranou, a třeba by ti to nikdy neodpustila.”

Thomas se celý jakoby schoulil do sebe a vzdychl, věděl, že má pravdu, ale… Se zvednutou hlavou přiznal: “Raději bych, aby zmizela z mého života, jen když budu vědět, že je živá a zdravá, než abych ji ztratil úplně, protože umře.”

Oči Rachel se mírně rozšířily a pak sklouzly stranou a zase zpátky, než to řekla stručně a jasně: “Jsi ochotný se jí vzdát a žít sám, bez životní družky, po celý zbytek života, jen když budeš mít jistotu, že Inez je v pořádku?”

Thomas vážně přikývl.

“Musíš ji nesmírně milovat.”

“Je to žena, na kterou jsem čekal celý život.”

Nějaký zvuk vedle něj přiměl Thomase kouknout na pohovku. Strnul, když uviděl, že Inez má otevřené oči a namáhavě se pokouší posadit, slabá jako muška vinná. Hleděla na něj očima doširoka rozevřenýma.

“Inez.” Rychle k ní přistoupil, zvedl si ji do náručí a usadil se na gauč, a ji na svůj klín. Objímal ji, tiskl k sobě a hladil po zádech, ustaraným pohledem zkoumal pobledlou tvář. “Jak ti je? Jsi v pořádku? Jsi tak bledá,” blekotal.

Inez se na něho mlčky dívala, tvářila se vážně a pak kývla a obrátila se k Rachel a Etiennovi, když zašustilo oblečení, jak vcházeli dál do pokoje.

“Tohle je můj bratranec Etienne a jeho žena Rachel. Teta Marguerite je Etiennova máma. Přijeli nám pomoct s jejím hledáním.”

Inez se podařilo trošku usmát a kývnout, ale promluvit se nepokusila, když podávala manželskému páru ruku na uvítanou. Vzpomněl si, jak chraplavý a slabý měla hlas, když se snažila mluvit na břehu řeky a zeptal se: “Bolí tě v krku?”

Znovu přikývla a pak se pokusila říci ano, ale zabolelo to a vyšlo z ní jen jakési zaskřehotání.

“Kouknu se, jestli jí na ten krk v kuchyni nenajdu med nebo tak něco,” slíbila Rachel, když pustila její ruku.

“Díky,” řekl Thomas unisono s Inez, ale slyšet bylo jenom jeho. Zamračil se. “Přestaň se snažit mluvit. Stejnak tě to akorát bolí.”

“Tak mě proměň, ať to přestane bol—” Ochraptělý hlas to vzdal, protože dostala záchvat kašle.

Thomas si málem ani nevšiml, že se Rachel na prahu zastavila a obrátila, oči jako tenisáky. Srdce mu skákalo v prsou, oči upřené na ženu ve své náruči. Jenom na ni koukal, dokud záchvat neodezněl a ona mu neklesla vyčerpaně na hruď. Hned potom ale vyskočil jako čertík ze škatulky. Pevně ji k sobě přitiskl a metl ke dveřím. “Tys to slyšela. Souhlasila.”

“Jenom minutku,” řekl ostře Etienne, který spěchal za ním, chytil ho za ruku a zbrzdil.

Thomas se neochotně zastavil mezi Rachel a Etiennem, a natočil se tak, že viděl na oba dva. Netrpělivě si změřil bratrance a vyštěkl: “Co ještě?”

Etienne zaváhal a pak pohlédl na Inez a řekl: “Víš, s čím jsi tady souhlasila?”

Vážně přikývla.

“Upíři jsou navždy, Inez,” řekl tiše. “Nebo aspoň tak dlouho, že se to jako věčnost zdá.”

“To ti tedy pěkně děkuju,” řekla suchým tónem Rachel ode dveří.

Etienne se na manželku zamračil. “Víš, co tím chci říci.”

Když mírně přikývla, obrátil se zpátky k Inez. “Víš jistě, že tohle chceš?”

Znovu kývla.

“Uvědomuješ si, že budeš jeho životní družkou? Navždy?” nedal pokoj Etienne.

Inez ještě jednou přikývla, ale když Etienne znovu otevřel pusu, Rachel netrpělivě mlaskla. “Prostě se jí zeptej na to, co se doopravdy chceš dozvědět.”

Thomas zvedl obočí, když popošla před ně a vážně se zahleděla na Inez.

“Omlouvám se, ale na tohle se zeptat musím. Máme Thomase rádi. Je to báječnej kluk a zaslouží si být milován. Miluješ ho? A je ta láska dost silná, aby přetrvala staletí?”

Thomas se zadíval na Inez a přestože si byl skoro úplně jistý, že se mu tam dole u řeky pokoušela říct, že ho miluje, přistihl se, že tají dech. Tentokrát jednoduše nekývla, ale zamyslela se nad otázkou, kterou jí Rachel položila. Dávala si načas, tvářila se zamyšleně a pak k němu obrátila vážné oči… jenom chvilku předtím, než se otočila k Rachel a přikývla.

Zaplavila ho úleva, hlasitě si oddechl. Obrátil hlavu ke dveřím se slovy: “Slyšeli jste ji. Proměním ji.”

“Ksakru, Thomasi, počkej přece,” vyštěkl Etienne, který se za ním rozběhl, sotva vykročil do schodů. “Tohle nemůžeš udělat.”

“Kulový nemůžu. Můžu a udělám to hned teď.”

“Přestaň myslet ptákem a použij hlavu,” zavrčel Etienne. “Máme dost krve na její proměnu? A co bolest?”

Teprve druhá otázka ho zastavila, na vršku schodiště. Mračil se, hleděl na Etienna, který se vecpal na podestu před ně. Rachel rovnou za ním a Thomas si nemohl nevšimnout, jak si kouše ret a vypadá ustaraně.

“Bolí to,” nevesele odtušil Etienne, při řeči upíral zrak na Inez.

Dobře viděl, jak je strach na její tváři stále markantnější a zamračil se. “Přestaň ji děsit.”

“Neděsím, ale měla by vědět, že to není samé tra la la, procházka růžovou alejí,” odsekl Etienne a znovu se obrátil k Inez. “Já tady nemluvím o bolesti zubů. Mluvím o nesnesitelné agonii, potápění v kádi kyseliny, která tě rozežírá zevnitř, hrůze, noční můře, bolesti k uzoufání, až si přeješ, aby ti někdo prohnal mozkem kulku a skoncoval to… nebo uříznul hlavu, protože budeš nesmrtelná a kulka tě nezabije.”

Thomas ucítil, jak se Inez přikrčila a vyštěkl: “Drž hubu, Etienne. Co ty o tom můžeš vědět? Nesmrtelný ses už narodil, a když se měnila Rachel, tys řezal dřevo v rakvi.”

“Byl jsem v bezvědomí,” promptně ho opravil Etienne a zručně útok odrazil: “A vím, žes byl při tom, když se proměňoval Greg. Řekni jí, že to není pravda, pokud můžeš.”

Když se na něj Inez tázavě obrátila, Thomas nešťastně vzdychl. Nedokázal jí lhát. Podle toho, co viděl a slyšel, to byla pomalá projížďka peklem.

“Je mi to líto,” hlesl nakonec. “Je to moc zlé. Přeju si, abych tím mohl projít místo tebe, ale…” Potřásl hlavou.

“Nemusí to být takové,” odtušil Etienne. “Vím, co si myslíš, ale já se tě nesnažím zastavit, jenom zpomalit. Místo, aby ses do toho vrhl po hlavě, co tak zavolat Bastienovi, aby sehnal krev a drogy, a nechal je sem poslat, takže by se mohla proměňovat s minimálně o trochu menšími bolestmi?” Zadíval se na Inez a řekl omluvným tónem: “Drogy nepotlačí bolest úplně, ale zmírní ji aspoň trošku, dost, přinejmenším natolik, že nebudeš šílená, až to skončí.”

Když vykulila oči, Thomas se hořce ušklíbl. Pozapomněl na drobný detail. Existovaly zdokumentované případy, kdy proměňovaní prakticky zešíleli, jejich mysl neustála nekonečná muka. Byl si jistý, že po tomhle už určitě nebude chtít proměnit, a už si nebyl jistý, že ji dokáže podrobit takovému utrpení. Rezignoval. Otočil se a šel zpátky dolů, ještě zavrčel: “Zavolej Bastienovi, ať to celé zařídí. Já jí mezitím splaším nějaký med na ten krk.”

“Můžeš mě dát dolů,” zašeptala Inez, když ji odnesl do kuchyně a zkoušel otevřít skříňku, aniž by ji pustil.

“Ne. Málem jsem tě ztratil. Nikam tě dávat nebudu. Zůstaneš se mnou, dokud nechytneme toho bastarda. A přestaň se pokoušet mluvit,” zahartusil, nakonec ji usadil na linku, jednu ruku stále kolem jejího pasu, druhou otevíral dvířka a probíral obsah skříněk.

K jeho velké úlevě byla sklenice medu mezi potravinami, které byly objednány a doručeny do domu. Sklenici uchopil do dlaně, ruku i s ní vsunul Inez pod nohy, obě odnesl do obýváku a posadil se s nimi na klíně na gauč. Inez objal tak, aby oběma rukama dosáhl na sklenici, odšrouboval víčko a pak znejistěl, protože si uvědomil, že zapomněl lžičku.

Mrkl na Inez, kousala se do rtu, oči jí pobaveně jiskřily.

Thomas cítil, že i jemu v prsou bublá smích. Chovám se prostě směšně. Povzdechl si. “Míním tě usadit na gauč a zajít pro lžičku.”

Přikývla. “To můžeš,” zašeptala. “Nebo můžeš použít prsty.”

Zpozoroval v jejích očích výzvu a tak vnořil prst do medu, trošku nabral a podržel ho před ní. Inez se předklonila, pootevřela pusu a semkla mu rty kolem ukazováčku, dráždivě pomalu je sunula po celé délce prstu, při tom se mu neustále dívala do očí.

“Zatraceně,” vydechl Thomas, když se Tomášek pod jejím zadečkem probral k životu.

Když jí jeho prst vyklouznul z hřejivých, vlhkých úst, Inez se zasmála jako spokojená kočka a olízla si rty. Thomas jako u vytržení sledoval růžový jazýček přejíždět po těch hebkých, plných rtech a cítil, jak Tomášek ožívá. Když skončila a zvedla jedno obočí, rychle nabral další med a podal jí ho.

“Pro smilování Boží, Thomasi. Nemáš lžičku?”

Tomášek si dal pohov, zatímco Thomas se prudce otočil. Uviděl Rachel, stála ve dveřích a kroutila hlavou.

“Přinesu ti ji.” Ještě pořád vrtěla hlavou, když kráčela předsíní hledat lžíci.

“Míval jsem ji rád,” odtušil smutně Thomas, zíral na prázdný práh, ze kterého odešla, a pak rychle pohlédl na Inez, protože se na něj zhroutila, vydávala znepokojivé zvuky.

Okamžitě nechal med medem, chytil ji za ramena a kousek od sebe odtáhl, aby jí viděl do tváře a zjistil, co dělat, aby jí pomohl, ale překvapeně se zarazil, když mu došlo, že se směje.

“Co je tady k smíchu?” zeptal se zmateně, což u ní vyvolalo jenom další kolo spíš příšerného kejhání.

“Tu máš. Můžeš—” Rachel vešla do pokoje, v natažené ruce lžičku, ale najednou se zastavila, vytřeštila oči a hned nato vyrazila vpřed. “Ježíši Kriste, Thomasi, tys ten med rozlil úplně všude!”

Koukal se dolů, když brala Inez sklenici z klína, a zjistil, že med skutečně rozlil. Měla ho po celém klíně, leskl se na holých stehnech, kde se jí vyhrnula košile, nemluvě o dalších rozkošných místečkách, která zatím ještě byla z větší části zakrytá.

“Vážně jsem ho rozlil,” zamumlal a bez meškání vstal, odnášel si Inez kolem Rachel ven z pokoje.

“Kam jdeš?” užasla, šla jim za patami až ke dveřím.

“Postarat se jí o očistu těla,” zazpíval, běžel po schodech vzhůru, Inez si zvesela natřásal v náručí. “Vrátíme se vyslechnout, co říkal Bastien, později… Možná o hodně později. Inez je unavená a potřebuje si zdřímnout.”

To už se dostal na vršek schodiště a rychle uháněl do ložnice se dvěma postelemi, kopnutím do dveří za nimi zavřel. Inez zase vydávala to strašidelně chraplavé kejhání, její tělo se mu v náručí chvělo smíchem, ale tentokrát jí nenakázal, aby se přestala smát a šetřila si hlasivky. Místo toho ji umlčel polibkem a nepřestal ji líbat, dokud se nepřestala smát a nezačala mu ochraptěle sténat do úst.

Spokojeně zvedl hlavu a zadíval se na ni.

Otevřela oči, povytáhla jedno obočí a zašeptala: “Já myslela, že mě hodláš umýt? Neměl bys mě odnést do koupelny?”

“Kdepak ty věci,” vyvedl ji z omylu, cestou k posteli. “Na tohle koupelnu nepotřebujeme.”

Nechápala, ale bavila se. “Budeš potřebovat aspoň mokrou žínku a ručník, Thomasi, jsem prosáklá medem. Začínal nahoře na nohách, ale jak sis mě pohazoval, roztekl se všemi směry.”

“Já vím.” Zakřenil se. “A hodlám jej odstranit do poslední kapičky, slibuji. Dostal jsem chuť na sladké.”

“Aha,” vydechla a oči měla čím dál větší, protože ji uložil na postel a začal s vervou plnit svůj slib.

“Dobré ráno, Inez. Doufám, že se dnes ráno cítíš lépe.”

Inez se zastavila těsně za dveřmi kuchyně, rychle otočila hlavu, aby zjistila, kdože to sedí za stolem. Vykulila oči překvapením, když spatřila Bastiena Argeneau, usazeného u stolu, působil zamyšleně. Na sobě měl džíny a triko, nevypadal v tom na víc, než na šesta-sedmadvacet. Nikdy dřív nezažila, aby byl velký šéf Argeneau Enterprises tak neformální. Začala se cítit tak trochu nepříjemně, v tmavých kalhotách a červené blůzce, které si oblékla, když se probudila. Obvykle křiklavé barvy nenosila, ale oblékala se potmě, aby neprobudila Thomase, a oblečení vybírala spíš po hmatu, než očima.

“Dobré ráno, Bas— pane Argeneau,” promptně se opravila. I když o něm Thomas, a teď i Etienne s Rachel, pořád mluvili jako o Bastienovi, a začínala na něj myslet jako na Bastiena, pořád to byl její šéf, čili pro ni pan Argeneau.

“Klidně mi říkej Bastiene,” usmál se. “Podle toho, co jsem slyšel, co nevidět budeme jedna rodina.”

Zrudla, nevěděla, co na to říci. O sňatku zatím nepadlo ani slovo. Všechno, co Thomas řekl, bylo, že ji chce proměnit a že je jeho životní družka. Na svatbu řeč nepřišla.

Vyloudila úsměv, kvůli Bastienovi, přešlápla z nohy na nohu a zeptala se: “Dal byste si čaj?”

“Děkuji,” odtušil a pak dodal: “Slyším, že tě ještě pořád škrábe v krku. Med nepomohl?”

Inez lezly oči z důlků pokořením a rychle odklopýtala k varné konvici, v hlavě jí to šrotovalo. Co všechno mu Rachel s Etiennem vyslepičili? Uvažovala, když brala konvici, sundala víčko a položila je na linku, a pak přešla ke dřezu, aby do ní napustila vodu.

“Děje se něco,” zeptal se Bastien, znělo to, jako by si dělal starosti.

“Ne,” vypískla, když zavřela vodu. Obrátila se, aby se vrátila k varnému podstavci konvice, a prudce se zastavila, když tam uviděla Bastiena. Oba zalapali po dechu, protože voda vyšplíchla přes okraj a rovnou na něj.

“Jejda!” polekala se Inez a spěšně postavila konvici na linku, chopila se utěrky a jala se utírat tekutinu. Brebentila portugalsky, přimáčkla mu utěrku na hruď, zběžně ho jí popleskala a postupovala dolů, k velké mokré skvrně.

“Dobré ráno.”

Pohlédla, ve tváři rudá jako růžička, ke dveřím, kde uviděla kouzelnou ženu s dlouhými, oříškovými vlasy, rozpustilým úsměvem a rozšířenýma, rozjařenýma očima. Bastienova snoubenka, Terri Simpsonová. Oblečená byla ležérně, v džínách a tričku, které hlásalo do světa: Chci sát tvou kreeeev, a Inez se musela kousnout do rtu, aby nevyprskla smíchy. Setkala se s ní v New Yorku a už tenkrát se jí líbila. Když teď věděla, co jsou zač, a uviděla to tričko, měla ji ještě radši.

Vesele pokračovala v pucování Bastiena, usmála se a řekla: “Dobré jitro, slečno Simpsonová, já jenom— Jé!” Ucukla rukou s utěrkou, sotva se obrátila zpátky, protože zjistila, že mu poslepu utírala vodu postupně až ke slabinám.

Červenější už být nemohla – trapas trapasů – zírala na utěrku ve své ruce, bála se zvednout hlavu a podívat se šéfovi do tváře… nebo jeho snoubence, když na věc přijde. Hloupá ruka, pomyslela si zoufale. Jak můžu být tak schopná v zaměstnání a tak neschopná v běžném životě? Pro Krista Pána! V práci nikdy nic tak pitomého nevyvedla. Díky Bohu za ty dary. Bastien by v životě nesouhlasil, aby se stala viceprezidentem, kdyby věděl, jak je levá, když není v práci. Věčně zakopává o vlastní nohu. Nejspíš ji teď vyhodí, když už ví, co je za idiota. On—”

“Inez?” ozval se tiše Bastien, bral jí z ruky utěrku. “To je v pohodě. Já si nemyslím, že jsi idiot.”

Zvedla k němu zrak, měla se na pozoru, a uviděla, že mu při pohledu na ni v očích vesele jiskří.

“Ne. To by ho nikdy ani nenapadlo,” ujistila ji Terri, najednou stála vedle ní, vzala ji pod paží a manévrovala ke kuchyňskému stolu. “A víme, že nejsi levá. Bastien teď celé dny láteří, že jsi setsakra nejlepší člověk, kterého v Anglii má, a jedním dechem proklíná Thomase, že mu tě bere.”

“Fakt?” vydechla překvapeně.

Terri přikývla. “Teď si prostě sedni a relaxuj. Včera v noci jsi měla vzrušení až až. Udělám čaj, než se Bastien osuší.”

“Děkuji,” hlesla Inez, když kecla na židli. A pak tam jenom seděla a hleděla, jak se ti dva pospolu v kuchyni otáčejí. Skoro to připomínalo choreografický tanec.

Klapalo jim to jedna báseň, nemohla si nevšimnout. Terri napustila vodu do konvice, Bastien se mezitím osušil, Terri kolem něho proklouzla, jejich těla o sebe zavadila a vyměnili si úsměv, když stavěla konvici na elektrický podstavec, zatímco on dával utěrku na linku uschnout. Znovu se k sobě přiblížili, usmáli se na sebe a mimoděk se pohladili, když Terri šla pro hrnečky a Bastien našel čajové pytlíčky. Dózu měl otevřenou ve stejnou chvíli, kdy sundala šálky a pak do každého vhodil jeden a dózu odložil, zatímco Terri podávala cukr ze skříňky. A nakonec se o sebe otřeli, když šli kolem sebe, ona k zásuvce pro lžičky a on k lednici pro krabici mléka.

Tichý povzdech splynul Inez ze rtů, v duchu přemítala, jestli s Thomasem někdy budou takhle sehraní.”

“Určitě budete,” odtušila Terri, když přinesla lžičky ke stolu.

Inez strnula, protože si uvědomila, že jí ta žena četla myšlenky, a pak zvedla obočí, když jí došlo, že jí museli číst myšlenky oba dva, aby věděli, že v duchu použila slova levá a idiot. Šťourají se mi v hlavě, vyděsila se a ne zrovna málo naštvala.

“My nešťouráme,” ujistil ji Bastien, když pokládal smetanu a cukr na stůl. “Obávám se, že své myšlenky vysíláš.”

“Má pravdu,” přisvědčila Terri, opřená o linku čekala, až začne vřít voda. “Ještě jsem čtení myšlenek tak docela nezvládla, ledaže jsou vysílány jako ty tvoje. To protože jsi rozčilená,” objasnila jí laskavým hlasem. “Cítíš se nepříjemně a jsi nervózní, protože nevíš, jak se chovat k Bastienovi, když ses teď zapletla s Thomasem, a je ti trapně kvůli té věci s utěrkou a jeho klínem, takže – jsi rozčilená – vysíláš svoje myšlenky do éteru.”

“Aha.” Inez se na židli s povzdechem svezla dozadu. Nebyla si jistá, co je to vysílání, ale stejně věřila, že to nejspíš dělá.

“A aby bylo jasno,” dodala Terri, při tom zvedla konvici, která začala vřít a automaticky se vypnula. “Líbila ses mi, když jsme se v New Yorku setkaly, a pořád se mi zamlouváš, i když nenosíš senzační trička.”

Inez jenom mrkala, jak pohodově to bylo řečeno, a pak pohlédla na šéfa, který se zakuckal smíchy.

“Není báječná?” zeptal se Bastien, když si všiml, že na něj kouká.

Okamžitě přikývla, oči měla navrch hlavy. Tuhle jeho stránku nikdy dřív neviděla. V práci býval vždy chladný a výkonný, aspoň pokud ví. Ale tenhle mužský upřímně zbožňuje svou snoubenku… a je jí zbožňován na oplátku, řekla si v duchu, když Terri přinesla tři čaje na stůl a políbila ho. Začalo to něžným, láskyplným otřením rtů, ale pak se začali rozehřívat a Inez si skousla ret a uhnula očima, uvažovala, jestli by se neměla vytratit. Taky uvažovala, jestli ona a Thomas jsou stejně děsní.

“Jsem si jist, že ty a Thomas jste stejně děsní,” odtušil ironicky Bastien, když se s Terri od sebe odtrhli a usadili ke stolu. “A netřeba se vytrácet. Vlastně jsem si chtěl s tebou promluvit.”

“Aha.” Inez se na židli narovnala, snažila se působit profesionálně. Zvláštní, bylo to těžké. Po práci ani nevzdechla, odkdy Thomas dorazil do Anglie, a nějak vypadla ze cviku.

“Není to o práci,” podotknul vážným hlasem.

“Dobře.” Trošku se uvolnila, zamračila se a řekla: “Neuvědomila jsem si, že jste tady byli přes noc i vy dva. Myslela jsem, že jenom Etienne a Rachel.”

“Však taky ano.” Terri zvedla hrníček a foukla do horké tekutiny, než dodala: “Přijeli jsme těsně před polednem.”

Inez přikývla, ale byla překvapená, že cestovali ve dne. Thomas zkonzumoval ukrutnou spoustu krve, ten dne, kdy se před odletem procházeli po Amsterdamu.

“Bohatě jsme se zásobili krví,” ujistil ji Bastien, znovu jí četl myšlenky. “Letadlo jí sem spolu s námi dopravilo dost, abychom zvládli cestu a postarali se i o tvou proměnu.”

“Etienne vstal a pustil nás dál,” ozvala se Terri.

“Ano a pak jsme zůstali chvíli vzhůru a před spaním trochu debatovali.”

“Kde jste spali?” zamračila se Inez. V domě byly jenom dvě ložnice a obě obsazené.

“Oba gauče v obývacím pokoji se dají roztáhnout,” vysvětlil Bastien.

“Což je moc dobře,” odtušila Terri. “Konečně jsme se dovolali Lucernovi a Kate a jsou na cestě sem, pomůžou hledat Marguerite. Měli by dorazit někdy dneska v noci.”

“Lucern a Kate?” nejistě hlesla Inez.

“Lucern je nejstarší bratr Bastiena a Etienna,” ozřejmila jí ochotně Terri. “Kate je jeho životní družka. On píše milostné romány a ona teď taky, ačkoli bývala jeho editorkou. Navíc je moje sestřenka.”

“Aha. Mám dojem, že se o nich zmiňoval Wyatt,” kývla Inez, ale pomyslela si, že v domečku bude pěkně narváno.

“Slyším nahoře někoho chodit,” zašeptala Terri.

Bastien strnul a vypadal skoro polekaně, když pohlédl ke stropu. Seděl ztuhle a mlčky, moment naslouchal a pak se najednou uvolnil. “Etienne. Thomas je odjakživa sedmispáč.”

Inez ucítila, jak se jí při těch slovech úzkostí sevřelo hrdlo. Dávala tušit, že jeho napětí zavinila obava, že by to mohl být Thomas. Proč by ho mělo znervóznět, jestli Thomas vstal?

“Protože si s tebou chceme promluvit dřív, než sejde dolů,” řekl tiše Bastien. “Vlastně se obávám, že kdybys prve nesešla, musel bych ti vklouznout do myšlenek a přivést tě dolů.”

Inez zajela na židli až dozadu, oči vytřeštěné bytostným odporem k tomu, co považovala za hrozbu. Zažila to, věděla jaké to je, být ovládána, a necítila pražádné sympatie k někomu, kdo naznačoval, že by to mohl udělat.

“Nešlo by o nic takového, co se ti stalo v noci,” odtušil Bastien. “Zklidnil bych ti myšlenky, takže bys neměla strach.”

“Přesto bych byla donucena udělat něco proti svojí vůli,” zdůraznila chladně.

“Ano, já vím,” připustil Bastien omluvným tónem. “A obvykle to neděláme, pokud to není nezbytné. Což u většiny smrtelníků znamená zabránit jim zjistit něco, co by mohlo ohrozit naše lidi nebo je samotné.”

“A u mne?” zeptala se, přízvuk zesílil úměrně rozčilení.

“Protože s tebou potřebujeme hovořit bez Thomase.” Jak prosté.

“Proč?” Inez to slovo vyštěkla, byla jako na trní, její ostražitost se znovu rozjela na plný plyn.

“Včera v noci jsme s Bastienem vymysleli způsob, jak najít máti,” oznámil Etienne ode dveří. Vkročil do místnosti, všichni ho sledovali pohledem, šel ke konvici a začal si chystat čaj, voda začala vřít jedna dvě, při tom pokračoval: “Jenomže dobře víme, že Thomas by o tom ani neuvažoval a chtěli jsme zjistit, co ty na to, bez jeho hulákání Ne! Překřičel by nás.”

“A dřív, než se zeptáš, ano, víme určitě, že se mu náš nápad líbit nebude, protože ani nám by se nelíbilo, kdybychom tohle měli chtít po Terri nebo Rachel,” navázal Bastien tichým hlasem. “Popravdě řečeno, nejsem nijak nadšený, že tě musím požádat, abys to udělala, ale žádný jiný způsob jsme vymyslet nedokázali.”

Inez pomalu přejela pohledem po každém v místnosti, všímala si jejich ponurých výrazů a napadlo ji, že jako agitátoři stojí za starou bačkoru. Zatím se jim povedlo leda ji k smrti vyděsit a to dokonce ještě ani nevyklopili, co po ní chtějí.

“Máš pravdu, samozřejmě, neprezentujeme ten nápad dobře,” souhlasil Bastien, na rtech se mu na moment objevil ironický úsměšek. “Ze všeho nejdříve, ještě než o něm cokoli prozradíme, chci, abys věděla, že máš plné právo odmítnout. Nebudeme se zlobit ani vztekat a stejně tak ani tvá práce, ani tvé přijetí do rodiny, nebudou nijak ohroženy. Prostě budeme muset dál tříbit mozky a přijít na něco jiného.”

“Jde jenom o to, že tohle vypadá na způsob, který by s největší pravděpodobností mohl uspět,” dodal Etienne, když si i s čajem přisedl k nim ke stolu.

“Bože, lidi, je to pořád lepší a lepší,” podotkla sarkasticky Inez. “Prosím, jednoduše vysypte, co po mně chcete.”

Nastalo ticho, Etienne s Bastienem si vyměnili pohled a potom se na ni Bastien vážně zadíval a řekl: “Pokud to dobře chápu, ovládli tě a vymazali ti paměť, dvakrát, a potom jsi byla znovu ovládnuta a skoro zabita, minulou noc?”

Zvolna přikývla, ty mrazivé pocity úzkosti se bleskově přetavily v čirý strach.

“Musel se na tebe zaměřit,” zdůraznil Etienne.

“Nejspíš proto, že jsem jediná zranitelná,” podotkla hořce. “Nemůže ovládat Thomase ani nikoho z vás.”

“Doufáme, že neví, že jsme tady,” řekl Etienne. “Pravděpodobně sledoval tebe a Thomase po městě, když jsme se tady s Rachel objevili, a byl den, když dorazil Bastien s Terri.” Zavrtěl hlavou. “Nebude vědět, že jsme tady… což nám hraje do karet.”

Dřív, než se Inez mohla zeptat proč, Bastien pokračoval: “Pointou je, že se soustředil na tebe, a my doufáme, že toho využijeme, abychom ho chytili do pasti. Tak mu budeme moci položit otázky a dostat z něho odpovědi. Doufáme, že zjistíme, kde je máti.”

“Chcete mě použít jako návnadu do té pasti,” shrnula to.

“Obávám se, že ano,” přiznal Bastien. “A musíme to udělat hned, dřív, než mu dojde, že jsme tady, což znamená, že tě nelze proměnit, dokud nebude po všem… zůstaneš zranitelná.”

“Uděláš to?” Otázku otázek položil Etienne.

“Ne, to teda zatraceně jistě neudělá!” prohlásil ode dveří Thomas, mrazivým hlasem.

15. KAPITOLA

“Nemůžu uvěřit, že jste ji k tomu přemluvili,” zavrčel Thomas, oči upřené na Inez v kavárně přes ulici. Doprovodil ji tam z domu, cestou se zastavili v knihkupectví koupit pár knížek, aby to vypadalo jako normální procházka, a pak ji zavedl do kavárny, objednal dvě cappuccina a asi deset minut s ní poseděl, než se podíval na hodinky, jako by si právě vzpomněl, že musí něco udělat nebo se s někým sejít. Hned nato vstal a vyběhl ven.

Přešel dva bloky směrem k domku a pak zahnul za roh a souběžnou ulicí se vrátil. Přidal se k Bastienovi a Etiennovi na vršku jedné z mála moderních budov v Yorku. Střecha tohoto domu byla důvodem, proč vybrali kavárnu, kterou s Inez navštívili včera. Trojice tady mohla – a taky to dělala – ležet na břiše na ploché střeše, hleděli na kafetérii na druhé straně ulice. Jejich poloha a prosklené zdi kavárny jim skýtaly perfektní výhled na každou píď budovy a každého uvnitř ní. Ne, že by mu na tom záleželo. Nestál o pohled na nikoho jiného. Od chvíle, kdy před několika minutami ulehl mezi Etienna a Bastiena, nespustil oči z Inez.

“Nemuseli jsme ji přemlouvat,” připomněl mu unaveně Bastien zprava, zrak fixovaný na kavárnu. “Vyslechla plán, myslela si, že je dobrý a souhlasila.”

“Tak jsem vám teda neměl dovolit, říct jí ho,” odsekl Thomas. “Měl jsem ji rovnou odvléct nahoru a hned proměnit.”

“Proč jsi ji tedy nechal poslouchat?” zeptal se Etienne zleva. “Docela mě překvapilo, žes přestal řvát a hulákat, a posadil se a dovolil nám vysvětlit, co jsme vymysleli.”

“Protože jsem nechtěl, aby si myslela, že jsem nějakej zatracenej despota,” přiznal s lítostí Thomas a dodal: “Mimoto jsem se bláhově domníval, že má dost zdravého rozumu, aby řekla ne.” Kroutil hlavou, při tom se na dálku mračil na ženu, o které byla řeč, a užasle vydechl: “Jak mohla ženská, která je v práci tak schopná a skvělá jako Inez, souhlasit s tímhle nesmyslem, že prý plánem?”

“Právě proto, že je tak schopná a skvělá, a pochopila, že tohle opravdu je velmi rozumný plán,” procedil Bastien skrz zaťaté zuby.

Thomas byl tak vytočený, že konečně odtrhl oči od Inez a naštvaně se obrátil na něj. “Rozumný? Tys hodil bezbrannou návnadu do vody bez toho, abys nejdřív připevnil háček, a doufáš, že když se objeví žralok, budeš se moct potopit a pronásledovat ho dřív, než návnadu sežere. To není žádný plán, to je sebevražedná mise a tys na ni poslal mou životní družku,” zdůraznil a trpce dodal: “A ani jsi mi nedovolil nejdřív ji proměnit, což by – minimálně – ztížilo její zabití a dalo jí aspoň nějakou šanci.”

“Já vím,” řekl Bastien, vina se dala do holportu s únavou v očích, když se střetl s jeho pohledem. “Nedovolím, aby se jí něco stalo, Thomasi, slibuji. Ale ať už je ten muž kdokoli, zaměřil se na Inez z nějakého důvodu. Musí mít co do činění s matčiným pohřešováním.” Nešťastně pohlédl na protější dům. “Dnes je to sedm dní, co se máti ozvala naposled, my… já,” opravil se tiše. “Začínám být zoufalý. Nemohli jsme čekat další den, než se promění.”

“Já se o tetu Marguerite bojím taky,” prohlásil Thomas, zvláštně škrobeným tónem, znovu obrátil oči k Inez. “Ale zatraceně, Bastiene, nejsem ochoten obětovat Inez, aby se našla. Obzvlášť, pokud bychom přišli na to, na co přišla.”

Bastien se na něho zmateně zahleděl. “Co tím myslíš, na co přišla?”

“No, právě proto se přece na Inez zaměřil,” odtušil Thomas a zamračil se. “Aspoň si to myslím. Musela na něco přijít. Jedině to dává smysl.” Pozoroval, jak si Inez strká vlasy za ucho, čte knihu, kterou drží v ruce. “Mluvili jsme o tom, kdo bylo těch sedm.”

“Těch sedm?” zmateně zopakoval Etienne, čímž Thomasovi připomněl svou přítomnost. “O čem to mluvíš?”

“O těch lidech s tetou Marguerite,” řekl Thomas a pak vysvětlil závěry, ke kterým došla Inez, podle požadovaných pokojů. “Zrovna jsme se pokoušeli přijít na to, kdo je těch sedm, když se Inez omluvila, že půjde najít dámy. Uvažuju, jestli se tím v duchu pořád dál nezabývala, když ode mne odcházela, a jestli třeba nenašla odpověď. Napadlo mě, že ji možná ovládl a poslal zpátky ke stolku s vygumovanou pamětí právě proto. Snad doufal, že vymazání paměti vymaže problém, ale když jsme si pak o tom vykládali v té putyce…” Potřásl hlavou. “Snažili jsme se to vyřešit a já potom odešel k baru pro další pití, a když jsem se vrátil, byla v čudu. A právě tehdy se ji pokusil zabít.”

“Takže ty si myslíš, že protože pořád nachází správná řešení, jemu došlo, že vygumování paměti nestačí a že ji musí zabít…” uvažoval nahlas Etienne.

“Než aby jí dovolil identifikovat těch sedm…” doplnil Bastien.

“Což by nás přivedlo k tetě Marguerite,” dokončil Thomas a přikývl. “Nebo aspoň o krůček blíž.”

Chvíli bylo ticho a pak Thomas rychle mrkl na oba bratrance. Etienne s Bastienem měli oči přilepené na kavárně přes ulici, ale navíc se tvářili zamyšleně a jemu bylo jasné, že se nejspíš pokouší uhodnout, na co přišla Inez. Sám pro sebe se zamračil, zavrtěl hlavou a obrátil se zpátky ke kavárně. Byl toho názoru, že o tom měli přemýšlet dřív, než Inez pasovali na vějičku. Měli ji nechat mluvit a dedukovat, kdo to mohl být, a při tom ji nespustit z očí, aby byla jistota, že na ni ten bastard už nikdy nevztáhne ruku.

Přesunul oči k ženě s krátkými ježatými černými vlasy, která právě kráčela kolem Inez. Pečlivě ji ignorovala. Sledoval, jak jde ke schodům a schází dolů. Těžko uvěřit, že to je Etiennova rudovlasá manželka Rachel. Díky paruce a gotickému úboru nebyla vůbec k poznání.

Pozoroval, jak se zastavila u pultu v přízemí a objednává si, a pak zvedl zrak zpátky do patra, kde Terri, v dlouhé blonďaté paruce a květovaných šatech, byla v pohotovosti jakbysmet. I ona byla jen těžko k poznání.

Rachel se vrátila se svým pitím nahoru a zvolila jiný stolek, ze kterého rovněž viděla na Inez i na schody. Sotva se posadila, vstala Terri a zamířila dolů, aby si přinesla další kávu. Sice by si přál, aby to nedělaly, byl by raději, kdyby se od Inez nevzdálily ani na pět stop, ale věděl, že by je odtam brzy vyrazili, kdyby neměly nic k jídlu nebo pití.

Ostatně Inez si zanedlouho bude muset obstarat čerstvé cappuccino také, pomyslel si a podíval se na hodinky, zamračil se, když zjistil, že tam sedí sama už víc, než půl hodiny.

“Nezabere to,” prohlásil s úlevou. “Kdyby mínil něco podniknout, už by to udělal.”

“Má pravdu, Bastiene,” ozval se Etienne, ale znělo to spíš zklamaně, než že by se mu ulevilo.

Bastien chvíli mlčel a pak řekl: “Čte knížku.”

“Jak jsi nařídil,” odtušil Thomas. Četla jeden z Lucernových románů. Trvala na tom, že si ho koupí, aby nemusela přiznat, že od něj nikdy nic nečetla, až Lucern s Kate později dorazí. “Řekl jsi jí, ať si sežene něco ke čtení, aby tam neseděla a nemyslela na past, a nevědomky toho chlapa nevyplašila.”

Bastien mlčky přikývl a pak řekl: “Zavolej jí.”

“Proč?” zpozorněl Thomas.

“Musíš jí říct, aby se v duchu snažila rozlousknout, kdo je těch sedm lidí. Jestli na to předtím přišla a právě to ho na ni poštvalo, mohla by na to přijít znovu a on by mohl zabrat,” vysvětlil. “Až jí zavoláš, Etienne a já zavoláme Rachel a Terri a řekneme jim, co se děje, aby nepolevily na pozornosti pro případ, že po tom dlouhém čekání dospěly k názoru, že už se pravděpodobně nic nestane.”

Thomas se nešťastně zahleděl dolů na Inez. Nechtěl, aby ten chlap zabral. Chtěl vzít Inez zpátky do domu a držet v bezpečí, o proměně nemluvě. Když se Bastien dotknul jeho ruky, neochotně se na něj podíval.

“Prosím, Thomasi, slibuji, že nedovolím, aby se jí něco stalo. Klidně odtud seskočím, všem na očích, bude-li to nezbytné, doženu ji a ochráním.”

Tak, tohle byla bomba. Právě Bastien všem ustavičně nadával, když provedli sebemenší maličkost, kterou upozornili na jejich druh. Pokud je on ochoten otevřeně odhalit, co je zač, bude-li to nutné k její záchraně…

S povzdechem vytáhl telefon z kapsy a zavolal Inez.

Inez obrátila stránku knihy ve své ruce, očima hltala příběh o tom, jak se Thomasova sestřenice Lissianna dala dohromady s manželem. Bylo fascinující číst o lidech, se kterými se setkala, stejně jako o těch, se kterými se brzy sejde, a byla ráda, že si ji koupila. Opravdu odvedla její pozornost od důvodu, proč je tady, a přesně proto Bastien řekl, že by měla číst.

Uvědomila si, že její myšlenky brousí do oblasti, které se měla vyhýbat, a přinutila se znovu soustředit na děj knihy. Poslepu sáhla pro cappuccino, zamračila se a koukla na ně, když si je naklonila k ústům a už tam nic nebylo.

Hrnek byl prázdný, bezděky se zamyslela, jak dlouho už tady sedí. Zrovna se chtěla podívat na hodinky, když vtom jí zazvonil mobil. Naklonila se stranou, zvedla kabelku a rychle ho vytáhla.

“Haló?” ozvala se, když si dala telefon k uchu.

“Inez, omlouvám se, že to trvá tak dlouho,” řekl tiše Thomas, nejspíš pro případ, že mě čtou, napadlo ji, a okamžitě se snažila na to nemyslet.

V pohodě,” zašeptala, podařilo se jí nerozhlédnout a nepokoušet se uvidět muže na střeše, kde měli být a sledovat ji.

“Už by to nemělo trvat dlouho, ale mezitím jsem přemýšlel o věci té sedmé osoby.”

Naklonila hlavu, nakrabatila obočí. “Opravdu?”

“Ano a chci, abys při čekání přemýšlela, kterých sedm lidí by to mohlo být,” řekl, hlas měl velmi vážný.

Strnula, hned to pochopila.

“Můžeš to udělat?” Thomas to neříkal, jako by to po ní opravdu chtěl, což ji nepřekvapilo. Zlobil se na ni od chvíle, kdy souhlasila dělat volavku v plánu Bastiena a Etienna. Byl k ní strohý a odměřený, když ji přivedl sem do kavárny. Skoro se jí ulevilo, když odešel, poté co tam s ní nějakých deset minut okouněl.

“Ano,” odpověděla klidně. “Udělám to.”

Následovalo dlouhé ticho a Inez bylo jasné, že Thomas chce něco říci, ale váhá. Nakonec jednoduše řekl: “Brzy se uvidíme.”

“Ano,” zašeptala a zaklapla telefon, a potom ho vrátila do kabelky.

Nechala ji ležet na stole, zavřela knížku, ale držela ji dál. Zírala na ni, snažila se dělat, co navrhl Thomas a potom se rozhlédla, když uslyšela zazvonit něčí telefon. Uviděla, jak si Rachel tiskne mobil k uchu, rychle odvrátila zrak a utnula myšlenku, že to musí volat Etienne, aby jí řekl, co se děje. A pak přesunula pohled k Terri a zase pryč od ní, když začal zvonit i její telefon.

Silou vůle si obou přestala všímat, soustředila se na zaměření myšlenek. Nějakou tu chvíli sice trvalo, než se jí to podařilo, nakonec ale zjistila, že se přece jen v duchu zaobírá rébusem, kdo je těch sedm lidí v družině Marguerite, ale nic se nestalo. Nebyla zčistajasna připravena o kontrolu nad sebou a přinucena odejít z kavárny. Namísto toho v poklidu utekla půlhodinka, pak se rozdrnčely mobily. Jí, Rachel a Terri, všem najednou.

“Ryba nezabrala,” řekl jí Thomas do ucha. “Něco ho muselo vyplašit. Etienne a Bastien a já jdeme dolů.”

Inez cítila, jak se jí záda a ramena, a vlastně celé tělo, najednou uvolňuje. Myslela, že bere poměrně v klidu, jak tady sedí a hraje si na volavku, pod bedlivým dozorem pěti nesmrtelných, ale když teď hra skončila, uvědomila si, že vůbec nebyla tak klidná, jak se domnívala, ani skutečně zabraná do knihy, kterou četla. Zabavila vědomou pozornost, ale podvědomí měla natažené jako péro z budíku.

“Do pěti minut jsme tam,” pokračoval Thomas. “Co kdybys nám objednala cappuccino? Trochu si odfrkneme a rozhodneme, kde chceš sníst poslední jídlo, coby smrtelnice.”

Chtěla se jeho slovům zasmát, určitě je říkal z legrace, jenomže jeho nečeká nesnesitelná agonie, potápění v kádi kyseliny, která tě rozežírá zevnitř, hrůza, noční můra, bolest k uzoufání, až si přeješ, aby ti někdo prohnal mozkem kulku a skoncoval to. Aspoň to takhle nějak popisoval Etienne, pokud si dobře pamatuje. Chtěla být s Thomasem, jasně, jenže muset kvůli tomu protrpět muka zatracenců… bylo mírně řečeno na houby.

“Ano,” řekla vážným tónem. “Půjdu nám objednat cappuccino a uvidíme se, až se sem dostaneš.”

“Miluji tě,” vyhrkl Thomas a zavěsil dřív, než mohla odpovědět. Nebyla si jistá, jestli je ráda nebo ne. Najednou ji napadlo, že mu vlastně ještě neřekla, že ho miluje. Přikývla, když se na to zeptala Rachel, ale nikdy neměla příležitost říci ta slova přímo jemu. Udělám to hned, jak se sem vrátí, rozhodla se… a pak možná navrhnu odložit proměnu, dokud se nenajde Marguerite nebo ještě na později. Jeho milovala, ale bolesti rozhodně nefandila.

“Inez? Jdu si dolů pro další čaj, než sem mužští dojdou. Chceš něco?”

Vzhlédla, usmála se při pohledu na Terri v paruce a šatech. V tomhle ohozu vypadala úplně jinak. Zvedla se. “Půjdu s tebou, mám objednat cappuccino i pro Thomase.”

“Prima. Nezapomeň si kabelku,” mrkla na ni Terri.

Inez vzala kabelku a zrovna si do ní dávala knížku, když se k nim u schodů připojila Rachel.

“Na mou duši, Terri, v tomhle vypadáš jako Stepfordská panička,” podotkla Etiennova choť s poťouchlým úsměvem a dodala: “Nádherná Stepfordská panička, ale pořád Stepfordská panička. Neškemral Bastien, aby sis ji nechala na potom?”

Inez se zasmála tomu, jak Rachel při té otázce rozvlnila obočí, ale rozesmála se ještě víc, když Terri zrudla a kývla hlavou.

“Mají tady onu místnost?” zeptala se Terri, když sešly ze schodů.

“Ano, támhle.” Inez ukázala na dveře nalevo od schodiště.

“Aha, díky. Raz dva budu zpátky.”

Inez se ploužila za Rachel k pultu, Terri vyrazila ke dveřím koupelny.

“Uvažuju, jaké jsou ty jejich citrónové muffiny,” zamumlala Rachel, když čekaly, než si objedná nějaká postarší paní.

“Docela dobré. Měli jsme je s Thomasem minule.”

“Hmm, tak to si možná dám taky jeden a latte.”

Přikývla, rozhlédla se po nabídce laskomin, snažila se rozhodnout, co chce. Ještě pořád se rozhlížela, když si ta paní konečně objednala a odešla. Rachel jí gestem dávala přednost, ale Inez zavrtěla hlavou a mávla, ať jde první. “Pořád ještě vybírám.”

Rachel kývla, přistoupila k pultu, že si objedná, a Inez se obrátila k vitríně, ale najednou zjistila, že se obrací a obrací, až stála čelem ke dveřím, a hned potom už si to vykračovala ven z kavárny.

V duchu se rozkřičela, když si uvědomila, co se děje, a že Rachel bude příliš zaměstnaná, než aby si toho všimla, dokud nebude příliš pozdě.

Byla tak v pohodě. Myslela si, že je po všem a přestala se mít na pozoru, nebyla připravená na tento nečekaný únos myšlenek a těla. Vzpomínky na to, jak byla unesená včera v noci, měla rozmazané a nesouvislé, když se probrala na gauči a slyšela mluvit Thomase, Etienna a Rachel. Kousky a střípky a záblesky zmatených výjevů, a malátnost. Nic víc nezbylo. Ale když ta hrůza udeřila nanovo, vybavovala si události noci až neskutečně jasně.

Hrůza, že je ovládána a nucena kohosi na slovo poslouchat, nekonečná chůze temnou ulicí, chladný noční větřík, nekonečné meditace, co s ní ten loutkář míní udělat. Neschopnost udělat cokoli, aby zarazila, co se dělo, nebo se jakýmkoli způsobem chránila nebo bránila, když ji zastavil a přinutil obrátit se tváří k řece, a přitom celou svou bytostí věděla, že ji hodlá zabít.

Nyní to bylo stejné, znovu byla nucena kráčet temnými ulicemi Yorku k tomu, co, jak se obávala, tentokrát mohla být její smrt. Sotva jí tato myšlenka vzklíčila v hlavě, ucítila, jak se vzdává a krčí pod náporem ledové hrůzy.

“Inez!”

Hlas Rachel byl jako záchranné lano uprostřed oceánu. Zalila ji úleva, okamžitě začala bojovat, snažila se znovuzískat kontrolu a prát se s myslí, která ji ovládala. Nefungovalo to. Žádné náhlé klopýtnutí, dokonce ani sebemenší pohyb úst, když se pokoušela zařvat na Rachel. Místo toho se její tělo začalo pohybovat rychleji, rozběhlo se, teď po ulici přímo letěla, nikdy si neuvědomila, že na takovou rychlost má.

Než by se tím nechala vyděsit, raději to vzala jako znamení, že by ještě mohla mít šanci. Rachel se určitě žene za ní a tu v žádném případě předběhnout nedokáže. Je nesmrtelná a Thomas tvrdil, že nesmrtelní jsou silnější a rychlejší. Věřila, že ji rychle dožene a zachrání… pokud ovšem nedostanu infarkt a neumřu dřív námahou, ke které mě nutí, napadlo Inez. Strach v ní znovu ožil, protože se její tělo začalo pohybovat dokonce ještě rychleji. Ruce a nohy kmitaly nepřirozenou rychlostí, o které si byla jistá, že by ji tělo samo o sobě vyvinout nedokázalo a dlouho to nevydrží. Srdce jí už bušilo tak, že to nikdy dřív nezažila, jak se zoufale snažilo dodávat kyslík, který tento zběsilý úprk vyžadoval.

Nějaký muž se najednou objevil na chodníku před ní a Inez vytřeštila oči hrůzou, protože ho poznala. Vysoký, blond, vousy a celý v černém, měl chladnou tvář bez kapky lidskosti nebo slitování. Objevil se podobně jako minulou noc, vzpomněla si, ačkoli tenkrát neutíkala. Najednou natáhl ruku a zvedl ji ze země.

Zanaříkala by bolestí, jak mu žaludkem narazila do ruky, kdyby mohla, ale blonďák nyní utíkal, pohyboval se rychleji, než to dokázalo její tělo. Byla teď doslova unášena, trup mírně nakloněný dopředu přes jeho paži, hlava se jí otočila tak, že koutkem oka viděla Rachel.

Řítila se ulicí za nimi, na tváři ponuře odhodlaný výraz, a Inez se bezmála rozbrečela úlevou při vědomí, že ještě není ztracená. Dojetí brzy vystřídal vztek, když jí došla neférovost celé situace. Kdyby ji blondýn neovládal, kopala by a vřískala a poškrábala mu kůži paže jako kočka. Bojovala by s ním do posledního dechu, ale nedostala tu možnost. Přestože byl větší a silnější a rychlejší, přestože byl nesmrtelný, neusmrtitelný, protože neměla ponětí jak na to, dokonce i teď kontroloval její tělo a znemožňoval jí bránit se. Sečteno a podtrženo, tenhle chlap je jen mizený zbabělec, řekla si v duchu, bojí se riskovat moje chabé bojování.

K jejímu nemalému úžasu únosce najednou škobrtl a byla si jistá, že jeho kontrola na moment polevila, což stačilo, aby instinktivně zatnula pěsti vzteky.

Uvědomila si, že je pořád v její mysli, aby ji ovládal, a napadlo ji, že třeba nějakou zbraň nakonec přece jenom má.

Ty seš vážně strašpytel. Tušila jsem to už včera v noci, když jsi vzal nohy na ramena, sotva se ukázal Thomas. Jenže to jsem si myslela, že ses bál poprat s někým stejné kategorie, nikdy bych nečekala, že se budeš bát maličké smrtelné mě. Copak? Když jsi byl ještě malý nesmrtelný chlapeček, nějaká malá smrtelná holčička ti dala pěstí do nosu nebo tě poškrábala? Vsadím se, že jo, a taky se vsadím, žes bulil jako mimino.

“Jenom pokračuj. Zabiju tě pomalu a bolestivě a budu se v tom vyžívat.”

Ztuhla, nevěděla jistě, jestli ta slova opravdu vyslovil nahlas, při běhu, nebo jí je sdělil nějak telepaticky. Thomas se nezmínil, že dokážou mluvit v hlavě, ale umí pozměnit vzpomínky v mysli smrtelníka, proč ne myšlenky?

Určitě ano. A nepochybuji, že mne budeš po celou dobu ovládat, takže budu docela bezbranná. Velký vylepšený nesmrtelný umučí malou bezbrannou smrtelnou ženu k smrti. To teda tleskám! Měl bys být hrdý. Na druhou stranu, vsadila bych se, že při tomhle se uděláš. Nejspíš je to jediný způsob, jak si užiješ. Jsi impotentní? zeptala se v duchu, s nelíčeným zájmem.

Vsadila bych se, že ano, dodala. Taky bych se klidně vsadila, že máš opravdu malý penis. Chci říci, vím, že tě nanoboti dostali do vrcholné formy, po fyzické stránce, ale něco vyvrcholí trochu menší než to ostatní, huh? A mám vážné podezření, že i nanoboti mají své meze.

Ucítila, jak jeho nadvláda ochabuje. Nadšeně přitlačila na pilu.

Vážně, chtěla bych to vědět. Máš ho jako kůň a jsi jenom zlý, nebo si s tebou osud ošklivě zahrál a strčil ti mezi nohy mini ruličku, na kterou ženy nejdřív vyděšeně civí a pak vysloví ono obávané: na velikosti nezáleží?

Rozhodně zasáhla citlivé místo, protože se jí hlavou prohnala vlna vzteku a najednou opadla, když se nadvláda nesmrtelného složila jako domeček z karet. Nedělala si iluze, věděla, že to dlouho nevydrží, okamžitě kopla nohou vzad, co jí síly stačily. Doufala, že mu zlomí koleno nebo tak něco. Místo toho se jí noha vzpříčila, když zakopl, uvízla mu mezi jednou nohou a druhou, jako hasák mezi paprsky rychle se pohybujícího kola. Bohužel, její noha nebyla stejně tvrdá a pevná jako kovový hasák.

Stále ještě zbavená jeho kontroly, vyvřískla mučivou bolestí, nohu přiskřípnutou mezi jeho nohama, jedna tlačila dopředu proti kosti lýtkové, přitom druhá zabrala vzad, zlomila kost, jen to křuplo. Ještě pořád křičela, když sletěl na bok a matička země se hnala směrem k ní. Zlomení její nohy mu podrazilo nohy.

On padá, uvědomovala si nějaká částečka její mysli, a Inez zbyl čas jen na to, aby zadoufala, že právě nezabila sama sebe, dřív než udeřila hlavou do betonu. Před očima jí vybuchly hvězdičky spolu s bolestí v hlavě, a pak se kutáleli, nesmrtelný ji pořád svíral v ohbí paže, zatímco se řítili z čehosi, co měla za schody.

“Inez!”

Stěží zaslechla křik Rachel, když se jiskřičky pod víčky začaly vytrácet a požehnané bezvědomí ji zbavilo bolesti.

“Co myslíš tím, varovala ho?” zeptal se Etienne, když spolu s Bastienem a Thomasem scházeli po schodech ze střechy domu, který si vybrali ke sledování kavárny.

“Nejsem si jistý,” řekl Bastien, znělo to unaveně. “Inez možná nedokázala udržet na uzdě všechny myšlenky na to, co chystáme.”

“Opovaž se, házet to na Inez,” procedil skrz zaťaté zuby Thomas, když sešli ze schodů a mířili ke dveřím do uličky mezi řadami domů. “Vím určitě, že udělala všechno, co mohla. Souhlasila, že pomůže, viďte? Nasadila krk, kvůli vašemu stupidnímu plánu.”

“To nebyla kritika,” zklidňoval ho Bastien. “A my si toho vážíme. Také víme, jak to bylo těžké pro tebe, Thomasi, a je mi to líto. Jenom jsme doufali, že chytíme toho bastarda a najdeme máti.”

“No, taky ji chci najít, ale…” Thomas se v uličce zastavil, frustrovaný, že nedokáže nalézt slova, kterými by vyjádřil, co cítí. Hrozně se bál, že některou ztratí, ale Marguerite už může být ztracená jednou provždy, a nechtěl ztratit Inez, jen aby to zjistil. Do pekla, vůbec ji nechtěl ztratit. Mít na vybranou, jestli zachránit jednu nebo druhou, raději by umřel sám.

“Ale Marguerite je tvá teta a Inez životní družka, a nejraději bys nepřišel ani o jednu ani o druhou,” odtušil Etienne, tichým hlasem vyslovil, co si myslel, že Thomas chce, ale nedokáže vyjádřit slovy.

“Marguerite je taky moje máma,” hořce odsekl Thomas. “Je to jediná maminka, kterou znám.”

“Říkával jsi jí mami, jako dítě,” podotkl tiše Bastien.

“No, ano, Jean Claude to brzy zarazil,” zamumlal unaveně a pak potřásl hlavou a odvrátil se, vykročil uličkou. “Pojďme. Ženy čekají.”

Bastien s Etiennem zaváhali a pak s ním srovnali krok, šli vedle něj, každý z jedné strany. Zbytek cesty ušli mlčky, zrovna vycházeli zpoza rohu necelého půl bloku od kavárny, když vtom uviděli Terri. Vyběhla ven, tvářila se vyděšeně.

“Něco se stalo,” zavrčel Bastien a vyrazil.

Srdce mu vynechalo. Inez nebylo nikde vidět. Thomas proběhl kolem bratrance.

“Kde je?” vyštěkl, surově popadl Terri za ramena.

“Já nevím,” vykřikla celá bez sebe. “Všechny jsme sešly dolů objednat nám kávu a já si zašla do koupelny. Ale když jsem vyšla, Rachel a Inez byly pryč.”

“Rachel zmizela taky?” vyděsil se Etienne, právě je dohnal.

“Kam šly?” Thomas ho ignoroval.

“Někdo to musel vidět. Přečetla’s muže za pultem? Zakoukal se do Inez a všiml by si, kdyby odcházela.”

“Pokusila jsem se, ale…” Bezmocně zavrtěla hlavou, oči měla provinilé.

“To je v pořádku,” řekl Bastien, sotva je dostihl. Objal ji, na moment přitiskl k sobě, při tom Thomasovi vysvětloval: “Ještě nedokončila výcvik. Terri zatím neumí dobře číst smrtelníky. Udělám to sám,” dodal, narychlo snoubenku sevřel v náručí a sprintoval do kavárny.

Thomas se od ní odvrátil, nezlobil se konkrétně na ni, prostě se zlobil, když se zahleděl na silnici jedním směrem a pak druhým. Žádná z žen nebyla v dohledu.

“Možná bychom se měli rozdělit, ty vyrazíš na jednu stranu a já na druhou,” navrhl Etienne, hlasem plným úzkosti.

Obrátil na bratrance chladné oči. “Plán nevypadá zdaleka tak dobře, když se do pavučiny chytí tvoje životní družka, viď?”

Etienne sebou trhl a na moment zavřel oči, pak zamrkal a řekl: “Omlouvám se, Thomasi. Zasloužím si to. Mysleli jsme si, že jsme mysleli na všechno.”

“Smutnou pravdou je, Etienne, že můžete myslet na všechno, co chcete, ale když hodíte míč na hřiště, dřív či později do něj někdo kopne,” zavrčel.

“Tudy!” řval Bastien vybíhající z kavárny.

Thomas na něj mrkl a vyrazil směrem, kam bratranec ukazoval. Ostatní mu okamžitě byli v patách.

16. KAPITOLA

Inez probudil zvuk… well, znělo to tak trochu jako sex – hekání a sténání a vzdychání a – uvědomila si, že ty zvuky vydává ona a rozhodně nekňourá rozkoší. Přinutila se zavřít pusu a otevřít oči.

Dobrá zpráva byla, že zase měla nad sebou kontrolu, nebo ještě, připustila v duchu, protože ji získala těsně před tím, než se svalili na zem. Špatná zpráva byla, že ležela na cestě na úpatí kamenných schodků, zkrvavená a polámaná… a rozhodně potlučená. Bolest na ni útočila odevšad. Noha, záda, břicho, hlava, jedna ruka…

Skřípala zuby bolestí, zvedla hlavu a pokusila se na sebe podívat. Moc toho neuviděla, hlava se jí začala motat a padla zpátky, a přesto to bylo víc, než dost. Ležela na zádech, nohu v půli lýtka ohnutou do boku, v naprosto nepřirozeném úhlu, levé rameno vyhlíželo legračně, usoudila, že je buďto zlomené nebo vykloubené, dole na břiše byla nějaká rána, která podle všeho hodně krvácela, a sotva zvedla hlavu, po tváři jí tekla krev ze zranění na hlavě. No jo, jsem na maděru.

Nějaké zuřivé vrčení upoutalo její pozornost. Sklouzla pohledem stranou a vykulila oči, když uviděla Rachel bojovat s blonďákem, několik stop od ní.

Sledovala je a brzy si uvědomila, že není jediná, kdo se při pádu zranil. Blond vousáč bojoval s jednou rukou zlomenou, visela mu bezvládně podél těla. Rachel využívala každé příležitosti kopnout nebo udeřit do zraněné paže, a když vykřikl a chytil se za ni, šla mu po rozkroku nebo hlavě.

Na Inez to udělalo ohromný dojem a uvažovala, jestli chodila do kurzů sebeobrany, než se stala nesmrtelnou. Ačkoli, kdo říká, že teď na ně chodit nemůže. Rachel tam mohla chodit poté, co se stala nesmrtelnou,

Zběsilý řev prořízl vzduch a Inez se zamračila, protože neviděla, že by se ústa blond nesmrtelného pohybovala. A byla si docela jistá, že zvuk nepřichází od Rachel. Rozhodně to byl mužský řev… nebo možná náklaďák, který jede okolo, uvažovala nepřítomně a pomalu obrátila oči, aby se podívala k silnici.

Lehce ji překvapilo, když spatřila Thomase strnulého na vrcholu kamenného schodiště. Viděla, jak mu oči ve tmě stříbrně září a upřímně doufala, že nemyslí na sex s ní, v jejím stavu. Milovala ho z celého srdce, ale teď opravdu nebyl čas na sexy stříbrnou zář, která na něj vždycky vyzradila, že na to má chuť, pomyslela si, tak trochu omámená.

Myslelo se jí stále hůř a po tom pádu vážně neměla moc jasno v hlavě, ale tušila, že zhoršování by mohlo mít co dělat s krví, která jí tekla hned na několika místech.

Řev vzteku a bolesti, který se mu najednou vydral z hrdla, Thomase dokonale překvapil. Prohnal se hrudí a vyletěl ze rtů, když spatřil Inez, zakrvácenou a potlučenou, ležela u paty schodů jako nějaká pohozená panenka. Vrhl se vpřed, dolů po schodech valil jako lavina, jeho tělo se pohybovalo s každým schodkem rychleji, poslední dva přeskočil až na zem vedle Inez.

Vnímal Bastiena s Etiennem, přehnali se kolem nich, pronásledovali blond nesmrtelného, ale věděl, že ho nechytí. Když totiž zařval, Rachel a vousáč se po něm podívali. Jakmile vystartoval dolů ze schodů, muž nemeškal a vrazil do Rachel, která zrovna nedávala pozor, až odletěla a spadla na záda, a dal se na útěk. Čímž získal náskok, který potřeboval.

Očima těkal po zraněních Inez, padl na kolena a instinktivně po ní sáhl. Podebral ji, zvedl do náručí a přivinul na prsa, a pak se zarazil, když zasténala bolestí. Znovu mu začalo bít srdce. Byl si jistý, že je mrtvá a už začínal truchlit, a teď, ačkoli ho při jejím bolestném úpění bolelo srdce, pro jeho uši to byla rajská hudba.

“Inez,” zašeptal jí do vlasů, víčka pevně sevřená, do očí se mu hrnuly slzy úlevy. “Je to v pořádku, lásko. Jsi v pořádku.”

“Ne,” zamumlala slabě, její dech mu ovanul krk. “Žádný sex, Thomasi. Bolí to.”

“Blouzní.”

Thomas zvedl oči k Terri vedle sebe, tvářila se ustaraně. Potom se přes ni zadíval na ostatní, kteří se teď vraceli za nimi. Přimhouřené oči zabodl do bratranců a otevřel pusu, aby se do nich pustil, a pak strnul a polekaně shlédl na Inez.

“Srdce zpomaluje,” hlesl ochromený hrůzou.

“Polož ji, Thomasi,” nařídil vážně Bastien, svezl se na kolena vedle něj.

Thomas k němu prudce otočil hlavu, chtěl ho zmlátit za to, že tohle všechno způsobil, tím svým stupidním plánem, ale kvůli tomu přece nepustí Inez. Dřív než mu aspoň stačil říct, ať táhne do pekel, Bastien pevně řekl: “Vím, že mě právě v této chvíli pravděpodobně nenávidíš, Thomasi, ale věř mi, nemůžeš mne nenávidět víc, než se nenávidím já sám. Teď ji polož, aby ji Rachel mohla prohlédnout. Možná ji budeš muset začít proměňovat ihned, jestli ji máme zachránit.”

Thomas na zlomek vteřiny zaváhal a potom Inez opatrně uložil na záda na zem.

Rachel okamžitě přiklekla z druhé strany. I když pracovala v márnici, byla doktorka, a bylo to poznat, když rychlými pohyby rukou ohledávala Inez, při práci si mumlala: “Zlomená noha, zlomená klíční kost, polámaná žebra, fraktura lebky… Ztratila hodně krve… příliš mnoho.” Vzhlédla na Thomase a řekla: “Musíš ji proměnit. Hned.”

“Nepočká to, než se vrátíme do domu?” zeptala se s obavami Terri.

“Bude mrtvá, až se vrátíme do domu,” stroze oznámila Rachel.

Thomas si okamžitě zvedl zápěstí k puse, mínil si je prokousnout, ale před obličejem se mu objevil otevřený kapesní nůž.

S pohledem na Etienna, který mu ho podával, zabrblal: “Díky,” a potom ho vzal a prořízl si zápěstí čtyři palce dlouhým řezem. Ignoroval bolest, která mu vystřelovala až do ramen, bleskově se předklonil, a hned se zarazil, když si uvědomil, že ústa Inez jsou zavřená.

Rachel jí pohotově položila jednu ruku na čelo a druhou na bradu, a rozevřela rty. Thomas přitiskl zápěstí Inez k puse.

“Haló! Je tam dole všechno v pořádku?”

Thomas se ani neobtěžoval ohlédnout, nechal na ostatních, aby lapálii vyřídili. Matně si uvědomoval, že Etienne odchází, aby se toho ujal, a pak zvedl zápěstí, kouknul na ně a zamračil se, když uviděl, že nanoboti dělají svou práci a krvácení se zastavilo.

“Dostala dost?” zeptala se Rachel Bastiena.

Thomas se po něm podíval, uviděl, že se mračí. Poznal, že váhá něco říci a vyštěkl: “No tak co?”

“Pravděpodobně dostala dost, aby se proměna spustila,” odtušil pomalu.

“Ale?” pobídl ho Thomas, věděl, že to není celé.

“Ale jestli je na tom tak špatně, jak tvrdí Rachel, nemusela by žít dost dlouho, aby její tělo samo sebe opravilo a dokončilo proměnu,” přiznal a rychle dodal: “Ale slyšel jsem, že čím víc krve nesmrtelný dá, tím rychleji opravy postupují a tak je i větší naděje, že vážně zraněný smrtelník proměnu přežije.”

Tak tak stihl dokončit větu dřív, než se Thomas znovu pořezal. Dávalo mu to dokonalý smysl. Čím víc nanobotů do ní nalije, tím rychleji mohou pracovat, a tady a teď rozhodně bojovali s časem. Srdce Inez tlouklo minutu od minuty stále pomaleji.

Thomas si rozřízl ruku šestkrát, než se nechal ostatními přesvědčit, že už jí dal dost. Pak si ji zvedl do náručí a pokusil se stát, srdce mu polekaně přeskočilo, když zjistil, že se mírně kymácí a Inez téměř upustil.

“Dej mi ji, Thomasi,” řekl tichým hlasem Bastien.

Zamračil se na něho, ale ve skutečnosti neměl na vybranou. Vůbec si nebyl jistý, že se sám dokáže dostat do domu bez pomoci. Rozhodně to nezvládne, pokud ji ponese. Neochotně Bastienovi dovolil ji převzít, vrávoral za ním, když se s Inez v náručí obrátil, a zakopl a zůstal stát, když se mu zhoupla země pod nohama.

“Dovol mi, abych ti pomohl.” Etienne byl vedle něj, přehazoval si jeho ruku přes ramena. “Dopravíme vás oba do domu a dáme vám krev. Dal’s jí hodně a musíš mít bolesti.”

Thomas byl prakticky v agónii, ale neřekl ani slovo, soustředil se na to, aby se udržel na nohách, když šli ke schodům.

Tohle byla snad nejdelší procházka jeho života. Točila se mu hlava a trpěl bolestí ze ztráty krve, ale taky byl vzteky bez sebe na tytéž lidi, kteří se mu teď snažili pomoci, že dostali Inez do téhle situace, a šílel strachy kvůli mukám, kterými bude brzy procházet – a které už vlastně začínala zakoušet. Zvýšené množství podané krve bylo možná dobré k urychlení oprav, ale urychlilo také nástup utrpení, a Inez už sténala a začínala se zmítat bolestí, když odbočili na chodníček před pronajatým domem.

Terri běžela napřed, aby odemkla vchodové dveře, a z těch se na ně rozlilo světlo, když otevřela. Thomas uslyšel Terri vykřiknout překvapením, ale nechápal proč, dokud mu Etienne nepomohl přes práh a neuviděl Lucerna a Kate v hale, a Vincenta a jeho životní družku Jackie ve dveřích obývacího pokoje.

Hleděl na ně, ale nedokázal v sobě vykřesat ani jiskřičku zájmu o jejich přítomnost. Bolest se cestou k domu čím dál víc zhoršovala, protože se nanoboti v jeho organismu snažili rozmnožovat a spotřebovávali tu trochu krve, která zbyla. Vyrazili z krevního řečiště hledat krev a on trpěl, ale když si uvědomil, že Bastien nese Inez do obýváku, posbíral sílu a zavrčel: “Nahoru. Náš pokoj.”

Bastien se nepřel. Hned odbočil ke schodům, ještě požádal Terri, aby přinesla jeden z chladicích boxů s krví, které přivezli, to už vyrazil vzhůru.

Etienne zamířil s Thomasem stejným směrem, ale než došli ke schodům, Thomase zasáhla taková vlna bolesti, že se zlomil v pase a nohy mu vypověděly poslušnost. Jestli se Etiennovi podařilo uchránit ho od pádu na zem nebo ne, se už nedozvěděl. Ztratil vědomí.

Když se probral, zjistil, že leží na jedné z postelí v pokoji, který si s Inez vybrali. Na zubech měl naražený poloprázdný sáček krve a nakláněl se nad ním Etienne a Terri, s ustaraným výrazem na tváři.

Terri vypadala, že se jí ulevilo, když otevřel oči, ale Etienne vyhlížel ještě ustaraněji a přes rameno zakřičel: “Budí se.”

Thomas viděl, že se mu pohybují rty a uvažoval, proč je tak těžké rozumět jeho slovům, a pak zaregistroval pronikavý, úpěnlivý nářek, který prořezával vzduch. Prudce otočil hlavu. Uviděl Inez, svíjela se na vedlejší posteli, zatímco se ji Rachel s Bastienem snažili udržet dole.

Ignoroval bolest, která ho stále rozežírala, a vytrhl si sáček z pusy. Z dírek po tesácích okamžitě vytryskly malé gejzíry krve, ale ty ignoroval také a sáček odhodil na postel, pokoušel se vstát a jít k Inez.

“Sakra!” Etienne ho popadl za ramena, bez větší námahy ho donutil vrátit se do postele, zatímco Terri chytala stříkající pytlík.

“Zůstaň ležet,” okřikl ho Etienne, Terri zatím sáček zabalila do ručníku a vyběhla z pokoje. “Potřebuješ víc krve. Nebudeš jí k ničemu, dokud se ti nevrátí síla. Bastien a Rachel pomáhají Inez.”

“Proč jste jí ještě nedali drogy?” zavrčel Thomas, rvačku s Etiennem vzdal. Stejně byl bez šance, udržel ho dole jednou rukou a ani nemusel moc tlačit.

“Jsou v jiném boxu. Lucern už šel pro ně,” vysvětlil a dodal: “Teprve teď jsme vás sem donesli. Ten sáček byl první, který jsme ti nabodli na zuby.”

“Tady.” Nejstarší syn Marguerite, Lucern, vrazil do ložnice s Kate za patami. V běhu prohrabával chladničku, kterou nesl. Zabrzdil vedle Bastiena, podával mu ampuli a stříkačku, a Bastien sundal jednu ruku z Inez, sáhl pro ně, ale její zdravá paže se v tu ránu vyškubla ze sevření jeho druhé ruky a trefila ho do obličeje.

Thomas se zasmál, jak letěl pozadu z postele. Přesně tohle mu chtěl udělat tam dole u řeky. Jeho srdce plesalo, že mu Inez jednu vrazila místo něho.

“Bastiene.” Kate oběhla Lucerna a přiklekla k padlému, a odněkud se zjevil Vincent a Jackie, ačkoli Thomas neměl ponětí odkud. Až doteď si jich v pokoji nevšiml, ale najednou stáli u postele a pomáhali Rachel udržet Inez. Nanoboti, ruku v ruce s bolestí, jí dodávali nadlidskou sílu a tak, dokonce i ve třech, měli co dělat, aby ji udrželi na místě.

“Dejte jí ty zatracené drogy!” zařval Thomas, nebo o to se aspoň pokusil, jeho hlas neměl tu sílu, co obvykle. Fakt potřebuju víc krve.

Bastienova hlava se zničehonic objevila na druhé straně postele a její majitel lezl dopředu. Ignoroval svůj zlomený, krvácející nos, zabodl injekční stříkačku do ampule a natáhl drogu. Jakmile byla plná, vytáhl jehlu, tiskl píst, dokud špičkou nevytryskla průsvitná tekutina, a pak jehlu zapíchl Inez přímo do žíly, Vincent mu přidržoval její paži nataženou.

Všichni napjatě čekali, pozorovali Inez. Zápolení a křik začaly slábnout skoro okamžitě, mlácení se proměnilo v neklidné svíjení a výkřiky v hlasité sténání, a pak se přestala pohybovat a ztichla.

Kolektivní oddechnutí úlevou proběhlo místností jako vlna a pak se všechny oči obrátily k němu.

Etienne promluvil první. “Otevři pusu,” nařídil a připlácl mu sáček na stále vysunuté tesáky dřív, než kdokoli jiný stihl promluvit.

Thomas měl podezření, že za tím byla Etiennova snaha zabránit mu verbalizovat některé zuřivé myšlenky, které mu vířily hlavou.

“Teď,” opáčil suše Vincent. “Chce nám někdo povědět, kdo je tato mladá žena a co se do pekla stalo?”

Bastien měl svěšená ramena, když rekapituloval noční události.

“Vy jste použili Thomasovu životní družku jako návnadu?” zeptal se Lucern doslova v šoku, když Bastien skončil. “Jeho životní družku? Třebaže byla ještě smrtelná?”

Thomas zavřel oči, z hloubi duše vděčen za Lucernovu reakci, cítil zadostiučinění ve svém hněvu. Životní družka byla nesmrtelnému drahá jako jeho vlastní život. Smrtelníci se mohli rozvést a znovu oženit, vdát, a střídat partnery po libosti, pokud chtěli, ale pro nesmrtelné byla družka dar, který se dostává jednou za život, nebo dvakrát, pokud měli štěstí. A u nesmrtelného to byl velmi dlouhý život.

“Ježíši, Bastiene. Co sis to umanul?” Lucern si znechuceně prohrábl vlasy. “Já osobně bych tě zabil, kdybys o něčem takovém byť i jen uvažoval, pokud by šlo o Kate. A proklatě dobře vím, že ani ty bys Terri takhle neriskoval.”

“Já nemyslel,” nešťastně přiznal Bastien. “Prostě jsem se tolik bál o máti… a myslel jsem si, že dokážu udržet Inez v bezpečí. Myslel jsem, že jsem vzal v úvahu všechny eventuality.”

“My jsme si mysleli, že jsme vzali v úvahu všechny eventuality,” ozval se zachmuřeně Etienne, rozhodnutý nenechat Bastiena ve štychu samotného.

Lucernovy oči zalétly k Etiennovi a pak se přezíravě vrátily zpátky, a Thomas viděl, jak Etienne zatnul ruce v pěst. Najednou mu došlo, že není jediný, koho dva starší bratři Argeneau s gustem přezírají jako nedospělé štěně. Něco z jeho vzteku na Etienna se najednou vypařilo, nahrazeno solidárností. Oba jsme na jedné lodi, pomyslel si, a pak pohlédl na staršího bratrance, když Lucern prošel uličkou mezi postelemi.

Ten pohledem mlčky putoval po nyní již klidné Inez, vážnýma očima prohlížel její zranění, teprve pak se obrátil k Thomasovi.

“Jak moc se zlobíš?” zeptal se.

Thomas zatnul zuby, ta otázka v něm znovu rozdmýchala zlost a najednou mu sáček v puse vybuchl, červená tekutina vystříkla všude okolo.

“Myslím, že to je odpověď na mou otázku,” řekl suše Lucern, při tom si utíral krev z tváře.

Terri vyběhla z pokoje pro další ručníky.

Strhl si prasklý pytlík ze zubů, znovu se pokoušel posadit, tentokrát toužil chytit Bastiena pod krkem, zuřivost v něm bublala jako láva.

“Lehni, tygře.” Lucern ho zatlačil zpátky do postele. “Nejsi dost silný, aby sis to s Bastienem rozdal, zatím, potřebuješ víc krve. Krom toho, máti by ti nikdy neodpustila, kdybys ho zabil.”

Etienne mu okamžitě připlácl na zuby nový pytlík krve, sotva Thomas padl na postel. Terri se vrátila s hromádkou ručníků a Etienne s Lucernem si každý vzali jeden, aby se utřeli.

“Raději se převléknu,” zamumlal Etienne, vstal a odešel.

Sotva zmizel, Lucern se posadil na kraj postele vedle Thomase. “Musíš ho vzít aspoň dílem na milost, Thomasi. Bastien je organizátor. Starý zvyk, už dlouho řídí firmu. Zvažuje pro a proti. Nepochybuji, že promyslel možnosti, zvážil rizika a byl přesvědčený, že má všechno pod kontrolou. Nemyslím, že by ten plán prosazoval, kdyby se domníval, že existuje reálné riziko pro tvou životní družku.” Odmlčel se, dal mu čas o tom přemýšlet a potom dodal: “A to by neexistovalo, kdyby všichni nepřestali dávat pozor.

Toť pokaždé nejnebezpečnější okamžik,” pokračoval s trpkým úšklebkem. “Nedokážu ti vypovědět, kolik znamenitých bojovníků jsem vidět zahynout poté, co bitva skončila. Přestali být ve střehu a uvolnili se a vtom zajatec, jeden z nepřátel, kterého měli za vážněji zraněného, než byl, se najednou vzmužil a zabil je.”

Thomas na něho prostě zíral, oči nad pytlíkem s krví v puse vykulené. Lucern nebyl moc hovorný. Vlastně to bylo poprvé, co od něho slyšel víc, než holou větu o několika slovech. Nesmrtelnému bylo přes šest set let. Býval válečník, oháněl se těžkým mečem, když byl mladší, a pořád měl postavu, která je k tomu zapotřebí. Byl také spisovatel, sázel na papír kvanta slov, ale když došlo na mluvení, občas se zdálo, jako by všechna slova spotřeboval ve svých knihách a už neměl, co říci.

Lucern pohlédl na Bastiena, zamyslel se nad ním, a pak potřásl hlavou a zadíval se zase na Thomase. “Bastien kvůli tomu nyní trpí pocitem viny. Až se omluví, nech to plavat. Jsme jedna rodina a dokonce i nesmrtelní dělají chyby.”

Thomas zaváhal, pohledem sklouznul k vedlejší posteli. Rachel s Bastienem tam opečovávali Inez. Rachel z ní odřezávala šaty a ovazovala rány, které se zvolna zavíraly, zatímco Bastien ji držel mírně zvednutou, jednou rukou pod krkem a rameny, snažil se ji krmit. Ještě neměla zuby a oni neměli kapačku, takže mu nezbylo, než jí lít krev do krku, přímo ze sáčku.

Lucern ho poplácal po rameni a Thomas se ohlédl, uviděl, že se vrátil Etienne a Lucern se zvedá na nohy.

“Kate a já vyklidíme pole. Budeme dole, kdybys nás potřeboval. Stačí křiknout.”

Thomas ho pozoroval odcházet, viděl, že Kate, Jackie a Vincent jdou za ním, nechali zbylé dva páry, ať se postarají, jak umí.

“Omlouvám se, Thomasi,” řekl Etienne vážným hlasem, tím si znovu získal jeho pozornost. “Opravdu jsme si nemysleli, že Inez hrozí skutečné nebezpečí. Mysleli jsme si, že ji dokážeme udržet v bezpečí, jinak bychom to nikdy nenavrhli.”

Thomas zaváhal, čekal, že v něm vzkypí důvěrně známá zlost, ale tentokrát nic. Cítil jenom únavu. Vyčerpaně přikývl, zavřel oči a čekal, až se sáček v puse vyprázdní.

Zkonzumoval pět pytlíků, než mu Etienne a Terri neochotně dovolili vstát. Okamžitě šel koukat Rachel přes rameno, oči měl plné úzkosti, když se zahleděl na Inez.

“To je všechno, co pro ni teď můžu udělat,” konstatovala Rachel, zakryla Inez až po bradu a posadila se na kraj postele. “Dala jsem jí nohu do dlahy, ovázala rány… teď už nám nezbývá, než ji pořád dál napájet krví. Na řadě jsou nanoboti.”

Všichni mlčeli, dívali se na bledou tvář Inez. Momentálně klidně odpočívala, ale nikdo nebyl dost naivní, aby si myslel, že to tak zůstane. Přijde fáze, kdy už ani drogy nedokážou bolest potlačit a její mysl zaplaví hrůzné vidiny ohně, smrti a krve. Bude mít halucinace, že ji upalují zaživa nebo rvou na kusy. Zabránit této části proměny bylo zhola nemožné.

“Jsi bledá.”

Thomas pohlédl na Etienna, když promluvil, všiml si, že se s obavami dívá na svou ženu.

Rachel se pousmála a opřela se mu o rameno. “Ani ty nevypadáš dvakrát dobře.”

“Dole v lednici je krev a také spousta potravin,” odtušil Bastien. “Co kdybyste si zašli na pár pytlíků a udělat něco k jídlu?”

Etienne s Rachel si vyměnili pohled a pak se vytratili od postele. “Zavolejte, kdybyste nás potřebovali.”

Bastien se otočil na Terri. “Měla bys jít s nimi, Terri. Jsi bledinká jakbysmet.”

Terri toužebně koukla po odcházející dvojici, ale potom se ohlédla, s úzkostí těkala pohledem mezi Thomasem a Bastienem, a nakonec zavrtěla hlavou a řekla: “Zůstanu s vámi.”

Věděl, že se bojí nechat je spolu samotné ze strachu, že se na Bastiena vrhne, sotva odejdou. Thomas otevřel pusu, aby jí řekl, že to je v pohodě, ať klidně jde, ale Etienne ho předběhl.

“Přineseme vám něco sem, všem třem,” slíbil bratranec, když vyprovázel Rachel ze dveří.

Pokrčil rameny, šel si sednout na kraj postele a vzal ruku Inez do dlaní.

“Měl by ses jít vysprchovat a pak se trochu prospat.”

Thomas při Bastienových tichých slovech vzhlédl. Terri spala na druhé posteli, kde prve ležel on, už celé hodiny. Jinak tu byli sami, každý na jedné straně postele, ve které ležela Inez.

Pokrčil rameny, obrátil pohled zpátky k Inez. “Běž první. Chci zůstat s Inez pro případ, že by se probudila.”

Bylo dávno po soumraku, noc druhá, odkdy byla zraněna a proměněna. Nebylo to lehké, pro nikoho z nich. Drogy každopádně pomáhaly, přesto se chvílemi zdálo, že bolest, která ji mučila, vůbec netlumí, a bylo zapotřebí několika lidí, aby ji udrželi v posteli. Rachel s Etiennem se několikrát vrátili, během noci a dne, kdy se Inez proměňovala, pomáhat Thomasovi, Bastienovi a Terri ve snaze udržet ji v klidu, aby si znovu neotevřela hojící se rány, když bojovala s bolestí stejně jako s démony v halucinacích, což byl průvodní jev proměny.

Ačkoli nejhorší byl křik. Jeden každý výkřik drásal Thomasovi srdce jako nějaký spár, zarýval se hluboko. Ale před pár hodinami to ustalo a od té doby klidně a tvrdě spala.

Když Bastien prve Terri navrhl, aby si zdřímla, zaváhala, a pak si lehla na vedlejší postel. Prý s ní mají zatřást, kdyby ji potřebovali, a upadla do hlubokého, vyčerpaného spánku. Od té chvíle byl Thomas s Bastienem sám. Spolupracovali, čas od času jí dali sáček krve nebo další injekci, když začala jevit známky bolesti.

“Mohlo by ji to rozrušit, kdyby se probrala a našla tě takhle pokrytého krví.” Bastien na to šel od lesa.

Thomas se na sebe podíval a zamračil se. Ani jeden se od návratu do domu nepřevlékl, a oba teď měli šaty pomačkané a potřísněné krví. Ale on byl navíc pěkně prosáklý kombinací krve Inez a těch dvou sáčků, které vylil. Šaty mezitím uschly, ztvrdly v nechutný krunýř, a Inez by rozhodně rozrušilo, kdyby se vzbudila a uviděla mě takhle, pomyslel si.

Přikývl, ale zaváhal, pohledem zase sklouznul k Inez.

“Zůstanu s ní,” ujistil ho Bastien vážně.

“Děkuji,” zašeptal automaticky Thomas, když pustil ruku, kterou držel a vstal.

“To je to nejmenší, co mohu udělat,” povzdechl si Bastien a podíval se mu do očí. “Je mi to líto, Thomasi. Nikdy jsem ji neměl takto ohrozit. Nikdy bych to neudělal, uvědomit si, že by se mohlo stát toto.”

“V pořádku, Bastiene, vím, že ne,” přerušil ho Thomas, mávnutím ruky omluvu skrečoval. Hlavou mu letěla Lucernova slova. “Krom toho, jsi rodina a dokonce i nesmrtelní dělají chyby.”

“Děkuji ti,” řekl Bastien tichým hlasem.

Thomas pokrčil rameny a pak tvrdým tónem dodal: “Ale kdyby umřela, nebyl bych tak shovívavý.”

“Já vím,” řekl vážně Bastien. “Ztratil bych tě spolu s ní.”

Neobtěžoval se to popírat a jednoduše se odvrátil. Nikdy by jim neodpustil, Bastienovi ani Etiennovi, kdyby kvůli nim ztratil Inez. Nikdy.

Popadl ruksak, protáhl se z místnosti a přešel chodbou do koupelny, kde se rychle osprchoval a vzal si čisté, nebo aspoň skoro čisté, oblečení. Čisté šatstvo mu došlo, ale tohle minimálně nebylo potřísněné krví.

Při návratu do ložnice skoro vrazil do Etienna, který byl zrovna na odchodu.

“My ostatní půjdeme prohledávat York, jestli neobjevíme nějakou stopu po máti nebo po tom nesmrtelném.”

“Rachel je jediná, kdo ho viděl,” zamračil se Thomas.

“Jo, ale Terri podle jejího popisu nakreslila skicu a Rachel tvrdí, že na ní je, jakoby si z oka vypadl. Takže si každá dvojice vezme jednu třetinu centra města a projde ulici za ulicí.”

Thomas vyčerpaně přikývl. Úplně zapomněl na obrázek, který Terri skicovala v ložnici, mezi jednotlivými záchvaty Inez. Rachel jí koukala přes rameno a vyváděla kvůli maličkostem jako například: “Ten nos byl trochu větší… ty oči šilhavější… vlasy kratší…” dokud neusoudila, že teď to Terri trefila správně.

“Bastien a Terri zůstávají s tebou a Inez,” navázal Etienne, protáhl se kolem něho ke schodům. “Ale zavolej mi na mobil, kdybys nás potřeboval.”

Thomas pozoroval, jak odchází, a potom pokračoval do pokoje.

Terri pořád spala, ale Bastien vzhlédl, když vstoupil. Měl kruhy pod očima z vyčerpání, což je opravdu velmi výjimečné, při jejich konstituci.

“Měl bys jít spát. Jsi vyčerpaný,” podotknul Thomas, když odložil batoh a šel si zase sednout na kraj postele.

Bastien zaváhal a pak sklopil oči k Inez, dřív než řekl: “Pokud jí dáme další sáček krve, myslím, že bude bezpečné, pro nás pro oba, trochu si pospat.”

Thomas pohlédl na Inez. Nechtěl spát, ale věděl, že Bastien si nelehne, pokud nebude aspoň předstírat, že si míní dát dvacet, tak přikývl.

K velké úlevě všech se Inez v půli odpoledne vyvinuly zuby. Krom toho, že šlo o znamení, že už má nejhorší za sebou a blíží se konec proměny, bylo rázem snazší ji krmit a nadělalo se při tom mnohem méně svinčíku. Bastien se sklonil pro sáček krve do nyní téměř vybrakovaného chladicího boxu, potom vyndal ještě jeden a nabídl ho Thomasovi. Když zavrtěl hlavou, Bastien zaváhal a pak si ho nabodl na vlastní zuby. Thomas zatím vzal suchý, ale krví prosáklý ručník a zamával jím Inez pod nosem. Její zuby se okamžitě vysunuly a on jí bez námahy napíchl pytlík na tesáky.

Dlouho to netrvalo a jeden i druhý sáček byl prázdný, a Thomas si zalezl na postel vedle Inez. Lehl si na bok, nechal mezi nimi kousek, aby ji na malém lůžku neutlačoval.

Sotva to udělal, Bastien si lehl na vedlejší postel a přitulil se k Terri. Jeho dech se brzy prohloubil a ustálil, což Thomasovi napovědělo, že usnul.

Přestože sám spát nemínil, Thomas brzy zjistil, že se mu zavírají oči a také odplouvá do říše snů.

17. KAPITOLA

Inez se probudila a vyletěla do sedu, strachem jí srdce bušilo v rytmu šíleného kvapíku. Chvilku trvalo, než zaplašila zbytky noční můry, která ji vyhnala ze spánku, a uvědomila si, že je na jedné ze dvou postelí v ložnici domku.

Zhluboka se nadechla úlevou, strach se začínal vytrácet. Rozhlédla se po pokoji a vytřeštila oči, když uviděla ten binec. Zakrvácené oblečení a ručníky se povalovaly úplně všude, a neuvěřitelné množství prázdných krevních sáčků jen tak bez ladu a skladu leželo v rohu.

Pohledem sklouzla k muži na posteli vedle ní. Thomas. Měl na sobě jiné oblečení, než si pamatovala z noci, kdy nastražili past, a spal na boku, na samém krajíčku postele. Viděla, jak se mu spící, vyčerpaná tvář podrážděně svraštila, když na ni vinou jejího hemžení dopadl kroužek světla, a ten pohled ji rozesmál.

Obrátila hlavu k lampičce na nočním stolku mezi postelemi, podvědomě ji chtěla zhasnout, aby ho nevzbudila, ale pohledem uvízla na vedlejší posteli. Vykulila oči, když tam uviděla Bastiena Argeneau a Terri. Byla přikrytá, ale on ležel na dece. Na rozdíl od Thomase, měl na sobě tytéž šaty, co si vzal v noci, kdy nalíčili past. Ty teď byly pomačkané a ztuhlé zaschlou krví. Stejně jako Thomas, měl tvář vyčerpanou a skoro šedou únavou.

Natáhla se po lampě, zhasla a znovu ulehla. Bohužel to nevypadalo, že dokáže usnout. Nebyla unavená, zato byla hladová. Kručelo jí v břiše a trochu ji trápily křeče z hladu, což ji přimělo k zamyšlení, jak dlouho asi byla mimo. Dost dlouho, když Thomas s ostatními spotřebovali tolik krve, tipla si při vzpomínce na hromadu prázdných krevních sáčků v rohu.

A zakrvácených ručníků. Zamračila se a začala opatrně hýbat údy, jedním po druhém, aby zjistila, kde je zraněná, ale všechny se zdály v pohodě. Až na to, že ji bolelo břicho hlady, necítila žádnou bolest, přesto si matně vzpomínala, jak se jí noha zpříčila mezi nohama toho nesmrtelného, když uháněl po ulici, a na příšernou bolest, která na sebe nenechala dlouho čekat. Vybavila si, že v té chvíli byla přesvědčená, že ji má zlomenou, ale teď došla k závěru, že musela být jenom vykloubená nebo tak něco, protože se zdála zdravá, a když s ní zacvičila, nebolelo to.

Všechno, co přišlo potom, měla rozmazané, kromě výbuchu bolesti, když hlavou bouchla do betonu. Nejspíš to muselo parádně krvácet. Zranění hlavy vždycky hrozně krvácí. Ačkoli hlava teď byla taky v pořádku. Jenom žaludek zlobil.

Přehodila nohy na stranu a opatrně se posadila, hýbala se pomalu a plynule, aby neprobudila Thomase.

Chvíli nehybně seděla na kraji postele, čekala, jestli zničehonic nedostane závrať nebo se neozve bolest. Když ji nic z toho nepostihlo, veleopatrně se zvedla na nohy. Překvapilo ji, že jsou drobet vachrlaté. Nicméně ji unesly a fungovaly celkem dobře, jak zjistila po pár krocích. Skoro už překonala vzdálenost od postele ke dveřím, šla za světlem, které dovnitř pronikalo škvírou pod nimi, když si uvědomila, že je nahá jako prst.

Ušklíbla se, snažila se vymyslet, kde by asi tak mohl být její kufr, ve vztahu ke dveřím. Pochybovala, že by Rachel s Etiennem ocenili její promenádu domem naostro.

Ale čím déle tam potmě stála, tím lépe viděla, přinejmenším dost, aby rozeznala nejasné obrysy v místnosti. Předpokládala, že pomáhá tenká čárka světla plížící se pode dveřmi. Došla ke kufru, ležel otevřený na podlaze. Mínila si obléct nějaké šaty, ale jako první jí pod ruku padl hedvábný župan a dovolila hladu, aby ji přesvědčil, že má raději vklouznout do něj a honem vstát a vrátit se ke dveřím. Hladové křeče sílily každým okamžikem a už se nemohla dočkat, až vyplení ledničku.

Dům byl tichý a prázdný, když scházela ze schodů, a tak maně uvažovala, jestli Rachel a Etienne pořád spí, ale světlo by bylo pravděpodobně zhasnuté, kdyby ještě nevstali. Museli jít ven, pomyslela si, to už kráčela halou ke kuchyni.

Světlo v kuchyni bylo zřejmě jediné, které zatím v domě nesvítilo. Rozsvítila, když vešla, nohy ji nesly rovnou k ledničce. Otevřela dvířka a se zájmem prohlížela obsah. Spousta věcí, ale většina potřebovala uvařit a ona byla příliš hladová, aby čekala. Uviděla nějaký sýr, chňapla po něm, pak ještě popadla skotské vejce a zavřela dvířka ledničky a odnesla jídlo k lince. Konvice byla z poloviny plná, tak jen stiskla tlačítko ohřevu.

Ze skříňky si podala talíř, otevřela plastový obal skotského vejce a vysypala je ven. Málem se ani nedotklo talíře. Bleskově pustila igelit, vzala do rukou natvrdo uvařené vajíčko obalené sekanou a ukousla si. Měla je radši ohřátá, ale jíst se dala i za studena a ona měla příliš veliký hlad, než aby ztrácela čas s mikrovlnkou.

Žvýkala a polykala, při tom obrátila pozornost k sýru, jenže ten nešel rozbalit tak jednoduše jako obal vajíčka. Zamračeně se vydala k příborníku a otevřela šuplík. Sáhla po noži, ale zarazila se, když jí o tvář zavadil jemný vánek. Vzhlédla, srdce jí leknutím klopýtlo, když uviděla, že zadní dveře jsou pootevřené.

Pustila malý nožík, po kterém původně sahala, raději sevřela velký řeznický nůž. Nevytáhla ho ze zásuvky, jenom ho svírala v prstech, pohledem jela po kraji dveří, všimla si, že zámek je vylomený. Dveře byly otevřeny násilím.

Šouravý zvuk vzadu za ní ji přiměl pomalu se otočit, ruku nechala v zásuvce, stále svírala řeznický nůž, když se obracela ke klenutému průchodu, který vedl do haly. Jistou část jejího já nijak zvlášť nepřekvapilo, že tam uviděla stát blonďatého, vousatého nesmrtelného. Pohledem přelétla černé šaty a svrchník.

“Uzdravuješ se rychle,” podotknul, očima jí brouzdal po těle v růžovém hedvábném županu. “Byl jsem si jistý, že ta noha je zlomená.”

“Já si to taky myslela,” připustila, zadívala se na svoje nohy schované pod županem. Povytáhla ho, volnou rukou, a předvedla dokonale zdravé lýtko. Pootočila nohu, zneužila to jako záminku mírně se posunout do boku, právě tak akorát, aby zamaskovala ruku, kterou povytáhla ze šuplíku, i s nožem. “Nejspíš byla jenom vykloubená.”

Pohledem se vrátil k její tváři, povytáhl jedno obočí. “A zranění na hlavě?”

“Ta vždycky hodně krvácí. Naštěstí už mě dneska moc netrápí,” opáčila klidně, v duchu si říkala, jak je tohle celé bizarní. Vede naprosto obyčejný rozhovor s mužem, který ji opakovaně napadl. Odkašlala si. “V Amsterdamu jsi mě ovládal taky ty?”

Zavrtěl hlavou. “To byl někdo jiný.”

Přikývla, ale zamračila se. “Proč?”

“Nejspíš proto, že to nařídil šéf.” Jak prosté.

“Ale proč mě?”

“Nemám ponětí, proč to dělal on, ale můj rozkaz zněl, udržet tebe a Thomase tady v Yorku, a ze stopy Marguerite… oba vás zabít, pokud to bude nezbytné ke splnění rozkazu.” Pokrčil rameny. “Pořád vymýšlíš nová místa, kde hledat.”

Inez pomalu kývla. “Čili, Marguerite je naživu?”

“Pokud vím.”

Mlčky na něj zírala, čekala, ale když tam pořád jenom tak stál a vteřiny ubíhaly, napětí si začalo vybírat svou daň, až už to nevydržela a zeptala se: “Takže jsi mne přišel zabít?”

Místo odpovědi odhrnul cíp pláště, odhalil meč, který skrýval. Spolu s výmluvným úsměvem to stačilo, aby jí ztuhla krev v žilách a prsty stiskly rukojeť nože za zády pevněji.

“Proč jsi nade mnou nepřevzal kontrolu?” zeptala se, najednou se jí chtělo protahovat konverzaci a odkládat cokoli, co s ní má v plánu.

“Nechtěl bych, aby sis myslela, že jsem zbabělec, který se bojí maličké smrtelné ženušky,” řekl, výsměšný hlas mu podbarvovala zlost. “Nekontrolovaná a s řeznickým nožem, který schováváš za zády, máš šanci… viď?”

Inez sebou překvapeně trhla a uvědomila si, že i když ji neovládá, musí ji číst. Buď to anebo prostě věděl, co dělá, když vytahovala nůž. Tolik k momentu překvapení.

“Už jsi skončila s otázkami? Můžeme přejít k zabíjení bez toho, abys remcala o mém zbabělém jednání a tak dál? Nebo,” dodal jedovatě, “musíš vidět velikost mého penisu a přesvědčit se, že mám víc, než mini ruličku?”

“Ehm… ne, v tomhle tě vezmu za slovo,” zamumlala, pohledem klouzala po místnosti, v duchu mapovala, kde co je a hledala cokoli, co by jí proti němu mohlo pomoci.

Něco za ní tiše cvaklo, vzpomněla si na elektrickou varnou konvici, kterou zapnula.

“Dobře. Nuže, pojďme na věc, ano?”

Pohotově se ohlédla na blonďáka, který právě tasil meč.

“To je trošičku přehnané, nezdá se ti?” odfrkla, konečně vytáhla kuchyňský nůž ze zásuvky a teď ho držela u boku. K její velké úlevě se jeho oči přesunuly k malé zbrani. Využila chvilkové nepozornosti, sáhla pravačkou za sebe a popadla konvici.

“Snad,” připustil, obrátil pozornost zpátky ke své, mnohem větší čepeli. Zvedl ji, natáčel sem a tam, pozoroval, jak se v ní odráží kuchyňské světlo a hází prasátka. “Ale je to můj šťastný meč a s tebou jsem neměl moc štěstí, zatím.”

“Možná za to může tvůj přístup,” odtušila Inez, prsty našla držátko konvice a palec dala na páčku, která ovládala víko.

“Myslíš?” nadhodil ležérně.

A pak se zničehonic hnal k ní. Okamžitě konvici zvedla, rukou opsala půlkruh, stiskem palce zvedla víko a vychrstla na něj její obsah. Mířila na obličej. Vřelá tekutina mu zalila polovinu hlavy, tvář a krk. Z hrdla se mu vydral užaslý, bolestný řev, potácel se vzad.

V mžiku se zvrtla na patě a vyrazila k otevřeným zadním dveřím, ale chytil ji zezadu. Rozkřičela se bezmocným zoufalstvím, protočila se mu v náručí, aby byla čelem k němu. Sotva to udělala, zvedl ji ze země. Hrůzou vytřeštila oči, když uviděla, že otevírá pusu a z ní vyjíždí tesáky. Uvědomila si, že ji míní kousnout, instinktivně bodla nožem, vrazila mu ho do neopařené strany krku.

Krev z rány vytryskla, sotva vytrhla čepel, a právě se napřahovala k dalšímu bodnutí, když se stala legrační věc. Ten hlad, který ji trápil, ale dařilo se jí ho ignorovat, odkdy se objevil vousatý blonďák, už se najednou ignorovat nenechal. Ožil, rozzuřil se. Proměnil se v jejím těle ve skoro živoucí věc, jako by jí milion včel s bzukotem prolétal žilami… a potom ucítila podivné posouvání v horní dásni a něco ji píchlo do jazyka, takže překvapeně otevřela pusu.

“Ježíši,” vydechl blondýn. Strnul, tváře měli jen pár palců od sebe, s úžasem zíral na její ústa. “Proměnili tě. Proč jsem to nenašel ve tvých myšlenkách?”

Inez na něj prostě hleděla, v hlavě jako vymeteno. Neměla ponětí. Nevzpomínala si na žádnou proměnu. Poslední, na co si pamatovala, bylo padání a útržky nočních můr.

“Tys to nevěděla,” odtušil s nevěřícím smíchem.

A právě ten smích ji zbavil ochromení. Ťal do živého. Nenáviděla výsměch. Znovu se ohnala nožem, opět mu ho zarazila do krku.

Ruce, které ji držely, v šoku krátce stiskly silněji, a potom zařičel a zuřivě ji odhodil. Mrštil jí přes celou kuchyni. Narazila do kuchyňské linky na druhé straně místnosti takovou silou, že uslyšela zlověstné prasknutí v zádech a pak sklouzla na podlahu a prostě tam ležela, neschopná pohybu. Její zděšená mysl křičela, že jí zlomil páteř a že je paralyzovaná, ale měla problém tomu uvěřit. Prý je teď nesmrtelná. Má tesáky. Nesmrtelné páteř jistě jen tak nezlomíte.

Očima zalétla k vousatému blonďákovi. Pořád stál na druhém konci místnosti, těžce dýchal a probodával ji pohledem, jednu ruku na ráně na krku. Stál tak chvíli a pak ruku odtáhl a Inez uviděla, že se krvácení zastavilo. Byla si jistá, že zasáhla krční žílu, z bodných ran na krku by se měla řinout krev, ale zjevně už se hojil. Ne, že by jí bodnutí připadala na pohled menší, ale zahojila se natolik, že přestala krvácet. Což ji přivedlo na myšlenku, jestlipak se jí zahojí páteř.

Mohla by, usoudila v duchu, ale ne dost rychle, aby mne to zachránilo. Blond vousáč totiž opustil opačný konec kuchyně a teď rázoval k ní. Vypadal pěkně dožraně a Inez si maně vybavila, jak jí tu noc, kdy ji odvedl z kavárny, líčil, že ji míní zabít pomalu a vyžívat se v tom. Měla nepříjemné tušení, že teď ji to čeká a nemine, a on že si to užije dvojnásob.

Vousáč se před ní zastavil, sedl si na paty a vztáhl ruce, ale ani prstem se jí nedotkl. Když totiž dřepl, spatřila za ním Thomase, oči mu stříbřitě planuly zuřivostí. Pohled na jeho hlavu, hrdlo a ramena, která se objevila za mužem na patách, byl stejně krásný, jako když po dlouhé noci vyjde slunce. Nejradši by se rozplakala úlevou, když nesmrtelného bez varování čapnul zezadu za zátylek a odtrhl. A taky že ano. Oči se jí zalily slzami, rozostřily zrak, a přitom nemohla zvednout ruku, aby si je utřela. Zamženýma očima sledovala, jak ti dva bojují, zuřivě mrkala ve snaze projasnit si vidění, ale slzy si prostě tekly pořád dál.

Když najednou zavládlo ticho, propadla panice, špicovala uši, zoufale se chtěla dozvědět, zda je Thomas v pořádku, ale dokud nevyslovil její jméno, dokonce ani nevěděla, jestli je vůbec ještě naživu. Pak byl zčistajasna tam, zvedal si ji do náručí.

“Inez?” vyhrkl poplašeně, když zůstala bezvládně ležet.

“Myslím, že mám zlomenou páteř,” povzdechla si. “Nemohu se hýbat.”

“To je v pohodě,” zašeptal, podepřel ji, takže mu její hlava ležela na prsou. Vtiskl jí polibek na líčko a pak vyrazil přes kuchyň. “To se zahojí.”

“Tys mě proměnil,” zašeptala mu do prsou.

“Ano.” Jeho hlas zněl nejistě. “Řekla jsi na to ano. Tys nechtěla—?”

“Ne, to je fajn,” skočila mu do řeči. “Jenom jsem si neuvědomila—”

“Thomasi? Co se stalo?”

Poznala Bastienův hlas, ale nepokusila se zvednout hlavu, aby se rozhlédla.

“Nechal jsem ti v kuchyni dáreček,” oznámil Thomas, pokračoval halou k němu.

“Dáreček?” Bastien nechápal.

“Ano,” přisvědčil Thomas, když nesl Inez kolem něho a ještě dodal: “Doporučuji ti tam jít a vykoumat nějaký způsob, jak mu omezit volnost pohybu, než se stihne uzdravit, pokud se ho chceš vyptávat na tetu Marguerite.”

Bastien se dalšími otázkami nezdržoval, Inez ještě zaslechla zvuk kroků, jak uháněl halou, a pak s ní v náručí Thomas vykročil do schodů.

“Thomasi.” Ustaraný hlas Terri je přivítal na jejich vrcholu. “Co se děje? Zdálo se mi, že slyším křik a Bastien to šel zkontrolovat a— Jak to, že je Inez venku z postele? Měla by už vstávat?” zeptala se nervózně. “Bastien mě nepustil ani na krok z postele, celý týden potom, co mě proměnil.”

Inez si nemohla nevšimnout, že ta slova Thomase z nějakého důvodu rozesmála. Jakmile mu smích přestal klokotat v hrudi, zeptal se: “Zbyla v boxu nějaká krev, Terri?”

“Sáček nebo dva, myslím,” odpověděla. “Mám přinést zespodu další?”

“Ano, buď tak hodná,” odtušil, to už ukládal Inez do postele.

Terri vyběhla z pokoje a Thomas šel k přenosné chladničce pro zbylé pytlíky. Když se vrátil k posteli, Inez se podívala na sáčky a pohled na krev stačil, znovu ucítila to podivné přesouvání v puse. Otevřela ji, aby položila jednu ze zhruba milionu otázek, které se jí zničehonic vyrojily v hlavě na téma nesmrtelnost a… v tu ránu měla na zbrusu nových tesácích nabodnutý sáček.

Ložnice byla prázdná, když se Inez probudila. Chvíli zůstala klidně ležet na posteli, bála se pohnout ze strachu, že by mohla být stále ochrnutá, ale pak zatnula zuby a pokusila se zvednout ruku. Doslova zafuněla úlevou, když se jí to podařilo. Thomas ji ujišťoval, že bude uzdravená, až se za soumraku probudí, ale i přesto se bála, že se něco nepovede a zůstane paralyzovaná a bude nucená tak žít celá staletí. Hloupost, jasně, ale strach je málokdy racionální.

Nějaký výkřik z přízemí domku ji doslova přimrazil na posteli. Moment napjatě naslouchala, ale když několik vzrušených hlasů doprovodilo pár chlácholivých, dospěla k názoru, že všechno je pravděpodobně v pořádku. Okamžik měla strach, že se ten blond gauner osvobodil a někoho zranil, ale soudě dle intonace tlumené konverzace, kterou teď slyšela, se to nezdálo pravděpodobné.

Posadila se, rozhlédla se kolem sebe a pak se sehnula z postele pro župan na podlaze. Nasoukala se do něho ještě dřív, než odhrnula pokrývky, bála se, že by sem někdo mohl vpadnout předtím, než se cudně zahalí. Zavázala si pásek, vstala z postele a přešla pokojem ke kufru, ale zarazila se, když se zahlédla v zrcadle na dveřích šatní skříně.

Oči upírala na blíženkyni, která odtam na ni koukala, minula kufr a postavila se před zrcadlo. Krátce zaváhala a potom si rozvázala pásek županu a rozhalila ho, aby se na sebe podívala. Byla zvědavá, jaké změny s ní proměna provedla.

K jejímu nemalému zklamání, tělo nevypadalo moc jinak. Nevyrostla na šest stop a ňadra měla pořád příliš bujná, aspoň podle svého názoru. Přesto měla pocit, že je všude o trochu pevnější, prsa má trochu výš a pleť… naklonila se blíž k zrcadlu, konečky prstů si užasle přejížděla po tváři. Pleť byla bez chybičky, dokonalá jako u dítěte, a oči krásně zlatohnědé, zato vlasy pořád byly tou samou neukázněnou aureolou kudrlin.

Zírala na sebe, žasla nad skutečností, že po všech těch letech diet a cvičení, které podstoupila, aby se zbavila oblin, vlastně neměla daleko k fyzickému optimu.

Při zvuku otevírání dveří provinile nadskočila. Rychle se zahalila do županu a obrátila se. Do ložnice vešel Thomas. Úsměv, který jí začal hrát na rtech, pohasl, když spatřila ponurý výraz na jeho tváři.

“Aha,” řekl, když ji uviděl u zrcadla, “jsi vzhůru.”

“Ano,” zamumlala a pak se s obavami zeptala. “Co všechen ten povyk dole? Blonďák neměl špatné zprávy, když ho Bastien vyslýchal, viď že ne? Marguerite je v pořádku?”

“Blonďák – jak mu Ty mile říkáš – neřekl ani slovo. Možná by i řekl, mít víc času, ale evropské radě se nějak doneslo, co se děje, a kohosi pro něho poslala. Prý to s ním chtějí vyřídit sami. Měli jsme jedinou naději, že z něho něco dokážou dostat oni, ale” – zaváhal a pak se bez radosti svěřil – “o pár hodin později jsme dostali zprávu, že ho i s eskortou přepadli a blonďák přišel o hlavu. Jak to tak vypadá, někdo nechtěl, aby mluvil.”

Zamračila se. “Eskorta je v pořádku?”

“Přežije, ale byl ošklivě zraněn.”

Mlčky přikývla. “Minulou noc říkal, že měl za úkol udržet nás v Yorku a ze stopy Marguerite. Šel po mně, protože jsem pořád dostávala nápady, které by nás z Yorku odvedly.” Mračila se a brblala: “Měla jsem na něj víc tlačit, vytáhnout z něho víc informací.”

“Inez, ten chlap se tě snažil zabít,” tiše zdůraznil Thomas. “To nebyla zrovna ideální situace na získávání informací. Krom toho, stejně už na tom nezáleží.”

“Ne?” podivila se.

“Ne,” hlesl, něco ze zármutku na jeho tváři se vytratilo, když dodal: “Teta Martine nechala Bastienovi vzkaz, u něj v kanceláři, tak jí zavolal a— Ty nemáš potuchy, kdo je teta Martine, viď že ne?” skočil sám sobě do řeči, když na něj nechápavě zírala.

Zavrtěla hlavou.

“Jasně, no, je to sestra Jean Clauda. Byla – nebo pořád je, myslím – švagrová tety Marguerite. Vlastně bydlí tady v Yorku, ale ještě před pár dny byla mimo město. Bastien jí volal, ale až dodneška o tom nevěděla. No, to je fuk, každopádně jí zatelefonovala teta Marguerite.”

“Vážně?” Inez vykulila oči.

S úsměvem přikývl. “A má číslo, ze kterého Marguerite volala. Bastien, Lucern, Vincent a strýc Lucian odjeli k Martine pro to číslo a pak mají v plánu zamířit rovnou tam, kde je.”

“Strýc Lucian?” zopakovala zmateně.

“Jean Claudovo dvojče,” objasnil. “Přijel sem i se svojí životní družkou Leigh, když jsi byla v limbu.”

“Aha,” zamumlala a pak se zeptala: “Proč tam jedou? Proč jí Bastien prostě nezavolal, aby mu to číslo nadiktovala?”

Thomas se zakřenil. “Vycucal si z palce jakousi chabou výmluvu pro Terri, kterou dokonce nebyla ochotná ani zopakovat, ale já osobně si myslím, že pravda je taková, že jí nejspíš volal. Podle mě pánové prostě chtějí zjistit, co za tím vším vězí, sami, bez ženských. Což je důvodem, proč jsou všichni tak na větvi,” pokračoval: “Etienne plus všechny jejich dámy jsou na válečné stezce, že je tady nechali na ocet.”

Inez si okusovala ret a přitom uvažovala o všem, co jí teď řekl Thomas a co jí řekl blonďák, včera v noci.

“Nezdá se, že by se ti ulevilo nebo tě potěšilo slyšet, že teta Marguerite je v pohodě,” podotknul Thomas, jeho nadšení jaksi ochladlo.

“A je?”

Hleděl na ni, nechápal.

“Proč nezavolala nikomu ze svých dětí?”

Ironicky se usmál. “Třeba zavolala. Jenomže většina z nich je momentálně tady a nezjistí, že jim telefonovala.”

“Bastien ano,” zdůraznila tichým hlasem. “Dostal vzkaz Martine.”

“Well…” Zamračil se, ale pak pokrčil rameny a řekl: “Volala Martine. Musí být v pořádku.”

“Thomasi,” zaváhala, nechtělo se jí být poslem špatných zpráv, ale potom si vzdychla a pokračovala: “Blonďák pracoval pro někoho, kdo je ochotný zabíjet, aby nám zabránil ji najít a možná mu tím zkřížit plány.”

“Ano, já vím. Ale je mrtvý,” zdůraznil. “Nemůže jí ublížit.”

Ale osoba, pro kterou pracoval, není, pomyslela si nešťastně, ale rozpakovala se mu to říct. Na první pohled viděla, jak se mu ulevilo, byl šťastný, že je teta v pořádku, a jí se nechtělo přidělávat mu starosti, když všechno opravdu může dobře dopadnout.

“Inez?”

Hodila svoje obavy za hlavu, aspoň pro teď, podívala se mu do očí, všimla si, že zasmušilý výraz je zpátky a nejistě se zeptala: “Copak?”

“Terri tvrdí, žes v kavárně uvažovala o tom, že bychom proměnu možná měli odložit, dokud nenajdeme Marguerite,” vysypal ze sebe. “Má obavy, že se třeba zlobíš, protože jsem tě proměnil hned.”

Inez cítila, jak se jí zvedá obočí. Zdálo se to hrozně dávno, ale vzpomínala si na tuhle úvahu. Dlouho netrvala a vyvolal ji strach z bolesti. Tenkrát svoje myšlenky očividně vysílala, protože Terri prohlašovala, že je číst neumí. A přestože ona sama na ni úplně zapomněla, po tom všem, co se stalo, Terri ne. Myšlenka jí připadala zneklidňující a tak ty obavy vybreptala Thomasovi.

“Inez, omlouvám se,” zašeptal, tvářil se smrtelně vážně. “Neměl jsem na vybranou. Umírala jsi a krom toho, už jsi s proměnou souhlasila, předchozí noc. Nebo snad ne?” Zakabonil se a mumlal: “Samozřejmě, bylo to těsně po tom, co ses skoro utopila, a možná jsi v té chvíli ani pořádně neporozuměla, o co jde. Miluješ mě vůbec? Na tos taky kývla, ale…”

Zvedl hlavu a řekl vážně: “Lituji, jestli se zlobíš kvůli proměně, ale nelituji, že jsem to udělal. Protože ať už mě miluješ nebo ne, Inez, já miluji tebe. Jsi silná, houževnatá a brilantní a sladká a máš přednosti, které jsem u žádné jiné ženy ještě nikdy neviděl. Minulý týden jsi udělala všechno, co se po tobě chtělo, abys pomohla najít Marguerite. Bez řečí a ani strachu jsi nedovolila, aby tě zastavil, dokonce jsi zašla tak daleko, žes dělala návnadu v pasti.” Zamračil se a pak přiznal barvu: “Ačkoli musím říci, že konkrétně tohle jsem považoval za kardinální pitomost. Vážně jsem se na tebe naštval, že takhle riskuješ život.”

“Mně to zní, jako bys byl naštvaný pořád,” odtušila potichu.

“Miluji tě, Inez. Bylo pro mě strašně těžké vidět tě v tak zranitelném postavení,” stál si za svým Thomas, s vážným výrazem na tváři, a pak spustil: “Stejně nelituji, že jsem tě proměnil. Dokonce, i když se rozhodneš nebýt se mnou, nebudu toho litovat. A vím, že jsme se neznali dlouho a pravděpodobně chceš čas, abys mě poznala lépe. Jsem ochotný ti ten čas dát. Já—”

“Thomasi,” přerušila ho a on hned zmlkl. “Za deset hodin tě budu znát jeden týden.”

“No, ale ve skutečnosti jsme se setkali už před několika měsíci,” vyhrkl.

Pousmála se, ale pokračovala. “Obvykle si při rozhodování dávám na čas a jsem opatrná.”

“Určitě jsi musela dělat blesková rozhodnutí… v práci, v krizových situacích.”

“Naše situace, odkdy jsme se setkali, nebyla zrovna ideální. Strach o Marguerite, nutnost ji najít, útoky—”

“Inez,” skočil jí do řeči, v duchu trnul hrůzou.

“Spousta tlaku a stress. Vlastně jsme od tvého příletu žili v jakémsi papiňáku.”

“Ano, ale—”

“Tento týden jsem tě viděla ustaraného, rozzuřeného doběla, unaveného—”

“Inez,” zkusil to znovu, celý polekaný.

“A přesto přese všechno,” pokračovala: “jsi mne rozesmál a dal mi za ten jeden jediný týden víc radosti a štěstí, než jsem zažila za celý život. Povzbuzoval jsi mne a podporoval, miloval a opečovával, byl jsi pozorný, dvorný a sladký.”

“Well, až na tu uličku v Amsterdamu,” podotknul provinile. “A je mi opravdu líto, že jsem se tam na tebe vrhl. Nikdy bych to neudělal, nebýt té—”

“Thomasi,” teď skočila do řeči ona jemu, docházela jí trpělivost. “Pokouším se ti povědět, že tě miluju.”

“Vážně?” vydechl, po tváři se mu zvolna začal šířit úsměv. “Ale pročpak jsi teda říkala Terri, že chceš proměnu odložit?”

“To nebylo kvůli tobě. To bylo kvůli bolesti,” zašklebila se a pak vyložila karty na stůl. “Nemám ráda bolest, Thomasi. Lépe řečeno, mám z ní prakticky fobii. Celý život se vyhýbám každé situaci, která by mohla obnášet bolest. Můj zubař mi při plombování zubu dokonce musí dávat rajský plyn.” Nešťastně pokrčila rameny. “Pravděpodobně bych to zdržovala a odkládala, jak nejdéle by to šlo, kdybys mě nemusel proměnit, abys mi zachránil život. Ruku na srdce, blondýn v černém plášti nám nejspíš prokázal laskavost, že věci urychlil a tebe přinutil mě proměnit.”

“Věci urychlil?” ocitoval Thomas, přistoupil blíž, aby ji mohl obejmout kolem pasu a přitulit se tváří k jejímu krku, při tom šeptal: “Bože, miluju, když používáš velká slova.”

Zasmála se, objala ho kolem ramen a připomněla mu: “Onehdy jsi říkal, že miluješ, když mluvím sprostě.”

“Však jo,” ujistil ji a zvedl do náručí se slovy: “Taky se mi líbí, když na mě ječíš portugalsky. Myslím, že prostě rád poslouchám tvůj hlas.”

Jízlivě se uchechtla, zatímco si ji odnášel k posteli. “To se bude hodit, protože ho budeš poslouchat velmi dlouhou dobu.”

“Od tebe to vyznělo jako hrozba,” konstatoval pobaveně, jakmile ji postavil vedle postele. “Věř mi, nehrozím se jich. Těším se na nesčetná staletí, s tvým hlasem plašícím ticho.”

“Ty jsi tak sladký,” zašeptala a pohladila ho po tváři, ale koukla ke dveřím, když k nim z chodby tlumeně dolehlo zavírání koupelnových dveří. “Měli bychom jít dolů za ostatními.”

“Ne, neměli. Proměna je traumatizující proces. Tvé tělo hodně zkusilo a musíš odpočívat,” přesvědčoval ji vážným tónem, jeho prsty se mezitím pustily do pilné práce na pásku županu.

“Odpočívat, huh?” ironicky povytáhla obočí, když konečně rozvázal uzel a začal župan rozhalovat.

“Ach, ano.” Thomas jí shodil župan z ramen a potom se sklonil, aby jedno ňadro políbil a druhé vzal do dlaně. Rty dotíral na rychle tvrdnoucí bradavku, když říkal: “Copak jsi včera v noci neslyšela Terri? Bastien ji po proměně celý týden nepustil na krok z postele. Má to své velmi dobré důvody.”

“Vím jistě, že má,” řekla, ale obemknul rty bradavku, zlehka za ni tahal a tak ta slova vyzněla spíš udýchaně, než cynicky, jak měla původně v plánu.

Propustil bradavku z dráždivého zajetí rtů, narovnal se a znovu Inez políbil. Lačně klouzal rukama po jejím těle. Když posléze nechal líbání, slíbil: “Já ti, samozřejmě, budu dělat společnost, abych se postaral, že nenarazíš na žádné nečekané nesnáze.”

“Jak pozorné.” Inez zalapala po dechu, protože ji Thomas chytil za prdelku, zvedl a přitiskl na cosi tvrdého, co mu zčistajasna šponovalo džíny.

“Marguerite mě dobře vychovala,” ujišťoval Inez, zatímco ji ukládal do postele. Její tichý smích utichl, když jí uzamkl ústa svými rty.