Lynsay Sands

Argeneau 09. Upírka, narušená

1. KAPITOLA

Marguerite si nebyla jistá, co ji probudilo. Snad nějaký zvuk nebo na moment zacloněný proužek světla z koupelny, nebo to možná byl prostý instinkt přežití, který ji vyburcoval ze spaní. Ať už to způsobilo cokoli, byla ve střehu a napjatá, když rozlepila oči a spatřila nad sebou tmavou siluetu. Někdo stál vedle postele, rýsoval se jako smrt. Myšlenka se jí v mozku stěží zrodila, když temná postava zvedla cosi nad hlavu. Oběma rukama. Znala ten pohyb z mládí, kdy obouruční meče a zbraně tohoto rázu ještě bývaly na denním pořádku. Zareagovala instinktivně, pohotově se odkulila stranou, právě když útočníkovy ruce ťaly.

Zaslechla, jak zbraň zasáhla postel těsně předtím, než z ní spadla. Marguerite přistála na zemi s žuchnutím a výkřikem, který se záhy proměnil ve frustrované klení, protože zjistila, že se zapletla do přikrývek. Vzhlédla, uviděla, že útočník vyskočil na postel a jde po ní. Když zase máchnul mečem, bleskově nechala boje s prostěradlem, sebrala z nočního stolku lampu a zakroužila jí, aby ránu vykryla.

Bolest při nárazu jí vystřelila paží vzhůru, takže vykřikla znovu. Odvrátila oči od poletujících jiskřiček, jak křísl kov o kov, a dala si na čas, aby v duchu poděkovala, že Dorchester je pěti hvězdičkový hotel s kvalitními a – díkybohu – kovovým podstavcem opatřenými lampami, které se pod úderem meče nerozštípnou.

“Marguerite?” Volání bylo doprovázeno klepáním na spojovací dveře vedoucí do zbytku apartmá, při kterém se ona i útočník zarazili a pohlédli na ně. V příštím okamžiku se šermíř zjevně rozhodl, že o boj dva na jednoho nemá zájem a seskočil z postele, vyrazil k balkónovým dveřím.

“Ach ne, to teda ne,” zamumlala Marguerite, pustila lampu a vyskočila na nohy. Nebyla ten typ, co někomu dovolí vkrást se dovnitř a napadnout ji ve spánku, a potom utéct, aby to zkusil znovu, někdy jindy. Bohužel zapomněla na prostěradlo omotané kolem nohou, a hned při prvním kroku sebou třískla o zem.

Skřípajíc zuby bolestí koukla ke dveřím na balkon, kde se roztáhly závěsy. Sluneční světlo okamžitě proniklo dovnitř a tak uviděla, že útočník je od hlavy k patě oděn do černého: černé boty, černé kalhoty, černá košile s dlouhými rukávy a přes to černá pelerína. Měl také černé rukavice a dokonce černou kuklu zakrývající mu obličej, který spatřila, když se po ní ohlédl. Pak vyklouzl ven na balkon, závěsy se zhouply zpátky, a v té chvíli se rozlétly dveře ložnice.

“Marguerite?” dovnitř vtrhl Tiny, s ustaranou tváří.

Mávla k balkónovým dveřím. “Utíká!”

Na nic se neptal, ale ihned změnil směr, uháněl ke dveřím na terasu. Marguerite za ním užasle zírala. Neměl na sobě nic, než zlaté hedvábné boxerky s velkým červeným srdcem na zadku. Při tom pohledu jí překvapením klesla čelist, ale sotva zmizel skrz vzdouvající se závěsy, překvapení se přetavilo ve starost. Poslala neozbrojeného, skoro nahého muže za vetřelcem – který má meč.

Zanadávala a zaměřila se na lůžkoviny zamotané kolem nohou. Samozřejmě snadno sklouzly. Teď, když už jí nic nehrozilo. Brblala vzteky, vyhrabala se na nohy a spěchala kolem postele k balkónovým dveřím, kde vrazila přímo do Tinyho nahé hrudi. Zrovna vcházel do pokoje.

“Opatrně. Je den,” zahřměl, popadl ji za paže a vycouval z hroznu závěsů. Obrátil se zavřít a zamknout dveře.

“Viděl jsi ho? Kam šel?” vyhrkla. Pokoušela se vykukovat přes jeho obrovskou tělesnou schránku, zatímco zatahoval jeden díl těžkých závěsů. Zaclonil tak to nejhorší ze slunce a většinu výhledu na terasu.

“Nikoho jsem neviděl. Víš určitě, že to nebyl jen sen—?” Tiny zmlkl v půli věty, když se podíval přes rameno a zahlédl ji v troše slunečního světla, které pronikalo škvírou mezi závěsy.

Marguerite zvedla jedno obočí, oči měl totiž tím vykulenější, čím déle šmejdily po její maličkosti v krátkém růžovém negližé z hedvábí. Omráčeným pohledem pozvolna putoval až dolů, k vzorně upraveným a červeně nalakovaným nehtům prstů u nohou, a potom stejně pomalu zase vzhůru. Obmalovával půvabné, nahé nohy, okrouhlé boky a po bříšku dospěl až k ňadrům, o kterých věděla, že je hluboký výstřih odhaluje spíše více, nežli méně. Tam se jeho oči zastavily, fascinovaný pohled se změnil v mračení.

“Jsi zraněná.” Chytil ji za bradu a pozvedl obličej, natočil ho na stranu, aby lépe viděl na krk. Za vteřinku ji s tichým zaklením pustil.

“Jak moc?” zeptala se, když ji vzal pod paží a popoháněl na druhou stranu pokoje.

Koukla dolů na sebe. Po hrudníku jí stékal curůček krve a vsakoval se do krajkového výstřihu noční košilky. Zamračeně si osahávala krk, dokud nenašla říznutí. Meč ji musel škrábnout, jak se odkulovala.

“Pověz mi, co se stalo,” nařídil Tiny, když ji doprovodil do koupelny a rozsvítil.

“Probudila jsem se. Nad postelí stál nějaký muž. Měl meč. Skulila jsem se z postele, když jím máchnul,” zrekapitulovala. Pohledem zalétla k ložnici a balkónovým dveřím, zatímco vzal čistou žínku a obrátil se ke kohoutku, aby ji namočil.

Pořád v ní kolotal adrenalin a uvědomila si, že ji svrbí šlapky u nohou. Chtělo se jí pronásledovat muže, který ji napadl.

“Příště se koulej rychleji,” houknul Tiny, znovu si získal její pozornost, když začal smývat z kůže krev. Při práci se kabonil a pak se trochu uklidnil a řekl: “Není to moc zlé. Nešlo to do hloubky, podle mě. Jenom škrábnutí.”

“Rychle se to zahojí,” odtušila lhostejně Marguerite, to už se klidila pryč od něj a zpátky do ložnice. Nebyla zvyklá, aby se o ni pečovalo, a bylo jí to nepříjemné.

Nohy ji zanesly ke dveřím na balkon, poodtáhla závěs a vyhlédla na sluncem zalitou terasu. Nikdo nikde a ani žádný provaz nebo něco, co by napovědělo, jak se dostal na balkon.

Zamračila se na panorama před sebou. Bydleli v sedmém, nejvyšším poschodí. Útočník musel slézt ze střechy.

“Mířil tak, aby ti usekl hlavu.”

Pustila závěs a ohlédla se. Tiny stál vedle postele, zkoumal zářez v matraci, přesně tam, kde prve měla krk.

Zamyšleně přešlápla z nohy na nohu, začínalo to do sebe zapadat. Útočník použil meč. Což jí napovídalo, že to každopádně byl někdo nesmrtelný. Smrtelníci se mezi sebou obvykle zabíjejí střelnými zbraněmi nebo noži. Pokud se snažili zabít nějakého nesmrtelného, sáhli po tradičním kolíku. Setnutí hlavy mečem zpravidla ukazovalo na jiného nesmrtelného.

“Máš tady v Anglii nepřátele, o kterých ses zapomněla zmínit?” zeptal se zničehonic Tiny, už se narovnal od průzkumu lůžka a teď ji zamračeně probodával pohledem.

Zavrtěla hlavou. “Musí to mít něco společné s naším případem.”

Povytáhl obočí, zjevně o tom pochyboval. “Proč? Zatím jsme nic nezjistili.”

Marguerite se ušklíbla, znechucená jejich neschopností objevit třebas jen útržek nějaké informace ohledně případu. Měli tady pomoci Christianovi Notte, pět set let starému nesmrtelnému, vypátrat totožnost jeho dávno zesnulé matky. Zpočátku to vypadalo na snadný úkol, ale dopadlo to jinak. Od jeho narození uběhla spousta času a Christian měl málo informací, které jim mohl poskytnout, krom toho že se narodil v Anglii a otec se s ním vrátil do Itálie, když mu byly pouhé dva dny.

Pátrání zahájili v Anglii. Poslední tři týdny strávili prohledáváním zaprášených církevních archivů, hledali jakoukoli zmínku o jeho narození nebo aspoň jméno Notte. Začali v nejjižnější části země a propracovávali se postupně na sever, dokud nedorazili do Berwick-upon-Tweed. Právě tam Tiny nakonec navrhl znovu vyzpovídat Christiana, jestli by jim přece jen nemohl dát nějaké vodítko, které by pomohlo zúžit okruh pátrání na jednu oblast nebo aspoň jednu polovinu země.

Marguerite při tom návrhu spadl kámen ze srdce a promptně souhlasila. Čekala, že práce soukromého detektiva bude mnohem zajímavější, než jak se teď ukázalo, a zcela vážně si volbu povolání rozmýšlela. Ale slíbila Christianovi odhalit totožnost jeho matky a mínila udělat maximu, aby úkol dovedla ke zdárnému konci.

No a tak Tiny zavolal Christianovi do Itálie a dohodl schůzku v Londýně. Než by čekali do rána, šli na vlak a museli cestovat ve dne, Marguerite raději půjčila auto a jeli přes noc, do hotelu se dostali krátce před úsvitem. Christian už dorazil a zapsal se.

Po příjezdu se na chvíli sešli s Christianem Notte a jeho bratranci Dantem a Tommasem, ale jen aby si smluvili schůzku za soumraku, na které proberou případ. Potom se rozešli do svých pokojů.

“Ne, nic jsme nezjistili,” přitakala teď. S našpulenými rty se zahleděla na Tinyho a dodala: “Ale nemůžu přijít na žádný jiný důvod, proč by se mne někdo měl snažit zabít. Třeba už sám fakt, že jsme tady a pátráme, v někom budí obavy.”

Tiny nevypadal přesvědčeně, zato vypadal ustaraně a tak ji nijak nepřekvapilo, když navrhl: “Myslím, že bychom si měli vyměnit pokoje… možná dokonce změnit hotel.”

Kabonila se při představě muset se oblékat a balit a stěhovat, když vtom Tiny najednou dodal: “Byl to nesmrtelný, viď?”

Překvapenýma očima střelila po jeho tváři, ačkoli věděla, že se nemá proč divit. Ona je sice v detektivní branži zelenáč, zato Tiny je skutečný detektiv. Měla vědět, že si to dá dohromady.

S povzdechem si prohrábla rukou vlasy a přikývla. “Ano, jsem si jistá, že byl. A ano, měli bychom změnit hotel a dokonce použít falešná jména. Ale ne dnes ráno,” dodala rozhodně. “Dneska už to určitě znovu nezkusí a já jsem vyčerpaná.”

Přikývl. “Nechala jsi balkónové dveře otevřené?”

“Ne.”

“Byly zamknuté?”

Marguerite zaváhala a nakonec pokrčila rameny. “Neotevírala jsem je, když jsem přišla, takže nemám ponětí.”

Odpovědí Tinyho věru nepotěšila. Zamračil se a prohlásil: “Tady spát nebudeš. Můžeš jít do mé postele.”

“No ale ani ty tady spát nebudeš,” prohlásila kategoricky.

“Ne,” souhlasil. “Míním tě nespustit z očí, dokud se nepřestěhujeme do jiného hotelu. Jackie s Vincentem by mi v životě neodpustili, kdybych připustil, aby tě zabili mně přímo před nosem.”

Marguerite se pousmála při zmínce o synovci, Vincentovi Argeneau, a jeho životní družce, Jackie Morriseyové, které se navíc poštěstilo být vlastníkem a prezidentem detektivní agentury Morrisey Detective Agency, Tinyho šéfce… a její teď vlastně také.

“Zdřímnu si na okenní lavici v mém pokoji, ty v posteli,” rozhodl.

“Tam se vůbec nevyspíš.” Marguerite vykročila ke dveřím vedoucím do zbytku apartmá. “Můžeš spát v posteli se mnou.”

Tiny nabídku ocenil odfrknutím, to už ji následoval obývákem ke svým dveřím. “Jakože tam se vyspím, jo?”

Ohlédla se a zakřenila, neboť ho cestou do druhé ložnice přistihla, jak jí čumí na zadek. Nepotřebovala svou schopnost číst myšlenky, aby věděla, že ji shledává atraktivní. Byla si toho vědoma už od začátku jejich přátelství. A také on jí připadal přitažlivý. Vysoký, pohledný, stavěný jako zadák s takovou tou krásnou, rozložitou hrudí, kterou může žena zkoumat celé hodiny… a navíc uměl vařit, což se ona sama nikdy nenaučila. Ten chlap byl prakticky dokonalý. Měl jen jedinou vadu, pokud mohla říci, zato velkou. Mohla ho číst a ovládat. Vzhledem k tomu, že posledních sedm staletí strávila uvězněná v manželství s mužem, který ji dokázal číst a ovládat – a neodolal a dělával to při každé příležitosti – nebyla ochotná dostat do stejné situace někoho jiného.

“Se mnou jsi absolutně v bezpečí,” ujistila ho, když kráčela pokojem k jeho posteli.

“Marguerite, zlato, žádný mužský není v bezpečí se ženskou, která vyhlíží jako ty,” hartusil, když zavíral dveře. Pozoroval, jak leze do postele a potřásl hlavou. “Obzvlášť v téhle košilce. Z čeho to k čertu dělají? Kapesník a trocha krajek?”

Zadívala se na sebe. Košilka toho zase tak moc neodhalovala. Nebo aspoň ne tolik, jako některé jiné, které měla také. No, prostě milovala pěkné prádlo, cítila se v něm sexy. Samotná holka jako je ona, si musí mít čím pozvednout náladu. Krom toho nečekala, že je někdo uvidí.

Znovu zvedla oči k Tinymu, zrovna se usazoval na lavici. Nebyla pro něj dost dlouhá, aby se natáhl, tak se jenom posadil, zády opřený o zeď na jednom konci, ruce zkřížené na hrudi, výraz ponurý, vyhýbal se pohledu na ni.

“Takhle se vůbec nevyspíš,” povzdechla si.

“Jo, no, nepotřebuji moc spánku,” zamumlal, oči mu uklouzly k ní a hned zase rychle odtančily pryč.

Marguerite na něj chvilku zírala a pak potřásla hlavou a uložila se na postel o velikosti ne neprávem přezdívané královská. Zavřela oči a pokusila se usnout, ale po pár minutách to vzdala. Znovu je otevřela a civěla do stropu a nakonec se otočila a zamračila se na Tinyho. Tohle je prostě hloupé. On se na té lavici u okna za mák nevyspí, a ona v životě neusne, když ví, že on nemůže spát. Mimoto, tahle postel je obrovské letiště se spoustou místa pro oba dva.

Přimhouřila oči, podlehla pokušení a vklouzla mu do myšlenek. S minimální námahou převzala nad tím paličákem kontrolu. Zvedla ho na nohy a dovedla přes pokoj k posteli, přinutila ulehnout vedle ní a během chvilky ho ponořila do klidného spánku. S tichým povzdechem zase vyklouzla z jeho mysli.

Ještě na něj moment koukala a pak zhasla lampu na nočním stolku, zakutala se pod prostěradlo a deky a zavřela oči… no a o malou chvíli později je zase vytřeštila. Hleděla na temný obrys muže na lůžku vedle sebe, zamračeně křivila rty, protože si uvědomila, že mu právě provedla to, co sama tak nesnášela, a co jí prováděl manžel během celého jejich manželství. Donutila ho udělat, co považovala za nejlepší ona, místo aby respektovala, co si přál on.

Pokusila se ospravedlňovat, že je pozdě a oba jsou unavení a že jemu se v posteli vážně bude spát lépe, ale pocit viny to nijak nezmírnilo. Tiny nebyl první smrtelník, kterého ovládla, během svého sedmisetletého života, a za normálních okolností ji kvůli tomu svědomí nehryzalo, ale Tiny je přítel a přítel přítele neovládá… právě tak jako její manžel, Jean Claude, neměl ovládat ji.

Marguerite se s úšklebkem znovu posadila, rozsvítila a šťouchla Tinyho do ruky, aby ho probudila. Oči se mu okamžitě otevřely.

“Co— Co se stalo?” Zuřivě se rozhlížel, pak ji spatřil v posteli vedle sebe a zdál se zmaten. “Co?”

“Strčila jsem tě do postele, takže bys spal pohodlně, ale potom jsem si uvědomila, že ode mne nebylo správné tě kontrolovat. Tak, jestli tedy opravdu chceš spát na té lavici…” Pokrčila rameny.

Nechápavě na ni zíral, pozvolna se mu na tváři objevil vztek. “Tys mě kontrolovala?”

Skousla si ret a omluvně přikývla. “Mrzí mne to. Uvědomila jsem si, že to bylo špatné, proto jsem tě probudila.”

Tinyho vztek roztál jako sníh po dešti, sklesle zalétl pohledem k lavici u okna. Nevypadal, že by nějak zvlášť toužil lůžko opustit, přesto vzdychl a začal se hrabat ven. Zarazil se, když zjistil, že leží pod dekou, ale na prostěradle.

“Napadlo mě, že kdyby ses probudil dřív, než já, měl bys lepší pocit, když budeš spát na prostěradle a já vespod,” vysvětlila, sotva na ni pohlédl.

Uvolnil se a přikývl. “To ano. Myslím, že pokud spíme takhle, je to okay. Ale příště už mě neovládej. Jsme partneři, Marguerite… rovnocenní. Musím mít možnost ti věřit, což nebudu, jestli mě ovládneš pokaždé, když se neshodneme na tom, co dál.”

“Už to neudělám,” slíbila pokorně.

Kývnul, uložil se zase na postel, Marguerite zhasla lampičku a následovala jeho příkladu. Nějakou tu chvíli leželi mlčky a pak si Tiny povzdechl.

“Nemůžu usnout. Nemohla bys udělat tu kontrolovací věc a uspat mě?”

Marguerite otočila hlavu a užasle se na něho podívala. “Ty ode mne chceš, abych tě kontrolovala?”

“Jenom uspala,” zamrmlal.

Poslední výčitky svědomí se vytratily, šupla mu do myšlenek a znovu ho uspala, a pak si s úsměvem na rtech opět lehla. Měla Tinyho ráda. Byl to hodný mužský. Skutečně je hrozná škoda, že ho umí číst a ovládat. Byl by to skvělý životní druh pro nějakou šťastnou holku.

Možná bych se měla porozhlédnout, jestli mu nedokážu najít životní družku, pomyslela si. Bylo by moc dobré, pro synovcovu manželku Jackie, mít svého přítele u sebe i do budoucna. Marguerite věděla, že to s ní hluboce otřese, až Tiny umře, ať už to bude příští týden nebo někdy v daleké budoucnosti, až zestárne.

Zavřela oči, v duchu probírala jednu nesmrtelnou po druhé, tedy ty, o kterých se domnívala, že by mohly k Tinymu pasovat. Je to veliký, sladký chlap, něžný obr. Zaslouží si sladkou, laskavou ženu, která ho ocení, jak náleží. Odebírala se do říše snů a stále tu věc přemílala v hlavě.

Julius Notte hleděl na prázdnou postel a mračil se. Ještě nebylo ani pět hodin odpoledne, do soumraku scházela dobrá hodina. Marguerite Argeneau si měla hovět ve své posteli, ale nebyla tam. Věděl, že je ve správném pokoji. Vůně jejího parfému – sladká a pižmová jako ovoce v době sklizně – ho ujišťovala, že je v jejím pokoji. A zjevně tady prve spala, ale nyní byla místnost prázdná.

Mračil se, rozhlížel se po nepořádku okolo sebe. Zmuchlaná postel, prostěradlo a deka rozcourané po zemi, hned vedle rozbitá lampa a roztříštěná sklenka shozená z nočního stolku.

Strach vystřídal zlost, vrátil se po vlastních stopách, nohy ho instinktivně nesly ke dveřím druhé ložnice apartmá. Měl by tam bydlet soukromý detektiv, Tiny McGraw, ale když se nadechl, ucítil slabý závan toho sladce pižmového parfému. Marguerite je tam nebo aspoň byla.

Julius otevřel dveře a tiše vešel dovnitř.

2. KAPITOLA

Vytřeštila oči, tlumené zvuky vytrhly Marguerite ze spaní. Okamžitě byla ve střehu. Přesto musela několikrát zamrkat, než její mysl akceptovala scénu před ní. Tiny visel ve vzduchu, držel ho pod krkem kus nad zemí… Christian Notte? Oči přilepené na těch dvou, poslepu sahala kolem sebe, až rukou zavadila o lampu na nočním stolku. Našla vypínač, rozsvítila a zamžourala před světlem, které se rozlilo po místnosti.

“Dobrý večer, Marguerite.”

Strnula na posteli, zírala na muže, který momentálně komíhal Tinym v luftu. Tohle nebyl Christian Notte. Tento mužský měřil několik palců nad šest stop na výšku, měl široká ramena, pohledné rysy a sytě stříbročerné oči. Což na Christiana sedělo, ale tento neurvalec měl krátké černé vlasy a oblek. Christianovy vlasy byly dlouhé a kaštanové a nikdy ho neviděla v ničem jiném, než v černé kůži nebo černých džínách. “Kdo jste?” otázala se, při tom s obavami pohlížela na Tinyho tvář. K její hrůze smrtelník modral, jeho zběsilý odpor slábl. Zamračila se na muže, který ho držel, a řekla: “Přestaňte být tak strašně surový a pusťte mého spolupracovníka. Jsme Christianovi přátelé a toho nepotěší, jestli Tinyho zabijete.”

“Spolupracovník?” Pustil Tinyho a dal si ruce v bok, zamračil se na ni. “Tak se tomu teď říká?”

Marguerite neodpověděla, ustaraný pohled upírala na Tinyho. Detektiv lapal po dechu a kašlal a snažil se zvednout na kolena. Ale byl živý. To bylo něco, připouštěla v duchu, konečně obracela pozornost zpátky k rozhněvanému muži, který se tyčil nad postelí. Podle všeho byl nějak příbuzný s Christianem, který je – technicky vzato – její zaměstnavatel, ale… tahle situace vážně přesahovala rámec jejích znalostí. Toto byl její první džob. Jak se takovéto věci řeší? Chtělo se jí na toho chlapa vyštěknout, ať k čertu vypadne z jejího pokoje— well, z Tinyho pokoje, lépe řečeno. Nicméně si nebyla jistá, zda je to zrovna nejprofesionálnější přístup. Třeba má být zdvořilá.

Pohlédla na Tinyho, uvažovala, jestli se už vzpamatoval natolik, aby ji o této věci poučil. Vykulila oči leknutím, když vyskočil na nohy a – přestože pořád bojoval o dech – vrhl se nezvaného hosta.

Útok nejspíš naznačuje, že nemusím být zdvořilá, usoudila spokojeně, a hned pak sebou trhla, poněvadž nesmrtelný na útok odpověděl netrpělivým švihem ruky, který Tinyho odhodil pozpátku na stěnu ložnice.

“Hej!” zařvala. Těkala očima mezi mužem a Tinym, dokud neuviděla, že smrtelník vypadá v pořádku. Přinejmenším jeho výraz byl zachmuřený a ne bolestný, a zvedal se do sedu na místě, kam dopadl.

Marguerite se rozdurděně obrátila zase k útočníkovi, otevírala pusu, aby mu vynadala, ale zarazila se, když si všimla, že už se nedívá na ni. Pozornost věnoval posteli. Následovala jeho pohled, aby zjistila, co ho tak upoutalo.

Deka sklouzla na podlahu, a zatímco svou polovinu prostěradla si tiskla k hrudi, druhá pořád ležela na posteli, pomačkaná a uválená, kde na ní spal obrovitý detektiv. Ten pohled muže zřejmě fascinoval, ačkoli nechápala proč. Dřív, než se mohla třeba jen pokusit to uhádnout, vyrušil ji Tiny, dalším výpadem.

Netrpělivě zamlaskala nad jeho pošetilostí, zrovna když vetřelec zareagoval tím, že ho prostě ještě jednou odhodil na zeď. Nadskočila, jak to zadunělo, když do ní narazil, a hned nato se rozhodla, že všeho moc škodí. Nastal čas zasáhnout dříve, než ten sladký – ale očividně ne tak důvtipný, jak si do nynějška myslela – detektiv dojde úhony.

Vztáhla ruku, zvedla z nočního stolku lampu a rozmáchla se. Čekala, že zástrčka vystřelí ze zásuvky, jako u té v jejím pokoji, když ji použila k odražení šermířova meče. Měla v úmyslu praštit muže do hrudi. Jenomže úhel a stolek moc blízko u zdi to překazily a místo, aby ho zasáhla, skoro si tu zatracenou věc upustila do klína, když se šňůra napnula a zastavila ji.

Netrpělivě odfrkla, otočila se a začala za ni nad stolkem škubat sem a tam, pokoušela se lampu osvobodit.

Ruku na srdce, mít tenhle problém, když mne napadl ten chlap s mečem, touhle dobou už to mám za sebou, pomyslela si znechuceně a vykřikla, protože byla popadnuta zezadu a přitažena zády na čísi pevnou hruď.

Jasně, teď se ta zatracená šňůra rozhodla povolit a lampa ji praštila do oka, když vyletěla na svobodu. Klela, ignorovala bodnutí bolesti a rychle vymrštila ruku s lampou, sotva se na ni pokusil dosáhnout.

Násilník okamžitě přehmátl, pravou rukou ji chytil křížem přes prsa, aby ji udržel na místě, zatímco levou rukou – doteď ji měla kolem pasu – šmátral po lampě.

Marguerite v šoku vypískla, když jí pravačkou sevřel ňadra. Ne, že by si myslela, že si to v zápalu boje uvědomuje. Zato ona ano a vůbec ji netěšilo, že ji osahává úplně cizí chlap, ať už náhodou nebo ne, ať už jakýsi příbuzný jejich šéfa nebo ne. Její trpělivosti odzvonil umíráček.

Skřípajíc zuby se lampou ohnala nahoru přes rameno a třískla do útočníka. Nebyla si jistá, kam ho zasáhla, ale mělo to žádoucí efekt. Muž zaklel, překvapením povolil stisk a tak vyrazila z jeho náruče a fofrem se začala štrachat z postele. Měla jednu nohu na zemi, druhou ohnutou pod sebou a zvedala se z postele, když ji najednou popadl za kotník a zatáhl. Zbavena rovnováhy se zřítila se zavrčením na podlahu a převalila na záda, že si sedne, jen aby s dalším zavrčením padla nazpět, protože když začal lézt z postele, zapletl se do lůžkovin a spadl na ni, při dopadu jí vyrazil dech.

Právě v tom okamžiku se otevřely dveře. V pokoji se setmělo, když prve zástrčka lampy vyletěla ze zdi, ale sotva se dveře otevřely, světlo z chodby nanovo proniklo dovnitř. Potom někdo stiskl vypínač u dveří. Budiž světlo.

“Tiny?”

Poznala Christianův hlas, Marguerite se vyprostila zpod vetřelce, který na ní najednou znehybněl. Jakmile se ho zbavila, sedla si a zadívala se přes pelest. První, koho uviděla, byl Christianův bratranec, Marcus Notte. Překvapeně vykulila oči. Marcus s Christianem nebyl, když se dnes ráno před rozbřeskem setkali. Ovšem nyní tady byl, se ženou ve stejnokroji pokojské. Podle soustředění na jeho tváři a prázdného výrazu ženy poznala, že jí vymazává tento incident z paměti.

Přelétala pohledem po místnosti, až nakonec přistála na Christianovi. Druhý nesmrtelný klečel u Tinyho a prohlížel ho. Nyní se ale ohlédl, vytřeštil oči, když ji spatřil.

“Marguerite?” Vstal, vykročil kolem postele, ale strnul, oči mu v šoku málem vypadly, když se útočník najednou posadil. Rázem byl v dohledu i on. “Otče?”

“Otče?” zopakovala Marguerite, obrátila užaslý pohled na muže, o kterém nyní věděla, že to je Julius Notte.

“Ano,” přitakal Christian, ústa naštvaně stažená, když jí uháněl pomoci na nohy. Sotva ji postavil, rozhlédl se, zabavil Tinyho župan a rychle ji do něho zabalil.

Marcus mezitím odbavil pokojskou a zavřel dveře, a když vklouzla rukama do rukávů županu, proběhl kolem nich k otci, který také vstával. Viděla, že mu Marcus něco šeptá do ucha, a i když nezachytila co, zaslechla Julia syčet: “Cože? Víš to jistě?”

“Ano a ty bys to věděl taky, obětovat trochu času na přečtení jeho mysli,” odtušil lehce netrpělivě Marcus. “Říkal jsem ti, ať počkáš dokud—”

“Vím, já vím,” Julius ho šeptem přerušil. “Ale já nemohl.”

“Hotovo.” Christianův hlas ji přiměl pohlédnout na něj a pak dolů, uviděla, že jí zavázal pásek županu. Poděkovala úsměvem a potom se zvědavě ohlédla na ty dva starší nesmrtelné. Christian také, ale zatímco ona se teď tvářila zvědavě, on byl vzteklý.

“Cos tady sakra dělal, otče?“optal se úsečně.

Notte starší se podíval na svého syna a pak uhnul pohledem, pod chabou záminkou urovnávání manžet obleku, a prohlásil nevinným tónem: “Nic. Jen jsem se zastavil na slovíčko s tvým detektivem.”

Marguerite nevěřícně vytřeštila oči. “Na slovíčko? Napadl jste Tinyho!”

Pokrčil rameny. “Myslel jsem, že on napadl vás.”

Odfrkla, nevěřila mu ani slovíčko. Byl to Christian, kdo se se zájmem optal: “Proč by sis to myslel?”

“Její pokoj je na maděru,” vysvětlil klidně. “Rozbitá lampa, všude sklo, a prostěradla s dekou roztahaná po zemi. Přirozeně jsem se domníval, že sem byla zavlečena proti své vůli.”

Christian na ni tázavě pohlédl. “Je to pravda?”

“No, ano,” připustila Marguerite a pak nakrabatila čelo a znovu se na muže zamračila: “Jak jste se dostal dovnitř?”

“Pokojská,” odvětil promptně a – měla pocit – že poprvé upřímně. “Když nikdo nezareagoval na mé klepání, věděl jsem, že něco není, jak má být. Slunce ještě nezapadlo a měla jste být uvnitř. Tak jsem přiměl pokojskou, aby otevřela dveře svou kartou.”

Christian přikývl. “Takhle jsem se dostal dovnitř také, právě teď. Moje ložnice sousedí s touto a všechen ten kravál tady mě probudil. Běžel jsem se podívat, jestli je všechno okay a na chodbě jsem potkal Marcuse. Když jsme klepali a nikdo neotevřel, nechali jsme pokojskou otevřít dveře.” Přejel pohledem z Marcuse na otce a potřásl hlavou. “Jestli jste oba tady, kdo řídí firmu?”

Marguerite se podívala na Julia. Notte Construction byla velmi úspěšná, rodinná firma, která přerostla v mezinárodní, díky zakázkám po celé Evropě a Severní Americe. Věděla, že Julius stojí v čele společnosti a Marcus je hned druhý.

“Přece teta Vita,” zamumlal Julius, a když Christian přimhouřil oči a vypadal, že se hodlá ptát dál, rychle pohlédl na Marguerite a zeptal se: “Co se tedy stalo ve vašem pokoji? Byla jste snad vy a tenhle Tiny—?” Náhle strnul. “Na noční košili máte krev.”

Marguerite shlédla a zjistila, že župan, do kterého ji Christian zahalil, se shrnul a je vidět zakrvácený výstřih negližé. S povzdechem si přitáhla límec. “Někdo se tam vloupal a pokusil se mi useknout hlavu.”

“Cože?!” Trojice nesmrtelných vyvřískla unisono.

Přikývla. “Proto jsem tady. Tiny nechtěl, abych zůstala ve svém pokoji pro případ, že by se ten útočník vrátil, a já nechtěla, aby tam spal on, ze stejného důvodu, tak…” Pokrčila rameny. “Nabídl se, že bude spát na okenní lavici, ale na tu je moc veliký. Tak jsme se podělili o postel.”

Nastalo ticho, ti tři se obrátili a zahleděli se na Tinyho. Marguerite protočila oči, věděla, že mu nejspíš čtou myšlenky, zjišťují, jestli jenom spali. Uvědomila si, že jí to děsně leze na nervy. Do tohoto jim nic nebylo. Mohla tady klidně uspořádat orgie a pořád by jim do toho bylo houby.

Tiny zasténal a Marguerite oběhla postel a klekla si před něj. Podařilo se mu vytáhnout do sedu a ochable opřít o zeď, oči pevně zavřené bolestí.

“Jsi v pořádku?” zeptala se s obavami.

“Přežiju,” zahučel.

Zasmála se nabručenému tónu, kterým promluvil, a vstala, Tinyho při tom držela pod paží a zvedla na nohy jako pírko.

“Brzdi,” zahartusil, chytil se zdi, aby se udržel zpříma. Pak se zaksichtil a řekl: “Přestaň dělat takovéhle věci, Marguerite, chlap má z tebe komplexy.”

“Jaké věci?” zeptal se pobaveně Christian.

“Věci, které dokazují, že je silnější, než já,” přiznal s trpkým úsměvem. “Nejsem zvyklý na holky, co mě uzvednou”

“Přeháníš,” uchechtla se a pobídla ho sednout na kraj postele. Jakmile seděl, postavila se mu mezi nohy a vzala do dlaní jeho hlavu, sklonila ji tak, aby mohla vyšetřit temeno a zátylek.

“Co to děláte?”

Marguerite koukla stranou a skoro se lekla, když zjistila, že se hned vedle tyčí Julius Notte, kaboní se a těká pohledem mezi ní a Tinym.

“Kontroluji, jestli nemá zraněnou hlavu,” odpověděla podrážděně. “Házel jste s ním jak s létajícím talířem a chci mít jistotu, že jste mu nezpůsobil nějaké vážné zranění.”

“Jsem v pohodě, Marguerite,” zahřměl Tiny, silou hlavu zase zvedl. “Většinu výprasku schytala záda.”

“Je v pohodě,” zopakoval Julius, chytil ji za ruku a tahal zpomezi Tinyho stehen. “Nechte toho smrtelníka na pokoji. Je slabý, ale tak křehký zase není.”

“Tiny není slabý ani křehký,” odsekla a ruku mu vytrhla.

“Ne, to nejsem,” souhlasil Tiny, hruď se mu dmula, když vstal. Marguerite skoro čekala, že se začne bušit do prsou, ale jeho ego urážkami Julia Notte zjevně zas až tolik neutrpělo.

“Rozumím správně, že to tys pořád narážel do zdi a vzbudil mě?” ozval se Christian, zatímco smrtelník začal něco hledat mezi dekou a prostěradly.

“Ano. Probudil jsem se a zjistil, že mě tvůj otec drží pod krkem,” zabručel Tiny, zabraný do hledání. “Kde mám ksakru župan?”

“Jé, promiň, Tiny. Mám ho já. Tu máš, můžeš si ho vzít zpátky.” Marguerite začala setřásat župan, do kterého ji zabalil Christian, ale koukla po Juliovi, když vedle ní najednou zhluboka nabral dech do plic.

Ruce jí znehybněly se županem na půl žerdi, sotva spatřila, jak se jeho oči hladově pasou na růžovém negližé a všem odhaleném. Tiny se na ni prve díval zrovna tak, a v ní to vzbouzelo pocit, že je přitažlivá a dokonce trošku sexy, ale tohle bylo jiné. Stříbrné plameny vyšlehly z černých očí nesmrtelného a Marguerite skoro cítila, jak si propalují cestu po jejím těle. Pod kůží jí probíhalo zimničné chvění, probuzené jeho pohledem. Když se ty žhnoucí oči zastavily na ňadrech, bradavky ztuhly a zduřely, jako by se naklonil a obkroužil je jazykem. Jakmile se konečně vydaly níž, po něžné oblině bříška, svaly vespod se zčeřily, jako v odpověď na pohlazení. A když se posléze usadily v úžlabí stehen, jako by viděl skrze jemné hedvábí na poklad pod ním, sbíral se tam tekutý žár a začínala být celá rozbolavělá čirou touhou.

Ještě nikdy na žádného muže nezareagovala takovýmto způsobem, a že nyní ano, a to na úplného cizince, ji nadobro popletlo. Myslí jí protékal zmatek, zamořil každičký koutek.

“Ne, ne.” Najednou vedle ní stál Tiny, vytahoval froté nahoru, ruce schovat hezky zpátky do rukávů, a odvrátil její pozornost od Julia. “To je okay. Nech si ho. Já si prostě natáhnu kalhoty.” Poplácal ji po rameni, přes její hlavu křísl pohledem zlověstně přimhouřených očí o Julia, a potom si šel pro džíny, které pořádkumilovně pověsil na opěradlo židle, než šel ráno na kutě.

Julius Notte si odkašlal a odloudil Tinymu její zdráhavý pohled otázkou: “A co ten útok? Viděla jste, kdo to udělal?”

Zmatek byl rázem ten tam, odplaven vztekem, když si vybavila události večera. Přimhouřila oči a sladce se zeptala: “Který útok? Váš nebo ten první?”

Chtěla ho urazit. Bohužel jenom pobaveně zkroutil rty nad její prostořekostí. Oplatila mu zamračením a pohlédla ke dveřím, odkud se ozvalo klepání.

“To bude moje snídaně. Objednal jsem ji, než jsem šel na kutě,” zabručel Tiny, zapnul si kalhoty a spěchal ke dveřím. Všichni mlčky stáli, zatímco otevíral olivrejovanému zaměstnanci, který dovnitř zavezl jídelní vozík. Sluha vyvalil oči při pohledu na ně, stejně jako na nepořádek v pokoji, a Marguerite předpokládala, že to musí být prazvláštní podívaná. Tři zcela oblečení muži, Tiny pouze v kalhotách a ona v přerostlém županu, kolem stopy po boji. Určitě měl milion otázek, ale byl příliš dobře vycvičený, než aby je položil.

“To je dobrý,” řekl Tiny, když vezl jídlo kolem Marguerite. Obsluhující se okamžitě zastavil, nervózně se na ni usmál, udělal čelem vzad a vyrazil ke dveřím, které Tiny stále držel dokořán.

I přes stříbrný poklop se z jídla na vozíku linula lahodná vůně a ona na něj koukla, a potom poklop zvedla a zadívala se na jídlo pod ním. Hotel očividně podával snídani v kteroukoli hodinu. Byla to řádná plná anglická snídaně. Vejce, slanina, párky, jelítka, osmažené žampiony, osmažená rajčata, fazole a topinky.

Jestli jí takhle pořád, nejspíš dostane infarkt dřív, než se dočká proměny, pomyslela si a ještě než vrátila poklop na místo, uzmula kousek párku. Zakousla se do šťavnatého masa, než si vůbec uvědomila, co dělá, a hned se provinile rozhlédla kolem sebe. Naštěstí pozornost všech zdá se patřila muži, kterému Tiny dával spropitné a vyprovázel ze dveří.

Zakroutila hlavou, strčila zbytek párku do úst a rychle žvýkala, napadlo ji, že s Tinym očividně strávila příliš mnoho času. Nesmrtelní, neboli upíři, jak jim – k jejímu upřímnému znechucení – říkali smrtelníci, po plus mínus sto letech života už obvykle nejedli. Jídlo se postupem času stávalo nudným až otravným, poté co ho pozřeli takové množství, ale poslední tři týdny dělala Tinymu společnost při jídle. Až doteď nebyla v pokušení ochutnat, ale zjevně to na ni mělo vliv, když mu najednou štípla něco z talíře.

“Myslím, že bych se měl ujmout představování,” řekl Christian, když Tiny zavřel dveře hotelového pokoje.

Marguerite spolkla párek v puse a obrátila – jak doufala – nevinný, zaujatý pohled k Christianovi, který spustil: “Otče, Marguerite Argeneau. Marguerite, můj otec, Julius Notte.”

“Julius? Hmm, proč jen mi to zní tak povědomě?” ozval se Tiny.

Marguerite zmateně pohlédla na svého parťáka, zrovna se soukal do košile. Věděla, že jméno toho muže dobře zná. Vždyť je celé týdny hledali po archivech.

“Už to mám,” luskl prsty. Podíval se na Marguerite a laškovným tónem se otázal: “Nejmenuje se Julius tvůj pes?”

Ústa se jí roztáhla do širokého úsměvu: “No ano, ano.”

“Je to veliký pes,” sdělil Tiny ostatním, ačkoli nespouštěl oči z Julia, když dodával: “Srst má černou jako vaše vlasy. Neapolský mastin. To je italské plemeno, viďte?” A pak pokrčil rameny a hlasitě poznamenal: “Hodně slintá.”

Marguerite se odvrátila a zakašlala do dlaně, aby zamaskovala smích, který nemohla zadržet. Nijak ji nepřekvapila přidušená intonace hlasu Julia Notte, když se zeptal: “Vy jste svému psovi dala jméno Julius?”

Nasadila pokerovou tvář, otočila se a prohlásila: “Všem psům, které jsem kdy měla, jsem dala jméno Julius. Prvnímu už před pár sty lety. Za ty roky jsem vycepovala hezkou řádku Juliů.”

Christianovi ze rtů uniklo jakési přidušené bublání, podezřele připomínající potlačovaný smích. Tiny se zakřenil od ucha k uchu a pochválil ji kývnutím. Marcus se kousnul do rtu, odvrátil hlavu stranou a zakašlal… jednou. Nicméně Julius Notte nevypadal naštvaně, jak čekala. Hodně ji zmátlo, že vypadal pobaveně.

Ve chlapech já se asi nikdy nevyznám, usoudila, potřásla hlavou a zamířila ke dveřím vedoucím do zbytku apartmá. “Jdu se vykoupat.”

“Ještě moment,” zaprotestoval Julius Notte. “Ještě jste nevysvětlila, jak to bylo s tím napadením.”

“Může vám to povědět Tiny,” odvětila klidně. “Já jdu brát lázeň.”

Na další protesty nečekala, vyplula z pokoje.

Julius sledoval, jak Marguerite Argeneau odchází, na rtech mu hrál úsměv, pohledem klouzal po dlouhých, vlnitých, oříškových vlasech s rudými pablesky, županu, který se pokoušel emigrovat z jejích ramen, a stále níž, až k pěkně tvarovaným nohám a rozkošným drobným bosým nožkám. Byla skvělá. Krásná, inteligentní, pekelně sexy a prostořeká, až bůh brání, pomyslel si obdivně, ale rychle se vrátil na zem, když Christian vyštěkl: “Přestaň jí čumět na zadek, otče. Je to můj detektiv.”

Rázem měl po náladě. Julius se otočil na syna a odsekl: “Marguerite je možná tvůj detektiv, ale moje—”

“Tvoje co?” chytil ho za slovo notně zvědavý Christian, když Julius zmlkl, jako když utne.

“Moje zodpovědnost,” dokončil, při řeči uhýbal pohledem. “Jako hlava naší rodiny zodpovídám za všechny, včetně tebe a každého, kdo pro tebe pracuje.”

Christian otevřel pusu k odpovědi, ale Julius se rychle obrátil k Tinymu a nařídil: “Povězte nám o tom prvním útoku.”

To stačilo, aby Christian přišel na jiné myšlenky. Sklapl a nedočkavě kouknul na smrtelníka.

Tiny zaváhal a pak zabrblal: “Potřebuju kafe.”

Julius se netrpělivě ošil, ale počkal, než smrtelník dojde k vozíku s šálkem a potom ho pobídl: “Co ten předchozí útok?”

Tiny přikývl, ale volnou rukou sáhl po stříbrném poklopu a sundal ho. Vzal kousek slaniny a strčil si ji do úst, sežvýkal, polknul a teprve pak konečně řekl: “Někdo se sem vloupal a pokusil se useknout Marguerite hlavu.”

Julius zavřel oči a v duchu prosil nebesa o trpělivost.

“Ehm… Tiny, přesně to říkala Marguerite,” podotknul Christian.

“A přesně to se také stalo,” pokrčil rameny detektiv a vzal si další plátek slaniny.

Když Julius začal temně vrčet, Christian popošel kousek blíž ke smrtelníkovi, jasně na jeho ochranu. “Ano, ale určitě nám můžeš říct víc podrobností.”

“Útočník, smrtelník nebo nesmrtelný?” vyštěkl Julius. “Jak vypadal? Jak se dostal dovnitř? Byl ozbrojený? Byl to on?” Podrážděně vyklenul obočí. “Jste detektiv, smrtelníku, určitě jste si všiml detailů, o které se můžete podělit.”

Tiny na něj mlčky koukal, koutky rtů mu poškubávaly úsměvem a bilo do očí, že tato hra na hloupého je sladká odplata za předešlé napadení. Zrovna když si Julius pomyslel, že ho uškrtí, odpověděl na otázky.

“Mám podezření, že to byl nesmrtelný, ale nemohu to tvrdit s jistotou a nemohu ho popsat, protože jsem ho neviděl. Samozřejmě byl ozbrojený, nemohl by Marguerite useknout hlavu rukou. Měl meč. Marguerite si podle všeho myslí, že to byl on, ale ani to nemohu to tvrdit s jistotou, protože – jak už jsem říkal – jsem ho neviděl.”

Julius zvolna vydechl, zatímco detektiv pokračoval.

“Utekl na balkon, když jsem se dostal do místnosti. Marguerite ležela na zemi zamotaná do prostěradel. Prý se probudila, uviděla blížící se meč a skulila se z postele. Měla říznutí na krku a krev na noční košili a ukazovala na dveře na terasu, když jsem vběhl dovnitř.” Znovu pokrčil rameny. “Útočník už tam nebyl, když jsem vyběhl ven. Musel se spustit ze střechy a zmizet stejnou cestou.”

Julius stiskl rty. Marguerite Argeneau skoro zabili. Někdo se ji pokusil zabít dříve, než dorazím do jejího pokoje.

“Marguerite si myslí, že to má co dělat s případem,” dodal Tiny.

Při těch slovech Julius prudce zvedl hlavu. “Cože?”

Detektiv pokrčil rameny. “Říká, že nemá žádné nepřátele, ale zdůraznila – a to správně – že existuje někdo, kdo nechce, aby se Christian dozvěděl, kdo je jeho matka.”

Julius sebou škubl. Ten chlap se to své směšné podezření dokonce ani nesnaží tajit. Ne, že by bylo zas tak úplně směšné, připustil v duchu. Koneckonců, dělal všechno, co bylo v jeho silách, aby Christianovi zabránil najít matku. Není pochyb o tom, že si jak Tiny, tak – což je důležitější – Marguerite, myslí, že má prsty i v předešlém útoku. Do pekla.

“Udělal jsi to?” zeptal se Christian.

Trhl hlavou dozadu, taková urážka. “Ne!”

“Netvař se tak uraženě, otče,” odsekl netrpělivě Christian. “Nechceš, abych se dozvěděl, kdo je má matka, a zastrašil jsi každého detektiva, kterého jsem dosud najal, abys měl jistotu, že se to nedozvím. Jenže Marguerite a Tiny nejsou z Evropy a rodina Marguerite je mocná. Nemůžeš jim vyhrožovat a donutit je s tím praštit, jako těm ostatním.”

“Ty o tom víš?” užasl se Julius.

“Jasně, že vím.” Znechuceně si odfrkl. “Většina nesmrtelných detektivů, kterým jsem ten úkol zadal, byla mladší, než já. Dokázal jsem je přečíst. Vyprávěli mi pohádky, jak nic nenašli a myslí si, že to je naprostá ztráta času, nebo že mají urgentní záležitosti, které musí zařídit, a nemohou si dovolit věnovat čas takovému rozsáhlému pátrání, ale jejich myšlenky obvykle křičely: Do hajzlu, musím odtud zmizet jinak mě Julius Notte rozmáčkne jako švába.”

Julius se zamračeně otočil na Marcuse, který zařval smíchy.

“Tak co, napadl jsi Marguerite?” zeptal se Christian a na povzbuzenou dodal: “Nejspíš jsi ji nechtěl zabít, ale jenom zastrašit?”

“Ne,” zopakoval Julius, tentokrát neochvějně opětoval jeho pohled.

Christian vypadal, jakože by mu mohl uvěřit, ale potom si povzdechl a zavrtěl hlavou. “Chci ti věřit, ale…”

“Nemůžeš ho přečíst?” zeptal se Tiny. “Já myslel, že vy lidi umíte číst nás a sebe navzájem, pokud nejste životní druhové. Marguerite četla Vincenta imrvére, v Kalifornii.”

“Marguerite je starší, než Vincent,” vysvětlil Christian. “Nedokážu otce přečíst, ledaže mi otevře svou mysl.”

“Tak ať ti ji otevře,” navrhl Tiny.

Julius se na smrtelníka zuřivě zamračil, ale zklidnil se, když Christian tázavě povytáhl obočí.

“Otevřeš svou mysl a dovolíš mi ji přečíst, abych měl jistotu?”

Julius se ani neobtěžoval promluvit, jenom se pohrdavě ušklíbl, to je ale nápad.

“Přesně, jak jsem si myslel,” zamumlal znechucený Christian. “Přišel jsi sem, abys—”

“Snad bychom to měli probrat někde jinde,” navrhl Marcus, čímž jim připomněl svou přítomnost. Když na něj oba pohlédli, očima významně ukázal na Tinyho, který si přitáhl vozík s jídlem před jednu z židlí u okna a usedl k snídani.

“Mně si nevšímejte, jako bych tu nebyl,” prohodil detektiv pobaveně. “Já budu jíst, vy mluvit.”

“Půjdeme jinam, necháme tě v klidu nadlábnout,” zavrčel Christian a podíval se na Julia se slovy: “Můžeme si pohovořit v mém pokoji.”

Když přikývl na souhlas, Christian se obrátil a zamířil ke dveřím.

Julius přejel pohledem ze svého odcházejícího syna ke smrtelníkovi a zaváhal. Chtěl Tinymu utrhnout hlavu, když ho našel v posteli s Marguerite. Vlastně měl sto chutí to udělat pořád, dokud mu Marcus nezašeptal do ucha, že toho muže přečetl a že s Marguerite nic nedělali, jenom se podělili o postel, že spolu nic nemají, v tom smyslu, jak si to vyložil on.

Samozřejmě, jak také řekl Marcus, věděl by to sám, dát si raději práci přečíst muži myšlenky, než hned myslet na nejhorší. Teď ho kvůli celé té věci tak trochu hryzalo svědomí. Detektiv se jenom snažil zajistit Marguerite bezpečí. Zvažoval omluvu, za své předchozí chování, ale potom si vzpomněl, že kdyby Tiny neotevřel tu svou nevymáchanou hubu a neblábolil o otevírání mysli Christianovi, aby ho mohl přečíst, syn by teď na něho nebyl naštvaný. Ty dva činy se navzájem ruší, rozhodl se. Žádnou omluvu mu nedluží.

Zamračil se na smrtelníka, otočil se na kramfleku a vyrazil za synem.

3. KAPITOLA

Marguerite přejela pohledem nepořádek ve svém pokoji, mířila k polici, na které měla kufr. Odhodila víko, našla věci potřebné ke koupání a čisté šaty na převlečení, vděčná, že nevybalila, když dnes nad ránem přijeli. Ušetřilo jí to pakování.

Odebrala se do koupelny, propriety položila na lesklý mramorový pult a hurá k obrovské vaně. Nalila do ní štědrou porci pěny, stiskla knoflík, který zapustil zátku odtoku, a otočila kohoutky, než si na ni zboku sedla. Vzdychla únavou.

Byla utahaná a ráda by si ještě pár hodin pospala. Jízda z Berwick-upon-Tweed byla dlouhá… vlastně to byly velmi dlouhé tři týdny. Našpulila pusu vzteky při pomyšlení na čas, který strávila procházením knihy za knihou, všechny psané prastarým, pavoučím rukopisem, nyní již notně vybledlým inkoustem, při hledání zmínky o jménu Notte.

Tolik času jsem vyplýtvala zbůhdarma, pomyslela si rozčileně, a všechno jenom proto, že ten paličatý, stupidní chlap v Tinyho pokoji, odmítl jednoduše vyklopit jméno ženy, která dala život jeho synovi.

Znechuceně zakroutila hlavou. Julius Notte byl atraktivní muž, přespříliš atraktivní, než aby mu to bylo ku prospěchu. Se vší pravděpodobností byla pravda taková, že spal s tolika ženami – smrtelnými, stejně jako nesmrtelnými – že mu dělá problém udržet v paměti jména. Která z nich porodila Christiana, je nejspíš záhada i pro něj. Pravděpodobně dítě pohodila na Juliův práh, když byl pryč.

Ohrnula nad sebou nos, jak jedovatě smýšlí. Naklonila se ke kohoutkům a zastavila vodu, v duchu připouštěla, že má velmi špatnou náladu. S nadějí, že ji příjemná, relaxační koupel vylepší, se svlékla a opatrně vstoupila do teplé vody plné pěny. Tichounce zakňourala rozkoší, když se ponořila do uklidňující náruče vody.

Bublinkové lázně milovala a nikdy nepochopila zálibu ve sprchování. Ráda se namáčela a tu slast si nyní dopřávala. Poskytne jí čas na relaxaci a přemýšlení, a vážně měla hodně o čem přemýšlet.

Christian jim na začátku řekl, že mu Julius Notte odmítl prozradit, kdo byla jeho matka, nebo o ní sebeméně hovořit. Vlastně celá rodina odmítala téma jeho matky probírat. Jediné, co mu řekli, bylo, že je mrtvá a jemu je bez ní lépe.

Těch pár útržků informací, které během staletí získal, byly toliko drby, které časem vyšly najevo. Nic, co by mu napovědělo, kde začít pátrat, tvrdil jim. Až do dne, kdy se s jednou tetou díval na svůj portrét, kde byl ještě dítě, a ona se usmála a poznamenala: “Tady ti bylo teprve pár týdnů. Tvůj otec obraz objednal hned poté, co se s tebou vrátil z toho roku v Anglii.”

Konečně věděl kde začít hledat. Okamžitě najal detektivy, aby se pokusili zjistit matčinu totožnost. Problém tkvěl v tom, že každý detektiv na pátrání tohoto druhu musel být nesmrtelný a všichni nesmrtelní v Evropě se dali snadno zastrašit Juliem Notte a mocí, kterou prezentoval. Stačil jediný jeho telefonát a detektivové z případu vycouvali.

Až doteď, pomyslela si nevesele. Měla Christiana ráda a cítila, že si zaslouží vědět, kdo byla jeho matka. Navíc se nebála Julia Notte ani jeho moci. Bude pokračovat v pátrání, dokud si to Christian bude přát. Jenomže by bylo mnohem snazší, kdyby jim Julius Notte prostě řekl, kdo ta žena je. Ušetřilo by jim to tuhle štrapác, listování v zaprášených starých knihách.

Zaksichtila se. Až doposud byla svou novou prací velice zklamaná. Tohle bádání jí připadalo nudné a rozhodně zvažovala hledání jiného zaměstnání, jakmile bude případ vyřešen.

Zvedla jednu nohu z vody. Přejížděla po ní namydlenou žínkou, znovu ji ponořila a zvedla druhou, aby jí poskytla tutéž péči. V duchu zabloudila k Juliovi Notte.

Neměla ponětí, proč je ten nesmrtelný tak kategoricky proti tomu, aby se syn dozvěděl, kdo byla jeho matka. Kdyby měla hádat, řekla by, že mu Christianova matka nejspíše hrozně ublížila. Nebo – protože příbuzní Christianovi pořád tvrdí, že je mrtvá – mu možná ublížil právě její skon. Ztráta životního druha je prý pro každého nesmrtelného zdrcující ranou. Nemohla říci nakolik zdrcující, nikdy životního druha neměla, ale věděla, že některým nesmrtelným trvalo celá staletí, než se ze ztráty vzpamatovali… pokud se vůbec vzpamatovali.

Buď jak buď, přestože dokázala pochopit, že to může být důvodem, proč o té ženě odmítá hovořit, Christian má právo vědět, kdo je jeho matkou.

Marguerite ponořila do vody druhou nohu a položila se zpátky do vany. Žínkou si nyní přejížděla po pažích. Když jí zajela na ňadra, uvědomila si, že ruka zpomaluje, mimoděk si vybavila svou krátkou, podivnou reakci na Julia Notte, když si začala svlékat Tinyho župan a přistihla ho, že se na ni dívá.

Samotná vzpomínka na to, jak jí očima bloumal po těle, v ní vyvolala obdobnou reakci. Zamračila se, protože jí bradavky ztuhly, jako by tu byl s ní a znovu se na ni díval.

Okusovala si ret, žínku přehodila přes okraj vany a přinutila se uvolnit. Doufala, že tím zaplaší nízký šum vzrušení, které jí pojednou opět protékalo. Za celých sedm se let svého života nikdy dřív nezakusila takovouto reakci na muže, který na ni pouze hleděl, a trápilo ji, že nyní ano. Ten chlap byl absolutně cizí. Dokonce si ani nebyla jistá, že se jí líbí!

Co za barbara vám vpadne do pokoje a začne tam házet smrtelníkem? Prohlásil, že si myslel, že ji Tiny napadl. Povídali, že mu hráli, oba přece spali. Minimálně ona spala a předpokládala, že Tiny jakbysmet. A navíc, Tiny je smrtelník a ona nesmrtelná. Nedokázal by ji přinutit udělat něco, co dělat nechce.

Julius, naproti tomu, by to dokázat mohl, uznávala v duchu. Byl nesmrtelný jako ona a už věděla, z té jejich rvačky prve, že je silnější, než ona. On by ji mohl přinutit odejít z pokoje do tamté postele.

Z nějakého důvodu jí při tom pomyšlení přeběhl po zádech mráz předchozího vzrušení. Zakabonila se. Právě se vysvobodila z područí sedmisetletého manželství s hrozným, panovačným manželem a momentálně ani trošku netoužila zaplést se do jakéhokoli vztahu s dalším mužem. Chtěla si vychutnávat svou svobodu, mít kariéru, trochu si užít života…

Žila víc než sedm set let, ale měla pocit, jako by celou tu dobu byla hluboce zmrazená, s city u ledu, aby unesla vztek, že je pod kontrolou. Děti byly jedinou oblastí jejího života, kde si dovolila něco cítit, a veškerou svou lásku, starostlivost a vášeň věnovala jim a jejich štěstí.

Zůstala tak zcela nepřipravená na vzrušení, které v ní háralo, když oči Julia Notte laskaly její tělo. Nenáviděla překvapení a neměla chuť zakoušet roztoužení, které v ní ten muž rozdmýchával. Vlastně, pokud jde o ni, nejlepší věc na světě, která se mohla stát, byla dostat Julia Notte a zneklidňující vliv, který na ni měl, ze svého života a to co nejrychleji.

Nejjednodušší způsob, jak toho dosáhnout, je rychle vyřešit tento případ a odletět do Kanady, pomyslela si, a uvažovala, jestli by mohla být schopná toho muže přečíst. Kdyby Juliovi Notte dokázala přečíst myšlenky, mohla by zjistit, kdo je Christianova matka a dovést tento případ k rychlému a zdárnému konci.

S našpulenými rty dumala, jak je asi starý. Christian měl teprve pět set a věděla, že je jedináček, takže bylo klidně možné, že Julius Notte je mladší. Pokud je to tak, mohla by ho umět přečíst.

Bohužel měla pocit, že je mnohem starší. Nevěděla jistě, co ji k tomu vedlo, ale tyto věci obvykle dovedla celkem spolehlivě odhadnout a instinkty jí napovídaly, že je starší. A pokud je starší, než ona, přečíst ho bude o hodně těžší, pokud ne nemožné… ledaže bude roztěkaný. Jsou-li nesoustředění, i starší nesmrtelní jsou pro mladší našince občas čitelní.

Předpokládala, že bude muset počkat a časem se uvidí… ledaže má štěstí a Christianovi se daří – právě v této chvíli – přesvědčit otce, aby mu sdělil matčino jméno. Nebo ho – aspoň – přesvědčit, aby odcestoval. Ať tak či onak, měla by toho chlapa z krku, a raději stráví další tři celé týdny pročesáváním zaprášených starých archivů, než muset strávit další jednu jedinou chvíli v blízkosti Julia Notte.

Nicméně bude-li pořád ještě tady, až se okoupe, pokusí se ho přečíst, aby získala informace. Jestli to nesvede, prostě se bude muset naučit vypořádat s vlivem, který na ni má. Je dost stará, měla by být schopná zvládnout takovou situaci s důstojností a grácií.

“Jo, správně,” zamumlala s trpkým pobavením. Potřásla hlavou, uvelebila se ve vodě a zavřela oči, mínila chvíli jen tak relaxovat.

“A nyní, byl bys tak laskav a pověděl mi, o co tady krucinálfagot vlastně jde?” spustil Christian, sotva v čele ostatních nakráčel do svého hotelového pokoje.

Julius zaváhal, pohledem prosil Marcuse o pomoc.

Dřív než ten mohl promluvit, Christian dodal: “Neobtěžuj se vymýšlením nějaké lži. Vím, co se děje. Dostal’s hlášku, že jsem najal Morrisey agency, aby našla mou matku, a přiletěl sem, donutit je s tím případem praštit, viď?”

Julius vytřeštil oči. “Já—”

“Nenamáhej se to popírat,” přerušil ho Christian. “Musíš vědět, že coby Argeneau, Marguerite se jen tak zastrašit nenechá. Pravděpodobně jsi ji chtěl donutit sbalit kufry. Pokusil by ses jí proniknout do myšlenek ve spaní, když byla zranitelná, abys zjistil, jaké argumenty mají největší šanci.”

“Ehm…” Julius pohlédl na Marcuse, který se jen zašklebil a šel se opřít o komodu.

“Jenomže ti ten předchozí útok na Marguerite zkřížil plány,” pokračoval Christian. “Předpokládám, žes nejprve vešel do jejího pokoje, ale když tam nebyla, šel jsi do druhé místnosti, našel ji s Tinym v posteli a…” klesl hlasem a se stále zadumanějším výrazem dokončil: “a z nějakého důvod tě chytl rapl. Pročpak?”

Julius zkameněl, rty pevně sevřené, pusu na zámek. Odmítal odpovědět.

Nezáleželo na tom. Výraz se Christianovi postupně projasňoval, jako tomu pomalu – nahlas – přicházel na kloub: “Dokonce, i když spala a byla zranitelná, nedokázal ses jí dostat do mysli. Či snad ano?”

“Nebuď směšný,” zamumlal Julius. “Je mladší, než já, o celá staletí mladší… a spala.”

“Pravda pravdoucí, a měl bys být schopen ji číst, ale ani sis neškrtl!” Jasně, mám pravdu, Christian skoro kokrhal. “Proto jsi napadl Tinyho. Tys žárlil!” Udiveně vrtěl hlavou. “Co tě znám, byl jsi chladný, tvrdý, bezcitný bastard, ale jakmile jsi zjistil, že nedokážeš Marguerite přečíst, nemohl jsi snést, že je v posteli s Tinym, a prostě jsi ztratil nervy.”

“Myslel jsem, že na ni útočí,” vytrvale trval na svém Julius, ale v duchu byl zabraný do sebezpytování, zda skutečně byl chladný, bezcitný bastard, celá ta staletí. Věděl, že býval možná trochu nevrlý, ale Christianův popis mu připadal drobet krutý.

“Útočí na ni?” odfrkl si Christian. “To sis nemyslel ani vteřinu. Oba spali, když jsi vešel. Vypěnil’s, protože Tiny byl v posteli se ženou, která je tvou pravou životní družkou!”

Se svěšenými rameny Julius minul Marcuse a zabral jednu z židlí po stranách malého stolku u okna. Sotva na ni klesl, vrátil se pohledem k synovi a zjistil, že se usmívá od ucha k uchu. Zamračil se. “Proč se tak křeníš?”

“Jsem šťastný za tebe.” Jak prosté.

“Dobrá… well…” Julius celý nesvůj poposedl.

“A teď mě potřebuješ,” dodal s rozkoší. “Mám eso v rukávu.”

Julius strnul. “Co tím myslíš?”

Christian se křenil, podle všeho si tuto chvíli vychutnával, a pak zvážněl a řekl: “Když jsem byl v Kalifornii, dozvěděl jsem se, že Marguerite v manželství s Jean Claudem Argeneau strašně trpěla. Absolutně nemá zájem nechat se polapit do dalšího vztahu, který by mohl dopadnout takhle špatně.” Po tváři mu přelétl sklíčený výraz, když dodal: “Vím docela jistě, že jestli získá třebas jen stín podezření, že bys mohl být její životní druh, všeho nechá a vyrazí zpátky do Kanady takovým fofrem, že se ti zatočí hlava.”

Julius si zhluboka povzdechl. Marcus už mu povídal cosi podobného.

“Má to svou světlou stránku,” pokračoval Christian, mnohem veseleji. “Potřebuješ, abych držel jazyk za zuby, že ji nedokážeš přečíst. A, potřebuješ záminku, abys mohl zůstat v její blízkosti, která neprozradí tvou domněnku, že jste životní druhové.”

“Vydíráš, synu?” otázal se suše.

“Nevydírám. Vyjednávám,” opáčil Christian a podotknul: “Nemusíme si plácnout. Můžeš zkusit Marguerite povědět, že si myslíš, že je tvá životní družka a přimět ji, aby se tě pokusila přečíst, a uvidíš, jak zareaguje, když to nesvede.”

“Možná já nejsem schopen přečíst ji, ale možná je ona schopná přečíst mě,” zdůraznil Julius, rádoby nonšalantně, při řeči natáhl ruku, utrhl jednu bobulku z hroznu na misce s ovocem a strčil si ji do pusy. “Třeba mou životní družkou vůbec není.”

Christian zavrtěl hlavou a vynesl trumf: “Oba jíte.”

Přestal žvýkat kuličku vína, vyvalil oči, protože mu došlo, že skutečně jí. Ale pak si uvědomil, že syn řekl, oba jíte. Rychle víno spolkl. “Marguerite taky jedla?”

“Čmajzla párek Tinymu ze snídaně, když si myslela, že se nikdo nedívá,” bonznul synátor s líným úsměvem.

Julius se pohodlně usadil, na rtech mu začínal hrát pro změnu blažený úsměv. Pravda, tohle už kdysi zažil, jenomže od té doby zapomněl, že chuť k jídlu se nesmrtelným vrací, když potkají životní družku. Neměl potuchy, proč tomu tak je. Jednou o tom debatovali s Marcusem a dospěli k jedinému závěru. Probuzení jednoho apetitu vzkřísí i ty ostatní. Sex byl božský, život báječný a jídlo zčistajasna překypovalo chutěmi. Ta tam byla někdejší nuda a pocit, že jídlo je pouhá ztráta času, všechno chutnalo lahodně.

“Nesmírně rád ti pomohu,” prohlásil Christian, znovu upoutal jeho pozornost. “Ale chci se dozvědět, kdo je moje matka.”

Julius to mlčky zvažoval, a nakonec řekl: “Fajn. Ale…” dodal rozhodně, než Christian stihl promluvit. “Dohoda zní, budeš držet klapačku a pomůžeš mi s krycí historkou, abych mohl zůstat Marguerite na blízku, dokud se s ní všechno nevyřeší, a potom ti povím o tvé matce.”

Christian přimhouřil oči a naklonil hlavu. “Takže… po pěti stech letech odmítání o ní dokonce i mluvit, jsi ochoten mi prozradit, kdo je moje matka, abys dostal Marguerite,” precizně zrekapituloval, načež se zeptal: “Znamená to snad, že mou matku máš už za sebou?”

Julius zaváhal a poté zdrsnělým hlasem přiznal: “Nikdy nebudu mít za sebou tvou matkou, Christiane. Ale chci Marguerite.”

Ta slova Christiana zřejmě nepřekvapila. Přijal je s vážným kývnutím a řekl: “Dobře. Domluveno.”

Když mladší muž přešel na druhou stranu pokoje s rukou nataženou, aby dohodu zpečetili, Julius mu jí nepotřásl, ale přitáhl si ho za ni do náruče.

“Jsem šťastný za tebe, otče,” řekl Christian upřímně a plácl ho po zádech. “Mám Marguerite rád.”

“Děkuji,” zachraptěl Julius.

“A teď, když jsme uzavřeli dohodu,” dodal s širokým úsměvem, sotva od sebe odstoupili, “ti už můžu povědět, že bych ti stejně pomohl, i kdybys nesouhlasil, že mi prozradíš, kdo je moje skutečná matka.”

Když Julius povytáhl jedno obočí, Christian pokrčil rameny. “Zapomněl jsi, že nejsem stejně nelítostný, jako ty. Nikdy bych se nedokázal postavit mezi tebe a někoho, kdo by ti mohl pomoci zapomenout na mou matku a být znovu šťastný.”

Christian se rozchechtal jeho výrazu, udělal krok vzad, obešel stolek a usadil se na druhou židli. “Inu, Marguerite je ve vaně, takže máme minimálně hodinu na vymýšlení dobré záminky, aby ses jí mohl lepit na paty. Mívala ráda dlouhé koupele, když jsme byli v Kalifornii, a pochybuji, že se to změnilo,” dodal na vysvětlenou Juliovi, při řeči před sebe na stůl položil blok z psacích potřeb, jež skýtal hotelový pokoj.

Julius se s kývnutím vrátil na svou židli a Marcus popadl sedátko u toaletního stolku a přisedl si k nim.

“Nejjednodušší způsob, jak tohle zvládnout, nejspíš bude držet se pravdy, a to co možná nejvíc,” odtušil zamyšleně Christian. “Samozřejmě v tom musí hrát svou roli útok na ni.”

Julius ho ostražitě pozoroval, ale nekomentoval to.

“Můžeme jí říci, že máš podezření, že ten útok spáchal někdo z matčiny rodiny. Převzetí případu agenturou Morrisey a přesun pátrání do Anglie je znervóznil, a budou se snažit zarazit vyšetřování, všemi možnými způsoby.”

Julius nevěřícně valil oči. “Jak jsi to—?”

“Nejsem idiot, otče,” skočil mu do řeči cynickým tónem Christian. “Útok musel mít co dělat s případem a vzhledem k tomu, že vím, že ty bys tak hluboko neklesl, zbývá rodina mojí matky. Očividně ještě někdo – kromě tebe – nechce, abych se dozvěděl o svém původu z matčiny strany. Mimoto, jediný dobrý důvod, který bys k zachovávání tajemství po celou tu dobu mohl mít, je, chránit mne.”

“Tvoje matka nařídila, abys byl při narození zabit,” odtušil tichým hlasem Marcus.

Julius ho probodl rozzlobeným pohledem a pak obrátil zrak k synovi. Hněv a bolest pro toho hocha se mu v srdci smísily, když spatřil ustrnulý výraz na jeho tváři, a potom Christian rychle sklopil zrak k bloku, se kterým si hrál, jako spráskaný pes. Po chvilce si odkašlal.

“Dobrá, takže její rodina pravděpodobně stojí za útokem na Marguerite. Ledaže moje matka stále žije, pak myslím, že by to mohla být ona.”

Když pozvedl tázavý pohled, Julius zaváhal, ale nakonec zůstal zticha. Nebyl ochoten prozradit, zda to tak je.

“Ať tak či onak,” pokračoval s povzdechem Christian, když otec pořád mlčel jako pařez, “Marguerite povím, žes – ze strachu o mne – konečně prozradil, že se mě matka pokoušela při narození zabít a podezíráš její lidi, že mají prsty v tom útoku prve. Že i přesto přese všechno chci pokračovat v pátrání a ty, přestože nechceš nic víc prozradit, ses rozhodl zůstat s námi a starat se o naše bezpečí, dokud to nevzdáme, nebo abys byl po ruce, budeme-li na nejlepší cestě případ vyřešit.”

Christian se odmlčel, plán uvážil a přikývl. “Po tomhle by si měla přestat myslet, že jsi tvrdohlavý osel, protože mi nechceš říct, kdo je moje matka.”

Julius při těchto slovech ztuhl, ale Christian mluvil dál.

“A vykreslí tě to v příznivějším světle, navíc získáš důvod zůstat v její blízkosti.” Zmlkl a prohlédl si otce. “Zbytek, bohužel, je na tobě.”

“Bohužel?” zopakoval Julius, spíš varovně zavrčel.

“Well,” zašklebil se Christian. “Otče, nevím, jakýs býval zamlada, ale nejsi zrovna Romeo, viď? Tím mám na mysli, že služebné v domě a sekretářky v kanceláři z tebe mají hrůzu a—”

“Umím se dvořit ženě,” přerušil ho suše Julius. Když Christian neskrýval pochyby, zamračil se a trval na svém: “Umím.”

“Hmm,” zahučel Christian, stále na pochybách.

“Mám své zkušenosti s opačným pohlavím, synu,” opáčil zvysoka. “Nežil jsem jako mnich celý život. Ve skutečnosti jsem býval pěkný proutník, svého času.”

“Dozajista býval,” odtušil chlácholivě Christian a pak dodal: “Jenomže ty tvé časy byly pekelně dávno, otče. Doba se změnila, ženy se změnily…” Pokrčil rameny. “Mohl bys potřebovat trochu pomoci, toť vše.”

Julius se zamračil, synova slova začala nahlodávat jeho sebejistotu. Ono je to vážně dávno, co se dvořil nějaké ženě. Vlastně se nikomu nedvořil, odkdy se mu narodil syn, raději se soustředil na jeho bezpečí a na svou roli otce, o řízení společnosti nemluvě. Ale určitě se toho zas tolik nezměnilo.

“Žádné strachy, otče. Pomůžu, seč můžu,” dodával mu odvahu Christian. “A vážně ti to u Marguerite vyžehlím. Jsem si jist, že to bude v pohodě.”

“Já taky pomůžu.”

Julius se překvapeně ohlédl. Dante se zrovna odstrčil od rámu dveří vedoucích do zbytku apartmá. Očividně tu už nějakou dobu je a poslouchá, uvědomil si Julius, sledoval, jak vchází před svým dvojčetem, Tommasem, dovnitř.

“Jak dlouho už tam stojíte, vy dva?” zeptal se vztekle, když Dante padl na postel a opřel se zády o její čelo.

“Myslím, že jsme slyšeli skoro všechno,” připustil Tommaso, který zabral druhou stranu postele. Zkřížil kotníky na nohách, sepjal ruce na břiše a spustil: “Marguerite je tvoje životní družka. Christianova matka se ho pokusila zabít a pravděpodobně je za tím útokem na Marguerite, který jsme zjevně prošvihli. A potřebuješ pomoc při svádění Marguerite. Myslím, že jsem nic nevynechal.”

“Ne, nevynechal,” souhlasil dobře se bavící Christian. Potom se usmál na Julia a řekl: “Vidíš? Všichni jsme na tvojí straně. Budeš mít spoustu pomoci, při svádění Marguerite.”

“Bůh mi pomáhej,” zašeptal Julius, jednou rukou si zmoženě drhl vlasy.

Marguerite otevřela oči a ušklíbla se, když na ni okamžitě dolehl nepříjemný chlad vody ve vaně. Usnula a podle teploty vody a pouhé přehršle zbylých bublin bylo jasné, že spala pěknou chvíli. Odhadla by to na půl hodiny, jenomže neměla hodinky, aby zjistila, jestli má pravdu.

Po šlofíku se cítila rázem lépe, aspoň trochu vylepšil to noční spaní na pokračování, díky prvnímu, a druhému, přepadení.

Pobrukovala si, pustila horkou vodu, aby ohřála lázeň a rychle dokončila koupel. Umyla si vlasy šamponem, nanesla přeliv a namydlenou žínkou vypulírovala všechna místečka, která prve vynechala. Vylezla z vany, utřela se, oblékla a rychle si vyfénovala vlasy.

Líčením se nenamáhala, až na trochu rtěnky. Pak si posbírala věci a odnesla je z koupelny, aby je strčila do kufru. Zarazila se, když došlo na Tinyho župan, zauvažovala, že mu ho vrátí, tak by si ho mohl přibalit ke svým věcem. Po chvilce se ale rozhodla, že mu ho stejně dobře může vrátit, až se dostanou do nového hotelu a přihodila ho do svého kufru. Rychle zkontrolovala, že má všechno, a s úlevou zapnula zip kufru. Zvláštní, nemohla se dočkat, až bude hotová a vypadne z pokoje. Z nějakého důvodu jí to teď tady nahánělo hrůzu.

Podivné, pomyslela si, protože tohle necítila, když se sem vrátila poprvé, pro věci na koupání. Ale právě teď měla pocit, jako by ji někdo pozoroval.

Začala se ohlížet ke stěně zatažené závěsy, která vedla na terasu, ale ovládla se. Najednou si byla jistá, že tam někdo je, nahlíží malou škvírou, kde závěsy úplně nedoléhaly, a nechtěla, aby poznal, že to ví.

Nechala kufr kufrem, šla ke stolu a židlím před jedním křídlem dveří na terasu, ale nesedla si. Sklonila se a předstírala, že cosi píše do hotelového bloku, čmárala nesmysly v naději, že to ukolébá toho někoho, kdo by mohl být za balkónovými dveřmi. Pak se narovnala, jako by měla v úmyslu zamířit zpátky, odkud přišla, ale místo toho se vrhla k závěsům a trhnutím je roztáhla.

Přestože tušila, že by venku někdo mohl být, stejně se lekla a udělala krok vzad, ze rtů se jí vydral překvapený výkřik, když spatřila temnou postavu koukat na ni oknem.

Marguerite nebyla jediná, kdo se lekl. Když se závěsy rozletěly a zalilo ji světlo z hotelového pokoje, postava na terase uskočila, jako by ji opařilo. Při tom narazil do židle a překotil ji. Natáhl ruku, jako by chtěl židli postavit, ale pak se otočil a vyrazil doprava. Marguerite za ním zírala, dokud jí závěsy, které zůstaly zatažené, nezaclonily výhled, a vtom si uvědomila, že prchá, a vrhla se ke dveřím na terasu.

4. KAPITOLA

“Marguerite?” Tinyho výkřik ji přiměl ohlédnout přes rameno. Uviděla, jak smrtelník vbíhá do pokoje, hned v patách lehce svižnějšího tria, Christian, Marcus a Julius.

“Někdo je na terase,” vysvětlila. S bídou začala otevírat dveře, když ji něčí silné ruce popadly v podpaží a odnesly z cesty. Julius Notte, jak zjistila, když ji postavil na nohy tam, kde nezavazela.

“Zůstaňte s ní,” vyštěkl.

Marguerite zmateně zamrkala, zatímco on se otočil a následoval ostatní tři muže ven na terasu. Ode dveří se ozval jakýsi dusot, otočila se a spatřila Danta Notte a jeho dvojče Tommasa, chvátat pokojem k ní. Podle všeho se ráchala tak dlouho, že si mezitím všichni muži spakovali a sešli se v obývacím pokoji, kde pak na ni čekali.

Ptaním se nezdržovala, raději uháněla ven za ostatními.

“Nikdo tady není,” poznamenal Christian, sotva se k nim připojila. Večerní vzduch byl nebývale teplý.

Rozhlédla se, ignorovala ty dvě hory, Danta a Tommasa, kteří ji doběhli a postavili se z obou stran vedle ní.

“Víte jistě, že jste neviděla prostě nějaký stín?” otázal se tichým hlasem Julius.

Podrážděně mlaskla. Tiny si myslel, že se jí o útočníkovi zdálo, dokud neuviděl říznutí na krku a krev na límečku. A teď i Julius zpochybňuje, co viděla. Ruku na srdce! Pročpak si muži o všech ženách myslí, že jsou hysterické hlupačky? Nebo jenom o ní?

“Převrátil tamtu židli, když jsem roztáhla závěsy a vylekala ho,” docházela jí trpělivost. Ukázala na židli ležící na boku. “Nic jsem si nevybájila.”

Všech pět mužů se zahledělo na inkriminovanou židli, ale byl to Tiny, kdo šel a postavil ji zpátky na nohy. Když se narovnal, řekl: “Neležela na boku, když jsem dneska ráno vyběhl, za tím útočníkem Marguerite.”

Muži se okamžitě rozeběhli, koukali přes zábradlí podél terasy a také nahoru na střechu budovy, hledali nějaké stopy po muži, kterého viděla, nebo kam mohl zmizet. Věděla, že nic nenajdou. Zakroutila hlavou a šla zpátky do svého pokoje. Nesmírně ji štvalo, že bylo zapotřebí, aby Tiny prohlásil, že židle prve nebyla shozená, aby vůbec uvěřili, že někoho viděla. Nebyla z těch, co si vymýšlí.

Šla ztuhle a toporně, sebrala kabelku a přehodila si ji přes rameno. Potom odvezla kufr do obývacího pokoje a nechala ho stát u dveří na chodbu, s ostatními kufry. Vypadalo to, že se všichni sbalili a vzali si zavazadla s sebou, když přišli na poradu v obývacím pokoji apartmá, ve kterém bydlela s Tinym. Zřejmě nejsou jediní, kdo mění hotel, ačkoli doufala, že pojede jenom Christian a dvojčata, a Julia s Marcusem že přesvědčili, aby jeli domů a nepletli se do toho. Nebo prostě Christianovi vyklopili, kdo byla jeho matka.

Dumala, co z toho, šla k ledničce, otevřela ji a zamračila se, když uviděla, že je v ní pouze jídlo a alkohol. Jídlo a alkohol smrtelníků.

Zalétla pohledem k malému červenému chladicímu boxu na stole, ale ani se nenamáhala dívat dovnitř. Poslední sáček v něm spotřebovala předtím, než se vydali na dlouhou cestu do Londýna. Volala Bastienovi, ještě než se včera ráno uložila k spánku, že se rozhodli odjet. Chtěla zkontrolovat, jak je na tom dcera, Lissianna, a také ho požádat o zaslání další krve do hotelu, ve kterém budou bydlet. Ale ta, samozřejmě, dosud nedorazila. Doručení objednali na zhruba osmou večer, když už bude určitě vzhůru a venku z postele. Tušila, že ji cesta tak strašně uondá, že si dneska pravděpodobně přispí. Jasně, Julius to překazil.

Narovnala se a mrkla na hodinky, ušklíbla se, protože uviděla, že je teprve něco málo po sedmé. Kurýr nejspíš dorazí až poté, co se odhlásím, pomyslela si nevesele. Jak to tak vypadá, dneska mám den blbec.

“Tady jste.”

Marguerite se při těch slovech otočila. Uviděla Julia, jak vchází v čele mužstva do obývacího pokoje.

“Našli jste něco?” optala se suše, ačkoli měla vážné podezření, že odpověď už zná. Nijak ji nepřekvapilo, když zavrtěl hlavou.

“Tiny se prve zmínil, že jste se rozhodli změnit dnes hotel a já osobně si myslím, že to je moudrý nápad,” prohlásil Julius kráčející místností přímo k ní. “Marcus tvrdí, že Claridge’s je pěkný hotel, tak jsem tam rezervoval pokoje, pro nás pro všechny.”

“Nás?” zachraptěla Marguerite, s povytaženým obočím.

Julius si správně vyložil její výraz a díval se jí do očí, když říkal: “Nás. Chápu vaše obavy, ale ujišťuji vás, že nemám nic společné s útokem na vás dnes ráno ani s tím mužem, který se skrýval na terase právě teď.”

Marguerite se mu pokusila vloudit do myšlenek, aby zjistila, jestli mluví pravdu. Současně by zkusila zjistit jméno Christianovy matky, ale narazila na prázdnou zeď jeho mysli. Nedokážu toho chlapa přečíst. Což ji ostatně nijak zvlášť nepřekvapilo. Instinkt jí celou dobu napovídal, že je o mnoho starší, než ona.

Samozřejmě, instinkt by se také mohl mýlit a její neschopnost ho přečíst by mohla znamenat něco úplně jiného. Být smrtelník, nebo nesmrtelný, ale mladší, než ona, fakt, že ho nedokáže přečíst, by signalizoval, že je její životní druh. Ale není smrtelný a čtení nesmrtelných je ošemetná záležitost. Ona možná nepřečte jeho, jenomže to ještě neznamená, že on nedokáže přečíst a ovládat ji. A toho by se netkla ani deset stop dlouhou tyčí. Jak to tak vypadá, Christianovu matku budou muset najít tím obtížným způsobem.

Julius ještě chvíli čekal, ale když to nijak nekomentovala, řekl: “Půjdeme?”

Marguerite měla chuť namítnout, že by byla radši, kdyby on zůstal tady, zatímco ona s Tinym se přestěhuje, ale jen si vzala kabelku, přehodila ji přes rameno a šla ke dveřím.

“Dante vám zavazadlo odnese,” odtušil Julius, vzal ji za loket a zarazil, jakmile se u dveří zastavila a sáhla po madlu kufru.

Sotva se jí dotknul, znehybněla, žaludek jí mírně poskočil. Zhluboka se nadechla pro uklidnění, kývla a obrátila se ke dveřím, když ji tím směrem pobídl. Přidržel jí dveře a doprovázel po chodbě, ostatní je měli následovat.

Kráčeli v tichosti, rychlou chůzí, jež však přešla v klopotné brzdění, když se Julius pokusil kormidlovat Marguerite kolem výtahu pořád dál a ona zaryla podpatky do země.

“Pojedeme služebním výtahem,” oznámil, pobízejíc ji kupředu.

“Proč?” zeptala se podezíravě, když už pokračovali chodbou dál.

“Protože dole v hale může někdo špehovat a k čemu by bylo stěhování z jednoho hotelu do druhého, když jim dovolíme nás sledovat,” vysvětlil trpělivě.

Marguerite stiskla rty vzteky bez sebe… na sebe. Tohle mě mělo napadnout. Jsem tady za detektiva. Přirozeně, můžu klidně říci, že jsem koncertní klavíristka, jenomže to mi samo o sobě schopnosti nedá a umělkyni ze mě neudělá. Možná měla nejdřív podstoupit výcvik na soukromého detektiva, než vzala první případ. Existuje nějaká škola pro privátní očka? otázala se v duchu.

“Máme tady auto,” ozval se Tiny, čímž ji probral ze zamyšlení.

“O tom pravděpodobně vědí také a budou hlídat i je,” konstatoval Julius. “Od koho jste si je pronajali? Zařídím, aby je půjčovna sama vyzvedla, až se dostaneme do Claridge’s.”

Zatímco Tiny odpovídal, Marguerite nespokojeně přimhouřila oči při pomyšlení, že přišla o dopravní prostředek.

Zachytil její pohled. Julius si frustrovaně, aspoň jí to tak připadalo, projel rukou vlasy. Ale hned si pomyslela, že se musela mýlit, když klidně podotknul: “Můžete zavolat do jiné půjčovny a pronajmout si jiný vůz.”

Marguerite přikývla a přinutila se uvolnit, než došli ke služebnímu výtahu. Už byli uvnitř a dveře se zavíraly, když Tiny vznesl otázku: “Co když někdo sleduje i služební vchod?”

Julius se zachmuřil a začal si bubnovat prsty do nohy. Tušila, že se jedná o podvědomý zlozvyk, který dělá, když přemýšlí, protože po chvilce bubnovat přestal a nařídil: “Dejte klíče od pronajatého vozu Dantovi. S Tommasem si ho vezmou a vyrazí na projížďku. Doufejme, že špehy odlákají a poskytnou nám šanci vytratit se služebním vchodem nepozorovaně.”

Dante se obrátil na Tinyho, ale byla to Marguerite, kdo mu podal klíčky, které vytáhla z kabelky.

“Půjčila Jaguára,” zabrblal Tiny, zjevně mu bylo trapné, že celou cestu řídila. “Je to manuál. S řadicí pákou jezdit neumím.”

“Já ano,” zakřenil se Dante a převzal klíčky. Ale úsměv mu zmrzl na rtech, když Julius vzápětí prohlásil: “Budete s sebou muset vzít zavazadla. Chci, abychom všichni jeli jedním taxíkem, a kufry se tam už nevejdou. Mimoto, pokud vás uvidí nastupovat do auta a zahlédnou zavazadla, dojdou k názoru, že nás všechny stěhujete někam jinam, zatímco my jsme si mohli prostě jenom vyrazit na výlet. Doufejme, že proto budou sledovat vás.”

Dante s Tommasem unisono zasténali, ale neprotestovali a bez řečí začali ostatním ulehčovat od bagáže.

“Zavolejte nám, jestli máte stín, jakmile opustíte hotel,” dodal Julius. “Počkáme tady, dokud se neozvete.”

Dante přikývl a pohlédl ke dveřím, protože výtah zpomalil, zastavil a dveře se rozjely. Vystoupili s Tommasem první, i se zavazadly. Byli obtěžkáni jako soumaři a Marguerite za nimi hleděla soucitným okem, jak se se svým nákladem plahočí k parkovišti.

“Budou v pohodě,” odtušil Julius a pobídl ji do kroku. Přikývla, ale zůstala zticha, když je vedl ke služebnímu vchodu, kde počkají na zavolání, že dvojčata s autem odjela.

Mužští začali při čekání chodit: Julius, Tiny, Christian a Marcus před ní vyšlapávali kroužky do betonu. Marguerite se prostě opřela o zeď, nepřítomně podupávala špičkou lodičky a pozorovala Julia kroužit. Připomínal jí tygra v kleci.

Všichni znehybněli a pohlédli na Julia, když mu konečně zazvonil telefon. Vylovil ho z kapsy, otevřel, krátce naslouchal a zavelel: “Poznamenejte si poznávací značku a zhruba deset minut jezděte po okolí, potom zaparkujte zase tady a vezměte si taxík do Claridge’s. Použijte služební východ, až budete odcházet.”

“Sledovali je?” zeptala se Marguerite zvědavě.

“Ano, sledovali.”

Přikývla, ale nic neřekla, když vyšli ven.

Julius se na chvíli zastavil, pohledem propátrával okolí a Marguerite se přistihla, že ho opět pozoruje. Výraz vážný, oči pozorné, pátral po jakékoli hrozbě v dohledu, a v tu ránu beze všech pochyb věděla, že kdysi dávno býval bojovníkem. Dokázala si ho představit na hřbetu koně, ruku na jílci meče, s tímtéž výrazem ve tváři. Musel být impozantní, tím si byla jistá.

“Počkejte tady, seženu taxi.”

Zamrkala, když ji Julius postrčil stranou. Zatímco na něj civěla, odvedl je od služebního vchodu. Stáli na chodníku, kousek od hotelu a fronty taxíků čekajících rovnou před nosem.

Podrážděná, že ji tak fascinuje, se zamračila a zeptala: “Opravdu potřebujeme taxi? Hotel odtud určitě nemůže být dál, než nějakých deset minut pěší chůze.”

Míjeli Claridge’s dnes ráno cestou do Dorchesteru a tak věděla, že oba hotely nejsou od sebe daleko. Přišlo jí hloupé najímat taxi na tak krátkou vzdálenost, když panuje kouzelná noc a večerní vzduch si uchoval teplo ze dne.

“Deset minut pěšky, dvě taxíkem,” připustil. “Ale čím déle jsme venku, tím větší je riziko, že nás uvidí, a tomu bych se raději vyhnul.” S tím se obrátil a vyrazil k prvnímu taxi v řadě, Marcus mu šel za patami.

“V tom útoku na tebe, otec prsty neměl,” ozval se Christian, čímž si získal její pozornost. “Teda v tom prvním, kdy se ti ten chlap pokusil setnout hlavu. Ani s mužským, kterého jsi zahlédla na terase,” dodal a zkroutil rty. “A co se týče toho, jak vytáhl Tinyho z postele, to bylo jenom… nedorozumění.”

Marguerite povytáhla obočí, oči upřené na mladšího nesmrtelného. Zdálo se, že je pro něj důležité, aby o jeho otci nesmýšlela špatně, a tak chtě nechtě musela uvažovat, pročpak mu na tom asi záleží.

“Přirozeně ti nevyčítám, že sis to myslela, jestli sis to myslela. Dokonce ani já jsem si nebyl v první chvíli jistý, ale…” Obočí mu sjela k sobě a zavrtěl hlavou. “Můj otec neútočí potají, ze zálohy. Na to je příliš čestný. Nejprve by se ti postavil tváří v tvář a pokusil se tě hrozbami přimět k odchodu. Vlastně to pravděpodobně byl jeho původní záměr, když tě šel hledat do tvého pokoje.”

Marguerite vážně kývla, akceptovala jeho slova. Nebyla si jistá, že souhlasí, ale nehodlala se o to přít. “Proč jede s námi?”

“Ten útok ho znepokojil,” řekl Christian s klidnou jistotou. “Což ho přimělo jisté věci znovu uvážit. Všechno vysvětlím až v tom dalším hotelu, ale dobrou zprávou je, že můžeme pokračovat ve vyšetřování, hledat mou matku, nebude se do toho plést. Vím, že se ti to podaří.”

Nakrčila nos. Očividně měl větší důvěru v její schopnosti, než ona sama. S povzdechem přiznala barvu: “Christiane, vůbec si nejsem jistá, že ti můžeme pomoci víc, než předchozí detektivové… ledaže víš ještě něco, co by nám mohlo pomoci?”

Lítostivě zavrtěl hlavou. “Pověděl jsem vám všechno, co vím. Narodil jsem se v Anglii, roku 1491. Toť vše.”

“To je vše, co si myslíš, že víš.” Tiny se zapojil do konverzace. “Mohl bys být překvapen, co všechno ještě víš a mohlo by to být užitečné.” Nechal ho to strávit a pak řekl: “Promluvíme si, až se dostaneme do Claridge’s.”

Christian přikývl a potom se zvědavě zeptal: “Jak ses dostal k detektivní branži?”

Marguerite nepřítomně naslouchala hlubokému hřmění Tinyho hlasu. Odpověď už znala a přistihla se, že se její pozornost ubírá k místu, kde se Julius nakláněl do okénka prvního taxi v řadě, mluvil s řidičem. Sotva si uvědomila, že tam stojí a zírá na křivku jeho perfektního pozadí, jehož přednosti kalhoty obleku zdá se zdůrazňovaly, přinutila se odvrátit zrak a otočila se k výkladní skříni obchodu za nimi, ale tam byly vystavené jenom boty. Nic moc zajímavého.

Statečně odolala pokušení kouknout přes rameno na Julia a raději přešla k vedlejšímu výkladu. Oči se jí rozzářily, sotva přistály na rozkošném kalhotovém kostýmu přímo uprostřed výlohy. Opustila tiše hovořící muže, šla se na něj podívat zblízka.

Dobrých sedm set let života strávila v šatech a v ničem jiném, než v šatech. Po většinu jejího života si ženy nesměly oblékat nic, než róby a to obvykle dlouhé. Samozřejmě, během minulého století se móda změnila. Ženy teď nosí kalhoty v jednom kuse.

Jenomže ona zatím ne. Obvykle nosila šaty modernějšího střihu nebo komplety sukně s blůzkou. Jean Claude na tom trval. Nyní, když byl manžel po smrti, uvažovala o změně a zašla až tak daleko, že si dámské kalhoty zkusila v kabince obchodu s oděvy, ale všechny jí připadaly těsné a nepohodlné, ve srovnání se šaty. Omezovaly ji. Byla zvyklá mít nohy pod sukní holé, laskané nočním větříkem. Nebyla zvyklá věznit je v těžké látce, ve které se cítila jako klobása ve střívku.

Nicméně tyto kalhoty od pohledu vypadaly, že by mohly být pohodlnější. Nohavice byly zvonové a měla dojem, že když bude stát na místě, budou vypadat jako dlouhá černá sukně. Neměly by ji omezovat tolik jako obtažené džíny a kalhoty, které si zkoušela doposud.

Přikývla. Ještě než opustí Anglii, zajde sem a vyzkouší si je a – pokud nebudou příliš nepohodlné – mohla by dokonce zajít až tak daleko, že si je koupí. Pousmála se, znala se dost dobře na to, aby si přiznala, že má-li něco změnit, je stejně pomalá, jako když má ráno vstát. Dokonce, i když si je koupí, nejspíš se v nich dobrý rok nebude cítit příjemně, přinejmenším na veřejnosti. Ačkoli, třeba by je nejprve mohla nosit po doma a—

“Marguerite!”

Překvapeně se odvrátila od výkladu, jakmile Julius vykřikl její jméno. Na tváři mu spatřila leknutí a otočila se, aby následovala jeho pohled. Vytřeštila oči, když uviděla motorku řítící se po chodníku přímo k ní.

Instinktivně se nalepila na zeď, aby uhnula z cesty přijíždějícímu motocyklu, jenomže nebyla připravená na to, že spolujezdec na tandemu vymrští ruku a popadne její kabelku, zrovna když se motorka s rachotem hnala okolo ní.

Stroj okamžitě zatočil zpátky na silnici. Julius mu skočil do cesty, ale oni prostě hodili myšku a jeho srazili na vozovku, sami vystřelili ulicí pryč. Christian je začal pronásledovat, ale ani nesmrtelný nepředběhne motorku a tak to po několika délkách vozu obrátil a vracel se k nim.

“Jste v pořádku?” zeptala se Marguerite, doběhla k Juliovi, ještě než se zvedl na nohy.

“Ano,” zavrčel vzteky bez sebe, oprašoval si nyní špinavé a roztrhané kalhoty drahého, na míru šitého obleku.

“Je to líto, Marguerite. Ujeli mi,” funěl Christian.

“Na tom nezáleží. Je to jenom kabelka. Všechno mohu nahradit,” odmávla omluvu a podívala se na Tinyho. “Koupím ti nový telefon, Tiny.”

“Takže tam tedy byl,” zabrblal Tiny. “Zapomněl jsem, že ho máš. Chtěl jsem zavolat do kanceláře a podat hlášení, když jsme čekali, než se vykoupeš, a nemohl jsem ho najít.” Povzdechl si a pokrčil rameny. “No co, hlavně že nejsi zraněná. Telefony jsou nahraditelné a nikdo nezpanikaří, když se mu den dva nezavolá.”

Marguerite se provinile usmála. Zapomněla si dobít telefon, den předtím než odjeli do Londýna, a poprosila Tinyho o půjčení mobilu s tím, že mu za to zaplatí, na čemž trvala. Ale když dotelefonovala, automaticky ho strčila do kabelky.

“Myslíte, že to má co dělat s těmi útoky?”

Vzhlédla. Christian hleděl ulicí do dálky, celý ustaraný.

Když Julius jen zavrtěl hlavou, jako že neví, Tiny poznamenal: “Myslím, že ne. Poslední dobou měli tady v Londýně úplnou lavinu takovýchto krádeží kabelek.”

“Vážně?” podivila se Marguerite. “Jak to víš?”

“Díval jsem se na ranní zpravodajství,” vysvětlil. “Měli tam sólokapra. Nějaká žena byla včera vážně zraněna, když ji několik stop táhli za motorkou, než pustili řemínek její kabelky. Pro policii je prý dopadení těch maníků prioritou.”

“Takže pouhopouhá smůla,” zamumlal Julius, když ji bral za loket a odváděl k čekajícímu taxi. “Zřejmě se na vás lepí.”

“Nebo štěstí,” kontrovala Marguerite. Když na ni překvapeně pohlédl, pokrčila rameny. “No, vzbudila jsem se včas, abych se vyhnula setnutí hlavy, dnes ráno, a netáhli mne po ulici za řemínek kabelky, právě teď. Což mně osobně připadá spíš jako štěstí.”

Julius se těm slovům pousmál a jakoby se mu zčistajasna ulevilo, když nastoupila do taxi.

Marguerite se rozhlédla okolo sebe, sotva vkročila do vozidla. Nebylo ani trochu jako taxi v Kanadě nebo Americe. Tam většinou jezdila auta s normálními zadními sedadly. Tento vůz měl vysoký strop a zdál se neuvěřitelně prostorný, s jedním polstrovaným sedadlem, lavicí, po celé šířce vozu a, naproti, dvěma polstrovanými sklápěcími sedadly, situovanými zády k šoférově přednímu sedadlu, také po celé šířce vozu.

Ohnula se v pase a doslova nakráčela k zadnímu sedadlu, usadila se do protějšího rohu. Julius v mžiku seděl vedle ní. Těžce polkla, když se na ni z boku přimáčkl a donutila se dívat, jak Christian usedá na sklápěcí sedadlo naproti ní. Marcus zabral to druhé, takže Tinymu nezbylo, než se pokusit vecpat na to, co zbylo ze sedadla na opačné straně vedle Julia. No a Juliovi zase nezbylo, než se posunout ještě blíž k ní. Marguerite se zhluboka nadechla ve snaze překonat náhlý příval vzrušení a pak zase rychle vydechla, protože jí nos naplnila kořeněná vůně jeho vody po holení.

Nevěděla, co jiného dělat, tak obrátila pohled z okna a pokoušela se předstírat, že tam není. Skutečně je dobře, že tu nejsou zavazadla. Bylo jich pět a k tomu kufry, to by prostě nešlo, a konečně pochopila, proč je Julius hodil na krk dvojčatům.

Jak se ostatně čekalo, jízda trvala celé dvě minuty, hlavně kvůli provozu, a pak už se vyhrnuli na chodník před hotelem.

“Vy mu nezaplatíte?” zeptala se Marguerite, když ji Julius vzal pod paží a hnal kvapem do vstupní haly.

“Celkem slušně jsem mu zaplatil těsně předtím, než vám uzmuli kabelku. Pročpak na nás asi tak čekal, co myslíte?”

“Aha,” zamumlala, pohledem brouzdala po elegantním vestibulu. Stejně jako v Dorchesteru, byl skvostný. Nevěděla, kam s očima. Překrásný křišťálový lustr nad hlavou, široké, nádherné schodiště opodál a černobílá šachovnice z leštěného mramoru pod nohama.

“Je tu nával.”

Ta poznámka, Marcusova, odpoutala její pozornost od elegantního prostředí. Vzala na vědomí frontu lidí, kteří čekali, aby se zde zapsali.

“Nemá smysl, abychom tu čekali všichni,” podotkl Christian. “Co kdybyste šli do Foyer a dali si chvilku pohov, než nás zapíšu?”

“Někdo musí čekat tady u vchodu na Danta a Tommasa,” odtušil tichým hlasem Julius.

“Marcus to zvládne.” Christian měl dobrovolníka hnedle po ruce. Když přikývl, obrátil pohled k Tinymu a Marguerite měla prazvláštní dojem, že se snaží vymyslet nějakou práci i pro něj, ale vyrušilo ho, když mu Julius podal kreditní kartu.

“Rezervoval jsem pokoje na svou kreditku,” vysvětlil. “Postarej se, ať nám dají aspoň tři pokoje s dvěma samostatnými postelemi v každém z nich, jak jsem požadoval.”

S lehkým kývnutím Christian převzal kreditkartu a zamířil k recepci.

“Můžeme?” otázal se Julius, Marguerite a Tinymu gestem naznačil, ať jdou první.

Foyer byla restaurace v přízemí. Marguerite se zastavila u vchodu, vykulenýma očima hleděla na skleněnou místnost. Strop byl dobrých osmnáct stop vysoký, uprostřed visel lustr ze stříbra a skla, mnohem lépe by mu ovšem slušel termín umělecké dílo. Restaurace byla laděna do bíla, čiré sklo a matné stříbro, na všech stolcích světle stříbrný ubrus a ubrousky. Vskutku krásné místo a rozhodně se zde od příchozích očekávalo slušné oblečení.

Marguerite v tmavomodrých šatech, které si oblékla po koupeli, projde v pohodě, ale—

“Raději asi půjdu dělat společnost Marcusovi, aby se nenudil při čekání na Danta a Tommasa,” zamumlal Tiny, celý nesvůj kriticky shlížel na tričko a modré džíny, které měl na sobě.

“Ale… jsem si jistá, že to je v pořádku,” vykoktala polekaně Marguerite, jenže už ji opouštěl. Zděšeně za ním zírala a pak pohlédla na Julia, když ji vzal pod paží.

“Vrátí se za námi, jakmile sem dorazí Dante s Tommasem. Nemělo by jim to trvat dlouho,” uklidňoval ji a pobízel kupředu.

Maître d’ se objevil, sotva prošli dveřmi. Přivítal je a postaral se jim o stůl, ke kterému se jich pohodlně vejde všech sedm, až se k nim připojí zbytek mužstva. Do té doby zůstanou jen oni dva, u obrovského stolu, a nijak ji nepřekvapilo, když Julius usedl hned vedle ní.

Marguerite si vzala jídelní lístek, který jí podával vrchní, s úlevou, coby příhodné zaměstnání. Otevřela ho a pár minut strávila předstíráním, že čte nabídku, aby se vyhnula spolusedícímu, ale nakonec ho stejně musela odložit, jinak začne bít do očí, že se snaží vyhnout hovoru s mužem vedle sebe.

Sotva se menu dotklo stolu, vrchní jí stál po boku.

“Pouze čaj, děkuji,” odtušila a zvládla i úsměv.

Julius objednal kávu a poručil si talíř sendvičů, a ona nedokázala zakrýt úžas.

“Vy jíte?”

“Dávný zvyk, který jsem nedávno znovu pochytil,” opáčil klidně a zeptal se: “Vy?”

Marguerite okamžitě zavrtěla hlavou a v duchu sama sebe ubezpečovala, že nelže. Párek, který ráno štípla, byla úchylka, určitě. Rozhostilo se nepříjemné ticho. Snažila se vymyslet o čem mluvit, aby je přehlušila, ale napadla ji jediná věc. Případ, na kterém pracuje. Nechala vymýšlení a znovu k němu zvedla oči. Julius se rozhlížel po restauraci, takže vyplýtvala dalších pár okamžiků marnými pokusy přečíst mu myšlenky. Opět narazila na prázdnou zeď.

S nešťastným povzdechem obrátila i ona pozornost k výzdobě interiéru.

“Jean Claude Argeneau byl váš manžel a životní druh.”

Otočila se, nejistě se na něj zadívala. Nebylo to vysloveno jako otázka, ale ona to tak vzala a odpověděla: “Ne.”

“Ne?” Julius se zamračil. “Ne, co? Jste přece vdova po Jean Claudovi Argeneau.”

“Ano, jsem,” připustila. “Ale nebyli jsme životní druzi. Toliko manželé.”

Julius se opřel dozadu, výraz nečitelný. Po chvilce opatrně řekl: “Nikdy jsem neslyšel, že by se dva nesmrtelní, kteří nejsou životními druhy, vzali a žili spolu… šťastně.”

“Ani já ne,” ujistila ho.

“Čili to byl nešťastný svazek?” optal se tiše.

Uhnula pohledem, nespokojeným zrakem bloumala po ostatních hostech. Normálně nehovořila ráda o Jean Claudovi, svém manželství, nebo čemkoli, co mělo něco společné s uplynulými sedmi sty lety jejího života, pokud nešlo o její děti, ale zničehonic si uvědomila, že jí slova, která nikdy nevyslovila, bublají na rty a pokouší se vyklouznout ven. Dokonce se jí dole v hrdle udělal bolestivý uzlík z toho, jak je držela v sobě. Nakonec vyhrkla: “Bylo to sedm set let pekla.”

Chvíli váhala a potom na něho konečně pohlédla, aby zjistila, jak bere její doznání. Tvářil se nečitelně. Hořce zkroutila rty. “Nezdáte se překvapen.”

Julius pokrčil rameny. “Jak jsem řekl. Nikdy jsem neslyšel o dvou ne-druzích, kteří by spolu žili šťastně.”

Přikývla a znovu odvrátila zrak, pak ji něco napadlo a podívala se na něj. “Vy a Christianova matka jste byli životními druhy?”

“Ano,” odvětil vážně.

“Aha.” Z nějakého důvodu to pro ni byla deprimující novina, ale přinutila se odsunout své pocity stranou a říci: “Uvědomuji si, že ztratit životní družku velmi bolí a pravděpodobně je pro vás těžké o ní hovořit, ale Christian má právo vědět—”

“Čili jste měla životního druha?”

Marguerite zamrkala, jak nevybíravě ji přerušil a přetrhl jí nit. Zamračeně přiznala: “No, ne, ale—”

“Nikdy, za celých sedm set let?” naléhal.

Rty stisknuté k sobě, uhnula pohledem a zašeptala: “Bohužel, můj život v manželství byl poněkud… omezený.”

Uběhla chvíle ticha a pak řekl: “Narodila jste se v Anglii.”

Užasle na něj pohlédla. “Ano. Narodila jsem se služebné na hradě, který vlastně nebyl moc daleko od Londýna.”

“Nebyl?” otázal se se zájmem.

Pokrčila rameny. “Je ten tam. Zbyly jen trosky, co vím.”

“A tam vás potkal Jean Claude?”

Zamračila se. “Skutečně bych raději nemluvila o svém životě s Jean Claudem. Vlastně o sobě nechci mluvit vůbec. Jsem zde v Anglii, abych našla matku vašeho syna. Mohl byste s tím pomoci.”

“Vlastně se obávám, že nemohl. Navrhuji, abychom se dohodli, že nebudeme mluvit ani o jednom. Přestanu vytahovat vašeho manžela, pokud odoláte nutkání vyptávat se mne na Christianovu matku.”

Příchod vrchního Marguerite zachránil před nutností odpovědět. Přistihla se, že klouže pohledem po talíři s jídlem s neobvyklým zájmem, když ho položil na stůl. Malé chlebíčky vypadaly a voněly lahodně… a to ani nejí. Ačkoli bych nejspíš měla, napadlo ji najednou. Napomohlo by to krvetvorbě, než bude mít možnost kontaktovat Bastiena a požádat ho, aby jí poslal chladničku se zásobami do Claridge’s.

“Dáte si?” zeptal se Julius, zvedl talíř a nabídl jí, zatímco vrchní servíroval na stůl kávu.

Zvedla ruku, že sáhne po chlebíčku, ale strnula, když si všimla, jak ji pozoruje. Něco v záři jeho očí, plné jakéhosi očekávání, ji přimělo ruku stáhnout a opřít se na židli dozadu.

“Já nejím,” zopakovala svá předchozí slova. Párek se vážně nepočítá. Normálně nejí. Ve skutečnosti si nemohla vzpomenout, kdy jedla naposledy, než dnes ráno ukradla párek. Na druhou stranu si ani nedokázala vzpomenout, kdy byla naposled tak dlouho bez krve a měla podezření, že ji hlad mate.

Mlčky sledovala, jak bere chlebíček a kouše do něho. Okamžitě se jí začaly sbíhat sliny a napadlo ji, že by třeba mohla zavolat pokojovou služku, až se dostane do svého pokoje, a objednat si něco malého… sendvič, například, aby jí pomohl vydržet, než dorazí krev.

“Jsou skutečně velice dobré,” odtušil Julius. “Měla byste ochutnat.”

“Já— Ne, já opravdu nejím,” řekla tvrdohlavě.

“Máme skvělé koláčky, pokud byste raději něco sladkého,” ozval se číšník, když před ni postavil konvičku a šálek.

“Ne, děkuji,” zamumlala.

S kývnutím se obrátil k odchodu, ale strnul, jakmile se ocitl tváří v tvář nově příchozím, Dantovi a Tommasovi. Marguerite se musela kousnout do rtu, jak na ten páreček vyvalil oči. Jen co je pravda, dvojčata byla na pohled děsivá. Bok po boku byli jako zeď z černé kůže a hrozeb, a to se ani nesnažili.

“Er…” zachroptěl vrchní, v panice přesunul pohled ze silné dvojky ke stolu.

“Patří k nám,” uklidnila ho Marguerite, upřímně s ním soucítila.

Kývnul a rychle ustoupil stranou, aby jim uvolnil cestu, a pak nervózně vycouval.

Marguerite kroutila hlavou, když ho pozorovala mizet, a potom už se láskyplně usmála na dvojčata. Dobře je poznala v Kalifornii, kde všichni bydleli u jejího synovce doma, a byla ráda, že je zase vidí, když se sešli s Christianem v Dorchesteru a zjistila, že ho doprovází. Dvojka vypadala hrozivě, ale ve skutečnosti to byla zlatíčka. Byli ještě celkem mladí, měli teprve něco málo přes stovku a pořád jedli… hodně. Jediní lidé, které znala a kteří dokázali spořádat téměř tolik jako tito dva, byl Tiny a její vlastní syn Lucern.

“Kde jsou ostatní?” zeptal se Julius.

“Na druhé straně je hospoda, čekají tam na nás,” odpověděl Tommaso, hypnotizující Juliovy chlebíčky.

“Tiny nás varoval, že ve Foyer jsou vysazení na nóbl ohoz,” doplnil Dante, Julius zatím zaznamenal hladové pohledy, které oba upírali na jeho jídlo, a zvedl talíř, aby jim nabídl. Obě dvojčata si vzala malý chlebíček, Dante ještě dodal: “Přišli jsme to jenom ohlásit.”

Julius kývnul. Když postavil talíř zpátky na stůl, otázal se: “Podařilo se vám setřást stín?”

Tommaso přikývl, zatímco Dante strčil chlebíček do pusy, aby si uvolnil ruce. Z kapsy vytáhl malý notýsek a vytrhl z něho stránku. Jednou rukou ji podával, druhou si vyndal chlebíček z pusy. “Tohle je jejich poznávací značka. Myslím, že je z půjčovny, ale mohl bys zjistit, kdo si auto pronajal.”

Julius s kývnutím převzal proužek papíru a zasunul si ho do kapsy obleku, Marguerite se zamračila. Soukromým detektivem je tady přece ona a Tiny. Vztáhla ruku: “Prošetřím to, pokud mi dáte tu značku.”

Zavrtěl hlavou. “Zvládnu to. Vy už práci máte.”

Marguerite přimhouřila oči. Neznělo to ani trochu rozhněvaně, když se zmínil o případu s cílem nalézt synovu matku. Vezme-li v úvahu, jak dlouho zachovával tajemství a fakt, že sem přijel pokusit se je přesvědčit, aby sbalili kufry a zamířili k domovu, byl docela příjemný. Prostě jí to připadalo podezřelé.

“Jsou dobré,” poznamenal Tommaso.

Pohlédla na něj právě včas, aby viděla, jak si strčil do pusy poslední kousek chlebíčku. Pohledem se vrátila k talíři, zbyl už jenom jeden. Přinutila se odvrátit zrak od pokušení.

“Christian povídal, že vám mám dát tohle,” řekl Dante a podal jeden klíč-kartu Marguerite a druhý Juliovi, každému přečetl číslo pokoje.

“Zavazadla jsme už předali k dopravení do pokojů,” dodal Tommaso. Vzal si poslední chlebíček, když Julius nabídl talíř.

Marguerite závistivě sledovala, jak půlku schlamstnul na jedno kousnutí, a pak už to nevydržela a vstala.

“Ráda bych šla do svého pokoje.”

“Samozřejmě,” odtušil Julius, při tom se ladně zvedl na nohy. “Doprovodím vás nahoru.”

“Ne, ne.” Gestem ho zastavila, nemohla se dočkat, až se dostane do svého pokoje. “Číslo pokoje znám. Najdu to. Běžte za chlapci do té hospody. Dante s Tommasem určitě mají co vyprávět.”

Obrátila se k odchodu, ale zůstala stát, když řekl: “Bydlíme ve stejném apartmá.”

Otočila se, jedno obočí povytažené.

“Rezervoval jsem dvě apartmá vedle sebe,” vysvětlil. “Myslel jsem, že kluci by mohli zabrat dvě ložnice v prvním, a Marcus a já se podělíme o jednu ložnici ve druhém, zatímco ve druhé se ubytujete vy.”

Julius vypadal, jako by čekal, že ji tato zpráva naštve, ale nenaštvala. Má vlastní pokoj a je jediná, kdo má pokoj jen pro sebe. A opravdu chce jít nahoru a objednat si něco k snědku.

“Fajn,” vyhrkla a koukla na Tommasa a Danta. “Ráda bych měla tak hodinku na vybalení a krapet oddechu, ale mohli byste poprosit Tinyho a Christiana, aby potom za mnou přišli probrat co a jak?”

Vyčkala, než oba kývli a hned nato vzdálila se od stolu, aby našla svůj pokoj.

5. KAPITOLA

Marguerite se do místností dostala za pomoci klíče, který jí dal Julius, a hned za dveřmi se zastavila a rozhlížela okolo sebe. Vstoupila do apartmá dveřmi, co vedly přímo do ložnice, kterou bude mít k dispozici, ale byly zde ještě dvoje otevřené dveře, vedoucí z ní. Jedny do koupelny, druhé do obývacího pokoje mezi ložnicí, kde bydlela ona, a tou, o kterou se podělí Marcus s Juliem. Pěkné, ale ve stylu art deco a ona doopravdy preferovala zařízení v Dorchesteru.

Zavřela dveře mezi svým pokojem a obývákem, vzala seznam hotelových vymožeností a listovala, dokud nenašla jídelníček pokojové služby. Zběžně ho prostudovala, šla k telefonu a rychle stiskla tlačítko pokojové služby. Při čekání bloumala pohledem po místnosti a vůbec ji nepřekvapilo, že zde našla své zavazadlo. Dante s Tommasem se o ně postarali tak efektivně, jak čekala, bezpochyby je nechali u recepce, když dorazili, aby byla dopravena do všech jejich pokojů, zatímco sami šli do restaurace.

Napřímila se, když telefon kdosi vzal, objednala si, požádala, aby s tím přišli přímo k jejím dveřím, ne ke dveřím do obývacího pokoje, zavěsila a vstala, zamířila k oknu. Roztáhla závěsy a zahleděla se na město v noci. Zaregistrovala, že ačkoli má pokoj balkon, nejsou v nejvyšším patře. Tušila, že to tak zařídil Julius, aby zvýšil bezpečnost. Před podkrovními pokoji v nejvyšším poschodí upřednostnil lepší apartmá na čtvrtém poschodí, uprostřed hotelu, s výhledem na Brooks Mews. Očividně byl zvyklý zvládat situaci a dobrý na detaily… jako její syn Bastien.

Stačilo pomyslet a už běžela zpátky k telefonu. Musí mu zavolat a nechat si poslat krev do nového hotelu. Navíc chtěla zkontrolovat dceru. Lissianna prožívala poslední týdny prvního těhotenství. Kdykoli mohla začít pracovat k porodu a Marguerite byla kvůli dceři skoro stejně rozrušená a nervózní, jako nepochybně sama Lissianna.

Před odjezdem do Anglie přinutila všechny své syny, neteře a synovce slíbit, že ji kontaktují, jakmile dcera začne rodit. Pokud k tomu dojde dřív, než vyřeší tento případ, všeho nechá a okamžitě odletí domů. Christian čekal na nalezení své matky pět set let a určitě mu nebude vadit počkat ještě týden či co, bude-li to zapotřebí. Doufejme. Smůla, pokud by mu to vadilo, protože jí nic nezabrání stát dceři po boku v její těžké hodince.

Telefon stěží začal zvonit, když si všimla digitálních hodin na nočním stolku a uviděla kolik je. Ještě nebylo ani devět večer, tady v Anglii, což znamená, že doma nejsou ani čtyři hodiny odpoledne. Bastien bude ještě v posteli, uvědomila si, a rychle zavěsila, doufala, že ho cinknutí neprobudilo. Budu prostě muset počkat pár hodin a zkusit to znovu, pomyslela si s povzdechem, ale potom ji napadlo, jestli by nemohla zavolat na pobočku Argeneau Enterprises ve Spojeném království sama a zařídit, aby sem přivezli krev. Bastien jí dal kontaktní číslo do britské kanceláře právě pro takovéto případy.

Číslo má v adresáři v kabelce. Jenom musí—

Tok jejích myšlenek přerušilo zaklepání na dveře. Vstala, zamířila k nim a otevřela, rty jí zvlnil úsměv při pohledu na sluhu s jídelním vozíkem na prahu.

Na vozíku se leskly tři stříbrné poklopy. Jeden skrýval hrachovou polévku s mátou, druhý talíř se salátem a krvavým steakem, třetí ochraňoval anglický trifle. Nutno připustit, že to bylo malounko víc, než lehká svačinka, ale nemohla se rozhodnout, co chce. Krom toho neměla v plánu sníst všechno, ujišťovala sama sebe. Jenom zobne trošku tohohle a kousek támhletoho.

O půl hodiny později – jídlo už víceméně slupla a právě dojídala lahodný trifle – někdo zaklepal na dveře. Strnula, provinile pohlédla na jídelní stůl, pak odložila dezert a šla opatrně otevřít. Ulevilo se jí, když uviděla Tinyho a ustoupila, otevřela dokořán, aby mohl dál.

“Ahoj.” Tiny se zakřenil, když vstoupil do pokoje. “Christian by tu měl být coby dup, my—” Zmlkl uprostřed věty, nevěřícně vykulil oči, když spatřil jídelní vozík na druhé straně místnosti. Ve tváři šok, zmateně vykoktal: “Ty jíš. Ty nejíš.”

Marguerite si vzdychla a popohnala ho, aby mohla zavřít dveře. Nemusí to slyšet celý hotel. Proboha!

“Posaď se,” nařídila, když došla zpátky ke stolu.

“Marguerite. Ty přece nejíš. Celou dobu, co jsem s tebou, nejdřív v Kalifornii a pak tři týdny tady, nejíš. Co se děje?” Zastavil se před ní, oči mu najednou div že nevypadly z důlků. “Tys potkala svého životního druha!”

“Nebuď směšný,” odsekla a strčila do něj, aby ho donutila sednout, když se nad ní pořád dál tyčil. Zamračila se na něho, že vůbec přišel s takovým nemístným nápadem. Potkala životního druha? To nikdy! Jednou už vdaná byla, a přestože Jean Claude nebyl její pravý životní druh, rozhodně byl excelentní učitel a Marguerite skvělá žačka. Tuto lekci zvládla dokonale. Nikdy už se dobrovolně neprovdá. Dokonce, i kdyby potkala řádného životního druha, jistojistě nikdy nedovolí, aby ji měl v moci zase nějaký muž.

“No a proč teda jíš?” zeptal se Tiny, oči podezíravě přimhouřené.

“Spotřebovala jsem krev, předtím než jsme včera odjeli z Berwick-upon-Tweed,” připomněla mu nevesele.

Zamračil se. “Tvrdila’s, žes volala Bastienovi, aby ti nějakou nechal poslat do hotelu.”

“Odešli jsme dřív, než dorazila,” zamumlala a na jeho ustaraný výraz odpověděla pokrčením ramen. “Budu v pohodě. Chtěla jsem zavolat Bastienovi, aby dodávku zařídil, ale doma je pořád světlo a nechtěla jsem ho rušit, jestli ještě spí. Pak jsem chtěla zavolat do Londýnské kanceláře Argeneau Enterprises, ale zrovna dorazila pokojová služba a já na to lehce pozapomněla.”

“Zavolej teď,” zahartusil.

Přikývla, vstala a šla k telefonu, potom si ale uvědomila, že potřebuje adresář a rozhlédla se po pokoji.

“Co hledáš?”

“Adresář, zapsala jsem si tam kontaktní číslo, které mi dal Bastien. Mám ho v—” Zmlkla, protože si vzpomněla, že jí kabelku ukradli. Polekaně se podívala Tinymu do očí. “Měla jsem ho v kabelce. Stejně jako mobil s čísly všech dětí.”

Zamračil se. “Neznáš jejich telefon zpaměti?”

“Ano… Ne… Zatraceně,” vydechla frustrovaně. “Znám číslo na Bastiena a Etienna, ale Lissianna se právě přestěhovala do nového domu, kvůli miminku, a ještě jsem si je nezapamatovala. Znám Lucernovo číslo domů, ale nikdy jsem se neobtěžovala učit jeho mobil a momentálně je na cestách s Kate.”

“Klid, žádné strachy. Bastien ti ta čísla může nadiktovat, když mu zavoláš,” chlácholil ji Tiny.

“Ano, jasně, máš pravdu.” Marguerite pohlédla na hodinky. Bylo skoro deset. Pět hodin odpoledne. Pořád příliš brzy. “Zkusím zavolat kolem půlnoci,” rozhodla se. “A taky ho poprosím, jestli by mi nezablokoval kreditkarty a nezařídil poslání nových.”

“Hmm.” Tiny přikývl. “To bude rozumnější, než to zkoušet sama, odtud. Pravděpodobně také rychlejší. Bastien je na tyhle věci machr.”

Marguerite se usmála, vzpomněla si, že Morrisey Detective Agency pracuje pro Bastiena už celá léta. Tinyho parťačka, Jackie Morriseyová, je životní družkou jejího synovce, a byl to její otec, kdo založil detektivní agenturu, pro kterou oba pracovali. Argeneau Enterprises byla jedním z prvních klientů jejího otce. Jackie teď kočírovala celý cirkus sama, s Tinym, coby svou pravou rukou, a dál pracovala pro Bastiena.

“To bude Christian,” odtušil Tiny a vstal, když se ozvalo další klepání na dveře.

Pustil ho dál a odvedl zpátky ke stolu a židlím, kde seděla Marguerite.

Mladší nesmrtelný ji pozdravil úsměvem a potom obhlédl jídelní vozík a zakřenil se na Tinyho. “Tak proto jsi nás tak brzy opustil. Vůbec ne, abys šel nahoru a vybaloval, chtěl jsi vyzkoušet pokojovou službu.” Rozesmál se. “Nemohu uvěřit, že pořád jíš. Jsi stejně hrozný jako Dante a Tommaso.”

Tiny mrkl na Marguerite, ale když k němu vyslala prosebný pohled, zachoval její tajemství a jenom odvezl vozík stranou.

“Týral jsem si mozek, pokoušel se vzpomenout si na něco, cokoli, co možná vím, a co by vám dvěma pomohlo při hledání, ale na nic zvláštního jsem nepřišel. Aspoň ne na žádné skutečné vodítko,” řekl Christian, když si přitáhl židli od toaletky ke stolu. “Nicméně, jak jsem se prve zmínil, dali jsme s otcem řeč. Útok na tebe ho rozčílil… dost, takže drobet roztál.”

“Pověděl ti, kdo je tvoje matka?” zeptal se se zájmem Tiny.

“Zas až tolik neroztál,” povzdechl si Christian s trpkým úsměvem.

“Tak co?” vyhrkla nedočkavě Marguerite.

Christian zaváhal a pak řekl: “Pověděl mi trochu víc o mojí matce… pokusila se mne zabít, když jsem se narodil.”

“Ježíši Kriste,” vydechl Tiny.

Marguerite mlčela. Oněměla hrůzou. Sama měla čtyři děti a neuměla si představit, že by spáchala něco tak ohavného, jako snažit se jedno z nich zabít při narození. Dobrotivý Bože, děti jsou tak malé a bezbranné, tak sladké a krásné… Jak by někdo mohl zabít dítě? Proč by to chtěl udělat? Čím může být vinno dítě, aby si zasloužilo useknout hlavičku v prvních momentech svého života?

“Předpokládám, že ti to řekl a doufal, že tím zchladí tvou touhu ji najít,” odtušil pochmurně Tiny.

“Vlastně to řekl Marcus. Pochopitelně, ti dva jsou spolu jedna ruka, takže to mohl být otcův nápad, ale…” Pokrčil rameny.

“Takže tvůj otec celá ta léta tajil, kdo byla tvá matka, protože tě chtěl uchránit zjištění, že se tě pokusila zabít?” zeptala se Marguerite tichým hlasem, v jejích očích rázem postoupil o několik stupínků výš.

Christian přikývl.

“Co bude dělat teď, když ví, že ji stejně chceš najít?” optal se Tiny.

“Nic,” ujistil ho Christian. “Přinejmenším nic, čím by se pokusil zastavit nebo hatit hledání. Už nebude zasahovat. Myslím, že si uvědomil, že tohle mi prostě dovolit musí.”

Marguerite natáhla ruku a položila mu dlaň na hřbet ruky, soucitně ji stiskla, protože v jeho očích spatřila vír emocí. Nedokázala si představit žádnou matku, která by ho nechtěla za syna. Krásný, silný, inteligentní a naprosto okouzlující, když nevrčel a nekabonil se. Christian měl sklon k stroze pesimistické pánovitosti. Všimla si toho v Kalifornii, ale – poté, co se setkala s jeho otcem – chápala, odkud se to v něm bere. Julius Notte byl chladný a nevrlý jako její švagr Lucian Argeneau. Domnívala se, že jde o obecný rys mezi staršími nesmrtelnými. Tolik času uběhlo a oni byli svědky tolikého, mnohé z toho bylo zlé. Zlé může nakonec převážit dobré, obzvláště bez životní družky, která by pomohla dodat váhu světlým stránkám života.

“Jsi si jistý, že to pořád ještě chceš?” zašeptala Marguerite, když si uvědomila, že tady možná ani neexistuje naděje na šťastný konec. Pokud se ho matka chtěla zbavit tak strašně, že si přála jeho smrt, není pravděpodobné, že ho přijme s otevřenou náručí. A dokonce, i kdyby změnila názor a náruč mu otevřela, dokáže jí Christian skutečně odpustit, že ho odvrhla a mínila zavraždit?

“Nemusím být s matkou zadobře,” řekl Christian. “Nebudu se vnucovat někomu, kdo mě nechce, ale musím to vědět. Jenom vědět, kdo to je a odkud se vzaly některé mé vlastnosti, které nemám po otci, postačí.”

Marguerite mu stiskla ruku a s porozuměním přikývla. “Tak budeme pokračovat v pátrání.”

“A víš určitě, že se nás tvůj otec nebude dál snažit zastavit a přesvědčit, abychom odjeli domů?” zeptal se obezřetně Tiny.

“Ano, vím,” s jistotou potvrdil Christian. “Vlastně se rozhodl určitým způsobem pomoci. Hodlá zůstat s námi. Chce být po ruce, aby se postaral, že nikdo z nás nedojde úhony, a morální oporou pro případ, že ji najdeme.”

“Žasnu,” přiznala Marguerite.

Christian pokrčil rameny. “Agresivita útoku ho překvapila. Byl to spíš čistokrevný pokus o vraždu, než násilnost, která nás měla zastrašit. Myslím, že nečekal tak násilnou reakci po tolika letech. Rozhodl se, že vzhledem k tomu, že terčem jsi ty, udělá nejlépe, když se bude zdržovat ve tvé blízkosti.”

“Myslí si, že to zase byla tvoje matka?” zeptal se Tiny, snažící se to pochopit.

“Jeden z jejích lidí, podle mne,” řekl Christian.

“Ale s konečnou platností dospěl k názoru, že to byl pokus skoncovat s vyšetřováním?” ujistil se Tiny.

“Ano,” přitakal Christian a pohlédl na Marguerite, “což mne nutí uvažovat.”

“O čem?” optala se zvědavě.

“Well, už dříve jsem najímal detektivy a nic takovéhoto se nikdy nestalo. Jasně, otec jim vylil perka pěkným fofrem, ale…” Naklonil hlavu. “Proč ty? Proč ne Tiny?”

Marguerite při té otázce mimoděk vykulila oči. Opravdu, proč, uvažovala.

“Což mě nutí k zamyšlení, jestli jsi třeba nemohla matku znát, nebo bys třeba mohla mít lepší šanci ji najít.”

Tiny hned zavrtěl hlavou. “Zpočátku jsem to zvažoval, Christiane, ale manželství Marguerite—”

Když se zarazil a omluvně na ni pohlédl, že skoro vybreptal důvěrnosti, potřásla hlavou a vzala si čas na rozmyšlenou vhodných slov, než přiznala: “Obávám se, že jsem vedla pramálo společenský život, po většinu svého manželství. Tu a tam jsem navštěvovala příbuzné. Luciana, Martinu, Victora a tak dál, ale jinak jsem znala jen pramálo našinců, leda z toho, co mi o nich povykládala Martina a ostatní.”

“Takže Martina a ti ostatní znali více nesmrtelných?” otázal se Christian.

“Ano.” Marguerite udiveně koukla na Tinyho, protože šťavnatě zaklel.

“Mělo mě to napadnout,” zabrblal omluvně k Christianovi a poté Marguerite vysvětlil: “Toto může být důvod, proč jsi terčem ty. Ty sama možná Christianovu matku neznáš, ale Martina nebo ostatní členové tvé rodiny by mohli.”

Oči se jí rozšířily pochopením. Ani ji to nenapadlo, ale…

“Mohl bys mít pravdu,” řekla, to už jí na rtech začínal hrát úsměv. “Vlastně ji nejspíše máš. Martina zná každého. Doslova. Je členkou rady tady. Je členkou rady v Severní Americe. Je naší největší nadějí.”

Marguerite se rozesmála radostí. První kousíček naděje, že případ skutečně vyřeší, a pak vytřeštila oči, když jí cosi došlo. “To ale znamená, že se s ní a s děvčaty koneckonců přece jen uvidím, dokud jsem tady, a nemusím se ulít z práce. Bylo mi moc líto, že jsem se s nimi minula, když jsme byli v Yorku.”

Tiny se při jejích slovech zamračil. “Mohla sis k nim zajít na návštěvu, Marguerite. Nic bych nenamítal.”

“Tenkrát nebyly ve městě. Martina vzala děvčata do Španělska na prázdniny, než zase začne škola. Obě holky jsou teď na vysoké,” dodala a pak zakroutila hlavou a povzdechla si. “Zdá se mi to jako včera, když to byl párek uhihňaných sedmnáctek na narozeninách Lissiann. Část ubíhá tak rychle.”

“Některým rychleji, než ostatním,” odtušil suše Tiny a dodal: “Myslím, že jestli si chceme promluvit s touhle Martinou, znamená to vrátit se do Yorku.”

“Ano.” Marguerite se usmála už jen při té představě. “Tentokrát snad budeš mít větší šanci se tam porozhlédnout.”

Tiny byl okouzlen městem s jeho římskými hradbami, středověkými budovami a ulicemi dlážděnými kočičími hlavami a úzkými uličkami, ale nenechal se jím rozptylovat, když tam byli posledně. Tentokrát, pomyslela si, by si měl udělat čas na procházku a prohlídku města. Koneckonců, k rozhovoru s Martinou ho nepotřebuje. Tohle klidně zvládne sama.

Ozvalo se otevírání dveří a Julius vzhlédl od vějíře karet ve své ruce. Se zbytkem party čekal už hodně přes hodinu v pokoji Christiana, který si šel promluvit s Marguerite a Tinym, a uvést do chodu jejich plán. A Dante navrhl hrát karty, prý pro ukrácení dlouhé chvíle. Julius mladšího muže podezíral, že dobře věděl, jak bude roztěkaný a nesoustředěný a tudíž snadný terč. Hráli poker o peníze a Dante s Tommasem se bratrsky střídali ve shrabování jeho liber do svých kapes. Tímto tempem bude muset najít bankomat a vybrat další britskou hotovost, jinak mu zbudou jenom eura a debetní a kreditní karty.

“Tak co?” vyhrkl, karty složil, sotva se Christian vrátil do místnosti. “Co se dělo? Jak to šlo?”

“Šlo to dobře, podle mne,” řekl Christian, když za sebou zavřel dveře. “Sežrali mi to i s navijákem. A Marguerite si už rozhodně nemyslí, že jsi akorát osina, jako doposavad. Věří, žes mě chránil, a máš v úmyslu v tom pokračovat.”

“Jistěže jsem tě chránil,” zavrčel Julius. “Myslíš, že jsem snášel tvoje ustavičné otravování, když ses ze mne snažil vyloudit informace, pro svoje vlastní dobro?”

“Já neloudím,” ohradil se vrčivým tónem.

“Hmm,” odtušil Julius, jako by o tom mírně řečeno pochyboval.

Když se na něj Christian jenom zamračil, pokračoval: “Takže, co je v plánu teď? Mají nějakou představu, co hodlají podniknout dál?”

Christian přikývl. “Probrali jsme náš další postup. Tiny s Marguerite si myslí, že by bylo ku prospěchu věci, promluvit si s lidmi, kteří mohli být poblíž v době mého narození. Takže mají v plánu promluvit si se sestrou jejího manžela.”

“Martina,” povzdechl si Julius.

“Jak to víš?” vyhrkl Christian s povytaženým obočím.

“Je to jeho jediná sestra. To ví každý. Argeneau měli samé kluky a jednu dceru, stejně jako mí rodiče měli samé holky, kromě mě,” odtušil nepřítomně, v duchu už se zabýval Martinou a tím jaké informace by od ní Marguerite mohla získat.

“Hmm,” zahučel Christian, ale potom pokrčil rameny a dodal: “zítra večer se vydáme do Yorku. Ale do té doby, protože tady nemáme co vyšetřovat, dohodli jsme se, že bychom si v noci měli vyrazit, třeba někam do klubu, zatancovat si.”

“Jít ven?” Julius ostře vzhlédl. “Zešíleli jste? Někdo se pokouší Marguerite zabít. Není pro ni bezpečné, chodit ven. Ne. Zůstaneme tady.”

6. KAPITOLA

Marguerite neklidně podupávala do rytmu hlasité a živé muziky, závistivýma očima bloumala po lidech, kteří se bavili na tanečním parketu. Domnívala se, že volná noc po třech týdnech úmorného pročesávání archívů by mohla být vítaná změna a relaxace. Mýlila se. Byla to pekelná nuda a plnou odpovědnost za to nesli mužští okolo ní.

Podrážděným pohledem nespokojeně přejela po Tinym a pětici nesmrtelných.

Vzhledem k tomu, že nikdo z nich Londýn neznal, nevěděli, kam jít hledat nesmrtelný noční klub, který někde ve městě být prostě musel. Nezbylo jim, než se spokojit se smrtelnými kluby. Po půl hodině a jednom klubu byla Marguerite zralá noc odpískat.

Očima znovu přelétla po mužích a ze rtů jí splynul tichý, nešťastný povzdech. Zprvu jí nebylo nepříjemné ani ji neštvalo, že je sama žena s šesti dobře vypadajícími muži. Ne, myslela si, že bude zábava. Ha! Bože, jak hluboce se spletla. Vážně, nikdy v životě nepotkala takovou bandu sucharů. Hudba byla příliš hlasitá, aby se při ní dalo povídat, což by bylo v pohodě, ale když prohlásila, že má chuť tancovat a zamířila na parket, záhy zjistila, že je uvězněná v kruhu, jelikož ji pánové obklíčili. Dokonce ani tohle by jí nevadilo, kdyby tančili, jenže oni netančili. Místo toho stáli čelem do kruhu, paže zkřížené a pozorovali, jak tančí ona… včetně Tinyho. Živoucí, dýchající hradba z mužů, kteří ji sledovali s chmurným odhodláním.

Vydržela na tanečním parketu snad dvě minuty, než ji stud donutil to vzdát a podrážděně vyrazit zpátky ke stolu. Od té chvíle už jenom seděla, neklidně podupávala a přála si, aby se mohla připojit k tančícím, ale věděla, že by se jen zopakoval scénář s ochranným kruhem.

Znovu nešťastně vzdychla a pak pohlédla na Julia, protože se dotknul její paže. Viděla, jak se mu pohybují rty, ale přes přeřvanou muziku ani s mimořádně citlivým sluchem nesmrtelných neslyšela slova.

Zjevně si problém uvědomil, udělal rukou jakési gesto a pak ukázal ke dveřím. Očividně si všiml, jak se nudí a ptá se jí, jestli chce odejít, došlo jí a okamžitě s úlevou kývla. Sotva vstala ona a Julius, ostatní ihned následovali jejich příkladu a cestou k východu kolem nich vytvořili kruh.

S hradbou mužských těl okolo sebe, Marguerite zjistila, že opustili klub pouze podle toho, že hudba náhle ztichla a teplota stoupla, jak vyšli z chladnějšího klimatizovaného interiéru klubu na teplejší noční vzduch. Julius je popohnal několik stop stranou od vchodu, než se zastavil. V tu chvíli se otočila odhodlaná mu říci, že si myslí, že mohou nápad proflámovat noc klidně vzdát a vrátit se do hotelu, ale zarazila se, když vytáhl mobil a začal mačkat tlačítka.

Sklapla, pár stop poodešla, aby mu poskytla soukromí k hovoru, a mračila se na zbylé mužstvo, jelikož pětice také opustila Julia a šla s ní, udržovali ochranný kruh.

Jsou horší, než moji synové, usoudila v duchu a s úlevou se obrátila k Juliovi, když domluvil a dohnal je.

Prošel kruhem mužů k ní a oznámil: “Volal jsem Vitě, pověděla mi, kde je nesmrtelný noční klub.”

“Vita je naše teta,” poučil ji Dante.

“Vždycky trávila spoustu času v Anglii,” dodal Tommaso. “Pokud to někdo ví, tak ona.”

Marguerite přikývla, vybavovala si jméno ženy, která řídila rodinný podnik v době, kdy byl Julius s Marcusem pryč. Očima sledovala Julia, který vyklouzl a blížil se k řadě taxíků zaparkovaných kousek dál po silnici, při tom šeptem podotkla: “Udivuje mě, že jste tady ještě nikdy nebyli a nevíte to sami.”

Dante pokrčil rameny. “Nikdy nás do Anglie neposlali, až doteď.”

“A těžko bychom sem jeli za zábavou. Prý tady hodně prší,” dodal Tommaso a otřásl se.

“Julius je k návštěvě Anglie zrovna nepobízel,” vysvětlil Marcus.

“Hmm.” Christian přikývl. “Nikdy jsem jeho nenávist k této zemi nepovažoval za důležitou, dokud jsem nezjistil, že je to místo, kde jsem se narodil.”

Chvíli všichni mlčeli, pak Dante popustil uzdu zvědavosti: “Ty ses přece narodila a vyrostla tady, Marguerite, viď? Překvapuje mne, že nevíš, kde klub je.”

Pousmála se. “Odstěhovali jsme se před několika staletími a nikdy se sem nevrátili. Ani Jean Claude neměl Anglii dvakrát v lásce. Prý je příliš vlhká, příliš šedá, příliš nudná.” Pokrčila rameny. “Pokud vím, nesmrtelní tenkrát žádné noční kluby neměli. Neteř a její kamarádka Mirabeau se sice zmiňovaly o nějakém nočním klubu v Londýně, jenomže já nečekala, že budu mít čas tam jít, neřekla jsem si o adresu.”

Ostrý hvizd přitáhl jejich pohled dál po chodníku, kde Julius držel otevřené dveře taxíku a mával na ně, ať jdou.

“Najal jsem tato první dvě taxi,” oznámil, když se přiblížili. “Rozdělíme se, tři do jednoho, čtyři do druhého. Marguerite, vy jedete se mnou. Ostatní mají na vybranou.”

Marguerite se podařilo nezamračit, jak ji komanduje. Koneckonců, Christian ji varoval, že se jí otec hodlá držet jako klíště, dokud bude pracovat na tomto případu a tudíž v ohrožení. Vážně by mu měla být vděčná, že se o ni stará, připouštěla v duchu, ale zjišťovala, že po sedmi stech letech Jean Claudovy pramálo úchvatné pozornosti je jí nepříjemné, když se o ni pečuje. Přesto se silou vůle dokázala přinutit poděkovat, když jí Julius pomohl do vozu. Uvelebila se na pevném sedadle a dlouho netrvalo a připojil se k ní Julius. Tiny a Christian zabrali skládací sedadla, takže Marcusovi nezbylo, než přisednout ke dvojčatům do druhého taxi.

Jakmile se taxík rozjel po silnici, Marguerite otočila hlavu, že se bude koukat z okna. Nicméně místo toho, aby sledovala ubíhající budovy a provoz, jak měla původně v úmyslu, zjistila, že ji fascinuje pozorování odrazu mužů ve skle. Christian dělal podivné grimasy a gestikuloval na otce, měla dojem, že něco o ní, ačkoli nedokázala pochopit, co se mu snaží říci. Podle všeho to nepoznal ani Julius, zíral na mladšího muže s nechápavým výrazem. Tiny to celé sledoval s očividnou zvědavostí, nesmrtelní si ho nevšímali.

Od pantomimy ji vyrušilo, když taxík zajel k chodníku a zastavil. Rozhlédla se okolo, uviděla, že stojí před na první pohled soukromým obydlím. Žádný vývěsní štít, žádný poutač ani nic jiného, pouze řadový dům vtěsnaný mezi dva jiné.

Marguerite vystoupila z vozu a hned se zase ocitla v mužském obklíčení, podrážděně zavzdychala. “Tady bych měla být v bezpečí.”

“Napadl vás někdo nesmrtelný, Marguerite,” zdůraznil Julius. “Kdyby nic jiného, budeme zde muset být ostražitější a na zpáteční cestě dávat pozor, jestli nás někdo nesleduje. V klubu smrtelníků jste pravděpodobně byla ve větším bezpečí.”

Užasle na něj pohlédla. “Tak proč jste nás sem bral?”

“Protože jste se nebavila,” odvětil prostě a pobídl ji ke vchodu před nimi.

Sice na pokyn vykročila, ale nešlo jí z hlavy, co řekl. Přestože muži budou muset být pozornější a zůstat ve střehu, vzal ji sem, protože se nebavila a on si – podle všeho – myslel, že tady se možná pobaví lépe. Její mysli dělalo potíže výrok akceptovat, myšlenky zmateně vířily, hledaly motiv skrytý za zdánlivou laskavostí. Manžel, Jean Claude, neudělal nikdy nic milého bez skrytého motivu, nebo něčeho, co tím chtěl vyzískat.

Dospěli ke dveřím a ty promptně otevřel muž ještě vyšší, než kdokoli z těch, co ji doprovázeli. Nicméně to nebyla jeho výška ani velikost, co upoutalo a podrželo si její pozornost, ale dvanácti palcové zelené číro, které měl na hlavě, a tucty piercingů v obličeji. Ten muž byl živoucí dikobraz ze stříbra a zeleně.

“Tohle je soukromý klub,” zavrčel.

Marguerite dobře cítila, jak se Julius vedle ní naježil, ale dřív, než stihl něco říci, ze rtů jí vytryskl tichý smích. Když se na ni Mohykán zamračil, zakřenila se a potřásla hlavou. “Omlouvám se. Právě jsem si uvědomila, že musíte být G.G. Mirabeau mi o vás vyprávěla.”

Mrak z jeho tváře v cuku letu zmizel, převálcovaný vlnami širokého úsměvu. “Vy znáte Mirabeau?”

“Je to dobrá kamarádka mé dcery, neteře a synovce,” přikývla.

Upřel na ni zkoumavý pohled přimhouřených očí a tipnul si: “Marguerite?”

Přikývla a vykulila oči, když bez varování vydal hlasitý pokřik a sevřel ji do medvědího objetí, které ji zvedlo ze země.

“Vítejte!” zahulákal, jakmile ji postavil zpátky na zem. Poté si provlékl její ruku pod paží, téměř dvorným způsobem, a zamířil ke dveřím. “Mirabeau a Jeanne Louise tady byly, je to teprve pár týdnů.”

“Ano, vím. Proto jste přišel na přetřes. Děvčata byla u mne doma na obědě, se mnou a mou dcerou, a začala mluvit o cestě. Jeanne Louise se nechtělo zahrnout Anglii do itineráře, ale Mirabeau nedala jinak, než že ji musí přivést, aby se s vámi seznámila,” vysvětlila, při tom mrkla přes rameno. Mužské měla těsně za patami, s celou plejádou výrazů, Tinyho pobavením počínaje a Juliovým roztrpčeným kukučem konče.

“Já za tu cestu stojím,” prohlásil G.G., čímž opět přitáhl její zrak, to už ji vedl dlouhou chodbou. “Jeanne Louise se tady skvěle povyrazila.”

“To zcela určitě.” Marguerite ho poplácala po tetované paži.

“A vy se pobavíte jakbysmet,” ujistil ji G.G. “Budu u vchodu, kdybyste mě potřebovala, ale ať si přejete cokoli, máte to mít. Stačí jim povědět, G.G. říká.”

“To je sladké, děkuji, G.G.,” zašeptala, dojatá jeho laskavostí.

Zavrtěl hlavou. “Mirabeau a Jeanne Louise si myslí, že jste ohromná, čili já zrovna tak.”

Marguerite mu něžně stiskla ruku a pak usedla na sedačku, před kterou se zastavil, když ji k tomu gestem vybídl.

“Pošlu sem děvče, abyste si mohli objednat. První runda je na mě,” oznámil a odešel, zatímco mužstvo rychle zabralo sedadla kolem ní.

“G.G.?” zeptal se Christian, sotva bylo číro z doslechu.

“Zkratka z Green Giant, kvůli jeho zelenému kohoutovi,” vysvětlila s úsměvem.

“Těžko uvěřit, že by najali někoho, kdo vypadá takhle, aby tady pracoval,” odtušil Dante, užasle potřásal hlavou, když se rozhlížel po tiché místnosti, kam je G.G. usadil. Marguerite se teď rozhlížela také, vnímala uklidňující atmosféru místnosti, ve které se ocitli. V jedné zdi viktoriánský krb, rafinovaně seskupená obrovská kožená křesla a sofa, dřevěná podlaha poházená rozmanitými koberečky.

“Podle toho, co říkala Mirabeau, jsou tady i jiné, méně poklidné místnosti,” poučila je, když se obrátila opět čelem k ostatním, a dodala: “a on tady nepracuje, klub mu patří.”

“Cože?” zeptal se Julius v šoku. “Smrtelník vlastní a provozuje noční klub nesmrtelných?”

“Ten chlap je smrtelný?” podivil se Tiny.

Tommaso přikývl. “Tetování a piercing tě měly trknout. Naše těla nepřijmou jedno ani druhé.”

“No jasně, předpokládám, že nanoboti je považují za cizí tělesa nebo tak něco, a zbaví se jich.”

“Jak přišel smrtelník k nesmrtelnému nočnímu klubu?” nedal pokoj Julius, pořád to nemohl strávit.

“Mnohem důležitější je, proč hrome hlídá dveře?” zeptal se suše Tiny a poznamenal: “Jestli se pokusí odehnat nevhodné nesmrtelné, mohli by ho proměnit v žervé nebo minimálně v oběd.”

“Podle Mirabeau má krytí, pokud by je potřeboval,” odpověděla jim Marguerite a pustila se do vyprávění, co o tom věděla. “Podle všeho byla jeho matka smrtelná a on pochází ze smrtelného manželství, ale když se rozpadlo, zjistila, že je životní družkou nějakého nesmrtelného. Chtěla G.G. proměnit, jenomže odmítl, tak mu nový nevlastní otec zaplatil tento klub v naději, že když je věčně obklopen nesmrtelnými ženami, den co den, časem potká nějakou nesmrtelnou, která bude jeho pravou životní družkou a přiměje ho změnit názor, a tím dělá radost své ženě.”

“Hmm.” Julius se opřel dozadu a zahleděl se na Christiana. “Možná bych ti měl financovat klub jako je tento v Itálii. Našel by sis životní družku a začal mi dávat vnoučata.”

“Co kdyby ses prvně soustředil na získání své vlastní životní družky,” navrhl Christian významným tónem.

Marguerite se zamračila, když následovalo pokračování pantomimy z taxíku. Vlnění obočí a trhání očima směrem k ní, které skutečně vyhlíželo docela nepěkně. S obavami se naklonila a otázala: “Cítíš se úplně dobře, Christiane? Vypadáš, jak bys měl křeče.”

Dante s Tommasem svorně zařvali smíchy, ale Christian si jenom povzdechl a vstal. “Otče, musím jít do koupelny.”

Julius se na něho překvapeně podíval a pak se rozhlédl a ukázal, když spatřil nápis Páni. “Aha, je to támhle, synu.”

“Ano, já vím. Viděl jsem logo,” vyprskl podrážděně Christian. “Napadlo mě, že třeba musíš taky.”

“Ne, já— Aha! Ano. Já jen…” Julius vstal a začal se protahovat úzkou mezerou mezi jejím a jeho křeslem. Když uviděl, že se na něj Marguerite dívá s povytaženým obočím, zamumlal: “Musím…” Mávnul rukou nazdařbůh a odspěchal i s Christianem, aniž dořekl, co musí.

Marguerite sledovala, jak odcházejí, všimla si, že Christian zřejmě cestou dává Juliovi kázání, potom se otočila nazpět a uviděla, že Dante a Tommaso se zoufale snaží nesmát, Marcus vrtí hlavou se zjevným zoufalstvím a Tiny vyhlíží zamyšleně.

Naklonila se blíž k Tinymu, který seděl vedle ní na opačné straně, než stálo křeslo, které zabral Julius, a zašeptala: “Máš ponětí, o co tady jde?”

Tiny zaváhal a pak zabručel: “Kdyby to byli smrtelníci, řekl bych, že se Christian snaží dát tě s otcem dohromady. Ale protože jsou nesmrtelní…” Pohlédl směrem, kam oba muži odešli, potom zase na ni a optal se: “Pokusila ses přečíst Julia?”

Marguerite na křesle ztichla, vkrádala se do ní obezřetnost. Pokusila, ale najednou se jí nechtělo to přiznat.

“Pokusila, viď?” Přimhouřenýma očima zkoumal její tvář a uhodl: “A nechceš to přiznat, protože ho přečíst neumíš.”

Podrážděně vydechla a uhnula pohledem.

“A jíš.”

Strnula a zamračila se. “To nic neznamená. Už jsem ti to říkala. Došla mi krev, tohle napomáhá krvetvorbě. Krom toho, sedávala jsem s tebou při každém jídle celé tři týdny. Pravděpodobně jsem si vypěstovala návyk.”

“V Kalifornii jsi nejedla a tam jsme jedli všichni,” zdůraznil.

Zamrkala při těch slovech a pak se na křesle svezla kousek níž. Na chvíli ji obestřela čirá hrůza, ale nakonec se vzchopila a – přesvědčená, že o párku nic neví – nejistě zalhala: “Bylo to jenom jedno jídlo, Tiny.”

“Jedno jídlo plus nedokážeš ho přečíst,” zrekapituloval.

Což odmávla jako nedůležité. “Očividně je starší, než já. Je obtížné přečíst nesmrtelného, který je starší, než ty sám. A,” dodala ponuře, když otevřel pusu: “jenom to, že já nedokážu přečíst jeho, ještě neznamená, že on nedokáže přečíst mě.”

Zavřel pusu, ať už k tomu chtěl poznamenat cokoli. Věděl o jejím vztahu s Jean Claudem. Přikývl, že rozumí, a nechal to téma plavat, jen se v křesle pohodlně opřel.

Marguerite si okusovala ret a chvíli byla zticha, oči jí utíkaly k pánům, a nakonec se naklonila k Tinymu a zašeptala: “Jestli se ukáže, že máš pravdu – myslím v tom, že Christian Julia povzbuzuje – mohl bys… ehm… zakročit.”

“Chceš říci překážet?” upřesnil suše.

Přikývla. “Byla bych ti zavázána.”

Kývnul.

“Děkuji,” zašeptala.

“Neděkuj mi. Pracujeme spolu a vlastně jsi ve výcviku. Je to tak trochu moje práce, dávat na tebe pozor.”

Marguerite při těch slovech zamrkala, protože si uvědomila, jak směšné od ní je vůbec ho stavět do této pozice. Pravda byla taková, že nejspíš nedokáže dávat na ni pozor, pokud je ve hře nějaký nesmrtelný jako Julius.

Pochopitelně neranila jeho hrdost tím, že by mu to řekla, jenom se zabořila do křesla a usmála, když se objevila servírka, aby přijala jejich objednávky.

“Co to děláš?”

“Co tím chceš říci?” Julius se opřel o umyvadla na pánech, obočí svraštělé, přihlížel, jak Christian kontroluje kabiny, pro jistotu, že je místnost prázdná.

Skončil s hledáním, postavil se a založil ruce v bok, vypadal při tom – pro všechno na světě – jako rodič, který povolal zlobivé dítě na kobereček. “Chci tím říct, co to děláš?” zopakoval podrážděně Christian. “Máš se Marguerite dvořit. Přimět ji, aby tě měla ráda a věřila ti, takže neuteče, až si uvědomí, že jste životní druh a družka.”

“Dvořím se jí,” namítl Julius defenzivně, odvrátil se a pohlédl do zrcadla. Vlastně se na sebe nedíval, jen už nechtěl hledět do očí synovi, ale prohrábl si rukou vlasy, při tom pozoroval synův odraz.

“Nedvoříš. Zíráš na ni. Civěl jsi na ni celou noc. Měl sis s ní zatančit, když jsme byli v tom klubu smrtelníků.”

“Zatančit?” vyděsil se Julius.

“Ano. Zatančit. Proč sis myslel, že jsem do tebe na tanečním parketu šťouchal loktem? Ježíši!” Znechuceně se obrátil a chodil podél kabin sem a tam.

“Já netančím,” důstojně prohlásil Julius. “Aspoň ne ten druh tanců, co se provozoval tam. Ale Marguerite tančí dobře, že ano?” dodal s úsměvem, protože si vybavil těch pár chvil, kdy tančila, ještě než vztekle spráskla ruce a zamířila ke stolu. Byla neuvěřitelně pohyblivá, boky se jí vrtěly, tělo vlnilo a ňadra pohupovala, jak—

Julius zamrkal a zamračil se na Christiana, když mu lusknul prsty před očima.

“Probuď se,” zavrčel Christian. “Teď není čas na snění.”

“Já nesním,” ohradil se stroze Julius a odvrátil se od zrcadla. S rukama zkříženýma na hrudi rozmrzele zíral na mladšího muže a uvažoval, jestli Christian vůbec je jeho syn. On sám by se ke svému otci nikdy nechoval tak neuctivě.

“No dobrá,” vzdychl Christian a neodpustil si pantomimu o svaté trpělivosti. “Tak netančíš. Ale mohl bys s tou ženou aspoň mluvit.”

Julius se zamračil a vyhnul se jeho pohledu. “Však mluvím.”

“Nemluvíš,” trval na svém Christian. “Řekl jsi s bídou hrstku slov.”

S nakrabaceným čelem přiznal: “Nacvičuji to v duchu.”

Christian zamrkal. “Nacvičuješ?”

“Well, nevyhrkneš přece první věc, co tě napadne,” naštval se Julius. “Musím postupovat opatrně, tak nacvičuji.”

“V duchu?”

“Ano.” Julius přikývl. “V duchu.”

“Jasně… Dobře, dobře,” kýval a pak řekl: “ale víš, co by bylo ještě lepší?”

Julius se zájmem zvedl obočí. “Co?”

“Mluvit s ní nahlas!” vyštěkl Christian. “Ježíši Kriste, otče, jsi starý jako zeměkoule. Řídíš obrovskou korporaci, jednáš s lidmi – dokonce i se ženami – den co den. Určitě dokážeš dát dohromady pár slov a zvládneš nezávaznou konverzaci se ženou.”

“Nejsem starý jako zeměkoule,” zavrčel Julius. “Krom toho, sám jsi přece říkal, že děsím všechny služebné a sekretářky a—”

“Ach, k čertu,” přerušil ho s povzdechem Christian.

“Cože?” zeptal se opatrně Julius.

“Je to moje chyba, viď? Tou hloupou poznámkou jsem otřásl tvou sebedůvěrou.”

Julius po něm blýsknul zlostným pohledem, pak dlouze vydechl a přikývl. “Byl jsem v pohodě, dokud jste do mě s dvojčaty nezačali rýt a plácat ty nesmysly, jak prý je to dlouho, co jsem se namáhal ucházet o ženy a že jsem— Opravdu se mě služky a sekretářky bojí?” celý zachmuřený skočil sám sobě do řeči.

Christian uhnul pohledem a ujistil ho: “Ne, samozřejmě, že ne.”

“Lžeš.” Julius si zhluboka povzdechl. “Nikdy ses mi nedokázal dívat do očí a lhát, a teď se mi do očí nedíváš. Bojí se mne.”

Christian bezmocně pokrčil rameny. “Umíš být trošku ostrý a nevrlý. Ale jsem si jistý, že s Marguerite takový nebudeš. Vlastně si myslím, že může pomoci nalézt toho veselého, rozesmátého, bodrého muže, kterým jsi býval, než jsem se narodil.”

“Jak bys mohl vědět, jaký jsem byl předtím, než ses narodil?” zeptal se podezíravě Julius, oči přimhouřené, upřené na syna.

Christian pokrčil rameny. “Tety mluví. Když máš tu svou náladu a bručíš nejvíc, vrtí hlavami a lamentují, jak báječný a bezstarostný a šťastný jsi býval, než ti ta ženská zničila život. Rády hodně lamentují,” dodal suše. “Řekl bych, že to je taliánskou náturou, ale většina z nich se v Itálii nenarodila.”

Julius se usmál jeho grimase, ale tiše řekl: “Nezničila mi život. Dala mi tebe a to byl ohromný dar.”

Christian mírně vykulil oči a potom odvrátil zrak, citová chvilka ho vyvedla z míry. “Jo, well,” hlesl poté, co nechal uplynout několik okamžiků mlčky. “Věčná škoda, že nebyla stejného názoru, ale raději se mě pokusila zabít.”

“Nepokusila se tě zabít,” odtušil tichým hlasem Julius ztrápený bolestí, kterou spatřil prokmitnout synovou tváři.

Christian na něj ostře pohlédl. “Ale Marcus říkal—”

“Poručila své komorné Magdě, aby tě zabila,” vysvětlil.

Christian se nad novou informací zamyslel. “Tohle ti řekla ta komorná? Mohla lhát?”

Julius zaváhal a pak zavrtěl hlavou. “Ne. Oba, Marcus i já, jsme tu vzpomínku vyčetli z Magdiny paměti. Tvoje matka jí naprosto jistě poručila tě zabít a ostatky zanést ke mně se vzkazem, že už mě nechce nikdy vidět.”

“Magda?” Christian vyslovil to jméno pomalu. “Ale ona mne nezabila.”

“Ne. Přinesla tě rovnou ke mně… a tvá matka ji za to, že se slitovala, zabila.”

Christian nevěřícně vytřeštil oči. “Tys tu ženu nevzal k sobě? Nechal jsi ji odejít, aby ji zabili?”

“Jistěže jsem ji vzal k sobě,” odsekl podrážděně Julius.

“Jak ji potom mohla matka zabít?”

Julius se celý nesvůj ošil a kápl božskou: “Den poté, co mi tě Magda přinesla, jsme ji našli mrtvou u paty schodů… s tebou v náručí. Tvá matka byla viděna v domě a komorná svírala v ruce její náhrdelník, když jsme vás dva našli. Musela jí ho strhnout z krku, když do ní strčila.

“Shodila komornou ze schodů, přitom mě ta žena držela v náruči,” zopakoval suše. “Okouzlující bytůstka.”

“Ano, well, pád by tě nezabil, tak se tě minimálně nepokusila zabít vlastní rukou.”

“Aha, díky, žes to zdůraznil, otče. Hned se cítím mnohem lépe,” opáčil sarkasticky Christian a potřásl hlavou. “Upřímně řečeno, čím více o té ženě vím, tím méně ji chci najít.”

“Já ti to říkal, bylo ti bez ní lépe,” připomněl podrážděně Julius. “Ale copak jsi poslouchal? Ne. Prostě jsi musel najít svou matku. Kdybys mě poslouchal, tak…”

“By tady nebyla Marguerite,” přerušil ho pragmaticky Christian.

Julius se ušklíbl, ale přikývl. “Pravda.”

“Takže…” Christian naklonil hlavu a řekl: “Ještě jsi mi nepověděl, jak to šlo ve Foyer. Mluvili jste spolu, že ano? Neseděl’s tam a nemlčel jako pařez?”

“Ne, ovšemže ne,” zavrčel, ale hned přiznal. “Ačkoli, nešlo to moc dobře. Zeptal jsem se jí na Jean Clauda a ona—”

“Což rozhodně není správné téma na rozproudění příjemné konverzace.” Christian mu rozčileně skočil do řeči a pak vzdychl a zakroutil hlavou. “Okay, co kdybychom si nacvičili tvou rozmluvu s Marguerite? Nahlas. Já budu ona.”

Julius na něho nechápavě zíral. “Teď?”

“Ne, myslel jsem třeba příští duben. To bys jí pak mohl zavolat, domluvit si rande…” Tázavě vyklenul jedno obočí a vyštěkl: “Ano, teď.”

“Aha, jasně.” Julius se nejistě rozhlédl.

“Prostě se chovej, jakože já jsem ona,” doporučil Christian. “Sedím támhle u stolu a ty a já přicházíme z koupelny. Posadíš se, nakloníš se k ní a řekneš…”

Julius napjatě čekal a nakonec se zamračil a vyhrkl: “Co? Co mám říct?”

Christian poraženě svěsil ramena a opřel se zády o pult. “Ty nejsi nápadník, ty jsi dřevo, tebe budu mít do smrti na krku. Ty máš říct mně, co řekneš jí.”

“Vědět, co jí říct, celou noc nesedím a nezírám na ni,” namítl otráveně Julius.

“Jasně,” povzdechl si Christian. “Dobrá, zvolme tedy jinou taktiku. Vymyslíme téma, které s ní můžeš probírat.”

Julius snaživě kývl a pak se zeptal: “Jako například?”

Christian dožraně zaklel. “Otče, tak hloupý přece nejsi. Musí být něco, co bys o ní chtěl vědět.”

“Přirozeně,” přitakal frustrovaně. “Chci vědět, jaký vedla život, celá ta staletí.”

“Hurá a máš to v kapse!” Christian se rozzářil.

“Ne. Nemám,” zchladil jeho nadšení. “Když se jí na to zeptám, přijde na přetřes nešťastné manželství s Jean Claudem a – jak už jsem zjistil – to jí stěží dodá odvahu hodit je za hlavu a uvažovat o dalším vztahu.”

“Well, tak by ses jí možná mohl zeptat na děti. Miluje svoje děti.”

“Ano, děti, které má s Jean Claudem, což jí připomene jejich nešťastný svazek a—”

“Tak tedy na práci,” přerušil ho zoufale Christian.

Julius neskrýval pochyby. “To si moc nepopovídáme. Tvůj případ je její první.”

“Ano,” vzdychl a frustrovaně si vjel rukou do vlasů. “Přece musíme něco vymyslet.”

Oba byli ponoření do myšlenek, když něčí hluboký hlas zavrčel: “Jak vás tak poslouchám, nejlíp uděláte, když necháte mluvit ji.”

Julius s Christianem prudce pohlédli ke dveřím, odkud je pobaveně pozoroval G.G.

“Jak dlouho už tady jste?” zeptal se podrážděně Christian.

“Dost dlouho, abych poznal, že – na to jak staří pravděpodobně jste – vy dva nevíte o ženách lautr nic,” prohlásil zvesela G.G. Odstrčil se od zdi, o kterou se opíral, a zamířil k mušlím na druhé straně místnosti.

“A vy ano?” otázal se Christian, neskrývaje ironii.

“Jo.” Mluvil do zdi, přitom se rozepnul a začal si ulevovat. “Tuny ženských tudy každodenně prochází a je to pořád to samé. Rozhlédněte se, cestou zpátky. Všichni muži postávají nebo posedávají v malých skupinkách, vyhlíží vážně a mluví velmi málo, ale možná sem tam utrousí zvláštní poznámku, která občas vyvolá všeobecné přikyvování a smích. Ale ženy?” Skončil, otřepal a ukryl rodinné stříbro, a šel si k umyvadlu umýt ruce. Zahleděl se na ně. “Ženy mluví. A na pohled to připomíná tanec.”

“Tanec?” zeptal se se zájmem Christian.

G.G. přikývl, vysoký zelený kohout na jeho hlavě se ani nehnul. “Naklání se, natahují ruce, aby se dotkly něčí ruky, paže nebo kolena, pak se zakloní, aby se zasmály, než se zase předkloní. Oči jim jiskří, smějí se na celé kolo, když štěbetají, ať už o čemkoli.”

Říkal to s nelíčeným obdivem. Příšerný na pohled, leč zanícený milovník žen.

“Ženy rády mluví,” pokračoval. “Muži ne. Klape to bezvadně, protože se tím pádem nesnaží mluvit najednou. Žena mluví, muž co chvíli zabručí a všichni jsou šťastní jako blechy.”

Christian na něho civěl vytřeštěnýma, poněkud zděšenýma očima, ale Julius přikývl a přiznal: “Doufal jsem, že se rozpovídá, ale v tomto směru je pohříchu zdráhavá. Je mlčenlivější, než si pa— bych čekal.”

G.G. přikývl, zastavil vodu a šel si osušit ruce. “Musíte s ní být sám. Je samotná žena s šesti zamlklými muži a dost stará, aby věděla, že muže na řeči neužije. Navíc, podle toho, co mi pověděly Jeanne Louise a Mirabeau, byla pod pantoflem toho Argeneau, za kterého byla provdaná. Submisivnost jí nesluší, nemá to dané ve vínku, byla k tomu donucena. Teprve se začíná klubat ze své kukly a dělat si všechno po svém, od jeho smrti. Je to pro ni přirozenější, ale momentálně nové a taková přesila mužů ji bude zastrašovat. Zůstaňte s ní sám. Položte jedinou otázku a rozkvete jen pro vás.”

Julius se zamračil. “Hovořil jsem s ní o samotě a ptal jsem se jí, a ona se uzavřela.”

“Tudíž jste nepoložil správnou otázku,” odtušil sebejistě G.G.

“Jakápak je ta správná otázka?” Julius položil otázku otázek.

G.G. krátce zvažoval možnosti a pak přikývl a došel k rozhodnutí. “Když se Jeanne Louise zmínila, že teta je na cestě sem, tvrdila, že tu má pracovat pro detektivní agenturu. Že když pomáhala vyřešit nějaký případ v Kalifornii, rozhodla se stát detektivem.”

“Ano,” přitakal Christian. “Tam jsem ji poznal a najal.”

G.G. přikývl a řekl Juliovi: “Ptejte se na tohle. Jak se jí líbilo v Kalifornii. Na synovce Vincenta a jeho životní samičku, ke které mu dopomohla. To je bezpečné téma. Týká se příbuzenstva, které podle všeho nesmírně miluje, přitom je ale na hony daleko, takže o její manželství nezavadíte.”

Dobré rady mu došly, tak kývnul a odešel.

“Líbí se mi,” odtušil Julius, když za ním zapadly dveře. “Na smrtelníka se zelenými vlasy je…”

“Zajímavý?” navrhl suše Christian.

Julius se smíchem vylovil z kapsy mobil a už cestou ke dveřím začal mačkat číslíčka. “Jdeme. Už jim musí vrtat v hlavě, co nám tady trvá tak dlouho. A já osobně se nemůžu dočkat, až odtud vypadneme a zůstanu s Marguerite o samotě, abych si s ní mohl promluvit.”

7. KAPITOLA

Marguerite zvedla skleničku a dopila poslední kapku. Vzdychla rozkoší. Nesmrtelná Bloody Mary – krev mixovaná s tomatovým džusem, tabascem, pepřem, citronem, solí a worchestrovou omáčkou – měla lví podíl na tom, že jí stoupla nálada. Seděla, užírala se tím, co řekl Tiny, dokud jí nepřinesli drink, ale stačil tenhle jeden samojediný a rázem se cítila lépe. Schopná popasovat se s celou tou věcí. Nedostatek krve na mne očividně má negativní vliv, pomyslela si a už tušila, že si dá ještě několik drinků, aby vyrovnala nedostatek krve v organismu.

S touto myšlenkou se rozhlížela po servírce a pak toho nechala, protože uviděla, jak k nim kráčí Julius s Christianem. Julius zrovna zaklapával mobil a strkal si ho do kapsy, když ho spatřila a zamyslela se nad nimi. Ti dva tam byli poněkud dlouho, ale ji zaujalo, že zatímco Christian vypadal podrážděně a Julius ustaraně, když odcházeli, Julius teď vyhlížel vesele a Christian ustaraně. Zvláštní.

“Musíme jít,” prohlásil Julius, když se zastavil vedle jejího křesla.

“Cože?” vyhrkla zděšeně.

Přikývl. “Objednal jsem taxíky a ujistili mne, že tu hnedle budou, takže uděláme nejlépe, když půjdeme.”

“Ale—” Protest Marguerite odumřel po jediném slovíčku, protože se zvedli všichni, dokonce i Tiny, ačkoli by ji nemělo udivovat, že rád odchází. Lehce zezelenal, když přinesli pití. Nedalo se s ničím splést, jednoznačně koktejly z krve.

S povzdechem to vzdala a vstala, mlčky strpěla, když ji Julius vzal pod paží a vyvedl z klubu. Dlouho před Nočním klubem na taxíky nečekali. Julius ji zavedl k prvnímu a Marguerite vklouzla dovnitř, když otevřel dveře. Usadila se na pevném sedadle, jako obvykle, pošoupla se až do rohu, aby udělala místo ostatním, ale nikdo další nenastoupil. Julius stál ve dveřích, zády k ní, mluvil s Tinym a Christianem.

Zamračila se a začala se posouvat, chtěla slyšet, co se děje, ale sotva to udělala, Julius se otočil a vlezl dovnitř. Svižně zacouvala zpátky, aby udělala místo, a ostře pohlédla ke dveřím, když uslyšela, že se zavřely.

“To už s námi nikdo jiný nepojede?” Zmocnila se jí úzkost, když se Julius usadil na sedačku vedle ní.

Zavrtěl hlavou a vysvětlil: “Řekl jsem jim, ať všichni jedou tím druhým taxi. Chtěl jsem získat možnost promluvit si s vámi o samotě o… věcech.”

“Aha.” Opřela se, když se taxi rozjelo, a čekala, dumala, co jí asi tak musí povědět. Christian jí už prozradil, že se na ni Julius míní lepit a dávat pozor pro případ dalších možných útoků, ale Julius to možná neví a míní jí to povědět osobně, tak čekala… a čekala. Nakonec vzdala čekání a rozhodla se ho pobídnout, ale sotva otevřela pusu, taxi zastavilo.

“Kde to jsme?” Překvapeně se rozhlížela okolo sebe. Auto zastavilo před Starbucks, ne před hotelem.

“Napadlo mne, že bychom si mohli promluvit tady,” vysvětlil Julius, zatímco podával několik librových bankovek řidiči a otevíral dveře.

Zaváhala a potom vystoupila z vozu za ním a dovolila, aby ji doprovodil dovnitř. Usadil ji ke stolku v koutě, daleko od těch pár lidiček, co tam touhle dobou byli, a zeptal se: “Co byste ráda?”

“Nic, děkuji. Jsem v pohodě,” odpověděla.

Chvíli na ni mlčky hleděl a pak řekl: “Mám dojem, že si stejně budeme muset něco objednat, aby nás tady nechali sedět. Něco vyberu.”

Zamířil k pultu a ona sledovala, jak objednává a čeká, než mu dají, co jim vybral, přitom se v duchu trápila spekulacemi, proč ji sem vůbec zavezl. Když se vrátil ke stolku, jenom kulila oči, co všechno nakoupil. Nejen dva obrovské, kouzelně napěněné nápoje, ale přibral ještě dva trojúhelníkové kousky pečiva a jakési dva čtverečky, o kterých věděla, že to jsou čokoládové sušenky.

“Nedokázal jsem se rozhodnout,” pokrčil rameny, když před ni stavěl koktejl a tácek s jedním i druhým dezertem. Poté usedl na židli naproti ní a z kapsy vylovil několik sáčků cukru, dva nabídl jí.

“Díky,” zamumlala.

“Prý je to mocha, frappa-cappa cosi či co,” řekl, když roztrhl dva sáčky a nasypal si je do kávy. Hořce se usmál. “Vybrala je ta holka a ujistila mě, že jsou dobré.”

Marguerite se pousmála, roztrhla své balíčky cukru a nasypala si ho do toho cosi či co. Opatrně míchala, fascinovaná čepicí pěny. Takovéto nápoje v dobách, když ještě jedla a pila, neexistovaly. Pohledem maně zabloudila k čokoládovému pokušení na tácku a pak zpátky k pití, a nanovo… Cítila, jak čokoláda sladce voní a už se jí zase sbíhaly v puse sliny.

“Chtěl jsem s vámi hovořit, Marguerite,” spustil Julius, čímž odvrátil její pozornost od čoko-sušenek. “Skutečně si vážím toho, co jste v Kalifornii udělala pro mého synovce Stephana, když byl napaden.”

Pokrčila rameny. “Já toho udělala moc málo.”

“Pomohla jste mu zachránit život,” řekl vážným hlasem.

“Já ho jenom pomáhala hlídat, když se proměňoval. To Vincent mu zachránil život.”

Julius vážně přikývl. “Ohromilo mne, když jsem se doslechl, co udělal. Pohříchu málo nesmrtelných by něco takového udělalo.”

“Vincent je mimořádný,” prohlásila hrdě a posléze zjistila, že mu vykládá o svém synovci. Jaký má talent a o jeho práci a o hrách, které produkoval. Což tak nějak samo od sebe vedlo k řečem o tom, jak byla v Kalifornii, a to je zase zavedlo k jejím dětem a jejich životním druhům.

Julius jí na oplátku vyprávěl historky z dob, kdy sám vychovával Christiana-jedináčka. Že syna miluje, se při řeči nedalo nepostřehnout. Nemohla neslyšet otcovskou pýchu v jeho hlase a nevidět ji na jeho tváři, spolu s touhou – jakou má většina rodičů – uchránit své dítě zranění a bolesti. Ne, že by to řekl na rovinu. Oba striktně dodržovali svou dohodu nemluvit o Jean Claudovi ani o matce Christiana.

I přesto si Marguerite začínala uvědomovat, že se v tomto muži spletla. Rychle vyšlo najevo, že pro Christiana by udělal první poslední a důvodem k tajnostem okolo jeho matky musí být pouhá snaha ho chránit, nikoli sobectví, jak si původně myslela.

Znenadání se přistihla, že zatímco nedávala pozor, snědla čokoládové sušenky i citronovo-brusinkový koláček, což bylo to trojúhelníkové pečivo. Obojí se jí v puse rozplývalo jako mana nebeská. Nikdy nic tak dobrého neochutnala. Také zlikvidovali několik mocha-frappa-cappa nápojů, které si chodili koupit k pultu společně, takže nemuseli přestat mluvit a tak si oba mohli vybrat další laskominy k ochutnání.

Julius jí zrovna vyprávěl o hudebních schopnostech Christiana, když sáhla po pití a zvedla si je ke rtům a zjistila, že má pohár opět prázdný. Ačkoli tomu bych se neměla divit, pomyslela si, při mluvení a smíchu jednomu vyprahne.

“Já, samozřejmě, nevím o hudbě lautr nic, tohle musel podle všeho zdědit po matce,” hořce odtušil Julius, čímž odpoutal její pozornost od prázdného poháru. “Ale ve chvíli, kdy vzal do ruky housle a prostě začal hrát, aniž se tomu kdy učil, prostě improvizoval, jsem si byl jist, že to je další Chopin nebo Bach.”

Marguerite se kousla do rtu, aby se nerozesmála jeho výrazu, který vystřihl sám sobě na posměch.

“Tak jsem utratil hrůzu peněz, najal nejlepší učitele v Evropě, už jsem to viděl… můj syn hraje v předních světových orchestrech. Složí hudbu, která přetrvá staletí. Jméno Notte získá zvuk v hudebním světě.”

“Ale on se do žádného orchestru nedostal,” odtušila soucitným tónem.

Julius odfrkl. “Ale ano, dostal. Přijali ho hnedle do několika, během staletí, ale milostpán v žádném dlouho nevydržel. Hudba, kterou tam měl hrát, mu připadala příliš usedlá, a to, co se mu líbilo, ho brzy znudilo, když to měl hrát pořád dokola.” Julius potřásl hlavou. “Nakonec se zdálo, že to vzdal. Pracoval ve firmě a hudbu si nechal jenom pro zábavu, jako koníčka.”

“To je škoda,” zakňourala smutně Marguerite.

“Hmm.” Přikývnul. “Byl jsem strašně naštvaný, tehdy, ale teď, o celá staletí později, našel hudbu, která v něm probouzí vášeň. Komponuje. Poznám ten rozdíl, když hraje. Dokonce i já, muzikálně retardovaný, poznám, že když hrával tenkrát, ač po technické stránce perfektně, nedával do toho srdce. Zato teď je vzrušený, pulzuje životem, žije… hraje srdcem, místo aby jenom něco mechanicky opakoval.”

“Ale to je přece báječné,” řekla a pak nejistě naklonila hlavu, když se zatvářil pobaveně leč hořce. “Nebo ne?”

“Asi ano,” zasmál se. “Prostě mi to připadá…” Potřásl hlavou. “Ironické.”

“Proč? Co hraje?”

“Můj syn, klasicky vzdělaný houslista světové třídy, zázračné dítě, hraje…” Zvedl jedno obočí. “Hard-rock.”

Zamrkala. “Chcete říci, že se přeorientoval na kytaru?”

“Nikoli. Hraje na housle… v rockové kapele.”

Marguerite zajela na židli úplně dozadu, až to žuchlo. “Fakt?”

Přikývnul.

“No, to je…” odmlčela se, jelikož jí došla slova. Ještě nikdy neslyšela o rockovém houslistovi.

Julius se zachechtal jejímu výrazu a zvedl si pohár ke rtům, a opět ho odtáhl a zamračeně do něho kouknul, stejně jako před chvilkou ona. “Mám prázdno.”

“Já jakbysmet,” přiznala.

“Zajdeme si pro další—” Odmlčel se a pohlédl k oknu vedle nich. “Je to ptačí cvrlikání?”

Vyhlédla z okna. Obloha byla ještě temná, ale když se teď o tom zmínil, vážně slyšela švitoření, kterým ptáčci vítají den.

“Brzy vyjde slunce,” odtušil a Marguerite se podívala zase na něho, hleděl na hodinky, napůl překvapeně, napůl zklamaně.”

Mrkla na svoje hodinky a dostala šok, když uviděla, jak je pozdě… nebo brzy, jak se to vezme. V každém případě slunce vyjde co nevidět. Strávili celou noc rozprávěním ve Starbucks.

“Mám takový dojem, že bychom měli raději zamířit nazpátek,” zamumlal Julius. Marguerite neochotně přikývla, očima klouzala po jejich stolku s nesčetnými prázdnými poháry a s půltuctem prázdným talířů, na kterých kdysi bývaly dobroty. Následky noci, která byla tou nejzábavnější, jakou zažila za dlouhou dobu… možná za celý život. Nevzpomínala si, že by se někdy nasmála tolik, jako tuto noc, a moc litovala, že končí.

“Ano, měli bychom se vrátit do hotelu,” řekl rezolutněji, jako by – vlastním slovům navzdory – zvažoval to nedělat. “Musíme se trochu vyspat. Musíme chytit vlak do Yorku, který jede v sedm hodin večer.”

Přikývla a vstala. Začali sbírat svoje poháry a talířky, ale mládenec za pultem, který je celou noc obsluhoval, se v cuku letu objevil vedle nich a vypoklonkoval je ven, že prý to zvládne sám. Na cestu jim ještě popřál dobré ráno.

Bylo mnohem chladněji, než prve v noci, ale ne nepříjemně. Smrtelník by možná zatoužil po kabátu, ale na nesmrtelná těla neměla teplota takový vliv jako na ta smrtelná. Po tolika hodinách, které nestrávili ničím jiným než povídáním, byli oba při té krátké procházce domů do hotelu zvláštně zamlklí, ale bylo to družné mlčení, ani jeden necítil potřebu je přehlušit.

Hotelová hala byla téměř prázdná, když jí procházeli k výtahu, pouze jeden pár vláčel svá zavazadla k recepci, aby se odhlásil a stihl nějaký brzký let.

“Tak a jsme tady,” zamumlal Julius, když se zastavil u dveří jejich apartmá.

Marguerite zůstala zticha, zatímco odemykal dveře, a poté vešla dovnitř, když jí je přidržel. V obývacím pokoji se svítilo, ale po Marcusovi nebylo ani vidu ani slechu.

Zaváhala, očima zalétla ke své ložnici, ale pak se obrátila, nejistě, k Juliovi. “Děkuji vám. Byla to báječná zábava.”

“Ano, byla,” přitakal. Zvedl ruku a něžně ji pohladil po tváři a jednu chvíli si byla jistá, že ji hodlá políbit. Navzdory pevnému odhodlání momentálně neriskovat další vztah po tom, čemu ji podrobil Jean Claude, si vůbec nebyla jistá, že nechce, aby ji políbil, ale on se jen pousmál jedním koutkem úst, ruku spustil a zašeptal: “Dobrou noc.”

Zvolna vydechla, až doteď si vůbec neuvědomovala, že tají dech, a otočila se, aby se vydala ke dveřím svého pokoje. Tam se zarazila, ohlédla a pousmála, když uviděla, že došel ke svým dveřím a udělal to samé. Když se na ni usmál na oplátku, vklouzla do pokoje a tiše zavřela dveře.

Teprve až když se svlékala do postele, si uvědomila, že vůbec nepřišla řeč na ty věci, o kterých s ní chtěl mluvit o samotě. Jestli ty věci vůbec existují, napadlo ji. V duchu se zaobírala tím, co se právě událo. Pokud jde o ni, užila si báječné ne-služební rande s Juliem. A oba jedli jídlo a vypili několik kofeinových nápojů.

Oba dva.

Ona jedla. On jedl. Nedokáže mu přečíst myšlenky. Dokáže on číst myšlenky jí?

Nevěděla, zato však věděla, že Jean Claude nejedl, když ji potkal. Tento příznak setkání s pravou životní družkou se u něj neprojevil. Ne, že by v tom tenkrát nějaký příznak rozpoznala. Tehdy byla smrtelnice, pouhá služka na velikém a bohatém hradě, neměla tušení o existenci nějakých nesmrtelných, kteří se pohybují mezi nimi, o bytostech živící se krví, silnějších a rychlejších, které dokážou žít dlouho, dlouho, zatímco ne-nesmrtelní kolem nich kapou jako mouchy.

Jen se ušklíbla, když si vybavila svou někdejší naivitu. Natáhla si dlouhou černou saténovou noční košili a šla k sedačce u okna. Uvelebila se na ní a zahleděla se na Londýn. Vážně toho moc nevěděla, když potkala Jean Clauda. Stěží patnáctiletá, mladá a na všechno hned naletěla. Zamilovala se až po uši, stačil úsměv krásného bojovníka na bujném oři. Své pobláznění považovala za lásku a byla dost hloupoučká, aby i jeho touhu měla za lásku k ní. Teprve mnohem později se dozvěděla, že se podobá jeho dávno zesnulé a upřímně oplakávané životní družce, a právě proto ji okouzlil, prohlásil za svou a proměnil. Tehdy už bylo příliš pozdě cokoli měnit.

Ale za celých sedm set let jejich mizerného soužití, nikdy neviděla Jean Clauda jíst, jako jedl Julius.

Téměř se obávala předjímat, co by to mohlo znamenat. Třeba se nutil jíst celou dobu. Někteří nesmrtelní to dělávali, zpravidla muži, kteří si chtěli udržet muskulaturu. Její vlastní syn Lucern jedl stále právě z tohoto důvodu, ačkoli mu to přinášelo pramálo potěšení, dokud nepotkal svou životní družku Kate. Možná, že Julius je stejný případ. Ale věděla, že – navzdory svým obavám – v hloubi duše doufá, že tomu tak není. Doufala, že také najde, co našly její ratolesti, a pozná, jaký je život se skutečným životním druhem. Při představě, že by měla pravého a řádného druha, aby se milovali, pečovali o sebe a sdíleli břímě tohoto dlouhého, strastmi naplněného života, ji bolelo srdce. Cožpak za takové štěstí nezaplatila předem, vší tou mizérií, kterou pro ni uchystal Jean Claude? Dozajista si také zaslouží kapku štěstí.

Jenomže, ať už po tom toužila sebevíce, tak jako tak se zdráhala riskovat další vztah, který by mohl dopadnout stejně jako ten, co měla s Jean Claudem. Člověk by si myslel, že si s tím netřeba lámat hlavu. Žádný nesmrtelný si přece dobrovolně neuváže na krk někoho, kdo mu není pravým životním druhem, ale stávalo se to. Její případ nebyl jediný, kdy se naivní smrtelník nechal zlákat a poté byl na celý život připoután k nesmrtelnému, který ho mohl ovládat a také to dělal. Dokonce slyšela, že se to stává i mezi nesmrtelnými, kteří by z toho přece měli mít rozum, ale – unavení věčnou samotou – občas vzali zavděk svazkem s někým, kdo nebyl jejich životním druhem. Ačkoli se povětšinou jednalo o dočasné vztahy, protože bylo vskutku výjimečné, aby nesmrtelný uměl ovládat jiného nesmrtelného tak dokonale, jako Jean Claude ovládal ji, a tak se obvykle dokázali osvobodit. Osobně se domnívala, že jeho moc nad ní musí pramenit z faktu, že ji proměnil, ačkoli pravdu se nikdy nedozví.

Ať je to jak chce, přestože ji to k Juliovi Notte táhne a začíná ho mít velmi ráda, pokud není životní druh, ani za nic nepřivolí k takovému vztahu, dočasnému románku, který by nakonec špatně dopadl, až by silnější z páru už nedokázal déle odolávat a pokusil se druhému dominovat. Pravdou je, že chce rovnocenné partnerství, takové jaké mají její děti… tím pádem by se prozatím měla snažit nezůstávat s Juliem o samotě. Jestli ji nedokáže číst, určitě časem něco řekne, takže ji buďto číst umí, nebo to zatím nezkusil.

Tak či tak, nejlepší bude pečlivě se vyhýbat situacím, kdy by s ním osaměla, dokud se nedozví, jestli ji přečte nebo ne. Už teď ho měla raději, než kohokoli jiného, s kým se kdy ve svém dlouhém životě setkala, a navíc ji nesmírně přitahoval. Mohla by si šeredně ublížit, kdyby se nakonec ukázalo, že ji přece jen dokáže přečíst.

K tomuto rozhodnutí dospěla těsně předtím, než konečně upadla do spánku, schoulená na okenní lavici ve své ložnici. Probudilo ji – o pár krátkých hodin později – bušení na dveře.

Oči zarudlé a bolavé, vyčerpaná nedostatkem spánku i krve, se celá rozlámaná zvedla z lavice a kulhala otevřít.

“Marguerite!” vykřikl Tiny. “Všichni už na tebe čekají dole v hale. Julius nás zrovna teď odhlašuje a ty ještě nejsi ani oblečená!”

Spánkem slepenýma očima zahlédla, jak se mračí a na oplátku se na něj zašklebila. Namouduši, proč jsou muži vždycky tak nerudní? Nebo to jenom ona vyvolává tohleto mrzoutství?

“Pohyb, ženská,” zahartusil, to už ji obracel ode dveří a postrkoval do koupelny. “Ty se sprchuj, já ti sbalím šatstvo.”

Ve dveřích koupelny hodila brzdu, najednou byla dočista probuzená, a postavila si hlavu. “O oblečení se postarám sama.”

“Marguerite,” vyštěkl podrážděně.

“Nebudeš se mi hrabat v kalhotkách,” odsekla.

“Aha.” Okamžitě přestal naléhat. “Jo. Dobře, šatstvo si sbal sama.”

Nemít tak špatnou náladu, zasmála by se, jak je najednou celý nesvůj.

Kroutila hlavou a ukázala na dveře. “Ven. Za deset minut jsem dole.”

Zaváhal a nakonec zabručel: “Raději tam buď, jinak nám ujede vlak.”

Počkala, dokud neodešel, pak se hbitě dala do díla. Zaběhla si ke kufru pro šaty, potom rovnou do koupelny. Dala si úplně první sprchu v životě, od plic zaklela, když se jí šampon dostal do očí, a pak zanadávala znovu, protože si uvědomila, že se včera večer tak skvěle bavila, až zapomněla zatelefonovat Bastienovi o krev. A znovu je moc brzy, abych mu volala, mumlala si pro sebe naštvaně, když se bleskově frotýrovala ručníkem, aby vysušila to nejhorší, pak si natáhla – ještě napůl mokrá – šaty.

Pročesávala si mokré vlasy, při tom házela noční košili a ostatní věci do kufru, hřeben naposled, a zapnula ho. Byla hotová. Nebo aspoň tak hotová, jak jí čas dovolil, pomyslela si při malování rtů, to už táhla kufr z pokoje a k výtahu.

Vystoupila z výtahu. Julius, Marcus, Christian a Tiny na ni čekali kousek od jeho dveří. Úleva na jejich tvářích, když vyšla z kabiny, v ní vzbudila pocit viny, ale pak si všimla, že chybí Dante a Tommaso a začala se mračit.

“Kde jsou dvojčata?” zeptala se při vyvážení kufru ze zdviže.

“Na cestě na letiště. Doma je potřeba cosi zařídit,” odpověděl Julius, když od ní přebíral madlo kufru. Předal je synovi, vzal ji pod paží a pobídl ke dveřím na ulici.

Už na ně čekaly dva taxíky. Rozdělili mezi ně zavazadla a Marguerite, Tiny a Julius jeli v jednom, zatímco Marcus s Christianem nastoupili do druhého. Provoz nebyl příliš hustý, na londýnské poměry, což bylo jenom dobře, protože i tak dorazili na King’s Cross jen pár vteřin před odjezdem jejich vlaku. Následoval trysk nádražím, doběhli a nastoupili pouhou chvilenku předtím, než se vlak rozjel.

Julius prý rezervoval jízdenky, dva stolky pro jejich pětici. Jeden se čtyřmi sedačkami, druhý, přes uličku, měl dvě. Což vysvětloval, když strkal větší kufry do regálů. Marguerite šla za ním, když pak kráčel v čele uličkou k jejich sedadlům. Zastavil se, jakmile k nim dorazil, černou příruční brašnu uložil nahoru, a vklouznul na nejbližší sedadlo u okna, u čtyřmístného stolku. Nicméně když se pak na ni pln očekávání podíval, ona – pevně rozhodnutá získat trochu odstup, dokud nezjistí, odkud vítr vane a jestli ji přečte či ne – zabrala místo u okna na opačné straně stolku pro dva vlevo, takže seděli diagonálně v protějších rozích přes uličku.

Spatřila překvapení, které problesklo Juliovou tváří, následované rozladěním. K její velké úlevě však nic neřekl. Tiny šel hned za ní a – po lehkém zaváhání – se usadil na sedačku naproti Marguerite, takže na Christiana a Marcuse zbyla místa proti Juliovi.

Nejprve byla se zasedacím pořádkem spokojená, dokud si neuvědomila, že Julius se takto dostal přímo do jejího zorného úhlu… a ona podle všeho nedokáže odolat a nekoukat. Brouzdala po něm pohledem a všímala si, jak se mu stropní světlo blyští v lesklých černých vlasech, téměř aristokratických rysů tváře, jak hluboké a tajemné má oči, jak měkce a plně vyhlíží spodní ret ve srovnání s užším horním rtem— Při tom pomyšlení nemohla neuvažovat, jaké by asi bylo, kdyby ji políbil, a skoro si to uměla představit. Silnýma, pěkně tvarovanýma rukama jí vjíždí do vlasů, přitahuje si její tvář, sklání se k ní, jeho rty jsou stále blíž…

“Něco k jídlu nebo k pití?” Marguerite zamrkala a prudce se posadila zpříma, když jí výhled na Julia zničehonic zablokoval nějaký vozík. Vzhlédla, zjistila, že zírá na zrzku se sprškou pih na čumáčku, které žádný make-up nezakryje. Přesto jí neubíraly na atraktivnosti, široký úsměv a jiskrné oči je zdařile kompenzovaly.

“Já si dám sendvič, prosím,” ozval se Tiny, čímž upoutal zrzčinu pozornost.

Marguerite počkala, dokud si nenakoupil, a když se k ní dívčina otočila, zeptala se: “Ke čtení asi nic nemáte, že ne?”

“Na mém sedadle zůstal ležet nějaký ženský časopis, Marguerite,” řekl Tiny, když servírka omluvně zavrtěla hlavou.

“Děkuji.” Marguerite přijala časopis, zatímco děvče obrátilo pozornost k Juliovi a ostatním. Prohlížela si titulní stranu, kde stálo: ‘Shoďte dva kameny za čtyři týdny, bez diety!’ ‘Zdravotní problémy-VYŘEŠENY!’ a ‘100 tajných sexuálních technik, kterými svého muže přivedete k šílenství!’ U toho posledního zpozorněla a otevřela časopis, listovala ke stránce uvedené vpředu. Už je to nějaký ten pátek. Opakovací kurz nezaškodí. Ne, že bych v dohledné době čekala sex, ujišťovala sama sebe.

Zvuk odjíždějícího vozíku ji vyrušil, zvedla zrak, opět měla výhled na Julia. Něco říkal Marcusovi, při tom gestikuloval rukama a nemohla si nevšimnout, jak silné a pěkné jsou.

Zavrtěla nad sebou hlavou a přinutila se sklopit oči k časopisu, a podařilo se jí přečíst dokonce celou větu, než pohledem ještě jednou zabrousila k Juliovi.

Vážně, tohle je prostě směšné. Jak to tak vypadá, nedokážu na toho chlapa přestat myslet.

Nyní, když si byla jistá, že totožnost Christianovy matky držel v tajnosti, aby ho chránil, posuzovala ho mnohem shovívavěji. Dobrý rodič chrání své dítě ze všech sil, a přesně to dělal. Ještě víc na ni zapůsobilo, že Julius nechával Christiana pět set let v domnění, že je prostě k vzteku autokratický, a raději strpěl, aby se na něj syn zlobil za to, že mu nic neříká, než aby mu způsobil bolest, kterou vědomí, že ho vlastní matka nechtěla a nařídila ho zabít, nutně přinese.

Pomyslela si, že to ukazuje velkou láskyplnost. Většina mužů by nadšeně odhalila pravdu a nejspíš s požitkem vylíčila matku coby děvku, zatímco sebe sama by presentovali jako svatého rodiče, který ho zachránil z jejích spárů a s láskou vychoval. Raději pravdu neřekl a ji nevyobrazil vůbec nijak, což Christianovi patrně prospělo.

Julius vzhlédl od novin, které četl, a Marguerite okamžitě uhnula pohledem, v duchu zasténala, když ucítila, jak jí do tváří stoupá ruměnec. Je sedmisetletá ženská, žádná školačka, pro smilování Boží. Nemá se co červenat. Příště se ještě rozhihňá a uspořádá pyžamový večírek.

“Měl jsem si dát sendvič se sýrem a cibulí.”

“Cože?” Marguerite koukla na Tinyho. Dělal obličeje na svůj sendvič, který rozevřel a rozložil na stolek mezi nimi.

Nejdřív si myslela, že neodpoví. Plně se soustředil na závažný úkol, seškrabat hnědý dressing ze svého oráčova sendviče, ale pak znechuceně vzdychl, když odstranil poslední ždibec. Připlácl obě poloviny prvního sendviče napůl k sobě a jal se vysvětlovat: “Nemám rád tu hnědou věc, kterou tady mažou na šunkové sendviče. Měl jsem si dát nějaký s cibulí a sýrem.”

“Proč sis ho tedy nedal?” zeptala se pobaveně.

“Chtěl jsem maso,” zamumlal.

“Měli krevetový salát,” podotkla.

“Krevety nejsou maso,” odtušil znechuceně a ještě dodal: “A kdo to kdy slyšel, aby se krevety dávaly na chleba?”

Marguerite se poznámce pousmála, při tom sáhla po jedné z jeho brambůrek a strčila si ji do pusy. Sůl a vinný ocet. Mmm. Chuť jí v ústech explodovala, skoro to zabolelo, tak ostrá byla.

“Proč sis něco nevzala, jestli máš hlad?” vyjel na ni nerudně.

“Já nejím,” připomněla mu.

“Jo, jasně,” povzdechl si.

Ignorujíc jeho nevrlé rozpoložení, sebrala mu další brambůrek a šupla si ho do pusy. Potom se uvelebila na sedadle a snažila se soustředit na článek v časopisu. Zatím v něm žádné nové a úžasné techniky nenašla. Jak to tak vypadá, v této oblasti se nic moc nezměnilo, za ta poctivá dvě staletí, před kterými přišla do jiného stavu s Lissiann. Což je dobré vědět, pomyslela si.

“Jste bledá Marguerite. Kdy jste se krmila naposled?”

Polekaně vzhlédla, v duchu proklínala ruměnec, který se jí vracel do lící, když uviděla, že Julius vstal a jde do uličky vedle ní. Tvářil se ustaraně.

Zaklapla časopis, než stačil zahlédnout, co čte a odpověděla popravdě. “Spotřebovala jsem zbytek těsně před cestou do Londýna, předminulou noc.”

Nevěřícně vykulil oči. “Ale v hotelu jste měla chladicí box. Dante ho přinesl s vaším kufrem.”

“Box je prázdný. Měla jsem dostat dodávku v Dorchesteru, ale odešli jsme dřív, než dorazila. A včera v noci jsem se jaksi nedostala k tomu, abych zavolala Bastienovi,” pokrčila rameny.

“Měla jste něco říci. Máme dost, abychom se mohli rozdělit,” odtušil podrážděně, to už sahal nahoru, štrachal mezi kabelami na věšáku, dokud nenašel a nesundal malou černou chladicí tašku, kterou tam prve uložil. S ní v ruce se otočil a zavelel: “Pojďte.”

Přirozený instinkt Marguerite velel odmítnout poslechnout příkaz, vzepřít se, Jean Claudovi se vzpírat nesměla. Ale akorát by sama sobě ublížila. Tělo ji bolelo už jen při pomyšlení na krev v boxu, který nesl, a nemohla se krmit před spolucestujícími ve vlaku. S povzdechem se zvedla a šla za ním uličkou ven z vagonu.

Julius ji zavedl k nějakým dveřím a otevřel, ukázala se malá koupelna. Pozvedla obočí při pohledu do mrňavé kabinky, ale když ustoupil stranou a dal jí přednost, vešla dovnitř. Otočila se pro sáček krve, domnívala se, že jí ho podá, ale namísto toho zjistila, že jde za ní dovnitř.

S očima nevěřícně vytřeštěnýma rychle zacouvala do boku, pokoušela se mu udělat místo, ale bylo ho tam moc málo. Popravdě řečeno, ta maličká kabina nejspíš byla příliš malá i na to, aby se tam pohodlně usadil sám. A byli bez diskuse jako sardinky, když uvnitř stáli oba dva. Ne, že by vypadal, že mu to vadí, všimla si, když postavil malou chladicí tašku na umyvadlo a postavil se před ni. Zaslechla, jak rozepíná zip, a pak se obrátil a nabídl jí sáček krve.

“Děkuji,” hlesla, tesáky jí vyjely, když si brala sáček. Opřela se o stěnu, aby při houpání vagonu udržela rovnováhu, nabodla si sáček na zuby a podívala se mu do očí, a hned rozpačitě odvrátila zrak, čekala, až zuby odvedou svou práci.

Julius nevyužil příležitost a už ji dál nepeskoval, že se o své nouzi nezmínila. Což ji poněkud udivilo. Jean Claude by to udělal. Namísto toho jen čekal, dokud nebyl sáček téměř prázdný a pak se na moment otočil pro další. Jakmile se vyprázdnil ten na zubech a ona ho sundala, vztáhl k ní obě ruce, v jedné nový pytlík, druhá čekala na prázdného předchůdce, a vyměnili si je.

Marguerite nikdy nepotřebovala tolik krve jako Jean Claude a chlapci, a ta potřeba zdá se ještě klesala, jak ubíhala staletí, nyní se mohla obejít tři čtyři dny bez krmení, pokud to bylo nutné, než se u ní nedostatek projevil nesnesitelnou bolestí. Věděla, že je to nezvyklé, ale tak to s ní bylo odjakživa.

Jean Claude kdysi řekl, že to je příznak mimořádně silného kořínku. Moc dávno, na začátku jejich manželství, kdy se ještě namáhal čas od času jí zalichotit. Dlouho to netrvalo. Schopnost číst ji a ovládat brzy zadusila sebemenší respekt, který k ní choval, když se brali. V jeho očích byla slabá, méněcenná… a nehodná úcty a jakýchkoli ohledů.

Zaplašila nepříjemné myšlenky, stáhla druhý prázdný sáček a zavrtěla hlavou, když jí Julius nabídl třetí. První dva otupily ostří hladu a nechtěla mužům vyplenit zásoby, když má v úmyslu zavolat Bastienovi a požádat, aby sehnal někoho z britské větve Argeneau Enterprises, kdo by jí dodal vlastní zásoby, jen co se dozví, kde budou v Yorku bydlet.

“Vezměte si to,” trval na svém Julius a zatřepal dalším pytlíkem krve. “Pořád jste bledá.”

Nepodvolila se řekněme s grácií dámy, dokonce udělala jakýsi nepřístojný posunek, když si vzala sáček a nabodla si ho na zuby.

Z nějakého důvodu to Julia rozesmálo. Nicméně to nijak nekomentoval, jednoduše trpělivě počkal, až bude hotová, a potom prázdný sáček uklidil do chladničky.

S úlevou, že konečně bude moci opustit stísněný prostor, ve kterém se tlačili, Marguerite vyšla z mezery vedle toalety, sotva zavřel tašku a obrátil se ke dveřím. Jenomže v té chvíli začal vlak zpomalovat a on, místo aby vyšel, se obrátil, nejspíš chtěl něco říci, ale zarazil se, když se jí ocitl tváří v tvář.

Přivřenýma očima shlížel do jejího nedočkavého obličeje a zamumlal: “Budeme muset počkat. Uličky a chodby budou plné vystupujících lidí. Nejlépe uděláme, když počkáme, až se vlak zase rozjede a všichni se usadí.”

“Aha,” vydechla, její pohled si jaksi sám od sebe našel cestu k jeho rtům.

Cítila, jak jí prsty zavadil o kůži paže a zachvěla se, ten jemný dotek jako by ji popálil. Pohledem se vrátila k očím a spatřila, že se v nich zablesklo stříbro, jako by také pocítil šok přitažlivosti, který zažívala, a najednou byla jeho ruka na jejím rameni. Objal ji kolem krku, přitáhl blíž a naklonil jí hlavu ve stejnou chvíli, kdy se jeho rty sklonily k jejím.

První dotek Juliových rtů byl jako zjevení. Možná něco cítila, když ji poprvé políbil Jean Claude. Koneckonců, byla do toho muže zblázněná. Ale po těch dnech následovalo sedm set let bolesti a krutostí, a nakonec necítila zhola nic, když se jí dotýkal nebo ji líbal.

Její reakce na Julia byla ostrým kontrastem. Cítila toho snad až příliš mnoho, když svými rty zlehka zavadil o její, potom se pevně přisál a přinutil ji pootevřít ústa. Zčistajasna se jí nedostávalo dechu, její tělo se rozeznělo jako harfa, zasténala mu do úst a oběma rukama se ho chytila kolem krku, tiskla se k němu, zatímco jí rukama přejížděl po zádech a ponoukal ji ještě blíž.

Ani Julius nezůstal vlažný. Přidržoval jí šíji čím dál pevněji, že to skoro až bolelo, než zčistajasna vyjel rukou výš a zapletl prsty do jejích vlasů. Zručně toho využil k naklánění hlavy, ústa měl rázem panovačnější, náročnější. Jazykem ji naplnil a boky na ni dorážel, takže jasně cítila hmotný důkaz vlivu, jaký na něj má. Ale nepotřebovala to, aby poznala, co se v něm odehrává, sama to prožívala, jeho vzrušení a rozkoš a potřeba do ní pronikla, spojila se s její vlastní a vyrazila zpátky do něj, jen aby se opět vrátila… zdvojnásobená.

Prohnal se jí žár, prsty jedné ruky ho chytila za vlasy na zátylku a náruživě za ně tahala, zatímco druhou rukou mu sevřela rameno.

Vlak se zatřásl, když zastavil, a oba se zapotáceli, chtě nechtě nechali líbání, pak jí přitlačil záda ke stěně, přišpendlil ji tam svou váhou, zatímco jí rty putoval po líčku ke krku.

Lapajíc po dechu, Marguerite na moment zvrátila hlavu dozadu, kňourala, když zuby zavadil o citlivou pleť. Vůbec si nevšimla, že začal rozepínat knoflíčky na blůze, dokud ji znenadání nerozhalil a nezaklonil se, aby se popásl pohledem na to, co odhalil.

Marguerite se kousala do rtu, když očima klouzal po černém hedvábí pod halenkou.

“Tohleto mne přivádělo k šílenství od chvíle, kdy jsme se setkali v hotelové hale,” zavrčel, dvěma prsty jedné ruky zlehka přejížděl po křivce černým hedvábím oděného ňadra. “Co je to?”

“Košilka,” zašeptala, červenala se a začínalo jí být trapně a nepříjemně, jak se vášeň a jejich propojení začínaly vytrácet.

“Viděl jsem ji přes halenku,” zavrčel Julius.

Otevřela pusu, aby mu vysvětlila, že skrz blůzu má být vidět, ale namísto toho zalapala po dechu, protože bez varování vzal jedno ňadro do dlaně. Pak už měl rty na jejích a vášeň opět povstala z popela.

Sténala mu do úst, když odtahoval jemnou látku košilky, aby se mohl bez překážek dotknout ňadra, přitiskla se mu na nohu, při tom sama nohu pozvedla a zlehka se mu třela o slabiny. Hned potom je natočil, až měla za zády malé umyvadlo. Přitiskl ji na ně, ukončil polibek a sklonil hlavu, aby na ňadru převzala roli ruky. Vsál do úst bradavku a zaníceně ji opečovával, zatímco sáhl po lemu krátké černé sukně, kterou si to ráno oblékla. Rychle ji začal vytahovat přes boky nahoru.

Vzrušení protékající žilami bylo příliš dlouho potlačováno, Marguerite bez meškání vzala do ruky erekci a stiskla, na povzbuzenou, a vykřikla, když ji Julius zlehka kousnul do bradavky, na oplátku. Okamžitě zvedl hlavu, znovu ji políbil, při tom jí rukama vykasal sukni skoro až do pasu, takže jednou rukou mohl vklouznout mezi její nohy. Tentokrát kousla Marguerite, jeho do jazyku, momentík předtím, než se ovládla a začala ho raději zaníceně sát, zatímco ji prsty hladil přes kalhotky. Poté odtáhl jemňounkou látku stranou a přivítal se s hřejivým, vlhkým místečkem, které už na něj čekalo.

Ve chvíli, kdy ji zvedl na mrňavé umyvadlo, Marguerite dočista zapomněla, kde jsou a že přede dveřmi mohou být nějací lidé. Její nohy se kolem něho obtočily jakoby samy od sebe, a ruce mu pomáhaly s opaskem a s rozepínáním kalhot, když po něm sáhl.

“Marguerite?” Po Tinyho otázce následovalo zaklepání na dveře. Marguerite s Juliem svorně strnuli. Při druhém zaklepání se od sebe odtrhli.

Zírala do ebenových očí Julia Notte, sledovala, jak stříbrný oheň pohasíná, až zůstaly povětšinou temně černé… a uvažovala, kam proboha dala rozum, co to dělá? Skoro měla sex v těsné koupelničce, ve vlaku jedoucím z Londýna do Yorku, pro smilování Boží. Na co myslela? Takhle udržování odstupu nevypadá.

Ozvalo se další klepání na dveře, vytrhlo ji ze zamyšlení a Tiny řekl: “Marguerite? Jsi okay?”

Okusovala si ret, při tom se pečlivě se vyhýbala Juliovu pohledu, a začala si upravovat šaty. Pozapínala knoflíčky a sukni stáhla přes boky. Zaslechla, jak s povzdechem zaklel. Poodstoupil a začal dávat do pořádku sebe a oblek. Hotoví byli zhruba ve stejné chvíli, potom sáhl pro černou chladničku. Stiskl rty, když uhnula před jeho dotekem.

Zarazil se. Pohlédl na ni a tiše řekl: “Nikdy bych ti neublížil, Marguerite. Ode mne se nemáš čeho obávat.”

Nato se otočil a otevřel dveře, něco pošeptal Tinymu, jakmile vyšel, a zamířil zpátky do vagónu.

“Jsi v pořádku?” zeptal se Tiny, pozoroval ji otevřenými dveřmi, s viditelnými obavami.

S povzdechem vydechla, ale přikývla. “Ano. Za minutku jsem tam, jen… dej mi minutku,” řekla unaveně.

Tiny zaváhal, kývnul a zavřel dveře, nechal ji o samotě.

Zavřela oči, chvíli tiše stála, poté se obrátila a koukla na sebe do zrcadla. Šaty si možná narovnala, ale co se tu událo, na ní bylo jasně patrné. Vlasy rozcuchané, rty nateklé a— Dobrotivý Bože, není to cucflek? Zlehka přejela konečky prstů po stěží viditelném flíčku, pak sklonila hlavu a zavřela oči, přinutila se dýchat zhluboka.

Všechno je v pořádku, uklidňovala sama sebe. Všechno bude v pořádku. Ale dělalo jí potíže tomu uvěřit. Právě se oddávala miliskování, a málem i sexu, v prťavé a vážně ne moc čisté – jak si teď všimla – koupelně ve vlaku.

Všechno není v pořádku. Je v maléru. Je v tom až po uši a rychle klesá hloub. Nebyla povětrná, nerozdávala si to s muži na potkání. Jean Claude byl jediný milenec, kterého kdy měla, ačkoli slovo milenec je laskavý popis. Prostě to neměla v povaze, techtle mechtle na zaplivaném záchodku ve vlaku, nebyl její styl. Měla pocit, že nejlíp udělá, když co nejrychleji vyřeší tento případ a vezme nohy na ramena, uteče do bezpečí domova a rodiny.

A basta fidli, pomyslela si odhodlaně, když otevřela dveře koupelny a zamířila zpátky na své místo.

“Tu tě máme,” zahřměl Tiny, sotva se usadila. “Skoro přišly ke slovu pěsti, abych ti uhájil místo k sezení, když se na poslední zastávce všichni nahrnuli dovnitř. Tihle Britové jsou rychlí bastardi.”

Marguerite se zmohla na rozechvělý úsměv, dobře věděla, že byl jediným důvodem, proč to řekl. Pokoušel se ji jen rozesmát. Nemusel by o její místo bojovat, jejich sedadla byla na místenku. “Děkuji, žes mi ho hlídal.”

“Rádo se stalo.” Chvíli ji pozoroval a pak se šeptem zeptal: “Jsi v pohodě?”

“Ano. Děkuji, žes přišel, kdy jsi přišel,” odpověděla a myslela to vážně. Určitě ji uchránil před srdečním úrazem, když přerušil, co se tam odehrávalo. Naklonila se a dala mu vděčnou pusu na líčko, pak se chopila časopisu, který četla, a zvedla si ho před tvář, aby se ukryla před třemi páry mužských očí, které na sobě cítila. Christian, Julius a dokonce i Marcus na ni zírali, jako by jí vyrašil třetí nos.

Ignorovala je. Přinutila se upřít zrak na časopis, který předstírala, že čte, protože v něm byl článek o Yorku. Poněvadž ještě nikdy v centru středověkého města nebyla, doufala, že se o cíli jejich cesty něco dozví. Nedozvěděla se zhola nic. Nikoli proto, že stať nebyla dobrá nebo poučná, nedokázala říci, zda je nebo není. Nepochytila jediné slovo, z toho zatraceného článku, v duchu se pořád vracela k Juliovi. Nyní měla oči upřené na magazín ve své ruce, ale myšlenky jí utíkaly zpátky, k těm vášnivým chvilkám v koupelně.

Ve snaze trochu se rozptýlit, vyhlédla z okna, pozorovala ubíhající noční krajinu. Potmě nebyla nepodobná Kanadě a tak najednou zjistila, že myslí na domov a dcerku a má strach. Tohle je druhá noc, kdy nekontaktovala svou rodinu. Začali si dělat starosti, když včera v noci nezavolala. Volávala každičkou noc, odkdy přistála v Evropě.

Jasně, Tiny přece telefonoval Jackie, aby podal hlášení, a ta určitě dá ostatním vědět, že jsou v pohodě a co se děje, ujistila se Marguerite a pustila tyhle starosti z hlavy. Ještě zbývala obava o dceru, ale, koneckonců, Tiny by jí pověděl, pokud by se něco dělo. Asi. Vincent pravděpodobně nebude první, kdo dostane zprávu, že sestřenka pracuje k porodu. Bývali si s Bastienem blízcí a nyní se zdálo, že to staré přátelství obnovují, ale Lissiann vlastně moc dobře neznal.

“Tiny, mohl by sis se mnou vyměnit místo? Chtěl bych si promluvit s Marguerite.”

Překvapeně vzhlédla, Julius stál v uličce vedle nich. Tiny zaváhal, obrátil k ní tázavý pohled a Marguerite by ho za jeho oddanost nejradši políbila. Nepohne se ani o píď, dokud mu neřekne, že to je okay. Problém tkvěl v tom, že odmítnout by od ní bylo neuvěřitelně neslušné, zvlášť, když se s ní podělil o krev z jejich zásob. Pokud jde o to, co se událo v koupelně, nebránila se mu. K ničemu ji nenutil, takže jí to nedává právo být hrubá.

“Marguerite?” oslovil ji tiše Tiny, když se mlčení protahovalo.

S povzdechem lehce kývla hlavou. Přikývnul na oplátku a vstal, a oba muži se kolem sebe protáhli v úzkém prostoru, který měli k dispozici, a vyměnili si místa.

Obezřele Julia pozorovala, odkdy dosedl na Tinyho sedačku.

“Cítíš se lépe?” otázal se po chvíli s upjatou zdvořilostí. Když na něho nevěřícně vytřeštila oči, rychle dodal: “Co se krve týče.”

Marcusovo zakašlání je přimělo obrátit pohled na něj.

Když se zrakem upřeným na Julia povytáhl obočí, zprvu nevěděla, co chce říci, ale potom si uvědomila, že Julius promluvil normálním hlasem, když se zmínil se o krvi. Podívala se na něj a poznala, že i jemu právě dochází význam Marcusova výrazu. Oči mu málem vypadly z důlků, jakmile si uvědomil, co provedl, pak vypadal naštvaný sám na sebe, a potom zmateně, jako by nedokázal pochopit, že mohl udělat něco takového, a nakonec prostě poraženě. Skoro jí ho bylo líto.

“Marguerite?” ozval se za chvilku tichým hlasem.

“Ano?” hlesla zdráhavě.

“Urazil jsem tě minulou noc něčím?”

Užasle zamrkala. Co je to za otázku? “Ne, vůbec ne.”

“Dobře.” Vážně přikývl. “Jde pouze o to, že když ses s námi sešla v hale, ani ses na mne nepodívala, a zaregistroval jsem, že v taxi a poté i ve vlaku, sis vybrala místo co možná nejdál ode mne.”

Marguerite na něj zírala, v hlavě galimatyáš. Jak má na tohle asi tak odpovědět? Co může říci? Kdepak ty věci, vůbec nejsem uražená, prostě tě jenom nedokážu přečíst, jím a bojím se, že se do tebe zamilovávám, a zatímco před pouhými čtyřiadvaceti hodinami by mne to k smrti vyděsilo, nyní zjišťuji, že jsem v tomto směru poněkud zviklaná, a doufám, že ani ty mne neumíš číst, tudíž bychom spolu mohli být, coby pravý životní druh s družkou. Pokud zrovna nemáš nic lepšího na práci, co kdyby ses mne pokusil přečíst, hned tady a teď, takže budu moci buďto přeskočit stolek a políbit tě, jestli nemůžeš, nebo se od tebe klidit co nejdál, jestli můžeš?

Právě protáčela oči, na co to myslí, když se Marcus najednou naklonil přes uličku a zasyčel na Julia. “Řekni jí, že ji nemůžeš přečíst.”

Vykulila oči, pohledem těkala z jednoho muže na druhého, v němé otázce. Marcus vyhlížel ponuře a neústupně, Julius polekaně. Zíral na něj dočista v šoku, pak vyskočil, popadl ho za ruku a vytáhl ze sedadla a uličkou vyvlekl ven z vozu.

“Slyšel jsem dobře? Neřekl zrovna teď Marcus, že tě Julius nedokáže přečíst?”

Marguerite obrátila pohled k Tinymu, který kecl zpátky na své místo. Pomalu kývla.

Zahloubal se nad jejím výrazem. “Netváříš se tak vyděšeně, jak jsem očekával.”

Povzdechla si a kápla božskou: “Jsem krapet zmatená. Mám pocit, že se vztahu vlastně nebojím tolik, jak jsem si původně myslela, jenom vztahu s někým, kdo není můj životní druh.”

“Jako Jean Claude.”

Přikývla.

“Ale jestli tě Julius neumí přečíst a ty neumíš přečíst jeho, a jíš… on jí taky?” optal se zvědavě.

Přikývla.

“Tak… je tvým životním druhem, čili z toho vzejde prima vztah. Že jo?”

“Myslím, že jo,” pípla nejistě.

“Přesně to jsem si myslel,” odtušil Tiny, po hlase bylo znát, jak se mu ulevilo. Porozuměla proč, když dodal: “Takže příště už asi nebudu muset vyrušovat, viď?”

“Já—” Bezmocně potřásla hlavou, momentálně netušila, jak jinak zareagovat, ale on to vzal za souhlas, že nebude muset a zafuněl úlevou.

“Bezva. Protože jsem si myslel, že mne Julius utratí jako psa, když vyšel z koupelny.”

“Fakt?” užasla. V té chvíli si ničeho nevšimla.

Ve vší vážnosti přitakal. “Věř mi, kdyby pohledy mohly zabíjet, touhle dobou bych byl potrava pro upíry.”

Marguerite ho něžně pohladila po ruce. “To je mi líto. Děkuji ti.”

Zachechtal se. “Ještě pořád to můžeš říci? I teďka, když už víš, že tě nepřečte? Mně se zdá, že kdybys to věděla v té chvíli, vůbec bys mi neděkovala.”

Při těch slovech zamrkala překvapením, ale došlo jí, že je to pravda pravdoucí. Vědět, že ji Julius nepřečte, v tamté koupelně, když byla celá nažhavená, klidně mohla z Julia strhat šaty a Tinymu doporučit, ať se ztratí, pomyslela si ironicky, pohledem zabloudila ke dveřím vozu.

Se zájmem oknem sledovala, jak Julius podle všeho dává Marcusovi kapky, venku na chodbě přede dveřmi. Nutně musela uvažovat, proč ho tak rozzuřilo, že o něm ví, že ji nepřečte, ale pak ji napadlo, že možná ani on o ní neví, že ho nepřečte. Nebo třeba má své vlastní obavy.

Tiny sledoval její pohled a popíchnul ji: “Řekl bych, že ještě není pozdě, máte nějakých deset, patnáct minut, než dorazíme do Yorku. Zavleč ho zpátky do té koupelky, ale mám divný pocit, že momentálně není dvakrát v náladě.”

“Ne, není,” zašeptala, při tom z mužů nespouštěla oči.

“Nemohu uvěřit, žes to řekl,” zavrčel Julius, když se za ním a Marcusem zavřely pneumatické dveře a odřízly je na chodbičce. Otočil se a zle se zadíval na muže, který mu byl nejlepším přítelem od kolébky. “Obzvlášť poté, cos mne právě ty varoval, že není dobrý nápad začít o životních družkách, protože se má na pozoru, po Jean Claudovi, a nevezme to dobře.”

“To byl Christian,” namítl Marcus.

“Tys v Itálii řekl cosi podobného, než jsme se odletěli sem.” Julius zasmušile trval na svém.

“No ano, vskutku mi větší starosti dělalo vyřešení problémů z minulosti, než toto. A neuteče,” ujistil ho rázně. “Jinak bych to prve neřekl. Bojí se, po zkušenosti s Jean Claudem, ale její názory se mění. Jste si životními druhy a ona s tím nemůže bojovat o nic víc, než ty.”

Julius se při těch slovech zamračil. Věděl, že to je pravda. Všemu navzdory ji chtěl, miloval, cítil, jak ji potřebuje. Měl by postupovat opatrně a dokonce se na ni zlobit, ale místo toho ji chtěl milovat a hýčkat a dát jí vše, co chce a potřebuje. Stejně jako hlad po krvi, také hlad po ní bylo prostě nemožné ignorovat. Mučil ho celá ta staletí, když byli od sebe, plnil mu sny vzpomínkami na její smích, vůni a chuť, a zanechával ho sklíčeného v zoufalství samoty, když po probuzení zjišťoval, že je pryč a nezůstalo mu nic než hořká vzpomínka namísto ní.

“Je to pravda, Julie,” řekl Marcus, jeho mlčení zjevně považoval za nesouhlas. “Jsi zmatený a rozrušený a momentálně je pro mne tvá mysl jako otevřená kniha. Vím, že ses do ní znovu zamiloval.”

“Nikdy jsem ji milovat nepřestal,” přiznal pochmurně Julius. “Navzdory všemu jsem se nedokázal přinutit přestat ji milovat.”

“Ano,” přitakal smutně Marcus, pokrčil rameny a jednoduše řekl: “Jste životní druhové.”

Julius se odvrátil a šel ke dveřím vozu, očima hned našel Marguerite. Mluvila s Tinym, tvářila se nejistě a zmateně. Zmocnila se ho touha vtrhnout dovnitř, vzít ji do náručí a utěšit, povědět jí, že všechno bude v pořádku.

“Neuteče, ale pořád ještě nevíme, co se stalo, když se Christian narodil,” podotknul Marcus tichým hlasem.

Julius nešťastně stiskl rty. “Proč si na mě nepamatuje? Na nás? Na naše předchozí setkání, jak jsme jeden druhého milovali.” Obrátil se na Marcuse a položil otázku otázek. “Chápu to tak, žes v její paměti nenašel vůbec nic, co by nám to pomohlo zjistit?”

“Ne.” S lítostí zakroutil hlavou. “Prohledal jsem jí mysl hned několikrát a kde nic, tu nic. Jak už jsem zjistil v Kalifornii, vzpomínky na tu dobu jsou prostě pryč. Nevědět o co běží, řekl bych, že to není ta samá žena.”

“Ona je moje Marguerite,” prohlásil rozhodně Julius.

“Ano. Samozřejmě, ale… Proč na tebe nemá žádné vzpomínky? Kdyby byla smrtelná, řekl bych tři-na-jednoho, že jí vymazali paměť, ale u nesmrtelné to není možné.”

Julius tvrdohlavě stiskl rty. “Na tom nesejde. Jak už jsem řekl, když jsi mi o tom pověděl poprvé, po návratu z Kalifornie… Očividně jí někdo něco udělal. Není to tak, jak jsme se domnívali.”

“Souhlasím, něco jí udělali, ale co? A kdy? A, což je mnohem důležitější, je nevinná?”

Julius si nešťastně povzdechl při otázce, na kterou neznal odpověď. “Bože, doufám, že je, Marcusi. Miluji ji tolik, že bych jí dokázal odpustit téměř vše… ale pokus zabít našeho syna ne.”

8. KAPITOLA

Jsme tady,” oznámil Tiny, když vlak začal zpomalovat.

Marguerite se podívala z okna, očima bloumala po mihotavých světélkách ve tmě a poté už vjeli na velké, jasně osvětlené nádraží. Zvuk pneumatických dveří upoutal její pozornost, ohlédla se a uviděla, že se Julius s Marcusem vracejí dovnitř. Julius se na ni povzbudivě usmál, zastavil se u regálu na zavazadla těsně za dveřmi a začal sundávat kufry.

Očividně chvíli potrvá, než se jim naskytne příležitost probírat věci, uvědomila si Marguerite, a skoro se jí ulevilo. Potřebovala čas, aby přivykla všemu, co se dělo.

Vstala a šla za ním k regálu. Když sundal její kufr a postavil ho před ni na zem, chytila ho za madlo a následovala Julia do chodbičky, kde počkají, až se otevřou dveře, a budou moci vystoupit.

Nikdy v samotném Yorku nebyla a přistihla se, že se kolem sebe s požitkem rozhlíží a neví kam dřív s očima. Opustili nádraží a kousek cesty šli po svých, až ke klenutému vchodu v hradbách obklopujících město. Bylo to jako vkročit zpátky do své minulosti a Marguerite měla pocit, že se vrací domů, když kráčeli po chodníku vedoucím podél římských hradeb, kterými bylo město obehnáno.

V duchu viděla stráže, které by hlídaly vchod a hradby, a představovala si lidi chodící okolo ve středověkém šatě. Tento pocit ještě zesílil, jakmile přešli most přes řeku, co se vinula do města. Budovy zde byly nahloučené k sobě, různorodá směsice moderních, viktoriánských a dokonce středověkých staveb. Když se začaly objevovat kočičími hlavami dlážděné silnice a úzké malebné uličky, poznala, že dorazili do centra města a uvědomila si, že je prazvláštně šťastná. Ten pocit z ní smýval poslední zbytky zmatku a starostí, které ji trápily, když vystupovala z vlaku.

“A jsme tady,” odtušil Julius, těkal pohledem mezi zápisníkem, který držel v ruce a mosazným číslem vedle dveří řadového domku, u kterého se zastavil.

Marguerite povytáhla obočí, když se rozhlédla po okolí. Čekala hotel, ale podle všeho bydlí ve vlastním rodinném domku. Poněkud drahý luxus, tím si byla jistá. Nebude zrovinka levné vlastnit dům v centru města a majitel si za jeho pronájem naúčtuje horentní sumu.

“Údajně tady může nocovat osm až dvanáct lidí. Pronajal jsem to, ještě než jsem si uvědomil, že Dante a Tommaso už s námi nebudou,” vysvětloval Julius, zatímco je vedl ke dveřím. Otevřely se těsně před tím, než k nim došli a usmíval se z nich na ně malý, růžolící muž.

“Pan Notte?” otázal se, jeho úsměv se ještě rozšířil, když Julius přikývl. Okamžitě ustoupil, aby mohli vejít. “Pojďte dál! Pojďte dál! Božínku, vlak musel pro změnu přijet včas. Zázrak, vzhledem ke stavu našich vlaků v dnešní době. Věčně jsou porouchané a výsledkem jsou zpoždění a výluky.”

“Naštěstí se tentokrát nic nestalo,” řekla Marguerite, když Julius pouze kývnul, při tom vytáhl z peněženky předem vyplněný šek a předal ho.

Muž se na ni zazubil, jako by řekla něco chytrého, a kouknul na šek. Zjevně usoudil, že je všechno v pořádku, protože Juliovi podal nějakou obálku. “Jsou tam dva klíče. Víc jich bohužel nemáme. Do všech ložnic byly pověšeny těžké závěsy, aby dovnitř nepronikalo sluneční světlo, jak jste žádal, a potraviny, které jste objednal, byly dodány už dříve, tak jsem vám je poklidil. Moje telefonní čísla domů a na mobil jsou na obálce pro případ, že byste měli nějaké problémy a potřebovali mě.”

“Děkuji.” Julius převzal obálku.

“Teď tady přestanu zaclánět a nechám vás zabydlet,” odtušil a kývnul na rozloučenou. “Příjemný pobyt.”

Marguerite popošla za Juliem dál do haly, kufr si vzala s sebou, takže muži za ní mohli uhnout domácímu z cesty. Tam kufr nechala a následovala Julia na rychlou obhlídku přízemí. Navzdory jeho tvrzení, že dům je určen k ubytování osmi až dvanácti lidí, to tu bylo velmi malé a stísněné. Dveře napravo vedly do obývacího pokoje s pohovkami podél dvou zdí. Krb zabíral třetí zeď a velká televize s plochou obrazovkou tu další. Moc místa tady nebylo, ale zařízení bylo vkusné.

Cestou dál Marguerite nahlédla do kuchyně, všimla si, že přestože je tu spousta skříněk a všechny moderní vymoženosti, lednice je mini-lednička a jídelní stůl pouze pro čtyři. Jak to tak vypadá, od těch osmi až dvanácti se čeká, že budou jíst na etapy. Zaslechla za sebou nespokojeně vrčet Julia, musela se kousnout do rtu, aby nevyprskla smíchy. Obešla ho a otevřela poslední dveře v hale. Vedly do malé koupelny, bez sprchy či vany, pouze s toaletou a umyvadlem, opět vkusně zařízené.

“Skoro mám strach podívat se nahoru,” přiznal Julius, nahlížející přes její rameno do mrňavé místnůstky.

Se smíchem zavřela dveře a chopila se kufru, aby si ho odnesla nahoru.

“Tohle je Anglie,” připomněla mu, když vykročila po schodech vzhůru. “Ostrov menší, než jižní polovina Ontaria, ale s dvojnásobným počtem obyvatel, než má celá Kanada. Všechno je tu malé a stlačené.”

“Hmm,” zahučel Julius, koukal jí přes rameno, když otevřela první ze čtyř dveří v patře. Vedly do malé ložnice s dvojlůžkem, zabírajícím většinu prostoru, do zbytku místnosti se vešla už jen skříň a prádelník. Na nic jiného tam místo nezbylo. Druhé dveře vedly do další ložnice, o stejné velikosti a vybavení. Třetí dveře patřily ke koupelně, tentokrát s vanou, umyvadlem a toaletou, i když byly namačkané hodně těsně na sebe. Třetí dveře vedly do největší ložnice. Měla dvojlůžko, skříň a prádelník, jako ty druhé dvě, ale navíc ještě patrovou postel.

“Sem se má vejít osm až dvanáct lidí?” nevěřícně vydechl Julius.

Marguerite pokrčila rameny. “Po dvou na každé dvojlůžko, dva na palandu… a ty pohovky v obýváku patrně roztáhnout na postele.”

“Díky Bohu, že dneska ráno zavolala Vita a požádala mě, abych jí poslal chlapce domů do Itálie na pomoc,” zamumlal a kroutil hlavou. “Marcus asi nebude nadšením bez sebe, že tu bude nocovat s Christianem a Tinym.”

Zakřenila se. “Hodláš ho strčit k mládencům, viď?”

“No, těžko mohu nutit tebe, abys s nimi bydlela, a já to platím, takže ať se propadnu, jestli s nimi budu spát já sám,” pokrčil rameny, ale křenil se taky. “Který pokoj chceš?”

Tiše se zasmála a převezla si kufr k první ložnici, do které se podívali. “Vezmu si tento.”

Protáhla se do pokojíku a zavřela dveře, ostatní právě začali stoupat do schodů. Kufr si položila na postel a začala vybalovat, rozchechtalo ji, když uslyšela zděšené výkřiky, jakmile muži zjistili, že budou bydlet společně. Hotelová apartmá je rozmazlila. Ale to mne taky, připustila v duchu.

Být jedinou ženou je opět výhodou, pomyslela si pobaveně. Pokoj byl malý, ale celý jenom její.

Sotva vybalila, vydala se dolů. Obývací pokoj zel prázdnotou, tak šla za šuměním hlasů do kuchyně. Pousmála se, když vešla a uviděla Tinyho krájet zeleninu a nadávat Juliovi, že ji stačí spořádat stejným tempem, jakým ji on stačí čistit a krájet. Vůbec ji nepřekvapilo, že Tiny zase vaří. Vaření miloval a v Kalifornii se něco nakuchtil. Věděla, že ty poslední tři týdny jídla po hotelech a restauracích pro něj pravděpodobně byly jako za trest.

“Marguerite,” vyhrkl s úlevou, když vstoupila do místnosti, “dostaň je odsud, ať můžu v klidu vařit.”

“Já nic nedělám,” ohradil se okamžitě Christian. “Ani Marcus. To všechno táta.”

“Já se toliko snažím pomáhat,” kliďánko odtušil Julius, uzmul další žampion, sotva ho Tiny očistil, a obrátil se k Marguerite. “Lednice praská ve švech, je plná jídla a není v ní místo na krev. Potřebujeme udělat místo. Čím víc toho sním, tím méně se tam toho musí dát zpátky a tím více místa zbude na krev.”

Marguerite se zasmála perfektní logice jeho vysvětlení, mezitím došla až k nim a zahleděla se na zeleninu.

“Co kuchtíš?” zeptala se Tinyho.

“Spaghetti Bolognaise,” zabrblal. Zamračil se, když mu další očištěný žampion štípla pro změnu ona a šupla si ho do pusy. Dlouze, trpitelsky zavzdychal: “Marguerite.”

“Promiň,” pípla a hnedle se jí ho zželelo. Rozhlédla se po nesmrtelném trojlístku se slovy: “Nepohrdla bych procházkou po městě, trochu se tu rozkoukat.”

Julius okamžitě přikývl a narovnal se od linky, ještě se ale přitočil k Tinymu. “Za jak dlouho to bude hotové?”

“Dejte si na čas.” Detektivovi se zjevně ulevilo. “Čím déle se to bude vařit, tím lépe. Pár hodin bude fajn. Těstoviny nedám do vody, dokud se nevrátíte.”

Julius povytáhl obočí, ale kývnul a vzal Marguerite pod paží, aby ji odvedl z kuchyně.

“Počkat!” Polekaně se koukla přes rameno, když se ani Christian ani Marcus nepohnul, místo aby šli za nimi, seděli jako pecky. “Vy dva nejdete?”

“Musí se porozhlédnout, jestli neseženou něco na uskladnění sáčků s krví,” odpověděl Julius namísto nich, to už ji vyváděl z domku. Jakmile za nimi zaklaply dveře, dodal na vysvětlenou: “V té mini-ledničce vážně není místo.”

Marguerite se nevesele ohlédla na dům, ale jenom si povzdechla. “To by mohlo být těžké. Za ty tři týdny tady v Anglii jsme už zjistili, že většina obchodů zavírá brzy, kolem páté, šesté odpoledne.”

“Ty to říkáš, jako by to bylo divné. Kdypak zavírají obchody a úřady v Kanadě?” optal se zvědavě.

Pokrčila rameny. “Obvykle v devět, občas dokonce v deset hodin. A pár obchodů s potravinami má otevřeno nonstop. Což je mnohem příhodnější, pro náš druh.”

“To každopádně,” souhlasil Julius.

Dál si povídali o rozdílech mezi Anglií a místy, kde jsou doma oni dva. Julius ji bavil perličkami ze života v Itálii, zatímco ona hovořila o Kanadě, a pečlivě se vyhýbali jakékoli zmínce o tom, na co mysleli doopravdy. On je její životní druh a ona jeho životní družka. Jenomže to bylo jako obrovský růžový slon, dusající hned za nimi. Nebylo možné na to zapomenout ani to ignorovat.

Zahnuli do krásně zachovalé středověké uličky, dlážděné, úzké a spletité. Lemovaly ji hrázděné budovy, jejichž druhá patra značně přesahovala přízemí. Marguerite nemohla uvěřit, že stále existují a jsou v tak dobrém stavu, ale potěšilo ji to.

Julius si všiml jejího výrazu a usmál se, bez varování ji popadl za ruku a rychle odtáhl ze silnice do úzkého průchodu mezi domy.

“Něco se děje?” zeptala se překvapeně, vyhlížela na silnici, snažila se zjistit, co ho přimělo odtáhnout ji z cesty. Třeba se nějaká dodávka pokoušela zdolat to minimální množství místa, které uzounká silnice skýtala. Určitě sem někdy musí dodávat zboží a dělat to večer, kdy jsou obchody zavřené a ulice méně rušné, se zdálo rozumné, ale žádné vozidlo tam nebylo. Ulice byla temná a tichá, spěchalo po ní jen pár lidí domů nebo prostě někam.

“Je to jako vrátit se v čase,” zašeptala.

“Ano,” souhlasil Julius, v hlase měl zvláštní napětí. “Umím si tě představit v dlouhých šatech a peleríně, s legračním kloboučkem na hlavě, jak se směješ něčemu, co jsem řekl, a právě ten smích je na vině, že neodolám a zavleču tě sem, do soukromí stínů, abych tě poprvé políbil.”

Když na něj pohlédla, celá užaslá, co ho to napadlo, políbil ji. Rty měl měkké a sladké, rozverně škádlily rty její.

Otevřela oči, když nechal něžného laskání, a zjistila, že na ni hledí skoro… nedočkavě. Pozvedla obočí. “Jenomže toto nebyl náš první polibek. Ten jsme si dali ve vlaku.”

Vydechl skoro… zklamaně a přikývl. “Ano, samozřejmě.”

Tázavě na něj pohlédla, ale jemu se podařilo usmát a pobídnout ji k návratu na ulici. Chvíli šli mlčky, poté se znovu pokusila vzkřísit rozhovor. “Vždycky jsem se sem chtěla podívat.”

Julius o ni křísl pohledem. “Určitě jsi tu už někdy byla.”

Zavrtěla hlavou. “Jean Claude sem odmítl jet.”

“A sama jsi sem nepřijela nikdy?”

“Nikdy jsem nebyla sama… well, dokud nezemřel. Bylo mi patnáct, když jsme se setkali, a o všem raději rozhodoval sám,” řekla smrtelně vážným tónem a vzápětí změnila téma. “Tys tu už někdy byl?”

Julius vážně přikývl. “Tady jsem potkal Christianovu matku.”

Vykulila oči, tohle mohlo být užitečné, v duchu se okamžitě vrátila k případu. Mezitím ji vzal pod paží a přiměl zahnout doprava. Přijet sem promluvit si s Martinou, byl očividně skvělý tah. Její švagrová tohle město odjakživa milovala a vlastnila zde dům, i když v něm sama žít nemohla a byla nucená se odtud na několik dekád odstěhovat, aby její nestárnutí nevyvolalo nežádoucí otázky. Ostatní členové rodiny v domě často přebývali, zatímco byla pryč, těšili se z města jistý počet let, než byli sami nuceni se odstěhovat.

“Potkal jsi zde Christianovu matku,” odtušila Marguerite zamyšleně, konečně získala jistotu, že jim Martina bude schopná pomoci. Christian se narodil v roce 1491. Nedokázala si vzpomenout, jestli Martina tou dobou v Yorku žila nebo ne. Ona sama cestovala s Jean Claudem po Evropě. Bude jí muset zavolat, jakmile se vrátí do domku, a domluvit si návštěvu. Najednou si byla docela jistá, že nalezení odpovědí pro Christiana mají na dosah ruky.

“Vidím, jak ti to v hlavičce šrotuje,” podotknul Julius s kapkou jízlivého pobavení.

Marguerite na něj pohlédla, krabatila čelo, obočí skoro u sebe. “Chápu, že se snažíš Christiana chránit, když před ním držíš matčinu totožnost v tajnosti, ale copak už neví to nejhorší? Nyní přece neexistuje žádný důvod tajit její totožnost.”

“Je to složité,” odtušil vyhýbavě.

“A nebezpečné, jestli útok na mne opravdu byl pokusem ukončit vyšetřování,” zdůraznila. “Jakmile se dozví pravdu, nebezpečí by mohlo být zažehnáno.”

Julius se zamračil, ale bezmocně zavrtěl hlavou. “Nemohu to prozradit.”

“Proč?”

“Těžko se to vysvětluje,” řekl, znělo to frustrovaně, a pak zamumlal: “nebyla, co jsem si myslel.”

Marguerite se mračila, snažila se tomu porozumět. “Chceš říci, že ti dala falešné jméno?”

“Něco na ten způsob,” zahučel Julius a zčistajasna ji obrátil ke dveřím kavárny. “Mám hlad.”

Přestože tvrdil, že má hlad, koupil si ke cappuccinu jenom sušenku. Marguerite také a, když zjistili, že všechny stolky v přízemí jsou obsazené, vzali si tácky a šli hledat místa k sezení do horního patra.

Kavárna byla zjevně oblíbená, podávali nejen kávu všeho druhu, ale i alkoholické nápoje. Rohová budova, dvě zdi do ulice v horním podlaží prosklené, takže nabízely výhled na noční město, kde ve tmě jiskřila plejáda světel. Pohodlné posezení, na výběr byly dřevěné stolky a židle, nebo rafinovaná uskupení čalouněných křesel a gaučů.

Marguerite s Juliem se usadili v koutě, Julius na naducané křeslo, zatímco ona se stočila do koutku sofa vedle něj a začala usrkávat napěněný nápoj, který si vybrala. Uplynulo moře času, odkdy jedla jako nyní, a nevzpomínala si na nic podobného tomuto, co by v tom údobí života ochutnala, ale bylo to překvapivě dobré, usoudila, obzvlášť se spoustou cukru.

Pobyli v kavárně pěknou chvíli a rozprávěli, ale už byli na cestě zpátky a skoro doma, když zazvonil Juliův telefon. Vylovil ho z kapsy, otevřel a moment naslouchal, než ho zaklapal a šupl zase do kapsy.

“Tiny se jenom ujišťoval, že jsme na cestě domů. Večeře je hotová.”

Vrátili se do domku, kde na sporáku bublala a voněla Tinyho omáčka. Voda vřela ve vedlejším hrnci, zato mužští nikde. Zahlédla vzkaz hned vedle sporáku, šla pro něj a nestačila valit oči, když četla, že: všichni tři už jsou najedení a šli ven, porozhlédnout se po Yorku. Mají v plánu okružní obchůzku po hospůdkách a odhalování tajů zdejšího nočního života, stejně tak i nalezení něčeho na uskladnění krve. Tiny navíc zanechal instrukce, co se týče vaření špaget. Těstoviny mají akorát vhodit do vřící vody, počkat osm až deset minut, přecedit je a podávat polité omáčkou, nakázal.

Odložila vzkaz a podívala se na stůl. Už bylo prostřeno pro dva, včetně svíček a láhve vína, odzátkované, aby dýchala. Celé to vyhlíželo děsně romanticky. Pohledem sklouzla k Juliovi, pak honem uhnula očima. “Dám vařit těstoviny.”

“Já naleju víno.” Není nad dělbu práce.

Vzala krabici těstovin, roztrhla ji a obsah nasypala do hrnce, při tom uvažovala, jestli budou pro ně dva stačit. Nezdálo se, že by jich bylo nějak moc. V duchu pokrčila rameny, stála a míchala, čekala, až uplyne doporučená doba. Nevěděla jistě, jestli je má míchat, Tiny o tom nic nepsal, ale najednou byla celá nesvá z Julia, a celá ráda, že se má čím zaměstnat.

Nakonec se ukázalo, že špaget je víc, než dost. Marguerite se vážně obávala, že jich hodně přijde vniveč, když je přecedila a uviděla, jak ve vodě nabobtnaly. Nicméně teď už s tím toho moc nenadělá, tak jich polovinu nechala v hrnci a zbytek rozdělila na dva talíře a zalila omáčkou. Sbíhaly se jí sliny, když kousky masa, žampionů a dalších ingrediencí v kořeněné tomatové omáčce braly žížaly do své voňavé náruče.

“Vezmu to,” nabídl se Julius, převzal od ní talíře, sotva je zvedla. Marguerite šla za ním ke stolu, usedla, kam ukázal, a zavřela oči a vdechovala vůni linoucí se z talířů. Tiny je dobrý kuchař, o tom není pochyb. V Kalifornii to neocenila, ale nyní se jí, když už zase jí, z vůně jídla rozkoší málem motala hlava. A chutnalo stejně lahodně, jako vonělo. Snědla několik soust, než okusila víno. Zvedla skleničku ke rtům a usrkla, když vtom Julius promluvil.

“Jsme životní druh a družka.”

Marguerite zaskočilo, víno z ní letělo na všechny strany, kašlala a prskala.

“Omlouvám se,” vyhrkl Julius, uháněl pro utěrku, aby utřel svinčík, který natropila. Jednou rukou utíral stůl, druhou ji bušil do zad.

“Jsi v pořádku?” zeptal se s obavami.

Přikývla, ale pokračující kuckání tomu poněkud odporovalo. Když záchvat konečně ustal, zhroutila se na židli a nevěřícně ho pozorovala. Právě toho růžového slona přivedl do kuchyně a posadil jí ho na klín. Pro smilování Boží!

“Omlouvám se,” zašeptal Julius, s povzdechem kecl na svou sedačku. “Nikoli nejdecentnější přístup, což?”

Ze rtů jí vytryskl trylek smíchu a tak je hned stiskla pevně k sobě, věděla, že ten zvuk zaváněl hysterií. Zírali na sebe, on se tvářil zkoumavě, ona ostražitě.

“Co s tím budeme dělat?” zeptal se nakonec.

Polkla, sklopila oči ke sklence s vínem. Jedním prstem nervózně jezdila po kulatém podstavci skleničky, hledala odpověď, ale nakonec se zeptala: “Musíme s tím něco dělat hned teď? Chci říci,” dodala rychle, když nebezpečně přimhouřil oči, “není zapotřebí dělat vůbec nic. Jsme nesmrtelní a vypadá to, že jsme životní druzi.”

“My jsme životní druzi, Marguerite. Žádné vypadá to,” zavrčel.

“Dobrá,” povzdechla si. “Ale já tu jsem služebně. Musím se soustředit na Christianův případ. Jakmile bude vyřešen, třeba bychom si mohli najít čas a poznávat se a…” Hlas se jí vytratil, když uviděla výraz na jeho tváři. Pokoušela se být klidná a logická, získat si trochu prostoru, aby se s tím mohla popasovat. On nevypadal klidně ani logicky. Juliovy oči planuly, stříbro žhnulo a pohlcovalo čerň duhovek. V té koupelce ve vlaku vypadaly právě tak, vzpomněla si.

Nervózně si olízla rty a pak se zarazila, když uviděla, že to pozorně sleduje. Vzduch v místnosti najednou elektrizoval a ji zčistajasna zaplavila nesmírná touha, o které si byla jistá, že přišla od něj. Srdce se jí rozbušilo, krev pádila žilami jako horská bystřina, dech měla pojednou mělký. Bylo toho všeho příliš mnoho, příliš náhle, příliš velká síla.

Prudce vstala, odvrátila se od stolu, nevěděla jistě, kam jde, jenom, že nemůže dýchat. Měla pocit, že v místnosti není žádný kyslík, potřebovala vzduch. Vyběhla z kuchyně a halou dál, zaslechla, jak se překotila židle, když Julius vyskočil. Pronásledoval ji.

Dorazila k patě schodů dřív, než ji dohnal a potom se najednou zjevil před ní, zacláněl jí výhled.

Začal ji drsně přitahovat k sobě, ale zarazil se, když spatřil její tvář. Výraz měl užaslý a zároveň plný obav, když zavrčel: “Ty se bojíš. Proč?”

Bezmocně potřásla hlavou. “Nikdy jsem s nikým… jen s Jean Claudem. Co když—”

Julius ji umlčel svými rty. Marguerite cítila, jak v něm vře násilí, když si ji tím polibkem podmaňoval, ale přestože jeho ústa a ruce byly panovačné, nebyly bezhlavé. Nebála se, že by nepřestal, kdyby ho o to požádala a, zprvu, balancovala na hraně mezi prosbou, aby toho nechal, a opětováním polibku. Dlouho to netrvalo. Rukama se jí toulal po těle a ona mu začala líbání oplácet, vzala ho kolem krku, když jí přitiskl dlaň na záda a mačkal k sobě. Poté mu zasténala do úst, to když dospěl k zadečku a vzal ho do dlaní, zvedal ji a tiskl tam, kde teď byl tvrdý jako skála. Dotíral, třel jejich těla o sebe.

Zaúpěla zklamáním, když ji postavil zpátky na nohy, a pak znovu, když ji přestal líbat, ale srdce jí poskočilo v hrudi a trhla sebou v jeho náruči překvapivou slastí, když nečekaně sklonil hlavu a vzal do úst bradavku, přes hedvábí blůzy a košilky. Ustála žhavý pocit, který tím probouzel, chvilku, ale potom ho zatahala za vlasy, přitahovala jeho rty zase ke svým.

Líbala ho vášnivě, její touha se mísila s jeho a vířila v ní, to už je obrátil a přitiskl ji ke zdi. Když odtrhl rty a putoval jimi po její tváři, vyhledala jeho ucho a pustila se jazykem do dráždění dolíku za ním, a rozechvěla se, protože tím do obou vysílala slastné pocity.

Ucítila ho tahat za halenku, vytahovat ji ze sukně, a okamžitě se dala do rozepínání knoflíčků na košili, najednou se nemohla dočkat, chtěla ho cítit, nahé tělo na svém těle. V příštím okamžiku zalapala po dechu a na knoflíky zapomněla, podlomila se jí kolena, protože rukou vjel pod košilku a stále výš, až vzal do dlaně pevné ňadro.

Cítil, jak je slabá, vsunul stehno mezi její nohy, pomáhal jí zůstat zpříma, a poté se rty vrátil ke rtům, pronikl jazykem dovnitř, při tom si pohrával se vztyčenou bradavkou. Probudil v ní žádost, která rezonovala jejím tělem, jako by byla nějaká ladička.

Stiskla mu ramena, zlehka ho kousla do jazyku a posunula se, otírala se mu o stehno, nakonec sáhla dolů, aby ho přes látku kalhot vzala do dlaně.

Julius okamžitě nechal hrátek s ňadrem a začal tahat úzkou minisukni nahoru, dokud ji nevyhrnul až k pasu. Poté sáhl mezi ně, proklouznul rukou pod kalhotky a jal se ji hladit. Marguerite sténala, jak ji přemáhala touha. Rychle mu rozepnula kalhoty a osvobodila ho z boxerek, vzala do ruky a pobídla stisknutím.

Temně zavrčel. Bez meškání vyprostil ruku zpomezi jejích nohou, popadl ji za stehna a zvedl, ponouknul, aby mu obtočila nohy kolem pasu. Poslechla, pustila ho a objala kolem ramen, aby mu pomohla udržet svou váhu, když ji spouštěl a zároveň do ní vstupoval.

Nechali líbání, unisono vykřikli, když ji zaplnil, a zahleděli se na sebe. Těžce dýchali, zvolna se povysunul, pak znovu přirazil do jejího lůna. Přišpendlená ke zdi jeho vahou zasténala a zavřela oči, když na ni bok po boku zaútočily pocity vyvolané tím, jak jeho tělo vstupovalo do jejího, a jak se to její kolem něho svírá a vtahuje ho dovnitř. A pak ji opět políbil, pronikal do ní jazykem stejně jako erekcí, polibek byl čím dál zběsilejší, stejně jako on a to, co dělal, až se nakonec napětí prolomilo a odneslo její vědomí. Věděla, že padají, ale tma ji obestřela dříve, než dopadli na zem a tak přistání neucítila.

Marguerite nevěděla, jak dlouho byla mimo. Nepřekvapilo ji, když si uvědomila, že omdlela, odjakživa slýchala, že se to pravým životním druhům stává, prvních plus mínus sto let společného soužití. Dokonce toto moudro předávala svým snachám, ale tentokrát to poprvé prožila na vlastní kůži. Když otevřela oči, zjistila, že je v Juliově náruči a on si ji odnáší po schodech nahoru.

“Napadlo mne, že možná bude lepší, když nás nenajdou nahé a v bezvědomí u paty schodů, až se hoši vrátí domů,” pousmál se, když zpozoroval, že má otevřené oči.

Zrudla, ale stydlivě přikývla.

Julius se tiše zasmál jejímu výrazu. “Jak se můžeš ještě stydět po tom, co jsme právě dělali?”

“Skoro tě neznám,” zašeptala hořce, když ji vnesl do své ložnice. “Setkali jsme se teprve před pár dny.”

Zvážněl a pustil jí nohy, došlápla na zem. Stáli proti sobě, hleděli si do tváře. “Jsme životní druh a družka, Marguerite. Znám tě od chvíle, kdy jsme se setkali. A ty znáš mne. Někde, v nějakém zasutém koutku mysli nebo těla jsi mne poznala, jako člověk pozná dávno ztracenou lásku.”

Hleděla na něj mlčky, věděla, že to je pravda. Cítila jeho vášeň a rozkoš, jak to bývá u životní družky, nic takového s Jean Claudem nikdy nezažila, ale její tělo navíc zřejmě instinktivně vědělo, co vyzkoušet, čím ho vzruší, a dělalo to zručně a jistě. Ruce ho hladily tam, kde si byly jisté, že se mu to bude líbit nejvíc, vzrušení, které z něj vzlínalo do ní, dokazovalo, že vědí své. Rty s jistotou nalezla dolík za jeho uchem, opět se ukázalo, že vědí své, když ucítila mravenčení vzrušení, jež rozlévalo jejím tělem. A její tělo mu vycházelo vstříc a bylo sladěné s jeho tělem, předvídalo, co udělá, a pohybovalo se ve stejném rytmu, jako by si tento sladký tanec zatančili už někdy dřív, jako by byli jedno tělo jedna duše.

S Jean Claudem nikdy nic podobného nezažila. Nejprve se pořád cítila nejistá v tom, co dělat a jak manžela potěšit… a poté, později, po staletích jeho nadvlády, už to ani vědět nechtěla. Nikdy mezi nimi nepanovalo souznění, pokud si vzpomínala.

Takže takovéhle to tedy je s životním druhem. Není divu, že moje děti jsou tak šťastné.

Usmívala se při tom pomyšlení, hodila za hlavu poslední zbytky zdrženlivosti a vztáhla ruku, vzala do dlaně Juliovu erekci. A usmála se od ucha k uchu, když uviděla, jak se mu v očích rozhořely stříbrné plameny stravující čerň, ale když otevřel pusu, aby něco řekl, umlčela ho polibkem, tentokrát vsunula nezbedný jazýček do úst ona jemu.

Zasténal v odpověď, semknul kolem ní paže, přitáhl si ji těsně k sobě a zatlačil boky, vnutil jí erekci hlouběji do ruky, laskala ho po celé délce.

Marguerite se mu zasmála do úst, pak nechala líbání a sedla si před ním na paty. Mžouravě otevřel oči a překvapeně se na ni podíval. Zakřenila se na něho, ale sotva se začal sklánět, sahat po ní, poznala, že ji míní zastavit a rychle ho vzala do úst. Zabralo to, přesně jak doufala, hnedle ztuhl, rukama jí bloudil po ramenou a hlavě, ale už se ji nepokoušel zastavit. Obkroužila jazykem žalud, mezi nohama se jí sbíralo vzrušení, poněvadž ji začala zaplavovat jeho rozkoš a vzrušení. Narůstaly s každým pohlazením či kmitnutím jazyka, protékaly jí v sílících vlnách, jak se rozkoš mezi nimi odrážela a rostla s každým návratem.

Nyní už sténala také, chvění se jednoduše připojilo k jejich slasti. Cítila, jak se jí svaly Juliových nohou zachvívají pod dlaněmi, které na ně položila, aby držela rovnováhu, a rozechvěla se, nohy měla stále slabší a slabší, až se nakonec třásli oba dva. Přestávala si být jistá, co přijde dříve, vyvrcholení rozkoše či totální zhroucení? Julius zčistajasna zapletl prsty jedné ruky do jejích vlasů a přinutil ji odsunout hlavu, ve stejnou chvíli ji druhou rukou chytil v podpaží a vytáhl na nohy.

Otevřela pusu, aby zaprotestovala, že ještě není hotová, ale nečekal, až to uslyší. Překryl její rty svými, líbal ji horečně, bezmála agresivně, a donutil couvat, až nohama narazila do postele, a pak se na ni oba svalili. Marguerite mu zahekala do obličeje, když na ní přistál plnou vahou, ale rychle se odsunul stranou, trupem na bok na postel a opíral se o ni. Jednu nohu měl přehozenou přes obě její a použil ji, aby je přiměl odsunout od sebe a zabránil jim přinožit, při tom jí jel dlaní vzhůru po stehnu.

Marguerite vykřikla, trhla boky, když našel onu kluzkou, natěšenou tkáň. Zuřivě mu sála jazyk a držela se ho za paže, zatínala do nich nehty, škrábala ho, zatímco on ji laskal. Už byla vzrušená tím, co jí dělal, ale nyní oba postrkoval ještě dál, prsty po ní tančil krátce předtím, než vklouzly dovnitř, až svorně v zoufalství lapali po dechu. Teprve potom se přesunul nad ni, ruku nahradil sám sebou a zabořil se do ní silou zrozenou z touhy. Vyšla mu vstříc a byla s ním v touze zajedno, zvedla kolena a nohama se pevně zapřela o matraci, zvedala boky, přirážela, dokud se nevnořil až na samo dno.

Při tom, jak byli vzrušení, jim k vrcholu mnoho nescházelo. Vzrůstající napětí přivádělo Marguerite na pokraj šílenství, a když ucítila, že se jí zuby začínají pohybovat a vysouvat dopředu, přerušila polibek, aby ho nekousla do jazyku. Otočila hlavu a zatnula mu tesáky do ramene. Julius zavrčel a ona ucítila, jak se jí jeho zuby zapichují do krku, pak se oba odtáhli. S křikem společně vyvrcholili, propadajíc se do víru uvolnění, které čekalo dole.

9. KAPITOLA

Marguerite se probudila s hlavou na Juliově hrudi, v objetí jeho paží. Chvilku jen klidně ležela, užívala si hřejivou náruč a vdechovala jeho vůni. Ostré, pikantní aroma, které ji přimělo k zamyšlení, jakou kolínskou asi používá. Ráda by si několik lahviček koupila a použila ji jako osvěžovač vzduchu a také si jí provoněla prádlo, tak aby se z ní mohla těšit pořád.

S úsměvem zaplašila pošetilý nápad a vymanila se mu z náručí. Pohybovala se pomalu a opatrně, aby ho neprobudila. Hodiny na nočním stolku tvrdily, že je pět hodin odpoledne, do soumraku zbývala dobrá hodina, a ráda by se vykoupala, než se vzbudí ostatní mužští. V domku byla jedna jediná koupelna s vanou a tak si dovedla živě představit, jaký bude nával, až se začne budit mužstvo. Půjde-li tam nyní, bude hotová dřív, než se tam nahrnou.

Vstala, obhlédla místnost a zašklebila se, protože si uvědomila, že tady nemá žádné šaty, jenom ty z předešlé noci. Župan by byl příhodnější, ale žádný s sebou neměla, tak si natáhla sukni a blůzu ze včerejška. Podprsenkou a kalhotkami se nezatěžovala, jenom je spolu s lodičkami sebrala ze země a odnesla do svého pokoje.

Ke své nemalé úlevě cestou na nikoho nenarazila. Vklouzla dovnitř, prádlo, které nesla, pohodila u nohou postele a rychle shodila halenku a sukni. Nechala je ležet, kam dopadly, ze skříně vytáhla župan a nasoukala se do něho, ještě popadla čisté šaty, fén a hurá do koupelny.

Vzhledem k tomu, že měla pouhou hodinu, než se koupelna ocitne v obležení, nekoupala se stejně dlouho, jako normálně. Pospíšila si a pak se rychle osušila, oblékla a vyfoukala si vlasy. Jakmile byla připravená čelit dni, po špičkách vyšla z koupelny a lekla se, když na chodbě uviděla Tinyho, opírat se o stěnu.

“Omlouvám se, čekáš dlouho?” optala se šeptem.

Zavrtěl hlavou a narovnal se. “Zrovna jsem přišel. Slyšel jsem ztichnout fén a došlo mi, že už budeš hotová, tak jsem si řekl, že počkám a dám si sprchu dřív, než vstanou ostatní.”

“Aha.” Kývla a navrhla: “Jestli mi povíš, jak uvařit kávu, postavím na ni, zatímco se budeš sprchovat.”

“Copak, už jsi propadla kofeinu?” poškádlil ji s úsměvem a zavrtěl hlavou. “To je v pohodě. Nachystal jsem ji, než jsme šli dneska ráno do postele. Stačí to zapnout.”

“Provedu,” mrkla na něj cestou ke svým dveřím. “A potom brnknu Martině a zjistím, kdy si s ní můžeme promluvit.”

“To zní jako plán,” zahřměl šeptem Tiny, když mizel v koupelně.

Věci si nechala v pokoji a potichu seběhla schody, aby splnila, co slíbila. Zapnula kávovar, potom se přesunula k telefonu, vděčná, že telefonní číslo Martiny zná nazpaměť. Jean Claudova sestra měla stejné číslo už minimálně deset let, od chvíle, kdy se přistěhovala zpátky domů do Yorku, po jednom z nezbytných přesídlení, ke kterým byla nucena většina našinců, aby nikdo nezpozoroval, že nestárnou. Přesto se musela nejprve zastavit a číslo si rozmyslet, protože si je pamatovala včetně předčíslí země. V duchu odříkala 011 44 a potom namačkala zbylých deset čísel, doufala, že správně. Neuklidnila se, dokud nepoznala hlas Martininy hospodyně, který říkal haló.

Usmála se, opřela o linku a zeptala se na Martinu, ale úsměv povadl, když hospodyně prohlásila, že paní Martina je v Londýně, tráví tam víkend s dcerami. Když se ta dobrá žena otázala, zda chce zanechat nějaký vzkaz, Marguerite zamumlala, že ne, poděkovala a zavěsila. Celá otrávená se zamračeně rozhlédla po kuchyni. Na mou věru, při tomto případu v jednom kuse naráží na nějaké překážky. Nejprve tři týdny marného kutání v archivech, pak ten útok, a teď, když už si myslela, že má konečně šanci zjistit něco užitečného, není zase k sehnání Martina.

“Proč ten protáhlý obličej?” optal se Julius vedle jejího ucha, jeho ruce jí zezadu proklouzly kolem pasu.

“Dobré jitro,” špitla, rty zaoblila do úsměvu, opřela se o něj a poddala se objetí.

Julius ji vzal za bradu a pootočil tvář nahoru. Polibek možná začal jako něžné zavadění rtů, ale neskončil tak. Se zasténáním, sotva do ní pronikl jazykem, se mu otočila v náručí, aby se dostala do méně nešikovného úhlu, a překvapeně zalapala po dechu, neboť ji bez meškání vysadil na linku.

“Julie,” zasmála se, uhnula hlavou před polibkem a pokusila se ho odstrčit. “Někdo může přijít.”

“Tiny je ve sprše a všichni ostatní mají ještě poledne,” zavrčel, rukama jí dal kolena od sebe, takže mohl vstoupit mezi nohy.

“Ano, ale— Ach,” vydechla. Vykasal jí halenku ze sukně, zvedl a odkryl červenou krajkovou podprsenku, kterou si oblékla po koupeli, a v tu ránu začal šmejdit jazykem po kůži podél krajky.

“Ale?” zeptal se, rty na pokožce.

“Ale,” Marguerite si povzdechla na souhlas, jednou rukou mu vjela do vlasů a druhou se toulala po hladké kůži zad. Měl na sobě jenom džíny, hruď a záda jí tak zůstala vydaná napospas, mohla se jich dotýkat po libosti.

Zachechtal se a odtáhl jeden košíček podprsenky stranou, takže se mohl věnovat vzrušené bradavce vespod, a Marguerite zaúpěla a podvědomě posunula boky dopředu, znovu zanaříkala, když se rozkrokem zlehka přitiskla na erekci. Julius okamžitě pustil blůzu, spadla mu přes hlavu, popadl ji za boky a přitáhl blíž, tak na sebe doráželi přes šaty. Potom už sténali oba dva a Julius vynořil hlavu zpod blůzky, ňadro nechal být a raději znovu políbil ji.

Marguerite mu polibek horečně oplácela, vsunula mezi ně ruku a zjistila, že džíny si sice oblékl, ale neobtěžoval se zapnout knoflík, jen zip. Nebylo potřeba hrát si s páskem, prostě proklouzla rukou dovnitř a našla ho tvrdého a dychtivého.

Julius jí přirazil do dlaně, rukama hledal a našel sukni, a začal ji zvedat a vyhrnovat. Teprve cinknutí kávovaru, oznamující, že káva překapala a je hotová, ji přivedlo k rozumu. Mžouravě otevřela oči, rozhlédla se po kuchyni a hned nechala líbání a popadla ho za ruce, aby ho zastavila, protože jí vjely mezi nohy.

“Nemůžeme,” vydechla.

“Můžeme,” ujistil ji Julius, rty jí přejížděl po krku, současně ji prsty laskal přes kalhotky.

“Ach, néééé,” zakvílela a potom rozhodně zavrtěla hlavou, zdvojnásobila úsilí chytit ho za ruce, tentokrát mu zaryla nehty do kůže. Když zvedl hlavu a podíval se na ni, řekla: “Tiny nebo někdo jiný nás najde polooblečené v mdlobách na kuchyňské podlaze.”

“Nuže dobrá,” povzdechl si Julius, položil jí hlavu na rameno a sukni spustil, jak se sluší a patří. Pak najednou hlavu zvedl a navrhl: “Mohli bychom se vrátit do postele.”

Zasmála se natěšenému výrazu jeho tváře, ale zakroutila hlavou. “Práce. Mám práci.”

“Slyšel jsem někoho říkat práce?” zeptal se Tiny, zrovna vstoupil do kuchyně, a jakmile je uviděl, vyvalil oči. “Tohle nevypadá jako práce.”

S úšklebkem Julia odstrčila a svezla se z linky. “Dobré ráno.”

“Dobré ráno, ještě jednou,” odtušil dobře se bavící Tiny, čímž jí připomněl, že už se dneska jednou setkali.

“Správně,” zamumlala, pak, v naději, že ho přivede na jiné myšlenky, řekla: “Káva je hotová.”

Sotva se Tiny otočil ke kávovaru, hbitě sáhla pod blůzku, upravila si podprsenku a prsa nasoukala do košíčků. Ačkoli to halenka maskovala, bylo jí nepříjemné už samo vědomí, že je má pod ní pořád venku. Zachytila Juliův pobavený úsměv, udělala obličej a šla pro šálky. “Chceš kávu?”

“Ještě ne,” odpověděl. “Myslím, že si půjdu dát sprchu.”

“Marcus tam měl namířeno po mně a Christian už se hlásil, že jde hned po něm,” potěšil ho Tiny, mezitím přinesl mléko a smetanu do kávy.

“V tom případě si asi dám kávu,” zabručel Julius.

Marguerite se usmívala, pobavil ji jeho rozladěný tón, vzala tři hrnečky a šla ke kávovaru.

“Tak co, volala jsi Martině? Kdy se s ní uvidíme?” zeptal se spolu-detektiv, když se k ní připojil u kávovaru.

“Ano, volala, ale je tu problém,” povzdechla si, zatímco nalévala kávu. “Není doma.”

Vypadal stejně zklamaně, jako prve ona. “Kde je?”

“V Londýně, věřil bys tomu?” přiznala suše. “Jak to tak vypadá, zatímco my byli ve vlaku sem, ona seděla ve vlaku do Londýna, odjela na víkend s dcerami.”

“Její dcery žijí v Londýně?” zamračil se.

“Ne. Jsou na universitě v Oxfordu. Odcestovaly vlakem do Londýna, aby se tam s ní setkaly.”

Tiny povytáhl obočí. “To zírám.”

“Julianna s Victorií jsou prima žáby,” prohlásila hrdě Marguerite.

Kývnul, ale pak zavrtěl hlavou a otráveně shrnul: “Takže my jsme se trmáceli z Londýna až sem na sever, abychom si s ní promluvili, a ona zatím ujížděla na jih do Londýna.”

“Hmm,” přitakala Marguerite a hned nato potřásla hlavou. “Nikdy bys neuhodl, kde bydlí.”

Zvedl obočí. “Claridge’s?”

Zavrtěla hlavou. “Dorchester.”

Vyštěkl smíchy a potom vzdychl a přejel pohledem z Marguerite k Juliovi, než se zeptal: “Tak co… skočíme na vlak a pofrčíme zpátky?”

“Ne.” Julius promluvil dřív, než Marguerite mohla vyjádřit svůj názor. “Martina odjela jenom na víkend, vrátí se zítra nebo pozítří v noci. Tento dům jsem pronajal na týden a krom toho, s naším štěstím se něco přihodí a ona se vydá zpátky sem, zrovna když my pojedeme opačným směrem a opět se mineme.”

Tiny přikývl a kouknul na Marguerite. “Mohla bys jí zavolat.”

“Raději bych s ní mluvila osobně.”

“Tak to bychom možná měli znovu projít archivy, když tak jako tak musíme čekat,” navrhl Tiny. “Třeba nám něco ušlo—”

“Nic vám neušlo,” odtušil Julius tichým hlasem. “Christianovo narození není nikde zaznamenáno.”

“Výborně. Není nad to vědět, že jsme celou dobu jenom zbůhdarma marnili čas,” zabručel Tiny, a nakonec netrpělivě prohlásil: “Abys věděl, všechno by bylo po čertech snazší, kdybys nám prostě pověděl její jméno.”

Marguerite čekala, že Julius detektivovi odpoví nemohu jako jí, ale jenom se usmál a řekl: “Připravil bych vás o všechnu legraci.”

Když se na něho Tiny zamračil, poplácal ho po zádech, cestou ke kávovaru, aby si nalil další hrnek, a řekl: “Raduj se. Tohle totiž znamená, že máš přinejmenším dva dny na toulky Yorkem, než se budeš muset vrátit do rachoty. A Christian to platí.”

“To jsi celý ty, všechno zlé je k něčemu dobré, viď, otče?” ozval se Christian ode dveří, poněkud suchým tónem.

“Dobré ráno, synu,” zakřenil se Julius. “Máš mokré vlasy. Znamená to snad, že už sis dal sprchu a koupelna je volná?”

Zavrtěl hlavou. “Je tam Marcus.”

“Já myslel, že Marcus se měl sprchovat hned po mně,” zamračil se Tiny.

Christian se zaculil. “To on také, jenže já jsem mladší a rychlejší.”

Julius smutně potřásl hlavou. “Ta dnešní mládež, Marguerite. Nemají žádnou úctu k starším.”

Tiny ta slova ocenil odfrknutím, cestou k ledničce. “Pět set let a nějaké drobné není žádné mládí, Julie.”

“Má pravdu,” přitakala pobaveně. “Benjamínkem je on sám.”

“Jo, a v pětatřiceti vypadám nejstarší,” odtušil znechuceně, při tom vyndával z mini-ledničky slaninu a vejce a pokládal je na linku.

“Máš v plánu něco kuchtit, Tiny?” optal se Julius s nelíčeným zájmem a zamračil se, když popošel a nahlédl do útrob malého žrouta elektrického proudu. “Kde je krev?”

“Ano, mám v plánu kuchtit. Uvařím toho dost pro nás tři. A krev je v mini-lednici v obýváku. Tady už nebyla zásuvka,” dodal na vysvětlenou, proč v pokoji a ne v kuchyni.

“Vážně se vám podařilo sehnat další lednici?” podivila se Marguerite. “Kde?”

“Nechcete to vědět,” odtušil Tiny a povzdechl si, když tázavě povytáhla obočí. “Nikde už neměli otevřeno, jak jinak. Tak pánové přesvědčili souseda, aby nám prodal tu svou.”

“Ach, můj Bože,” vydechla.

“Zaplatili jsme mu jednou tolik, co stojí, a dali mu peníze i za potraviny,” chlácholil ji Christian.

“Co naplat, jíst se musí,” podotknul tiše Julius, když jenom kroutila hlavou.

“Slyším na schodech Marcuse,” ozval se Tiny. “Běž se osprchovat, Julie, jinak budeš mít snídani na talíři a studenou jako psí čumák, až se vrátíš.”

Nemusel mu říkat dvakrát. Kývnul, políbil Marguerite na tvář a vyrazil z kuchyně. Kávu si vzal s sebou.

Marguerite s úsměvem na rtech pozorovala, jak odchází, pak se začala obracet, že se Tinyho zeptá, jestli nemůže nějak přiložit ruku k dílu, ale zarazila se, když uviděla, že se na ni kření Christian.

“Co?” vyhrkla a nemohla se nezašklebit. Ucítila totiž, jak jí horkost stoupá do tváří.

“Znamená snad tohle, že budeš moje maminka?” poškádlil ji.

Rozpaky raz dva zmizely, Marguerite zvážněla. “Byla bych nesmírně hrdá, kdybych ti mohla říkat synu, Christiane.”

Škádlivý výraz se mu z tváře vytratil. Těžce polknul. Poté přikývl. “Děkuji vám, Marguerite.”

“Jsi v pořádku?”

Marguerite se ušklíbla. Julius totiž zrovna zůstal stát a chytil ji za loket, aby se udržela na nohou, když klopýtla. Zakroutila hlavou nad svou vlastní nešikovností. “Jsem v pohodě. Jenomže jsem si neměla brát tyhle jehly. Vůbec jsem si neuvědomila, že tady všude jsou kočičí hlavy, když jsem se dneska obouvala. Dlažba je samá proláklina a na hladkém kameni to klouže.

“Ale vypadají hezky,” složil poklonu obuvi, pustil loket a objal ji kolem pasu. Dlaň položil proklatě nízko, až na bok, jemně stiskl, přitom shůry koukal na stříbrné lodičky s vysokými podpatky, které měla nazuté.

Zahleděla se na ně, vážně vypadaly dobře, a hodily se ke stříbrným koktejlkám, které si oblékla na představení a večeři, co naplánoval Julius. Zvedla hlavu, zakřenila se zájmu v jeho očích a zlehka mu přejela rukou po hrudi.

“Mmm.” Oči mu začínaly svítit, v jejich hloubi vzplanulo stříbro, pootočil si ji v náručí, už skláněl hlavu, aby Marguerite políbil, ale ta se zasmála a zapřela se mu rukou do prsou, aby ho udržela od sebe.

“Chovej se slušně. Jsme na veřejné ulici,” připomněla.

“Jsme,” přitakal vážně. “Ale pokud si dobře vzpomínám, jen kousíček dál po cestě je taková úzká, zastrčená ulička. Mohli bychom se tam schovat a—”

“Zničit si šaty, až posléze oba padneme do mdlob a pravděpodobně se nechat okrást, zatímco tam budeme ležet tuzí a bezmocní?” dokončila suchým tónem, vymanila se mu z náruče a popadla ho za ruku a vlekla za sebou, protože sama už pokračovala v chůzi. “Krom toho jsi mi slíbil jídlo.”

“Jídlo.” Teatrálně zavzdychal, přehrával zoufalství, ale vykročil, třebaže brblal: “Vymění mě za hamburger.”

“Kdo mluví o hamburgeru?” namítla pobaveně. “Když jsi říkal restaurace, myslela jsem, že míníš pořádnou restauraci.”

“Což také bylo v plánu,” souhlasil Julius. “Ale hamburger ve stánku bude mnohem rychlejší a pak můžeme jít domů a—” Zmlkl, když se otočila a vyklenula jedno obočí. Smyslný úsměv mu zvlnil rty, předl: “Vypadáš strašně roztomile, když se tváříš takhle. Hned mám chuť—”

“Všecičko v tobě vzbouzí tyhlety chutě,” zachechtala se.

Nyní zvedl jedno obočí on. “A ty na to chuť nemáš?”

“Ne,” ujistila ho vážně, když se vracela těch pár stop, které je dělily. Položila mu ruku na hruď, stoupla si na špičky a na omluvu ho políbila na rty, poté zašeptala: “A kalhotky mám mokré proto, že v divadle bylo takové horko, a nemůže za to fakt, že mi stačí se na tebe podívat a hned tě chci.”

Marguerite pozorovala, jak jsou Juliovy oči čím dál širší, ale jakmile po ní sáhl, se smíchem vystřihla piruetu a znovu vykročila, ještě křikla přes rameno: “Nakrm mě. Žena jenom z lásky nevyžije.”

“Jste tvrdá žena, Marguerite Argeneau,” zavrčel Julius, nato ji rychle dohonil a vzal za ruku.

“Ano, jsem,” souhlasila s úsměvem. “A těším se, až ochutnám ty slávky po námořnicku, o kterých se zmiňoval Tiny, prý si je dal včera v noci, když se tady stavili s Christianem a Marcusem.”

“Hmm,” zamračil se. “Nejspíš potrvá věčnost, než je připraví. Strávíme tam celé dlouhé hodiny.”

“Čekání nám udělá dobře,” ujistila ho zvesela.

“Můžeš se připravit o zájem jisté osoby, abys věděla,” varoval Julius, ale stiskl jí ruku na znamení, že jenom popichuje.

Celá rozesmátá se zastavila přede dveřmi restaurace a sáhla po klice, zase ruku spustila, když se kolem ní natáhl a otevřel jí. Vešla dovnitř, se zájmem klouzala pohledem po interiéru plné restaurace. Tlumené osvětlení, na pozadí tiše hrála romantická hudba a stolky byly rozestavené tak, že všechny skýtaly dostatek soukromí, sousední stolky se navzájem nijak nerušily. U dveří byli přivítáni, bleskem uvedeni ke stolu, kde se okamžitě objevil číšník nesoucí dvě sklenky šampaňského spolu s jídelními lístky.

“Takže se ti hra líbila?” otázal se Julius, jakmile si objednali.

“Strašně moc.” Marguerite se usmála. Moderní komedie, musela se od samého začátku smát, dokonce ani nevnímala horko v sále. Bohužel, kontrola mysli po telefonu nefungovala a Julius byl nucen spokojit se s lístky, které byly k dispozici. Sedadla měli vysoko vzadu, skoro na bidýlku. Což nebyl problém, díky výjimečnému sluchu a zraku viděli a slyšeli všechno celkem fajn, ale byl teplý večer a divadlo praskalo ve švech, z lidských těl stoupalo teplo a na horních sedadlech se potili. Teprve až když hra skončila, si pořádně uvědomila, jaké je tam parno. Přesto to stálo za to, ale nyní, když si připomněla saunu zdarma, kterou měli v ceně vstupného, ji napadlo, že by nezaškodilo zajít do koupelny opláchnout si obličej a zkontrolovat účes.

Omluvila se, vstala a rozhlédla, načež zastavila číšníka s dotazem, kde jsou dámy. Ukázalo se, že v horním poschodí a tak zdolala schody – stařičké schody – veleopatrně, ulevilo se jí, když dorazila na galerii a spatřila nápis nade dveřmi dámské koupelny.

Protáhla se dovnitř, usmála na pěknou, mladou smrtelnici u umyvadla a přidala se k ní. Procházka po divadle ji osvěžila, ale přesně jak se obávala, obličej měla lesklý a vlasy zplihlé. Načechrala si je, vrátila trochu života povadlým pramenům, potom otočila kohoutkem a cákala si studenou vodu na tvář.

Opět zaslechla dveře, kterými právě prošla, a usoudila, že to jen další žena hledá toalety. Až zalapání po dechu smrtelnice vedle ní ji přimělo otevřít oči a začít se narovnávat.

Při pohledu do zrcadla před sebou, na odraz postavy v černém, vytřeštila oči. Byla to tatáž osoba, co ji napadla v hotelovém pokoji tu první noc v Londýně, tím si byla jistá. Silueta byla stejná. Vysoký, rozložitá ramena, svalnatý a od hlavy k patě v černém, včetně černé pláštěnky. Ani na meč nezapomněl, jak vidno, a ten teď letěl vzduchem k ní, zatímco se zvedala.

Rychle hlavu zase sehnula a škobrtla stranou, dál od oblouku, který opisovala čepel meče. Jenom díky ženě vedle sebe neupadla na zem. Obě odklopýtaly bokem až ke zdi, a pak se Marguerite podařilo najít pevnou půdu pod nohama. Chytila ženu za paži a postrčila ke kabinám podél zadní zdi, zatímco sama se postavila zpříma, aby čelila útočníkovi. Čímž zabila dvě mouchy jednou ranou. Ženu dostala jednak z nebezpečného místa a pak také sobě z cesty, takže o ni v kritické chvíli nezakopne.

“Běžte. Zmizte odsud,” zasyčela na ni, mezitím se sunula stranou, dokud zády nenarazila na okna s mléčnými skly, zatímco postava v černém se obracela čelem k ní, opět zvedala meč.

Oči vytřeštěné hrůzou, žena se pomalu posouvala podél stěny s kabinami, očividně ji děsilo, že by se po ní muž v černém mohl kdykoli ohnat mečem.

Marguerite si uvědomila, že se toho bojí také, když muž zaváhal, otočil hlavu ke smrtelnici, sledoval ji jako kobra přichystaná k útoku. Zoufale potřebovala odvést jeho pozornost, tak vyhrkla: “Co chcete?”

Znehybněl, černě oděná postava se obrátila zpátky k ní a Marguerite mírně mávla rukou, aby ženu popohnala k útěku. Přesto teprve až když muž pozvedl meč a vyrazil k Marguerite, žena posbírala kuráž dokulhat ke dveřím. Otevřela je a vyklouzla z místnosti, zrovna když se Marguerite vrhla stranou, aby se vyhnula blížícímu se ostří.

Přistála tvrdě na podlaze, zády narazila na roh první kabiny. Projela jí ostrá bolest, ale i tak hned lezla po zemi, byla si jistá, že každou chvíli ucítí, jak se jí ocel zakusuje do těla. Díkybohu k tomu nedošlo, meč se zasekl hluboko do dřeva okenního parapetu a útočníkovi moment trvalo jej vyprostit.

Ve chvíli, kdy ho měl venku a obracel se k Marguerite, byla zase na nohách a pelášila ke dveřím. Ihned vyrazil stejným směrem, a protože jí bylo nemilosrdně jasné, že tam nedoběhne dřív než on, nebo se jí přinejmenším nepodaří dveře otevřít a dostat se ven dřív, než se rozmáchne a sekne, hodila brzdu a cupala zpátky k záchodkové stěně. Očima střílela kolem sebe, hledala něco, cokoli, co by použila jako zbraň nebo štít. Vážně se obávala, že jestli něco nenajde, a to rychle, Julius pojí sám… a také mu nezbude, než se poohlédnout po nové životní družce, coby náhradě za bezhlavou ex-družku.

Bohužel tam nebylo nic k nalezení. Nic, čím by na něj zaútočila nebo aspoň vykrývala rány. Koutkem oka postřehla pohyb. Ohlédla se, uviděla, že meč opět krouží vzduchem a instinktivně uskočila. Dveře za ní pod její váhou povolily, zhouply se a bouchly do stěny mrňavé kabiny, zatímco do ní pozpátku pajdala.

Ještě se v duchu proklela, že se nepřikrčila nalevo nebo napravo, hned pak už lýtky narazila do záchodové mísy a začala padat. Chytila jsem se do kadibudky jako do pasti a můžu si za to sama, uvědomila si znechuceně, když se útočník přiblížil, meč zvednutý. V malé kóji se nemohl rozmáchnout ze strany na stranu a useknout jí hlavu, ale Marguerite nepochybovala, že ji prostě nějak strašlivě zraní a pak vytáhne ven, až bude příliš slabá, aby bojovala, a hned nato jí setne hlavu. Představovala si, jak vítězoslavně se musí usmívat, pod tou zatracenou kuklou, která mu zakrývala tvář.

Rozzuřená rovným dílem na sebe i na něj, ať už byl ten chlap kdokoli, vykopla šikmo nahoru, sotva se ocitl dostatečně blízko. Pocítila úžasnou satisfakci, když se trefila přesně mezi nohy. Kopanec mu zhatil mušku, uviděla to těsně předtím, než se jí meč zasekl do ramene.

Klapot vysokých podpatků, které šílenou rychlostí cvakaly dolů po schodech, mohl za to, že Julius zpozorněl. Jediný pohled na hrůzu vepsanou do tváře té ženy ještě dřív, než jí podjely nohy a z posledních několika schodků spadla, stačil, aby mu strachy přeběhl mráz po zádech a zvedl ho ze židle.

Přeběhl restauraci rychlostí, která by všechny určitě polekala, pokud by jejich pozornost momentálně nepatřila vstávající ženě, které maître d’ pomáhal na nohy. Julius se nezastavil, neposlechl si, co říká, uháněl rovnou nahoru a schody bral po třech, spěchal za Marguerite.

Z galerie nad schodištěm vedly troje dveře. Julius se hnal k těm, co nad sebou měly nápis Dámy. Rozrazil je, prásknutí se muselo rozléhat celou budovou, a zkameněl hrůzou při pohledu, který se mu naskytl. Zraněnou a zkrvavenou Marguerite tahal za ruku z kabiny nějaký chlap, oblečený celý do černého. Nicméně Juliův nástup na scénu upoutal jeho pozornost a černočerně oděná postava se zarazila, nohy Marguerite byly ještě uvnitř, a ohlédla se. Oba muži na sebe krátce zírali.

“Ježíši,” vydechl kdosi za ním, což Juliovi napovědělo, že není sám.

Vyrazil vpřed, ale útočník už bral kramle. Otočil se a prchal na druhou stranu, vrhl se do velkého čtvercového okna na konci místnosti, meč třímal před sebou.

Odněkud za Juliovými zády se ozval zděšený výkřik, když prorazil sklo a zmizel z dohledu, ale věnoval tomu pramalou pozornost. Ani útočníka nepronásledoval, raději se zastavil a klekl si vedle Marguerite, rychle ji ohledal, aby zjistil, jak je zraněná. Inkasovala zlou ránu do ramene, málem jí odsekla ruku, a další do hrudi. Nebyly to smrtící rány, pro nesmrtelnou, a už se hojily, ale potřebovala krev a to hodně, uvědomil si.

Začal si ji zvedat do náručí, ale zarazil se, když zaúpěla bolestí.

“Žije,” vydechl kdosi v šoku hned vedle jeho ucha.

Zvedl hlavu k tomu kdosi. Moment mu trvalo poznat maître d’ a pak zamračeně pohlédl ke dveřím, protože zaslechl pleskání podrážek na schodech, nějací lidé utíkali za nimi nahoru. Nevybíravě zaklel. Současně vklouznul maître d’ do myšlenek. Pozměnil vzpomínky na to, co zde viděl, a poslal ho ven, na chodbu, čelit blížícímu se davu, a každého ujišťovat, že všechno je fajn.

Jakmile za ním zapadly dveře, zvedl si Marguerite do náručí a zaváhal. Těžko ji odtud mohl odnést kolem všech těch lidí na galerii. Neměl čas mazat jim vzpomínky.

Marguerite opět zasténala, sklopil k ní zrak. Byla bledá, její tvář měla barvu porcelánu. Krev migrovala ke zraněním, opravovala a regenerovala a dělala všemožné zázraky, aby jí zachránila život a končetinu. Jenže za všechno se platí a dobře věděl, že brzy bude v agónii, až nanoboti v jejím těle vezmou útokem orgány, při hledání čerstvé krve.

S kletbou na rtech přešel k rozbitému oknu a vyhlédl ven. Útočník zmizel beze stopy, ostatně ani nečekal, že tam bude. Mnohem důležitější bylo, že chodník mezi domem a řekou zel prázdnotou, a právě v to doufal.

Přitiskl si Marguerite pevněji na prsa, vylezl na parapet a proskočil dírou. Padal z výše jednoho poschodí na dlážděný chodník. Přistál nešikovně, na nerovné dlažbě si vymknul kotník. Zaskřípal zuby, když mu zhmožděným kloubem projela palčivá bolest, ale ignoroval ji a rychle vyrazil po chodníku směrem k pronajatému domku. S obavami pohlédl na Marguerite, když znovu zasténala. Tentokrát už naříkat nepřestala.

10. KAPITOLA

“Haló?”

Julius odtrhl zrak od bledinké tváře Marguerite a pohlédl ke dveřím. Poslední půlhodinu seděl na kraji postele, jen se na ni díval, čekal, až dorazí muži s krví. Nyní vstal a šel ke dveřím. Otevřel, vyšel na chodbu a kouknul dolů, mužstvo už se hrnulo do pronajatého domu.

“Sem nahoru,” zavelel tiše, nechtěl rušit Marguerite.

Tiny, v čele tria, bez meškání vystartoval vzhůru po schodech, chladicí box v ruce. “Dělali jsme, co jsme mohli, rychleji to nešlo. Co se stalo? Christian řekl, že máme sehnat co možná nejvíc krve a vrátit se sem za vámi. Je Marguerite v pořádku?”

Julius neodpověděl hned. Přesunul pohled ze smrtelníka na Marcuse a Christiana, kteří vcházeli za detektivem do domu. Každý ze tří mužů nesl box, všechny nejspíš narvané krví k prasknutí. Předpokládal, že vyloupili krevní banku a pravděpodobně přinesli všechny sáčky, co tam našli, do posledního.

Zavedl je do ložnice, kde se Marguerite opět začínala vrtět. Věděl, že ty dva usmolené pytlíky krve, co jí dal, ji na dlouho nezklidní. Zastavil se ve dveřích a otočil se na Tinyho, sotva k němu došel. Otevřel chladicí box, který smrtelník nesl, vzal jeden sáček a přešel k posteli.

“Co se stalo?” zeptal se ustaraným hlasem Tiny, když postavil box na noční stolek a obrátil se k Marguerite.

Julius zprvu neodpověděl, zaměřil se na otevírání úst Marguerite a nabodávání sáčku na prodloužené zuby.

“Ježíši.”

Ohlédl se po tom šepotu, uviděl, že Marcus s Christianem vešli za nimi do pokoje. Christian si strčil box pod paži a sklonil se pro šaty Marguerite. Ležely na zemi, kam je Julius odhodil, sotva je z ní svlékl. Mladší nesmrtelný držel koktejlky zvednuté, s hrůzou těkal očima po krví nasáklé, potrhané látce.

“Byla napadena, v restauraci,” odtušil Julius.

“Kdes byl do pekla ty?” Tiny si dal ruce v bok.

“U našeho stolu. Odešla na dámy. Měl jsem jít s ní,” dodal, bylo na něm vidět, že se tím užírá.

“To by nejspíš způsobilo tak trochu rozruch,” podotknul tiše Marcus.

“A ty si myslíš, že tohle ne?” optal se suše Julius, to už sahal po boxu, který Tiny postavil na noční stolek, protože uviděl, že sáček na zubech už je skoro prázdný.

Tiny ho předběhl, otevřel víko a vyndal další pytlík. Když mu ho podával, znovu se zeptal: “Co se stalo?”

Julius nejprve vyměnil prázdný sáček za plný, teprve potom odpověděl: “Byla napadena na dámách. Naštěstí tam s ní zrovna byla nějaká žena, a když seběhla dolů, hysterický záchvat na spadnutí, vyrazil jsem nahoru.”

“Takže ji napadla žena?” zamračil se Tiny.

Julius zavrtěl hlavou. “Ne. Každopádně to byl muž. O plus mínus palec menší, než já, ale stejně rozložitý. Silné paže, mohutné nohy.”

“Poznal jsi ho?” otázku otázek položil Christian. Popošel blíž a postavil svůj box vedle Tinyho.

“Ne. Od hlavy k patě v černém. Černá kukla přes obličej, černé šaty, dokonce černá pláštěnka. Měl meč.”

“Přesně jako ten chlap, co ho popsala to ráno, kdy byla napadena v Dorchesteru,” odtušil Tiny zamyšleně.

“Proč jí neusekl hlavu?” Další otázka otázek. Tentokrát Marcusova. “Zastavil jsi ho?”

“Myslím, že ano. Byla zle zraněná a tahal ji z kabiny, zrovna když jsem vtrhl dovnitř. Myslím, že se ji snažil dostat ven, kde se mohl pořádně rozmáchnout. A setnout jí hlavu.”

“Díky Bohu, žes dorazil včas,” zašeptal Tiny, ustaraný pohled upřený na tvář Marguerite.

“Zabil jsi ho?” Máme tu další otázku otázek. Znovu od Marcuse. Julius cítil, jak věší ramena. Selhal. Zavrtěl hlavou.

“Proskočil oknem, hned jak jsem vešel.”

“Takže je pořád tam venku,” konstatoval Christian a Julius vzhlédl. Uviděl, že trojlístek zírá na okna, jako by čekali, že se muž v černém každou chvíli probourá do pokoje.

“Zamkli jste za sebou, když jsme přišli?” optal se najednou Tiny.

Marcus s Christianem na sebe koukli a pak se Christian otočil a vyběhl z pokoje.

“Já fofrem prohledám dům, když on zamyká,” zamumlal Marcus, už byl na odchodu.

Chvilenku to vypadalo, že jim Tiny vyrazí na pomoc, ale namísto toho se otočil k Juliovi a řekl: “Jestli má tohle vážně co dělat s Christianovou matkou, mohl bys to všechno ukončit. Prostě mu pověz, kdo to je.”

“To Marguerite bezpečí nezaručí,” odvětil tiše.

“Leda pendrek. Odjedeme domů a bude v bezpečí.”

“Myslím, že ne,” vyhrkl Julius, zamrazilo ho, stačilo pomyslet, že by odjela.

“Cože?” Tiny nevěřil vlastním uším.

“Nemyslím si, že bude v bezpečí, na tom, kde je, nesejde,” přiznal tiše závěr, ke kterému dospěl při čekání na ně. “Myslím, že ať už se zde rozehrálo cokoli, bude to pokračovat…”

“Dokdy? Dokud nebude mrtvá?” zahřměl rozzlobeně Tiny a sklonil se, chytil deku, kterou byla Marguerite zakrytá, a Julius se natáhl, chtěl ho zastavit, ale stáhl přikrývku jenom z ramen. Zranění už sice bylo napůl zahojené, ale pořád to byla velká, ošklivě hluboká rána. “Krucinálfagot, do čeho nás to jenom Christian zatáhl?”

“To bych moc rád věděl,” zamumlal Julius.

“Co budeme—?”

“Běž pryč.” Julius mu unaveně skočil do řeči a hned nato vjel smrtelníkovi do myšlenek. Zařídil, že poslechne. Potřeboval čas na přemýšlení bez Tinyho otázek plných strachu a vzteku, tak ho na zbytek noci poslal do postele. Věděl, že je ráno položí znovu, ale doufal, že to už pro něj bude mít odpovědi, nebo aspoň dobré lži.

Kvitoval povzdechem, když se za smrtelníkem zavřely dveře, vyndal nový sáček a vyměnil ho za prázdný, poté trpělivě čekal, zatímco tělo Marguerite vstřebávalo další krev. Už nebyla tak bledá, jako prve, nyní měla barvu spíš pergamenu, než porcelánu. Bude potřebovat ještě tři nebo čtyři, ale pak by měla být víceméně v pořádku, pomyslel si. Samozřejmě, hojení bude patrně pokračovat celou noc. A dokonce i poté, co ránu jako takovou už nebude vidět, tělo bude mít pořád co dělat, aby napravilo škody uvnitř, a tak bude potřebovat dva tři sáčky před úsvitem, a pak znovu, až se probudí, než se vrátí k normálu.

“Dveře jsou zamknuté, okna zajištěná a v domě není nikdo, kromě nás,” ohlásil Marcus, když se spolu s Christianem vrátil do pokoje.

Julius přikývnul, opět měnil sáček.

“Byl to ten samý útočník jako v hotelu, viď?” zeptal se tiše Christian. Obešel postel, usedl na pelest z druhé strany a zahleděl se na Marguerite.

“Jsem si víceméně jist, že ano,” přiznal Julius.

Christian přikývl. “A pořád si myslíš, že je za tím moje matka?”

“Její lidé, s největší pravděpodobností,” odpověděl a zamračil se, na synově tváři se totiž nedal přehlédnout provinilý výraz. “Není to tvoje vina, Christiane. Kdybych se tenkrát zachoval jinak, tohle by se nestalo.”

“Co bude teď?” zeptal se tiše Marcus, nenápadně změnil téma. “Zůstaneme tady a počkáme, až se Martina Argeneau vrátí z Londýna?”

Julius zaváhal, přitom bezděky pohlédl na Marguerite. Chtěl jí ukázat York, doufal, že by si třeba mohla něco vybavit – cokoli – z minulosti, která se jí podle všeho z paměti vytratila, ale další útok na ni kvůli tomu riskovat nehodlal. Příště už by nemuseli mít takové štěstí a utéct… zubaté.

“Kolik je hodin?” zeptal se místo odpovědi.

“Skoro jedna,” odpověděl Christian. “Teď už žádný vlak nepojede.”

“Ne,” souhlasil. Chvíli mlčel a potom řekl: “Probereme to zítra, až se vzbudíme. To už se k tomu bude moci vyjádřit i Marguerite.”

“Mám vážné podezření, že bude chtít zůstat,” podotknul Christian. “Pokud ji nepustíme z očí, měla by být v bezpečí. Ať už na ni útočí kdokoli, zkouší ji dostat, když není s námi.”

Když se na něj Julius tázavě podíval, pokrčil rameny: “Proč by jinak riskoval takový útok na veřejnosti? Veřejná koupelna a navíc byla uvnitř smrtelnice. Mělo to jedinou výhodu, v bezprostřední blízkosti nebyl žádný nesmrtelný, který by ho pomohl odrazit. Patrně jsi byl od ní vůbec nejdál, odkdy jsme přijeli.”

“Má pravdu,” poznamenal Marcus. “Ten chlap nás očividně sledoval z Londýna a vy dva jste šli na procházku hned první noc. Proč nezaútočil tenkrát? Nenapadne ji, dokud jsou poblíž nějací jiní nesmrtelní.”

“Stručně a jasně. Pokud se budeme držet blízko ní, bude v bezpečí.” Juliův zrak sjel zpátky k Marguerite. Je-li tomu tak, nehnu se od ní ani na okamžik, dokud se všechno nevyřeší. Nic těžkého. Těžké by bylo nesnažit se udržet ji v posteli… po celou dobu pokud možno v rouše Evině.

Marguerite se zavrtěla a Julius sundal poslední prázdný sáček, mžouravě otevřela oči. Mírně zmateným pohledem klouzala po trojlístku nad sebou a pak se jí zjevně vrátila paměť, vzpomněla si na útok a koukla na sebe.

“Všechno je v pořádku,” zašeptal Julius. “Jsi v bezpečí a skoro úplně zahojená.”

S lehkým kývnutím k němu zvedla oči. “Tys ho—?”

“Unikl,” přerušil ji tiše.

“Byl zraněn ještě někdo jiný?”

“Ne,” uklidnil ji a tak s tichým povzdechem zavřela oči a zdálo se, že opět upadla do uzdravujícího spánku.

Julius ji chvíli pozoroval a nakonec pohlédl na druhé dva muže. “Tamty dva boxy krve můžete vrátit, odkud jste je vzali. V tomhle ještě pár pytlíků zbylo a před úsvitem přivezou další.”

Přikývli. Marcus vzal box, který postavil k nohám postele, a Christian vstal a obešel prádelník pro ten, který přinesl.

“Vezměte si klíč a pořádně za sebou zamkněte,” nařídil jim při odchodu z pokoje.

Když mu to slíbili a zavřeli dveře, vstal a začal si rozepínat knoflíčky košile. Ošklíbl se, protože zjistil, že látka je samá krev a lepí se mu na hruď. Shlédl na Marguerite a pak se odvrátil. Krev se vsákla do kalhot stejně jako do košile. Nutně potřebuje sprchu, než si zaleze za ní do postele.

Nechal dveře ložnice a koupelny dokořán, každých pár vteřin skrz ně dohlížel na Marguerite. V mezičase pustil sprchu a rychle shodil lepkavé šatstvo.

Vzhledem k tomu, že ji nechtěl nechat samotnou déle, než bylo nezbytně nutné, dal si tu nejrychlejší sprchu v historii nesmrtelných. Skočil pod vodu, namočil si hrudník, odtáhl závěs a vykouknul do ložnice na Marguerite. Vnořil se pod vodu právě tak akorát na namydlení, hned zase vystrčil hlavu a znovu ji zkontroloval. Opět pod vodu, už naposled, smyl mydlinky, rychle ven, ťafnul ručník a obtočil si ho kolem pasu, to už rázoval do ložnice.

Julius za sebou zavřel dveře a cestou k posteli se utíral. Ručník pustil na zem a odtáhnul prostěradlo s dekou, že si konečně zaleze k ní.

Marguerite otevřela oči sotva ucítila, že se postel vedle ní prohýbá. Neusnula, jenom neměla chuť mluvit, dokud tu byli ti dva. Zvedla víčka, jakmile uslyšela, že se dveře zavřely, ale spatřila Julia, jak si rozepíná košili a pohled na bílou látku zbrocenou svou vlastní krví byl řekněme nápor na nervy. Rychle oči zase zavřela a jenom poslouchala, co dělá, ale otevřela je překvapením, když zaslechla sprchu. Došlo jí, že smývá krev, ještě jednou oči zavřela a trpělivě čekala, až skončí a vrátí se. No a nyní byl zpátky.

“Jsi vzhůru,” hlesl Julius, znehybněl, překvapilo ho, když uviděl, že má otevřené oči.

“Ano,” usmála se na něho.

Zaváhal, ustaraně na ni kouknul: “Chceš víc krve?”

Zavrtěla hlavou. “Právě nyní nikoli, děkuji.”

Pousmál se její škrobené mluvě, ale ještě se optal: “Něco k pití? Jídlo?”

Zavrtěla hlavou. Přestože jídlo, které si objednali, nakonec nesnědla, hlad neměla. Momentálně od něj chtěla jediné, aby ji pevně objímal. Chtěla ho mít blízko sebe, aby ji hřál a objímal silnými pažemi, pomáhal jí cítit se zase v bezpečí.

Zaváhal a ona tušila, že v duchu pátrá po něčem jiném, co by jí nabídl, ale zjevně na nic nepřišel. Nakonec si opatrně lehl vedle ní, na záda, dával pozor, aby ji neutlačoval. Počkala, dokud se neuložil, pak se překulila a přitulila, hlavu do ďolíku v rameni, ruku na svalnatou hruď.

“Ať si neublížíš, pořád se ještě hojíš,” lamentoval Julius, přitom zpod ní vyprostil ruku a objal ji kolem zad.

“Už to nebolí. Povětšinou je to myslím zahojené,” ujišťovala ho, když se mu tulila k hrudi.

Chvíli mlčeli, on se jí prsty probíral ve vlasech, ona si mu hrála s chloupky na prsou, a pak se Julius najednou zeptal: “Marguerite, povíš mi někdy o svém manželství s Jean Claudem?”

Ztuhla mu v náručí, její prsty znehybněly. Manželství nebylo nic, na co by myslela zrovna ráda, a přestože Tinymu o něm něco prozradila, během prvních tří týdnů tady, nebylo to téma, které by chtěla probírat s Juliem. Bála se, že odhalením ponižujících detailů manželství by mohla negativně ovlivnit, jak ji Julius vidí. Mohl by si jí přestat vážit nebo ji mít za slabou, nebo za oběť, protože ji Jean Claude měl tak dokonale v moci. Dokonce by na ni mohl začít pohlížet stejně znechuceně, jako Jean Claude.

Ne, tohle riskovat nebude, raději nechá své manželství odpočívat v pokoji, mrtvé a pohřbené, stejně jako manžela.

“Marguerite?”

Nakonec zavrtěla hlavou. “Raději ne.”

Julius chvíli mlčel, posléze vzdychl a řekl: “Marguerite, jindy a jinde bych tvé přání respektoval. Nyní si uvědomuji, že by to byla chyba. Zůstal bych v nevýhodě, když— kdyby se něco stalo.”

“Něco jako co?” optala se zvědavě.

Než by odpověděl, raději změnil téma, nebo alespoň pozměnil. “Pověz mi o Jean Claudově smrti.”

Zhluboka se nadechla, nabrala vzduch do plic. Otázka ji zastihla nepřipravenou.

“Neptám se z pouhé zvědavosti, Marguerite. K té otázce existuje důvod.”

Když zaklonila hlavu položenou na jeho hrudi a zadívala se na něj, oplatil jí pohled ve vší vážnosti. Sklonila hlavu a začala ho tahat za chloupky na prsou. “Zahynul při požáru.”

“Jak?” naléhal a Marguerite se zamračila, věděla, že aby mohla vysvětlit, jak zemřel, musí vysvětlit aspoň něco z jejich manželství. “Prosím, věř mi,” zašeptal.

Zahleděla se mu do očí, viděla, jak prosebně koukají, a s povzdechem sklopila víčka.

“Jean Claude byl… byly s ním problémy,” začala a vzhlédla zpod řas na Julia. Viděla, jak kývnul. Těžce polkla a pokračovala: “Myslím, že se v duchu proklínal za sňatek se mnou, za slabost, které podlehl, ačkoli jsme nebyli praví životní druzi.”

“Tys věděla, že nejste praví životní…?” přešil ji tichým hlasem.

“Zpočátku ne. Nevěděla jsem nic o nesmrtelných ani… vlastně o ničem. Na začátku. Ale brzy jsem zjistila, že něco není, jak má být. A také že ne,” povzdechla si. “První plus mínus století po svatbě nebylo zas až tak špatné. Přinejmenším nebyl krutý. Jenom sobecký a chladný, lhostejný k mým pocitům a potřebám. Pokud se mu zachtělo jít na ples, nebo odcestovat tam či onam, nesměla jsem nechtít totéž. Trval na svém, a jestliže jsem odmítla, vetřel se mi do hlavy a rázem jsem byla svolná.”

“Mám nepříjemný pocit, že se nejednalo jen o bály a toulky,” odtušil Julius, nadmíru pečlivě volenými slovy. “Vynucoval si svolnost i v ložnici?”

Její výraz musel být sdostatek výmluvný. Cítila, jak se mu vzteky napnuly svaly. “Stávalo se to jenom občas, prvních deset, dvacet let. Byla jsem mladá a celá žhavá ho potěšit, ale…” Pokrčila rameny. “Jak jsem dospívala, už jsem nebyla tak povolná, začala jsem se stavět na zadní, mít svou hlavu, a čím víc jsem odporovala, tím víc mne ovládal. Ale nebyla v tom žádná skutečná krutost. Pouze čirá lhostejnost k mým myšlenkám či pocitům. Zkrátka si šel za svým a tečka.”

“Co to změnilo?” zeptal se Julius a Marguerite cítila, že jeho napětí vzrůstá.

Zavrtěla hlavou na jeho hrudi. “Nevím. Všechno to začalo po naší cestě po Evropě.”

“Po vaší cestě po Evropě?” zeptal se a něco v jeho hlase ji přimělo křísnout o něj pohledem, ale výrazem tváře nic neprozradil, jen ji slovně pobídl: “Co bylo dál?”

“Byla to dlouhá cesta, přes dvacet let. Začala někdy kolem roku 1470 a trvala až do roku 1491,” podotkla. “Opustili jsme Anglii a cestovali po Evropě.”

“Vykládej mi o tom.”

Nyní mu do hlasu vstoupilo napětí, Marguerite si toho všimla, ale přiznala: “Mám to poněkud rozmazané, ačkoli si vzpomínám, že cestování bylo příjemné…”

“Příjemné?”

“Ano. Prostě si pamatuji, že jsem se dobře bavila. Vím, že jsme jezdili ze země do země, z města do města, pořád na cestách, nikdy jsme nikde nezůstali dost dlouho, abychom něco pořádně viděli.” Omluvně se zasmála. “Vím, zní to hloupě, když tvrdím, že jsme strávili dvacet let cestováním a nic jsme vlastně neviděli, ale…” Pokrčila rameny, jedním ho při tom šťouchla do boku. “Takhle si to pamatuji.”

Místo, aby vypadal zmateně, Julius vážně přikývl. “Pokračuj.”

S povzdechem ho znovu začala tahat za chloupky na prsou. “Dodnes nevím, co se zvrtlo, že se vše tak náhle změnilo. Mám pocit, jakoby se Jean Claude přes noc stal někým jiným. Začal se krmit z lidí, kteří přebrali, a z lidí, kteří brali drogy. Dokonce najal sluhy, alkoholiky, takže se z nich mohl krmit.” Zavrtěla hlavou. “A čím víc se krmil z takových trosek, tím krutější byl.”

Marguerite se odmlčela a posléze s bolestí v hlase přiznala: “A už se na mne nedokázal ani podívat, aniž by mu z očí koukalo, jak strašně si mě oškliví. Nedovolil mi vycházet z domu samotné, mít přátele. Jean Claude prohlásil, že mám být matkou jeho dětí a nic víc.” Zoufale zavrtěla hlavou. “A přesto mi velmi dlouhou dobu děti odpíral.”

“Odpíral ti děti?” otázal se tiše Julius.

Přikývla. “Chtěla jsem mít další dítě. Lucern před nedávnem oslavil stovku a já začala tesknit po miminku, které bych opět mohla chovat v náručí.” Najednou se odmlčela, něco si uvědomila. “Vlastně to začalo také hned po tom evropském turné,” povzdechla si. “Myslím, že se nějak podepsalo na nás na obou.”

“A tys chtěla dítě,” napověděl Julius.

Kývla. “Bylo to víc, než chtění. Potřebovala jsem mít dítě v náručí, najednou mi připadala prázdná. Měla jsem pocit jako bych…” Zmlkla a zakroutila hlavou, dobře si uvědomovala, jak směšně to musí znít.

“Povídej,” hlesl Julius a Marguerite bůhvíproč věděla, že ta odpověď je pro něj velmi důležitá. Mělo to háček, nevěděla proč.

Po krátkém zaváhání přiznala barvu: “Měla jsem pocit, jako bych nějaké dítě ztratila. Jako by existovalo dítě, které patří do mé náruče, ale není v ní. Toužila jsem po děťátku… Tolik, že jsem na něj v jednom kuse dotírala. Vnucovala se.” Zrudla, když přiznávala, jak žadonila, aby jí manžel věnoval své sémě a obtěžkal ji dítětem. “Nikdy dřív jsem o nic neškemrala, na to jsem byla příliš hrdá. Ale tenkrát jsem doslova žebrala.” Podařilo se jí usmát a ještě jednou pokrčit rameny. “A nakonec se k tomu uvolil. Trvalo to dlouho, ale o sto let později za mnou přišel a narodil se Bastien.”

“Pak jsi byla šťastná?”

“Pomohlo to,” řekla a zaklonila hlavu, aby se mu svěřila: “Miluji děti, Julie. Vychovala jsem ty svoje, stejně jako neteře a synovce. Nedokážu si představit matku, která by chtěla smrt dítěte, neřkuli vlastního.”

“Ne, myslím, že nedokážeš,” odtušil vážným tónem a zavřel oči, ale ne dost rychle, měla zvláštní pocit, že v nich zahlédla třpyt slz.

“Na co myslíš?” zašeptala.

“Vzpomínám… měl jsem sen.”

“Vyprávěj,” pobídla ho, unavená vlastní zpovědí.

“Zdálo se mi o tobě a o mně, v jiné době.”

Usmála se.

“Byli jsme milenci a praví životní druhové a tak šťastní, že mne z toho občas bolelo srdce. Ale já se snad odjakživa bál věřit ve štěstí ze strachu, že je ztratím. A také že ano. Přišel jsem o ně něčí vinou, ale z větší části skrze nedostatek víry.”

“Nedostatek víry?” zamračila se. “Víry v co?”

“V tebe… a ve svůj první, instinktivní pocit z tebe,” přiznal. “V tom snu mi o tobě někdo něco řekl, což ostatně nebyla lež a byla to pravda, z jejich pohledu, ale nebyla to celá pravda. V první chvíli mi instinkt napovídal, že to není pravda, ale já dovolil svému strachu a pochybám ostatních, aby mne přesvědčily, že se přihodilo přesně to, čeho jsem se obával. Že všechno byla faleš. A nechal jsem tě odejít.”

Nakrabatila čelo, když uviděla, jak smutně se tváří, natáhla ruku a shrnula mu vlasy z obličeje. “To zní jako příšerný sen. Musíme se postarat, aby se nikdy nesplnil, v reálném životě.”

“Ano,” přitakal ochraptěle. “Už nikdy.”

Chtěla se ho zeptat, co má znamenat to už nikdy, jenomže měl rty na jejích rtech a dlaněmi jí šmejdil po těle, a tak se jí otázka brzy vykouřila z hlavy. Měla pocit, jako by těch sedm set let žila pouze a jenom pro tento okamžik. Být v jeho náručí a držet ho v náruči. Napadlo ji, že život už nikdy nebude takto dokonalý, a chápala jeho snový strach, protože se najednou bála, že se vše rozplyne a ona se probudí sama ve vlastní studené posteli, a zjistí, že všechno byl pouhý sen, nebo hůř… že vedle ní neleží Julius, ale Jean Claude.

Julius ospale rozlepil oči a sáhl po Marguerite, zamračil se, když zjistil, že tam není. Druhá strana postele byla prázdná. Marguerite se probudila dříve, než on a zase odešla, což bylo zatraceně k vzteku, protože se, stejně jako předešlé ráno, probudil celý nadržený touhou po ní. Možná je to už podruhé – přinejmenším pro něj – ale podle všeho po ní touží stejně zoufale jako tenkrát poprvé, když ji potkal a zamiloval se do ní.

Rychle přišel na jiné myšlenky, když si vybavil útok z předešlé noci. Marguerite málem zabili a měla by odpočívat a nabírat síly. Cože je ksakru vzhůru?

Zvedl se na loket a kouknul na hodiny na nočním stolku. Ještě není ani poledne, zamračil se. Jak to, že je vzhůru? Odhodil přikrývky, došlápl na zem a vstal, vyrazil ke dveřím, aniž se obtěžoval obléknout. Mimo ni jsou v domě samí mužští. Krom toho, v tuto hodinu by tak jako tak neměl být nikdo vzhůru, včetně Marguerite.

Zakaboněný Julius otevřel dveře a vyšel na chodbu. Koupelna byla otevřená a od pohledu prázdná, a právě se obracel ke dveřím její ložnice, aby tam mrkl, čistě pro jistotu, že nepláchla do svého pokoje, když zespod zaslechl Tinyho hlas.

“Marguerite? Jak to, že jsi vzhůru?” ptal se a Julius popošel ke schodišti a podíval se dolů. Vyvalil oči, když uviděl, že Marguerite právě schází z posledního schodku. Na sobě neměla nic, než jeho tričko, bylo jí velké a sahalo až do půli stehen. Vyštrachal ho pro ni včera v noci na cestu do koupelny, než šli spát, a ona se je neobtěžovala svléknout, když lezla zpátky do postele. Prohlásila, že se jí zamlouvá představa jeho šatstva na jejím těle.

V té chvíli se usmíval, ale teď ne. Bavlna sice zakrývá důležitá místečka, přesto není zrovna nejvhodnějším úborem na producírování před Tinym, pomyslel si podrážděně.

“Marguerite?” Tiny se mračil jakbysmet, obavy se mu odrážely na tváři, když vyšel z obývacího pokoje do haly a postavil se přímo před ni. “Jsi v pořádku? Marguerite?”

Detektiv vztáhl ruce, chtěl ji chytit za ramena a zastavit, protože pokračovala vpřed, ani nezpomalila, ale místo, aby se zastavila, Marguerite po něm sáhla, popadla ho za paže a odhodila, jako by nebyl nic než polštář, co se jí připletl do cesty. Ani se po něm nepodívala, když narazil do zdi a spadl, ale šla dál, rovnou ke dveřím.

V šoku a mírně řečeno zmaten, Julius sbíhal dolů ze schodů.

“Jsi v pořádku?” křikl na Tinyho, když běžel okolo, a sotva zahlédl úsečné kývnutí, obrátil zrak k Marguerite a přidal. Teď stála u dveří, otevírala je a vycházela ven, do slunného dne. Zavolal na ni jménem, ale ani se neohlédla. Udělala ještě několik kroků, než ji dohnal a chytil za ruku.

Otočil ji čelem k sobě… tvář měla zcela bez výrazu, oči pohaslé, prázdné. Zvedla ruce, chtěla ho popadnout jako Tinyho, nepochybně se ho chystala odhodit, jak to udělala se smrtelníkem, ale znenadání znehybněla a ochabla.

Zaklel a zachytil ji zlomek sekundy před tím, než dopadla na chodník. Zvedl si ji do náručí, ale strnul, jakmile vzal na vědomí lidi na ulici. Minimálně tucet lidí postával okolo, na obou stranách ulice. Někteří sami, někteří ve skupinách, ale jeden každý na něj zíral, jak tam stojí, úplně nahý, v náručí Marguerite v bezvědomí, jenom v triku.

Bylo jich příliš mnoho, aby jim dokázal sám tuhle vzpomínku vymazat, ledaže by tím chtěl strávit několik minut, během kterých by přicházeli další lidé, které by také bylo potřeba vymazat a tak pořád… zamumlal jedinou výmluvu, která ho napadla. “Je náměsíčná.”

Jestli uvěřili vysvětlení toho, čeho právě byli svědky či ne, bylo Juliovi jedno. Obrátil se a rychle ji odnesl nazpět do domu, vděčný, že tam byl Tiny a zavřel dveře.

“Slyšeli jsme tě křičet, otče. Co se stalo?” Christian utíkal ze schodů, s Marcusem v závěsu.

Julius se zastavil u paty schodiště. Mínil vzít Marguerite rovnou do svého pokoje a nechat si ji u sebe, dokud se neprobudí. Mužští na schodech mu to překazili. A vznikl tím ještě jeden problém. Nevadilo mu, že se Marcus dozví, co se odehrálo, tak jak tak to s ním chtěl probrat a zjistit, jaký má na celou věc názor a popřípadě vyzískat nějakou radu, ale rozhodně u toho nechtěl syna. Ani Tinyho, když na věc přijde.

“Otče? Co se stalo Marguerite? Je v pořádku? Další útok?”

Přesunul pohled z ženy ve své náruči k synovi, a nakonec k Marcusovi. Na moment se nesmrtelnému zahleděl do očí, doufal, že mu z nich vyčte co a jak, a pak se vymluvil stejně jako venku.

“Nic. Marguerite je náměsíčná,” zavrčel, otočil se na patě, že ji odnese do obýváku. “Vrať se do postele.”

“Nebyla náměsíčná,” zaprotestoval Tiny. Nedal se opít rohlíkem a šel hned za ním. “Koukala přímo na mě, ale nikdo nebyl doma, Julie. Jako by byla na drogách nebo v hypnóze nebo tak něco.”

“Cože?” Synátor na papínkův příkaz zvysoka kašlal, sešel ze schodů a rovnou za nimi. “Je to pravda, otče?”

Juliovou jedinou odpovědí bylo další zavrčení. Marguerite uložil na nejbližší pohovku, ještě sebral přehoz z gauče a přikryl ji. Potom se usadil na kraj a odhrnul jí vlasy z lící, s obavami pozoroval její tvář.

“Je to pravda,” trval na svém Tiny, “Marguerite by mi nikdy neublížila, ale tamta mne zvedla a odhodila jako pytel odpadků. Museli ji ovládnout, jako tenkrát v Kalifornii mě.”

“Ovládnout?” Christian zněl šokovaně.

“Ano,” zahučel Tiny a Julius cítil, jak se mu smrtelníkovy manšestráky otřely o bok, když popošel blíž a ustaraně se zahleděl na Marguerite. Což Juliovi připomnělo, že on sám je stále na Adama.

“Zajdu se obléknout. Vy dva zůstaňte tady a hlídejte Marguerite,” zavrčel a probodával pohledem Christiana a Tinyho, rovným dílem. “Houkněte, kdyby se probudila.”

Vyrazil z pokoje, byl moc rád, že ho Marcus okamžitě následoval. Chtěl s ním dát řeč. Vyběhl schody a nakráčel rovnou do svého pokoje.

“Tohle jsem nečekal. Bylo to děsivé,” svěřoval se šeptem Marcusovi, ze skříně vyndal džíny a začal se do nich soukat.

“Co bylo děsivé?” optal se Christian a Julius málem upadl, když se skočmo otáčel za hlasem, džíny stále na půl žerdi. Syneček je holt následoval také po schodech nahoru.

“Řekl jsem, že máš hlídat Marguerite,” syčel Julius, zdolal džíny a teď si je zapínal.

Mohl ho vzít čert, když potomek toliko lhostejně pokrčil rameny. “Tiny ji pohlídá.”

“Tiny ji neuhlídá! Tys ho neslyšel? Odhodila ho na druhou stranu místnosti, jako by byl jenom pytel s odpadky, hozený na korbu náklaďáku,” zavrčel vztekle Julius. “Nedokáže ji zastavit, pokud nad ní zase převezmou kontrolu a přinutí ji vyjít ze dveří.”

“Takže byla pod kontrolou,” triumfoval Christian.

Julius zaklel. Otočil se a vyndal triko ze zásuvky, kam si všechna naskládal, ale natáhl je na sebe až cestou ke dveřím. Spěchal. Nemohl nechat Marguerite dole samotnou jenom s Tinym a riskovat, že ji znovu ovládnou a pošlou ze dveří, pravděpodobně na smrt.

“Byly doby, kdy bys mne bez řečí poslechl,” zavrčel na kluka.

“Jo, well, byly doby, kdy sis takový respekt zasloužil,” odsekl Christian, následující ho na chodbu.

Julius strnul a zastavil se na galerii, podíval se synovi do očí. “Chceš tím říci, že teď si ho nezasloužím?”

Christian zaváhal a nakonec si povzdechl. “Nevím, jestli ano nebo ne, otče. Sám mi nic neřekneš a já vlastně nevím, o co jde.”

“Řekl jsem ti, proč s tebou o matce nebudu mluvit,” začal Julius unaveně.

“Nevyprávět mi o ní je jedna věc, ale ty máš těch tajemství víc,” prohlásil Christian zvláštně vážným tónem.

Netrpělivě potřásl hlavou a vykročil dolů po schodech.

“Je mou matkou Marguerite?”

Ta narychlo vyhrknutá otázka mu zmrazila krev v žilách a Julius se na schodech zastavil. Pomalu se otočil a pohlédl na syna, všiml si, že Marcus vypadá otázkou stejně šokován, jak se on sám cítil.

“Jak tě něco takového vůbec napadlo?” zavrčel, nenápadně se snažil vyhnout odpovědi.

“Obrázek v šuplíku tvého stolu v pracovně,” odtušil Christian, zatím sešel několik schodů, až stál jen jeden nad ním. “Miniaturní malovaný portrét Marguerite nebo nějaké ženy, která vypadá úplně jako ona. Na sobě má šaty z konce patnáctého století… tenkrát jsem se narodil.”

Julius při těch slovech zesinal. “Kdy—? Jak—?”

“Našel jsem ho ještě jako kluk,” přiznal Christian a dodal – nijak kajícným tónem – “Slídil jsem. Kouknul jsem se ti do šuplete a našel tam tu malbičku. Napadlo mě, že tohle musí být moje máma, protože jsi ji pořád schovával a… protože měla takový krásně laskavý úsměv. Chtěl jsem, aby to byla moje maminka.” Pokrčil rameny. “Navykl jsem si vkrádat se tam, často, jen abych se na ni podíval a představoval si, že se jednoho dne objeví u našich dveří a—” Polknul a mávnutím zaplašil někdejší pošetilé dětské sny.

“Když jsem se o mnoho let později setkal s Marguerite v Kalifornii, okamžitě jsem poznal, že je žena z obrazu.” Hořce se usmál. “Proč myslíš, že jsem ji najal? Tiny možná je detektiv, ale ona ne a stejně jsem si nemyslel, že by dokázali najít odpovědi, o které jsem stál. Ty mi můžeš dát jenom ty sám.”

“Proč jsi je tedy najímal?” otázal se Julius, ačkoli tušil, že odpověď zná.

“Protože mi bylo jasné, že ti to Marcus vyslepičí, přestože jsem ho prosil, aby to nedělal.”

Když se Marcus ošil, tohle mu moc nevonělo, mladší nesmrtelný na něj pohlédl a pokrčil rameny. “Jsi věrný přítel mého otce, Marcusi. Vyrostli jste spolu a jste jako bratři. Říkáš mu všechno,” konstatoval suše a poté se obrátil na otce a vyložil karty na stůl. “Přilákal jsem Tinyho a Marguerite do Evropy, protože jsem věděl, že se ti to donese a že se – jako obvykle – pokusíš zasáhnout. Chtěl jsem vidět tvou reakci, až se vy dva setkáte. Byl jsem si jistý, že poznám, jestli je mojí mámou.”

Julius vydechl, vyšel z toho dlouhý povzdech, a opřel se o zábradlí. Myslel si, bůhvíjak není chytrý, že před chlapcem drží všechno v tajnosti, a nakonec skoro na všechno přišel sám.

“Takže,” ozval se Christian ponuře, “je Marguerite moje matka nebo jen vypadá jako ona?”

Julius potřásl hlavou a otevřel pusu k odpovědi, ale nějaký instinkt ho přiměl pohlédnout ke dveřím obývacího pokoje. Strnul, leknutí mu uzamklo ústa. Jejich hlasy očividně upoutaly Tinyho. Detektiv stál na prahu, očekával jeho odpověď, vážný a rozhněvaný, ale to nebylo důvodem, proč Juliovi stydla krev v žilách. Marguerite byla vzhůru a stála za smrtelníkem. Bledá tvář a zděšený výraz mu napověděly, že také ona všechno slyšela.

11. KAPITOLA

Marguerite stála Tinymu za zády a hleděla na muže na schodech, mozek ochromený hrůzou a neschopný myslet.

“Je Marguerite moje matka nebo jen vypadá jako ona?”

Christianova otázka jí křičela v hlavě, pořád dokola a dokola, jako poškrábaná gramodeska.

“Marguerite?”

Zamrkala, uviděla, že Julius sešel ze schodů a jde k ní, s Marcusem a Christianem v závěsu. Odstrčil Tinyho z cesty, hrnul se vpřed, obočí pokleslé frustrací a strachy.

Couvla, jakmile se přiblížil, měla pocit, že je zahnaná do kouta, stejně jako předešlou noc v té kadibudce. Couvala, dokud nenarazila do gauče a pak ucukla, když po ní sáhl.

“Nesahej na mne. Nech mne být.” Ta slova byla spíš strohá, než plná paniky, jaká měla správně být. Cítila se odtažitá, prázdná.

Julius spustil ruce, ale neustoupil. Místo toho klidně řekl: “Mohu to vysvětlit.”

Zírala na něj, čekala. Chtěla od něho vysvětlení. Chtěla, aby měl odpověď, která by všechno napravila, a jí by to přestalo lámat srdce… a tak čekala, dávala mu šanci, ale váhal a nakonec skoro bezmocně hlesl: “Ne, nemohu.”

Zatajila dech, hleděla na muže, který jí dal okusit takovou slast. Domnívala se, že je její životní druh, pošetile si dovolila ho milovat, snít o společné budoucnosti. Ale nic není takové, jak si myslela.

Věděla, že Christianovou matkou není, z čehož vyplývá, že jako jeho matka jenom vypadá. Vypadá jako žena, kterou Julius očividně hluboce miloval a jejíž obrázek střežil jako oko v hlavě, pět set let. Jean Claude druhý, uvědomila si a cítila, jak se jí srdce v hrudi rozpadá na prach.

Znovu po ní sáhl, tentokrát neucukla, vší silou ho udeřila do tváře. Julius znehybněl, oči mu černě žhnuly. Nepokusil se ji zastavit, když kráčela okolo něho a tlačila se skrz ostatní z místnosti. Cítila jejich oči, když odcházela nahoru.

Šla přímo do svého pokoje, zavřela za sebou dveře a chvíli tam jenom tak stála, sama, ticho se kolem ní svíralo jako pěst… a pak jí v mozku začal švitořit nezbedný hlásek.

Vypadáš jako Christianova matka, popichoval, Julius ji musel milovat z celého srdce, když pořád má její obrázek. To ona byla jeho pravou životní družkou, ty jako ona jenom vypadáš.

Nejspíš tě dokáže přečíst a jenom tvrdí, že ne, protože tě chce… protože vypadáš jako jeho životní družka.

Pokaždé, když se miloval s tebou, myslel na ni.

Pokaždé, když se dotýkal tebe, dotýkal se jí.

Vůbec nechce tebe. Jsi jenom náhražka.

Jean Claude druhý, se vším všudy.

Měla bych odejít, pomyslela si ochromeně. Měla bych jít… někam. Najít si nějaké místo, kde bych si o samotě lízala rány a přemýšlela.

Odešla ode dveří a rozhlédla se po pokoji, její oči přistály na posteli. Vzpomínky na to, jak se milovali, jí ihned vyrašily v mysli, zatoužila po jeho pažích, které by ji objímaly, po jeho rtech na jejích rtech, po něm uvnitř ní…

Třeba by to bylo jiné, než s Jean Claudem. Možná…

Slovně si ulevila a mazala ke skříni najít něco na sebe. Rychle se oblékla, ještě se zastavila a roztřeseně se nadechla, a pak se rozhlédla po pokoji. Musí se dostat domů, ale neměla energii ani chuť balit. Nechám šatstvo tady, rozhodla se, stejně by mi jenom připomínalo Julia.

Vykročila ke dveřím, ale pak se zastavila. Mužští jsou v obývacím pokoji. V žádném případě nedokáže sejít ze schodů a vyklouznout ze dveří, aniž by si toho všimli.

S povzdechem se rozhlédla. Sotva jí oko padlo na tmavé závěsy na protější stěně, vyrazila k oknu a roztáhla těžkou látku. Sluneční světlo okamžitě zaútočilo na pokoj a Marguerite udělala krok vzad, zvedla oči k obloze. Slunce nad hlavou oslepovalo. Mrkla na digitální hodiny na nočním stolku, ještě nebyla ani jedna po poledni.

Není divu, že jsem vyčerpaná, moc jsem toho nenaspala, pomyslela si nepřítomně, hleděla dolů do úzké uličky za domem. Seskočit na zem bude hračka a ušetří jí to riziko, že cestou ven narazí na Julia a s útěkem pak asi bude utrum.

Ohlédla se ke dveřím ložnice, když si vzpomněla na Tinyho. Dost ji ranilo, že smrtelník, na kterého si zvykla myslet jako na přítele, nepřišel za ní nahoru, přesvědčit se, zda je v pořádku, a raději zůstal s klanem Notte. Měla pocit, jako by ji zradil.

Raději se soustředila na okno. Přestože dům byl hrozně starý, okna měl nová, vyměněná nejspíš kvůli úspoře energie. Vzala za kliku a otevřela je dokořán. Vrhla nervózní pohled na oblohu, vylezla na okno a usadila se na parapet, s nohama venku, a pak se odstrčila. Přistála na kamenné dlažbě dole, celkem hladce, kolena ohnutá, aby zmírnila dopad, a pak se začala opět napřimovat do stoje.

“Vysvětlíš to! Hned! Marguerite si zaslouží přinejmenším tohle.”

Tichá slova vyslovil Tinyho rozzlobený hlas a tak otočila hlavu a přikrčila se u zdi, protože jí došlo, že doskočila před kuchyňské okno a muži zrovna vchází do kuchyně.

A Tiny mým jménem vyslýchá Julia Notte, nespřáhl se s ním, uvědomila si. Skoro napochodovala zpátky do domu pro smrtelníka a vzala ho s sebou, ale nakonec to zavrhla. Opravdu se jí nechtělo muset opět čelit Juliovi. Zavolá Tinymu, jakmile se dostane někam, kde bude telefon, a dá si s ním rande.

Sluneční paprsky ji začaly hřát do zátylku. Rychle se vzdálila od okna a zamířila do uličky.

“Hodláš mi říci, o co tady do pekla jde?” zeptal se Tiny, vcházející za Juliem do kuchyně.

“Už jsem ti řekl, že nemohu,” zavrčel Julius, otevřel dveře mini-chladničky a hned je zase zabouchl a zaklel, když si vzpomněl, že krev je v mini-lednici v obýváku.

“Jaký nemohu, ksakru!” vyštěkl Tiny. “Vysvětlíš to! Hned! Marguerite si zaslouží přinejmenším tohle.”

“Já jakbysmet,” ponuře dodal Christian ode dveří.

“Možná je na čase,” odtušil tichým hlasem Marcus.

Julius na něj mlčky pohlédl, vzdychl a zhroutil se na židli u stolu. Chvíli mu trvalo ujasnit si kde začít, no a potom dospěl k názoru, že nejlepší bude začít od začátku a spustil: “Potkal jsem Marguerite tady v Yorku, v roce 1490.”

“Takže je moje matka,” vydechl Christian, který se zatím svezl na druhou židli.

“Ne, není,” pověděl mu Tiny omluvným tónem. “Nemůže být.”

“Je,” opravil ho Julius a smrtelník se obrátil na něj.

“Jestli se s tebou už někdy dřív setkala, proč nic neřekla? Proč jste se oba chovali, jako byste se neznali? A proč krucipísek souhlasila, že bude pátrat po Christianově matce, když je jí ona sama?” Smrtelník nevěřícně zavrtěl hlavou. “Lžeš a budeš se muset víc snažit. Jistojistě nestrávila poslední tři týdny prohledáváním archívů na pas blind, čistě pro zábavu.”

Christianovi obočí málem splynula v jedno, byl dokonale zmaten. “To je pravda.”

“Vysvětlím to, když budete oba sedět a držet klapačku,” trpělivě odtušil Julius.

Tiny se zamračil, ale šel si sednout ke stolu a jen tázavě povytáhl obočí.

Julius ho pochválil kývnutí a začal znovu. “Potkal jsem Marguerite tady v Yorku, v roce 1490. S Marcusem jsme se sem přijeli… ehm…”

“Povyrazit,” napověděl Marcus.

“Povyrazit?” užasl Tiny.

“Karbanit, hezčím holčinám prohánět sukně a krmit se z místních,” vysvětlil a pokrčil rameny. “Byli jsme mladí… ehm. Mladší.”

Julius se tomu upřesnění pousmál, ale pokračoval: “Marguerite jsem potkal hned druhou noc a s povyrážením byl ámen. Aspoň pro mě.”

Marcus při té vzpomínce zakroutil hlavou a poznamenal: “A bylo po legraci.”

“Proč si na to nepamatuje?” zeptal se Tiny, a když Julius otočil hlavu a zaškaredil se na něj, povzdechl si. “Jasně. Chápu. Žádné přerušování. Mluv dál. Budu držet pusu.”

Julius kývnul a navázal: “Lovili jsme s Marcusem, když jsme ji spatřili.”

“Lovili?”

“Hledali večeři,” vysvětlil Marcus, když Julius vzdychl, podrážděn dalším přerušením.”

“Není řeč o vysoké, že ne?” optal se suše Julius.

Marcus vážně zakroutil hlavou, a když se detektiv zašklebil, připomněl mu: “Krevní banky tenkrát ještě neexistovaly.”

“Jasně.” Povzdechl si. “Takže jste lovili a uviděli Marguerite.”

“Byla krásná,” usmál se Julius. “Měla dlouhé, vínově červené šaty s nejhlubším dekoltem, jaký si dáma mohla troufnout nosit, barevně sladěnou pelerínu a na hlavě posazený takový ten směšný, mrňavý klobouček, vyhlížel jako ptáček v hnízdečku.”

Zatímco Christian zůstal zticha, Tiny zabručel, zjevně tu okouzlující pošetilost nikdy nespatřil.

“Také byla na lovu, svou kořist již našla a odváděla ho do úzké uličky. Vyčkal jsem, dokud nedojedla, a pak jsem šel na věc.”

“A byl ztracen,” zalkal Marcus.

Julius se těm slovům pousmál, ale úsměv mu povadl, když říkal: “Prý ovdověla, před dvaceti lety, a má dospělého syna. Právě se nastěhovala k Martině, zatímco ta se odstěhovala na nějakou dobu pryč, aby zabránila riziku, že si někdo všimne jejího nestárnutí.”

“Ovdověla?” překvapeně vyhrkl Tiny.

“Její syn se jmenoval Lucern,” pokračoval Julius, ignoroval ho a tak se Tiny stáhl, ačkoli zmatek na jeho tváři nešlo přehlédnout. “Naštěstí už mu bylo sto let, když otěhotněla a čekala naše dítě, a tak nebyl problém s jeho donošením.

Oba jsme byli nesmírně šťastní. Posléze, krátce předtím, než měla porodit, dorazil posel. Můj otec pobýval na anglickém dvoře, sjednával sňatek mé sestry, Mily, s jejím pravým životním druhem, Reginaldem.”

“Býval anglický baron, myslím, že pořád ještě je,” obrátil se Marcus na Tinyho. “A Mila je zdrobnělina Camilly. Ona a Reginald jsou rodiči Danta a Tommasa.”

Když Tiny kývnul, Julius pokračoval: “Mila byla na návštěvě u mě a Marguerite, ale nyní už byla připravená připojit se k našemu otci u dvora. Marcus a já jsme ji k němu doprovodili.” Smutně potřásl hlavou. “Kéž bych tenkráte přenechal její doprovod Marcusovi.”

Tiny otevřel pusu, určitě se chtěl zeptat proč, ale Julius na otázku nečekal a navázal: “Zatímco jsem byl pryč, Jean Claude Argeneau vstal z mrtvých. Marguerite—”

“Počkat, počkat,” zaprotestoval Tiny. “Vím, že se ti přerušování příčí, ale to s Jean Claudem vysvětlit musíš. Co myslíš tím, vstal z mrtvých? Tak byl nebo nebyl mrtvý? Vy lidičky můžete umřít a vrátit se? Tomuhle fakt nerozumím.”

Julius se zamračil. “Copak ty o našincích vůbec nic nevíš?”

“Ano, ano,” odsekl Tiny netrpělivě. “Vaši předci pochází z toho, čemu se teďka říká Atlantida. Byli nadmíru vědecky vyspělí a zkombinovali nanotechnologii a bioinženýrství a vytvořili drobounké pijavice, které vegetují ve vaší krvi, všechno opravují a regenerují, takže nikdy nezestárnete ani neonemocníte. Ale spotřebují víc krve, než kolik jí tělo vytvoří, takže potřebujete krev. V Atlantidě existovaly krevní banky, ale po její zkáze byli vaši lidé nucení uprchnout a žít mezi námi ostatními, mnohem primitivnějšími, ve špíně. Ve světě bez krevních bank vás nanoboti pozměnili, takže jste pak lovili a krmili se a přežívali, na konto smrtelníků.” Odmlčel se a zvedl jedno obočí. “Správně?”

“Měl jsem na mysli uzdravování, ne naši historii,” suše opáčil Julius. “Ale nevadí, aspoň je snazší odpovědět na tvou otázku. Jean Claude údajně zahynul v bitvě u Edgecote Moor, v roce 1469, přišel o hlavu,” vysvětlil unaveným hlasem. “A žádný nesmrtelný ztrátu hlavy nepřežije, další nám už nenaroste. Marguerite, stejně jako zbytek komunity nesmrtelných, uvěřila, že Jean Claude zahynul v bitvě a je na pravdě Boží. Žila jako vdova přes dvacet let, než jsme se setkali.”

“Ale Jean Claude mrtvý nebyl?” zamračil se Tiny.

“Ne,” přitakal Julius. “Vrátil jsem se domů a zjistil, že Marguerite zmizela a zrovna jsem organizoval pátrací akci, když se Magda, její služebná, vpotácela do brány s novorozeným Christianem v náručí. Tvrdila, že Marguerite našeho syna porodila o něco dříve téže noci a dítě prý dala jí. Údajně Magdě nařídila zabít ho a tělíčko přinést ke mně domů… spolu se vzkazem, že se rozhodla vrátit k Jean Claudovi, svému životnímu druhovi, ale také pravé lásce. Prý lituje, že se se mnou vůbec kdy zahodila a už nikdy mě nechce vidět.”

Christian se na židli svezl jako hromádka neštěstí, tvář zkřivenou bolestí, zato Tinyho reakce byla naprosto opačná.

“Ne,” zahřměl a vyskočil na nohy. “Tohle se nestalo, to ani omylem. Jean Claude nebyl pravým životním druhem Marguerite, sama mi to řekla. Dělal jí z života peklo. Některé věci, které jí prováděl…” Potřásl hlavou. “A nikdy by nezabila dítě, obzvlášť ne svoje vlastní. Miluje děti. Máš špatnou ženskou.”

“Byla to Marguerite,” řekl tiše Julius, ale připustil: “Sám jsem tomu nejprve nevěřil. Myslel jsem si, že služka musí lhát, z nějakého důvodu chce mezi nás vnést nesvár. Ale oba dva jsme ji – Marcus a já – přečetli a viděli vzpomínku na Marguerite, jak jí nařizuje zabít Christiana a přinést mi ho a vyřídit tamto. My jsme to viděli.”

Tiny se zřítil na svou židli, kroutil hlavou, byl šokován, nemohl uvěřit. “Ale ona by to prostě neudělala.”

“To jsme si taky mysleli. Dokud nezavraždila služebnou,” odtušil Marcus.

“Zavraždila služebnou?” zopakoval Tiny, znovu mu hrůzou naskakovala husí kůže.

Julius jenom přikývl a pokračoval: “Srazila ji ze schodů. No a tak jsem sebral Christiana a uprchl zpátky do Itálie, aby byl v bezpečí. Nevkročil jsem do Anglie, až dodnes.”

“A pak došlo na ten malér v Kalifornii a Christian nedal jinak, než že pojede zjistit, kdo mu zabil bratrance.” Marcus se ujal vyprávění. “Věděli jsme, že to bude znamenat nějaký kontakt s rodem Argeneau a snažili jsme se mu to rozmluvit, ale když se odmítl dát zviklat a mermomocí chtěl dopadnout toho, kdo napadl Stephana, Julius mne požádal, abych ho doprovodil a postaral se o jeho bezpečí.”

Marcus se ušklíbl. “Byl jsem v šoku, když jsem se poprvé setkal s Marguerite a ona mne vůčihledně nepoznala. Myslel jsem, že je to nějaká finta a přečetl jí myšlenky, ale ona si na mě skutečně vůbec nevzpomínala,” řekl se zděšením, na které si dobře vzpomínal. Zavrtěl hlavou. “Ještě podivnější bylo, že neměla žádné vzpomínky na Julia ani na nic, co je poutalo k sobě. V Kalifornii se toho tenkrát hodně dělo, ale propátral jsem jí myšlenky, když se nesoustředila, a žádné vzpomínky, že by kdy žila v Yorku, potkala Julia nebo měla Christiana, prostě neexistovaly.”

“Jak je to možné?” Otázku otázek vznesl tichým hlasem Christian.

Julius si vyměnil pohled s Marcusem, pak vzdychl a přiznal: “S Marcusem jsme o tom diskutovali, když jste se vy dva vrátili z Kalifornie a pověděl mi všechno, co zjistil. Myslíme si, že jí vymazali paměť.”

“Přece je nesmrtelná,” namítl Christian. “Naše vzpomínky nejdou vymazat.”

“A přesto jsou pryč,” zdůraznil. “Nevzpomíná si na mne, na Marcuse a dokonce ani na dobu, když byl Jean Claude nezvěstný. Místo toho Marcus našel matné vzpomínky na cestu po Evropě během dvaceti dvou nebo tři let, kam spadá jeho smrt a náš společný život.”

“Jak?” hlesl Christian ohromeně.

“Nevíme,” přiznal s povzdechem. “Možná, že by to mohlo způsobit tři-na-jednoho.”

“Tři-na-jednoho?” zeptal se Tiny.

“Procedura, kdy se tři nesmrtelní spojí a vymažou vzpomínky čtvrté osoby,” vysvětlil Julius.

“Smrtelníka,” zamračil se Christian. “Zabere to pouze na smrtelníky. Nemůžete vymazat paměť nesmrtelnému.”

“Ale pokud říká pravdu, tak byly vzpomínky Marguerite vymazány,” podotknul Tiny a ještě dodal: “a já tomu věřím.”

Julius přikývl, rád, že minimálně detektiva nemusí přesvědčovat.

“Což,” pokračoval Tiny, “nás vede k otázce, proč by jí mazali vzpomínky na to konkrétní období, jestliže vše, cos právě vyjmenoval, dělala dobrovolně?”

“O tom právě uvažujeme,” připustil Julius. “Podle nás je jasné, že všechno není takové, jak to bylo toho času prezentováno. Musíme zjistit, co se před pěti sty lety událo doopravdy. Kdyby ještě měla neporušené vzpomínky, Marcus by je mohl přečíst, ale ona žádné vzpomínky k přečtení nemá. Takže se nám zdálo nejlepší dostat ji do Yorku a doufat, že pobyt tady v ní vzbudí nějakou vzpomínku, která rozluští zbytek, a my konečně zjistíme, co se stalo.”

Tiny přezíravě odfrkl. “Jestli nařídila zabít Christiana, Jean Claude ji při tom ovládal a přinutil ji k tomu.”

“Souhlasím,” zamumlal Julius.

“Ano?” zeptal se Christian a z výrazu jeho tváře, na které byla jasně patrná naděje, že si matka nakonec přece jen nepřála jeho smrt, Julia rozbolelo srdce.

“Ano, souhlasím,” potvrdil rozhodně. “Marguerite, kterou znám nyní je stejná žena, do které jsem se zamiloval před těmi dlouhými roky, a není to žena, která by zabila dítě, jakékoli dítě, a rozhodně ne svoje vlastní.”

“No, pak tedy—” začal Tiny, ale Julius ho přerušil.

“Jenže to nevysvětluje, proč zabila služku, která zachránila Christiana.”

“Jean Claude ji musel kontrolovat a přinutit ji to udělat jakbysmet,” pokrčil rameny Tiny, dával tím najevo, že tohle je přece jasné jako facka, ale Julius zavrtěl hlavou.

“Byla sama, když vešla do domu. Jean Claude s ní nebyl, a nedokázal by ji ovládat na dálku o nic víc, než já mohu odtud ovládat někoho venku na ulici.”

“Já sám jsem byl ovládán v Kalifornii a přinucen odemknout Vincentovy dveře někým zvenku,” podotknul Tiny.

“V tom případě se ten nesmrtelný musel dívat oknem. Musí vidět, kam tě posílá.”

Tiny se zamračil a po chvíli řekl: “Takže ten, kdo ji kontroloval, byl dnes v domě?”

Julius strnul a zíral na něj.

Tiny se mračil čím dál víc. “Viděli jste někoho? Nevzpomínám si, že bych v domě někoho viděl, ale mě mohli kontrolovat. Viděli jste někoho vy?”

“Pane Bože,” vydechl Julius, když si uvědomil, že nikoho v domě neviděl. Někdo ji musel ovládat zvenčí. Ale jak je to možné?

“Jak je možné, že ji někdo dokáže takto ovládat?” zeptal se Christian, čelo nakrabacené. “Je nesmrtelná. Nikdo by neměl být schopen ovládat ji tak dokonale.”

“Co tím myslíš?” zeptal se zvědavě Tiny.

“Je jí sedm set let,” vysvětlil Christian. “Smrtelníky a čerstvě proměněné nebo nesmrtelnou omladinu snadno ovládne kde kdo, ale čím jsme starší, tím lépe dokážeme stavět mentální hradby a chránit se. Neměla by být tak snadno ovladatelná. Lépe řečeno, Jean Claude by měl ztratit schopnost ji kontrolovat po plus mínus stech letech.”

“To už mě také napadlo,” připustil Marcus. “Trápí mě, že ji pořád tak dokonale ovládal, až do své smrti.”

“Ty ji přečíst dokážeš, Marcusi,” odtušil Tiny. “Dokázal bys ji také ovládat?”

“Ne, zkusil jsem nad ní převzít kontrolu a přinutit ji ve vlaku usednout vedle Julia, když vykročila k protějšímu stolku,” přiznal. “Ale ani nezpomalila.”

“Ale čtení ti jde celkem snadno?” Tiny se tomu pokoušel přijít na kloub.

“Čtení je o něčem jiném,” vysvětlování se ujal Julius. “Marcus a já jsme mnohem starší. Umíme přečíst většinu nesmrtelných mladších, než jsme my, když si nedávají pozor, a Marguerite byla určitě velmi roztěkaná v Kalifornii a stejně tak i tady.”

“Dokážeš ji přečíst ty?” zeptal se Tiny Julia, oči přimhouřené.

“Ne. Je mojí životní družkou,” odvětil bez sebemenšího zaváhání. “Nedokážeme přečíst životní druhy, právě to z nich dělá—”

“Já vím. Já to jen zkoušel,” přerušil ho Tiny a povzdechl si. “Čili, Jean Claude neměl být schopen ovládat ji tak dlouho, ale z nějakého důvodu to dokázal. A dneska ji někdo ovládl, ale nemohl to být Jean Claude, protože je mrtvý, že ano?”

“Před pěti sty lety byl také pokládán za mrtvého,” upozornil suše Marcus.

Tou poznámkou vykolejil jednoho každého. Tři páry očí se k němu obrátily, jako by jim navrhl ukrátit si dlouhou chvíli ryze mužskými orgiemi.

Pokrčil rameny. “No a co, je to pravda. Přece měl být mrtvý přes dvacet let, když se najednou vrátil a vyzvedl si svou manželku. A,” dodal ponuře,” tentokrát údajně zahynul při požáru. Co když nepohřbili jeho?”

“Pro Boha,” vydechl v hrůze Julius a vstal. “Není tady v bezpečí. Musíme ji vzít zpátky do Itálie.”

“Pochybuji, že někde bude v extra větším bezpečí, než je tady,” namítl Tiny. “Mimoto potřebujeme, aby se rozpomněla, a ty ji musíš udržet tady, abys jí k tomu dopomohl.”

Julius to krátce zvážil a poté zavrtěl hlavou. “V mém sídle je ochranka. Dostat se dost blízko, aby ji ovládl, tam bude pro každého obtížné. Je důležitější zajistit jí bezpečí. Všechno ostatní můžeme vyřešit později, bude-li to nutné.”

“Budeš jí muset všechno vyklopit, hned teď,” varoval ho Tiny. “Právě totiž nejspíš balí kufry a volá taxíka,” odtušil, zamračil se a položil už bůhvíkolikátou otázku otázek: “Proč jsi nám krucinálfagot všechno neřekl hned na začátku?”

Julius ten nápad ocenil odfrknutím. “To by určitě šlo jako po másle. Co jsem měl říci? Ahoj, Marguerite. Jsem jistý Julius Notte, tvůj dávno ztracený životní druh. Vím, že si na mě nepamatuješ, ale potkali jsme se před pětistovkou let, když sis myslela, že jsi vdova. Jsme životní druhové a milujeme se víc, než svůj život. Dokonce jsme se vzali a čekali naše první dítě, když se Jean Claude, tvůj manžel, který měl být dávno mrtvý, objevil. Nechala jsi mě, kvůli němu, naše dítě jsi nařídila zavraždit a pak jsi ještě zabila služebnou za to, že ho nezabila. Jo a, jen tak mimochodem, těch bratru dvaadvacet let, které jsi strávila v Evropě? Nikdy se to nestalo. A tvůj mužíček je možná pořád ještě naživu, to tak docela jistě zatím nevíme, ale vem to nešť, buďme si životním druhem a družkou, a žijme šťastně až na věky… Třeba takhle nějak?”

Tiny se ušklíbnul. “Mňo, to by fakt znělo prazvláštně, když ses tak zčistajasna zjevil v Londýně. Zvlášť poté, cos mě napadl a tak vůbec.”

“Válel ses v posteli s mou životní družkou,” odsekl Julius. “A co se týče toho tvého, hned teď jí všechno vyklopit, aťsi se mezitím stalo, co se stalo, stejně jí to bude připadat příliš přitažené za vlasy, než aby tomu uvěřila. Proto jsem se ani nepokusil jí to vysvětlovat, když se mě na to zeptala. Nikdy mi to neuvěří. Bude si myslet, že jsem cvok nebo lhář, nebo…”

“Další Jean Claude,” napověděl mu tiše Tiny, když bezmocně potřásl hlavou.

“Ano,” přitakal nešťastně Julius. “Ten bastard jí hrozně ublížil. Má problém uvěřit právě kvůli němu a já nevím, jestli naše láska postačí, aby jí pomohla překonat strach a uvěřit mně… v nás.”

Všichni ztichli jako pěny a pak Tiny opatrně navrhl: “Třeba bys ji mohl přesvědčit. Pořád je tu ta malbička u tebe ve stole, o které se zmínil Christian.”

Julius se nad tím zamyslel a zrovna uvažoval, jestli to pomůže Marguerite přesvědčit, že jeho na první pohled divoká historka je pravdivá, když se Tiny najednou narovnal, soudě dle výrazu, čímsi rozrušen.

“Byla tady Martina, když se to celé odehrálo?”

“Ne. Přece jsem ti řekl, že když jsme se setkali, Marguerite bydlela tady, zatímco Martina—”

“No jo, jasně-jasně,” povzdechl si a chvíli mlčel, než se vytasil s další otázkou: “Kde byl její nejstarší syn, Lucern?”

Julius vzdychl. “S ní, v Yorku, prvních pár týdnů potom, co se přistěhovala, ale já se s ní potkal, až když odjel. Marguerite vyslala kurýra, aby ho našel, když jsme se rozhodli vzít, jenomže tenkrát to byl žoldák a jezdil od čerta k ďáblu, a nalézt ho trvalo hodnou chvíli. Posléze jsme zjistili, že čeká Christiana a došli k závěru, že nemůžeme vyčkat jeho návratu. Co já vím, dorazil zpátky do Yorku pár dní po otcově návratu.

“Lucern býval žoldák?” Tiny nevěřil vlastním uším. “Já myslel, že píše milostné romány.”

Julius si povzdechl. “Určitě dělal leccos, Tiny, vždyť je mu přes osm set let. Když byl mladý, byl bojovník. Nyní je spisovatel milostných románů. Za pět set let bude třeba vědec. Zájmy se mění, když máš čas je pěstovat.”

“Jak jinak,” zamumlal Tiny a hned nato se zeptal: “Copak tady nebyl žádný její příbuzný, který by tě mohl podpořit?”

Julius začal vrtět hlavou a pak se zarazil. “Její švagr.”

“Lucian?” vyděsil se Tiny.

“Umí nahnat strach, což?” víceméně konstatoval Julius. “Dal mi kázání.”

“Kázání?”

“Jestli jí ublížíš, zabiju tě, něco v tom smyslu,” upřesnil Julius.

“Fakt?” Tiny se zakřenil.

Zato Julius zavzdychal. “Je to bezcitný bastard a navíc Jean Claudovo dvojče. Tak nějak si nemyslím, že se mi zrovna pohrne na pomoc.”

“Já ti nevím,” řekl najednou Marcus a Julius se na něj tázavě zadíval. “No, dvojčata sice jsou, ale Jean Claude nechal Luciana v domnění, že je mrtev, stejně jako všechny ostatní. Očividně mu nevěřil, že zachová tajemství.”

Tiny potřásl hlavou. “No a měl recht. Co já vím o té rodině, Lucian je drsňák. Tvrdé jádro, čítankový typ. Práskl by Jean Clauda radě.”

“To nemusí nutně platit pro jeho bratra a neznamená to, že mi teď pomůže,” upozornil Julius.

“Ne,” souhlasil s povzdechem Tiny.

“Myslím, že bychom problém hledání členů rodiny, kteří by mohli tvou historku dosvědčit, měli nechat být, dokud nezjistíme, jestli Marguerite nějaké další přesvědčování potřebuje,” prohlásil Christian. “Obrázek a tvé slovo by mohly stačit.”

“Myslíš?” nejistě hlesl Julius.

Pokrčil rameny. “Existuje pouze jediný způsob, jak to zjistit.”

“Pravda.” Julius vstal… a pak si zase sedl. “Co jí mám říct?”

“Prostě jí pověz všechno,” poradil Tiny. “Buď upřímný. Podpoříme tě, bude-li to potřeba. A pokud ji to nepřesvědčí, popros, ať s tebou aspoň odjede do Itálie, kde jí můžeš ukázat ten obrázek a třeba zavolat Lucianovi a přimět ho, aby tě podpořil.”

Julius přikývl, narovnal ramena a znovu vstal. Odhodlaně přešel halu, dorazil ke schodům a pak se otočil, znovu se obrátil ke schodům, pak ještě jednou zaváhal. Tohle pro něj byla nejdůležitější věc na světě. Hodlal ji prosit, aby v něj měla slepou víru. Což jí on sám dát nedokázal, před pěti sty lety. Nechtěl strávit dalších pět set let bez ní. Nechtěl ji ztratit ani na minutu. Tentokrát to musí udělat správně.

“Tati,” řekl tiše Christian, kráčející halou k němu.

Julius se na něho podíval, vděčný za záminku otálet.

“Pohni zadkem a laskavě padej nahoru, promluvit si s tou ženou. Strávil jsem půl tisíciletí bez mámy, protožes byl tehdy příliš hloupý, než aby sis s ní promluvil a zjistil, o co jde. A ona prožila stejně dlouhou dobu v manželství, které bylo peklem, ze stejného důvodu. Je nejvyšší čas dát věci do pořádku.”

No, dost k vzteku podpora, pomyslel si Julius trpce a začal se vléct do schodů. Na chodbě bylo ticho, když vyšel do patra. Přinutil se dojít ke dveřím, sáhl po klice a zaváhal. Co když to vezme za špatný konec a zase všechno zpacká?

“Běž.”

Ohlédl se přes rameno a zamračil se na syna. Christian teď stál u paty schodů, probodával ho pohledem. Julius se chtě nechtě otočil, potřásl hlavou a otevřel dveře. Nepropadl panice, když zjistil, že je za nimi prázdno. Marguerite se očividně vrátila do svého pokoje. Vzkaz zněl: Už žádné další muchlování s Vámi, pane. Asi měl čekat, že nejspíš nebude schopen vlákat ji zpátky do své postele, dokud se nedá všechno do pořádku.

Ušklíbnul se při tom pomyšlení, přešel k vedlejším dveřím, ale tentokrát nezaváhal. Doslova cítil, jak se mu Christianova korálková očka propalují do zátylku, tak otevřel dveře hned a vstoupil. Rozhlédl se, i tato místnost byla prázdná.

Podíval se do otevřených dveří koupelny a pak zkontroloval ještě poslední ložnici, přestože neměla důvod tam být. Samozřejmě, taky že tam nebyla. Marguerite zmizela.

Marguerite vykulila oči na ty hordy lidí před sebou, když se zastavila u ústí uličky. Vedla na frekventovanou ulici plnou kupujících, kteří pospíchali sem a tam. Naivně se domnívala, že ulice v noci jsou rušné, jenomže to nebylo nic ve srovnání s masou lidstva, kterou měla před sebou nyní. V duchu poděkovala osudu, celá ráda, že normálně vychází jenom v noci. Tohle je šílené.

Nepříjemně si vědoma slunce nad hlavou, se přinutila pohnout a vplout do davu. Chřípí se jí chvělo, když se kolem ní dav sevřel ze všech stran. Nyní, jakmile se ocitla mimo dům, si začínala uvědomovat potřebu krve. Včerejší noční útok na ní napáchal velké škody a při hojení se spotřebovalo hodně krve, a přestože ji Julius tenkrát nakrmil několika sáčky, věděla, že po probuzení si měla dát další tři nebo čtyři. Nedala si ani jeden. Což teď bude problém.

Už na to doplácela, v žaludku se začaly ozývat křeče.

V duchu si povzdechla. Srdce má zlomené a je hladová upírka obklopená několika stovkami, či dokonce tisícovkou, živoucích, dýchajících krevních sáčků na nožičkách. Cítila, jak se jí zuby v puse posouvají, sotva ji ovanul jejich pach.

S pocitem lišky vhozené doprostřed kurníku, silou vůle zatáhla tesáky do dásně a vyrazila po ulici, při tom dělala, co mohla, aby se okolo lidí proplétala a vyhnula se fyzickému kontaktu. Bohužel, jim na tom zdá nezáleželo. Každou chvíli o ni zavadili, vrazili do ní nebo strčili. Osobní prostor tady zřejmě není v módě, pomyslela si naštvaně, odolávajíc nutkání popadnout prvního vypaseného smrtelníka, který půjde okolo, a odtáhnout ho do nejbližší úzké uličky a dát si zákusek. Musím odtud pryč.

K velké úlevě Marguerite začal dav řídnout, když došla na konec ulice. Vymotala jsem se z centra města, došlo jí a zastavila se, že se porozhlédne. Silnice zde byly širší, umožňovaly projíždění aut, a první věc, kterou uviděla, byla řada taxíků u stanoviště. Oddechla si úlevou, doběhla k prvnímu v řadě a naskočila na zadní sedadlo.

Zabouchla za sebou dveře, mrkla dopředu a zamračila se, když si uvědomila, že tam cosi schází. Šofér. Otočila se na sedadle, hleděla ven, dokud neuviděla pohledného mladíka odpoutat se od skupinky mužů shluklých u třetího auta. Kývnul na ni, když utíkal k taxíku a Marguerite se konečně pohodlně usadila.

Pozorovala jeho krk, jak usedal dopředu, na místo řidiče, a zamrkala, když jeho hlas zazněl z reproduktoru interkomu mezi sklem oddělenou přední a zadní částí kabiny vozu.

“Kampa’ to bude, lásko?”

Marguerite zaváhala a poté se zeptala: “Mohu odletět z Yorku do Kanady?”

Zavrtěl hlavou a otočil se na sedadle, mrknul na ni přes sklo. Jeho úsměv pookřál, jak tak po ní zaujatě klouzal pohledem. “Je mi líto, lásko. To chce ňáký mezinárodní letiště. Nejbližší je—”

“Odvezte mě na nádraží,” skočila mu do řeči. Bylo jí šuma fuk, kde je nejbližší mezinárodní letiště. Nemůže-li letět z Yorku, vrátí se do Londýna a poletí odtam. Hlavně už chtěla konečně vyrazit. V taxíku to sice bylo lepší, než venku, jenomže okna neměla roletky a slunce na ni pořád dosáhlo. Čím dříve bude někde uvnitř, tím lépe.

Šofér se s kývnutím obrátil čelem dopředu a nastartoval.

Marguerite si všímala, že mu oči opakovaně utíkají k jejímu odrazu ve zpětném zrcátku a bedlivě si ji prohlíží, ale nepromluvil. Ona sama se soustředila na opálenou kůži jeho krku pod nakrátko ostříhanými tmavými vlasy. Měla hlad a ne na jídlo. Křeče byly čím dál neodbytnější a bolestivější.

Ucítila, jak se jí zuby opět žádostivě vysouvají a jazykem si olízla špičku jednoho z nich, při tom hypnotizovala mužův krk. Na mysli jí vytanul obraz, jak se předklání a noří mu tesáky do hrdla. Jasně, udělat to nemohla, mezi nimi byla skleněná bariéra, jenomže tu vizi tohle nezastavilo, přehrávala se jí v hlavě pořád dokola, spolu s představou úlevy, kterou by zakusila, kdyby se zakousla. Bolelo by to méně a halasná žádost by se zredukovala na o něco méně zoufalé hučení. Jediné, co musí udělat je—

“A jsme tady.”

Zamžourala a vyhlédla z okna na lidí procházející sem a tam dveřmi, před kterými zastavil. Nádražní stanice města York. Představa, že bude muset kráčet davem, když je v takovémto stavu, byla děsivá.

“Bude to—”

Řidičova slova vyzněla do ztracena, jakmile se Marguerite obrátila a vklouzla mu do mysli. Otočil se na sedadle, zařadil a zase vjel na silnici, odvážel je od shonu a ruchu města do nějaké klidnější ulice. Zajel na parkoviště a zaparkoval, vystoupil z auta a zalezl si dozadu. Výraz měl dočista prázdný, když usedal na sedadlo vedle ní.

Neztrácela čas. Poposedla, vylezla si mu na klín tváří k němu, kolena na sedadle vedle jeho boků. Naklonila hlavu na stranu a vnořila mu zuby do krku. Tělo řidiče ztuhlo a škubnul sebou, když mu tesáky propíchla kůži, ale pak zasténal vzrušením a zvedl ruce, chytil ji za boky, když se s ním začala dělit o slast a úlevu. Zavřela oči, povzdechla si a ignorovala, jak ji mačká, tiskne na sebe, soustředila se na krev vtékající jí do těla, zmírňující bolest.

12. KAPITOLA

“Myslel jsem, že mi dovolíš koupit ti drink?”

Marguerite se suše zasmála rozjařenému postesknutí muže, kterého vedla za ruku, a ubezpečila ho: “Jistěže ano.”

“Well, odpusť, že to říkám, lásko, ale když odvedeš muže sem, nemůže ho nenapadnout, že máš choutky na něco onačejšího, než na panáka.”

“A co ten muž na to?” zeptala se pobaveně, pustila jeho ruku a otočila se, pro změnu ho chytila za kravatu, to už couvala do tichého koutku místnosti s bezpečnostními schránkami. Nebyl první, koho sem za poslední půlhodinu vlákala.

Pomyslí si, že jsem upírka, co se pustila z otěží, posmívala se v duchu sama sobě. Už je to dlouho, co se naposledy musela krmit z paznehtu. Zapomněla, jak vzrušující to může být. Vybrat si kořist, pronásledovat ho, při tom mu vnuknout myšlenku, že naopak on pronásleduje ji, poté ho vlákat do temného nebo opuštěného kouta a…

“Pomyslí si, že je zkurvysyn, na kterého se usmálo štěstí,” přiznal obětní beránek, hlasem hlubokým a ochraptělým, když zády narazila do schránek.

Se smíchem mu přejela rukou po hrudi, za vázanku si přitáhla jeho hlavu a zašeptala: “Chceš, abych ti prozradila jedno tajemství?”

Na tváři mu vykvetl líný úsměv. “Jen do toho, povídej.”

Usmála se. Stoupla si na špičky, aby dosáhla k jeho uchu. Okamžitě ji sevřel v náručí, jeho ruce jí začaly osahávat.

“Mám hlad,” zašeptala Marguerite. Cítila, jak se jeho ruce zmateně zastavily, pak ji stiskly, když mu vnořila zuby do krku. V příštím okamžiku zasténal a přitáhl ji k sobě, mačkal se na ni tělem, zatímco ona se krmila. Byl to šestý muž, kterého kousla, po taxikáři. Od každého si vzala jenom trošku, ale moc ráda by si vzala víc, potřebovala to. Našinci se směli krmit ze smrtelníků, když došlo na nejhorší, a tohle rozhodně byl stav nouze. Bohužel, nádraží v Yorku mělo prosklené stropy a ať šla, kam šla, slunce ji pronásledovalo. Vážně pochybovala, že to ve vlaku bude lepší, se všemi těmi okny. Dneska zřejmě slunci neunikne a mohla jenom doufat, že to nezvoní umíráček cestě, kterou má před sebou.

Jasně, aspoň jedna věc jí vyšla. Půjčila si telefon od prvního dárce krve a zavolala Tinymu, zastihla ho o samotě a nikdo z klanu Notte si toho nevšiml. Vytratí se z domu a vezme si taxi na nádraží. Odjedou spolu vlakem zpátky do Londýna a pak odletí domů do Kanady. Celá tato epizoda jejího života se uzavře, bude to za ní a před ní bude strastiplná pouť za zapomněním.

“Furt nejseš hotová? Začíná mne nudit přihlížet, jak ti mačká zadek.”

Marguerite při těch ostrých slovech strnula, vytřeštila oči na rozzuřeného Julia Notte. Zpanikařila, naštvala se, ale obě emoce rutinně ovládla a soustředila se na vyprošťování zubů a myšlenek z muže, ze kterého se krmila, poté svůj zákusek pustila a poslala svou cestou, celý incident byl z jeho paměti vymazán.

Soustředila se na něj, dokud nezmizel z dohledu, nato se otočila k Juliovi.

“Co tady děláš?” ucedila.

“Hledám svou životní družku,” odsekl.

“No tak hledej dál,” doporučila mu mrazivým tónem a obrátila se, že půjde do nádražní haly.

“Netřeba, našel jsem ji,” řekl Julius, držel s ní krok a chytil ji za ruku.

“Promiň, já nejsem tvá životní družka, já jenom vypadám jako ona,” řekla, vykroutila se mu a sarkasticky dodala: “Mám to ale kliku. Musím mít nejběžnější obličej v dějinách. Prvně Jean Claude a teď ty.” Najednou zmlkla a zamračila se na něj. “Cos udělal Tinymu? Předpokládám, žes ho přečetl a zjistil, že jsem tady.”

“Ne. Řekl mi to sám.”

Leknutím vykulila oči, poté je přimhouřila a zasyčela: “Lháři.”

“Nelžu,” opáčil tiše Julius. “Tiny mi to řekl, je tady a hledá tě, stejně tak Marcus a Christian. Rozdělili jsme se, abychom prohledali nádraží, když jsme tě nenašli v obchodě, kde ses s ním měla sejít.”

Potřásla hlavou, otočila se k odchodu a on řekl: “Marguerite, jsem tvůj životní druh a ty má družka. Nedokážu tě číst ani ovládat. Zrovinka teď bych si moc přál to umět,” zamumlal. “Z fleku bych tě ovládl a odvedl k prvnímu taxi, co bych našel a naplácal ti na holou, že na sebe necháš sahat ty špinavé staříky.”

“Špinavé staříky?” vykřikla, otočila se na kramfleku, nevěřila vlastním uším. “Byl to obchodník, v obleku, ostříhaný a oholený, kluk jako lusk. Nebylo mu víc, než sedmatřicet, zatraceně, byl mnohem mladší, než ty.”

“Ale vypadal starší,” nadutě opáčil Julius. Ale už se nezdál tak nad věcí, když dodal: “a je to smrtelník. Nejspíš má nějakou nemoc.”

Marguerite koukala na jeho rozladěnou tvář a zvolna jí začínalo svítat. On žárlí. Jean Claude nikdy nežárlil. Naopak. Užíval si pohled na ni, jak hoduje na smrtelnících mužského pohlaví. Vlastně ho podezírala, že by rád přihlížel, jak dělá víc, než jen to, a pouze pro Boha doufala, že nikdy nepřevzal kontrolu a nedonutil ji k tomu. Jestli ano, nechtěla to vědět.

“Prosím, Marguerite,” hlesl Julius. “Jenom pojď se mnou a dovol mi vysvětlit, jak to vlastně je.”

Nejistě přešlápla z nohy na nohu, bylo to lákavé, vlastně velmi lákavé. Toužila po tom, aby dokázal všechno vysvětlit a zahnat její obavy a strach. Nechtěla ho ztratit, ale strach a hrdost ji donutily zavrtět hlavou a otočit se k odchodu. “Musím na vlak do Londýna.”

“Dobrá, jedeme tam také, doprovodíme tě,” a vzal ji pod paží.

“Nechci žádný doprovod,” prohlásila, snažila se mu vykroutit.

“Máme krev.”

Okamžitě toho nechala.

“Dobrou, čerstvou, čistou krev. Spoustu sáčků. Nebudeš muset lovit.”

Ve skutečnosti o sáčkovanou krev vůbec nestála. Lovení ji vlastně bavilo, jenomže ta krev by jí mohla pomoci zachovat si tvář, takže to nebude vypadat, že se poddala z nějakého jiného důvodu. Rozhlédla se, mířil k nim Christian s Marcusem. Jeden přicházel zleva, druhý zprava a pak zahlédla i Tinyho, pelášil k nim rovnou za nosem. Na první pohled bylo jasné, že ho nikdo nekontroluje, ani nedrží proti jeho vůli. Zamračila se. Zamyslela se, jestli Julius skutečně říká pravdu. Nepřešel Tiny na druhou stranu?

Pevně rozhodnutá to zjistit se mu vkradla do mysli, jen na chviličku, vnímala jeho úzkost a strach, že se na něj bude zlobit, ale také jistotu, že má dát Juliovi šanci. Myslel si, že je to v jejím nejlepším zájmu. Lépe řečeno, bál se, že je to jediný způsob, jak ji ochránit před…

“Jean Claude?” zašeptala zmateně, sotva mu to jméno vyčetla z mysli, a pak vykřikla, protože Julius ji najednou popadl a přehodil si ji přes rameno. O zlomek sekundy později už ji závratnou rychlostí odnášel nádražní stanicí.

“Julius měl na srdci hlavně tvoje dobro.”

Marguerite přestala přecházet jako tygřice v kleci a zamračila se na Tinyho. Detektiv seděl na posteli, ostražitě ji pozoroval, což dělal od chvíle, kdy před několika minutami vešli do jejího pokoje.

“Tiny,” pronesla pomalu, s pečlivou výslovností někoho, kdo je přesvědčen, že mluví s momentálně zaostalým, “on mne unesl.”

“Ne, neunesl,” bryskně oponoval detektiv.

Odfrkla si a vyklenula jedno obočí. “Čapl mě, hodil přes rameno a proběhl nádražím, jako kdyby prchal z hořící budovy.”

“Ano, ale—”

“A pak,” nemilosrdně ho přerušila, “běžel dál a dál, až zpátky sem do domu, se mnou hozenou přes rameno, jako nějaký pytel brambor. Jsem si jistá, že všichni zírali… i když tohle vlastně jistě nevím, protože jsem nic neviděla skrz sukni, co mi přepadla přes hlavu,” dodala kysele. “Můj zadek musel vypadat jako měsíc v úplňku, vycházející mu nad ramenem, v těch bílých krajkových kalhotkách, co mám na sobě. Díky Bohu, že jsem si nevzala tanga.”

“Máš moc pěkné kalhotky,” pochválil ji na uklidněnou. Když ho za to probodla pohledem, polekaně vyvalil oči na hrozivý výraz její tváře a rychle řekl: “Zahlédl jsem je jenom na vteřinku, když tě zvedal nahoru. Pak už jsem utíkal daleko vzadu. Přestože nesl tebe, byl nadlidsky rychlý a já mu nestačil,” zabručel roztrpčeně. “Marguerite, leží mu na srdci tvoje blaho a nebyla jsi unesena, fakt ne.”

“Jsem přesvědčená, že definice únosu zní zhruba takto. Zmocnit se někoho násilím a věznit ho proti jeho vůli a já tady rozhodně jsem nedobrovolně.”

“Ano, ale vím jistě, že by tomu tak nebylo, kdybys mu prostě dovolila to vysvětlit.”

“Nevím nic o tom, že by mi nabízel nějaké vysvětlení,” odsekla.

“Protože hned, jak tě postavil tady v domě na nohy, vystřelila’s nahoru a hurá rovnou sem… a pak jsi začala ječet a házet po něm, co ti padlo pod ruku, když za tebou přišel,” uvedl to na pravou míru podrážděným hlasem.

“Byla jsem naštvaná,” vyštěkla.

“Ano, já to vím a on taky, proto odešel a nechal tě na pokoji, aby ses uklidnila.”

“Jsem klidná,” zavrčela.

Tiny jenom našpulil rty, v tomto ohledu měl své pochyby. “Koukni, nebyla jsi unesena. Dveře ložnice nejsou zamknuté, můžeš vyjít z pokoje, kdykoli se ti zachce.”

“A jestli se pokusím odejít z domu?” optala se prohnaně.

“Patrně se tě pokusí zastavit,” připustil Tiny. “Ale přesvědčováním. Nechtěl tě unést. Když jsi vyslovila jméno Jean Clauda, pomyslel jsi, žes ho zahlédla v davu a jenom se tě snažil před ním ochránit. Vezmi toho chlapa na milost, Marguerite. Miluje tě.”

Hořce zkroutila rty. “Nemiluje. Nemůže. Stěží se známe.”

“Hodláš mi snad tvrdit, že ty sama ho nemiluješ jakbysmet? Protožes vypadala po čertech šťastně, den či co.”

“Jak už jsem řekla, stěží ho znám, Tiny,” opáčila netrpělivě. “Nemohu ho milovat. Je to jenom zaprásknutí.”

“Zaprásknutí?” zopakoval nechápavě.

Vzdychla. “Pobláznění?”

“Aha, myslíš zabouchnutí?” došlo mu.

Otráveně mávla rukou. “Zaprásknutí, zabouchnutí, to máš prašť jako uhoď.”

“No, vlastně ne. Chci říci, můžeš prásknout nebo bouchnout dveřmi, ale prásknout někoho neznamená to samé, jako ho bouchnout. Je to—”

“Tiny,” přerušila ho zostra.

“Jasně. O tohle momentálně nejde,” zamumlal a odkašlal si. “Podívej, prostě mu dovol všechno vysvětlit, jo?”

“To nemusím.”

Protočil oči ani jeho trpělivost nebyla bezmezná. “Vím, že nemusíš, ale jako dospělá osoba bys—”

“Tiny,” znovu mu skočila do řeči. “Nejsem dětinská, měla jsem na mysli, že nemusím, protože jsem už všechno vyčetla z tvé hlavy.”

Vytřeštil oči, nevěřil vlastním uším. “Hned toho nech!”

Marguerite si povzdechla a unaveně se natáhla na postel vedle něj, neomlouvala se, když říkala: “Musela jsem zjistit, zda jsem se nespletla, když ti věřím. Musela jsem si být jistá, žes mne nezradil. Koneckonců, podle všeho ses dal do holportu s nepřítelem.”

“Nezradil jsem tě,” odsekl.

“Já vím.” Otevřela oči právě na tak dlouho, aby nahmátla jeho ruku a pohladila ho po ní, pak je zase zavřela a dodala: “Inu, aspoň ne záměrně. Vím, že skutečně věříš té jeho nesmyslné povídačce.”

“Není nesmyslná,” odtušil Julius tichým hlasem.

Marguerite vytřeštila oči a vyletěla do sedu při pohledu na smrtelně vážně se tvářícího Julia, stojícího před ní. Neslyšela ho vcházet do pokoje, ten chlap chodí tiše jako zloděj, což je fakt trefné, usoudila v duchu, protože mi ukradl srdce. Vsedě měla oči v úrovni jeho pasu a okamžitě spatřila sáčky krve, které nesl. Určitě to má být olivová ratolest na usmířenou, pomyslela si, ignorujíc hlad, který v ní okamžitě ožil. Potřebovala krev, ale byla příliš paličatá, aby ji od něho přijala. Místo toho silou vůle odvrátila hladové oči od pytlíků a přistihla se, že mu zírá na zip. Zamračila se, moment zvažovala ho tam praštit, nakonec vstala a rychle se klidila co možná nejdál od něj a obou pokušení.

“Je to nesmysl,” zamumlala. “Podle toho, co jsem vyčetla z Tinyho myšlenek, jsi mu pověděl, že jsme se setkali už dříve.”

“Setkali.”

“Nesetkali,” kontrovala energicky. “Pamatovala bych si to. A rozhodně bych si pamatovala, kdybych porodila Christiana.”

“Ty—”

“A co se týče příkazu ho zabít— Bezbranné maličké miminko?” zeptala se nevěřícně a pak tvrdošíjně zavrtěla hlavou. “To ani omylem.”

“Souhlasím,” pohotově přitakal Julius a šel položit sáčky na prádelník vedle ní. “Ani my si nemyslíme si, že bys to udělala. Přinejmenším ne o své vůli… ne, pokud by tě nikdo nekontroloval.”

Rozhořčeně mlaskla a zavrtěla hlavou. “V žádném případě bych nezapomněla dvacet let života, o nalezení životního druha a porodu nemluvě. Vím jistě, že ani není fyzicky možné, aby nesmrtelný—”

“Vím, že je těžké tomu uvěřit. Samotnému mi to dalo zabrat, ale my dva jsme se už setkali a zjistili, že jsme životní druhové a všechno se to stalo.” Když zase začala vrtět hlavou, povzdechl si a zeptal se: “Jedno mi ale řekni, kdyby bylo možné vymazat paměť nesmrtelnému, byl Jean Claude ten typ člověka, který by toho byl schopen?”

Marguerite uhnula očima, rty stisknuté do tenké čárky. Po chvilce přiznala: “Kdyby se mu to hodilo do karet, ano.”

“Takže—”

“Kdyby to bylo možné,” přerušila ho pochmurným tónem. “Ale ono to není možné. Nesmí být.”

Uslyšela ve svém hlase zoufalství a prudce se odvrátila, skousla si ret, až to zabolelo. Pravdou bylo, že nechtěla, aby to bylo možné. Nechtělo se jí uvěřit, že ztratila něco tak cenné a byla přinucena nařídit smrt vlastního dítěte.

Otočila se zpátky k němu. “A je-li to všechno pravda, kdo se mne tedy od Londýna pokouší zabít? Říkal jsi, že si myslíš, že rodina Christianovy matky. Být pravda, co tvrdíš, byla by to moje rodina a nikdo z mé rodiny by se mne zabít nesnažil.”

“Jean Claude m—”

“Jean Claude je mrtev,” odsekla vzteky bez sebe.

Julius chvíli mlčel a poté se otázal: “Kdo jiný, krom Jean Clauda, tě dokáže ovládat?”

Při zdánlivé změně tématu vykulila oči, ale prohlásila: “Nikdo. Jedině on. Díky Bohu,” dodala šeptem.

“Ale Marguerite, dneska ráno—” začal Tiny, jenže hned zase sklapl, když po něm Julius křísnul pohledem.

Obezřetně těkala očima z jednoho na druhého. “Co dneska ráno?”

“Prostě mi to vyčte z hlavy,” zabrblal Tiny omluvným tónem k Juliovi.

Marguerite se na něho obrátila, přesně tohle měla v plánu, když Julius vyštěkl. “No tak mysli na něco jiného, ksakru.”

Zamračila se, protože Tiny začal v duchu recitovat Tři slepé myšky…

Tři slepé myšky… tři slepé myšky…

Koukej, jak peláší! Koukej, jak peláší!

Tři slepé myšky… tři slepé myšky…

Koukej, jak peláší! Koukej, jak peláší!

Přiběhly za moc hodnou, přiběhly za moc hodnou,

babičkou, babičkou.

Ušmikla jim ocásky, ušmikla jim ocásky,

kudličkou, kudličkou…

a pak to vzdala, jen lehce pokrčila rameny. “Prostě si počkám a přečtu ho, až nebude dávat pozor.”

Julius zavzdychal a prohrábl si rukou vlasy. “Leda tě to zbytečně rozruší.”

Prudce se k němu otočila. “Je mi sedm set let, Julie. Rozhodovat, co je pro mne nejlepší, ti nepřísluší o nic víc, než kdysi Jean Claudovi.”

“Máš pravdu, omlouvám se,” vyhrkl, vypadal poněkud v šoku, došlo mu, že přesně to dělal. Potřásl hlavou, vzdychl a spustil: “Co si pamatuješ z dnešního rána tady v domě?”

Marguerite nakrabatila čelo. “Vzpomínám si na probuzení v obývacím pokoji. Ležela jsem na gauči a Tiny stál ve dveřích, koukal ven. Vstala jsem a došla až k němu a uviděla tebe a Christiana a Marcuse na schodech a uslyšela, o čem se bavíte.”

Julius přikývl a pak položil otázku otázek. “Jak ses dostala na gauč?”

Nechápavě na něho zírala a poté začala kroutit hlavou, celá popletená.

Znovu přikývl, jako by takovou reakci čekal, a zeptal se: “Na co si vzpomínáš předtím, než ses probudila na gauči?”

“Na minulou noc,” odříkávala pomalu. “Šli jsme na představení, pak do restaurace. Na dámách mě přepadli a probrala jsem se v posteli s tebou. Vykládali jsme si a… no…” mrkla na Tinyho. Smrtelník se křenil jako obecní idiot. S povzdechem navázala: “Potom jsme si dál povídali a nakonec jsi mi dal svoje tričko, abych si mohla zajít do koupelny, a když jsem se vrátila, šli jsme spát.”

Přikývl. “Pamatuješ si všechno… z minulé noci. A pak přišlo ráno.”

Zamračila se. “Mám pocit, že jsem jednu chvíli vstala, chtěla jsem krev. Ale byla jsem příšerně ospalá a nepamatuji si, jak jsem se dostala na gauč…” Nejistě potřásla hlavou. “Uložila jsem se dole na spaní?”

“Mohu ti říci jenom to, co vím,” odtušil. “Ráno jsem se probudil něco málo před obědem a tys už byla pryč. Dožralo mě to,” přiznal. “Vstal jsem, že tě půjdu hledat. Když jsem vyšel z pokoje, uslyšel jsem Tinyho, jak se tě ptá, zda jsi v pořádku. Podíval jsem se dolů ze schodů a uviděl tě vycházet ze dveří. Měla jsi namířeno ven, na sobě jenom moje triko.”

Nedůvěřivě vytřeštila oči, ale pokračoval: “Tiny ti vstoupil do cesty a tys ho zvedla a hodila na zeď.”

“Cože?” vyhrkla, očima střelila po Tinym, kýval, že je to pravda.

Když se otočila zase na Julia, navázal: “A pak jsi vyšla ven na sluníčko, pouze v mém triku. Vyběhl jsem za tebou.”

“Nahej,” upřesnil Tiny, očividně rozhodnut postarat se, že pochopí, jak se pro ni obětoval.

Julius ho ignoroval. “Vzal jsem tě do náruče a odnesl dovnitř a uložil na gauč. Proto ses tam probudila. Jakmile jsem tě uložil, přetáhl jsem přes tebe deku a utíkal nahoru, vzít si kalhoty, a v té chvíli si mě vzal na paškál Christian. Zbytek znáš.”

“Je to pravda, Marguerite,” ozval se tichým hlasem Tiny. “Každé slovo, co právě pronesl, je pravda. Prostě jsi vykráčela ven na ulici, v tričku. Ale nebyla jsi to ty. Tvář jsi měla prázdnou, naprosto bez výrazu. Někdo tě ovládal.”

Marguerite se unaveně opřela o prádelník za sebou. Tyhle novinky ji omráčily. Nikdo jiný, než Jean Claude, nad ní nikdy kontrolu nepřevzal, a ona si naivně myslela, že není možné, aby to svedl kdokoli další. Uklidňovala sama sebe, že to dokázal pouze proto, že byl tak starý a proměnil ji, ale totéž nyní udělal někdo jiný. Nebo je Jean Claude naživu, jak se zřejmě domnívá Julius.

Nevěděla, co z toho je horší. Jestli fakt, že ji někdo jiný může ovládat stejně jako Jean Claude, nebo že by mohl být stále naživu.

“Je mi moc líto, že jsem ti všechno nepověděl hned na začátku, Marguerite,” řekl Julius, pokrčil rameny a zdůraznil: “Ale posuď sama, vidíš, jak je pro tebe těžké to akceptovat, když už víš, že jsme praví životní druzi. Umíš si představit svou reakci, kdybych ti to vyklopil hned tu první noc, kdy jsme setkali?”

Měla bych ho za cvoka, přiznala si v duchu Marguerite.

“Nevím, jak tě přesvědčit, že mluvím pravdu. Doufal jsem, že pobyt zde v Yorku, kde jsme se setkali a prožili tu kratičkou dobu, kdy nám bylo dopřáno být spolu, ti pomůže vzkřísit vzpomínky, ale…” Nešťastně pokrčil rameny.

“Přece máš ten portrét,” napověděl Tiny.

“Ano,” hlesl Julius a hned Marguerite objasnil: “Portrét je v mém psacím stole v Itálii, je to ten, o kterém jsi slyšela mluvit Christiana. Jsi na něm ty. Je to jeden ze dvou tvých portrétů, které jsem toho roku objednal. Jeden veliký obraz, ten měl viset nad krbem, a jednu miniaturu, namalovanou tak, abych ji mohl vozit s sebou, když budu na cestách. Velká malba ze zámku zmizela spolu s tebou. Když jsem se vrátil, zjistil jsem, že tam nejste jedna jako druhá, ale miniatura cestovala se mnou a tak ji pořád mám.

Rád bych, abys se mnou odjela domů do Itálie a podívala se na ni. Tak jako tak tam budeš ve větším bezpečí. Můj domov má prvotřídní zabezpečovací systém včetně plotu s ostnatým drátem pod proudem. Což by mělo pomoci zabránit komukoli dostat se příliš blízko, tak blízko, aby tě mohl kontrolovat,” dodal tiše.

Marguerite se ošila. Tolik ji lákalo mu uvěřit. Zdálo se jí, že Julius je upřímný, a kdyby mu uvěřila, mohla by ho získat nazpět, ale uvěřit bylo tak těžké. Jak by mohla zapomenout? Jak by mohly být její vlastní vzpomínky falešné?

“Proč by se mi o tom Lucern nikdy nezmínil?” zeptala se najednou. “Musel tam být, tehdy mu bylo kolem stovky. On—”

“Vyslala jsi muže, aby ho hledali, když jsme se my dva rozhodli vzít, ale vrátil se, až když bylo po všem, a tys už zase byla s Jean Claudem,” odtušil Julius. “Nevím, co mu tehdy kdo navykládal, ale nám dvěma osud nedopřál šanci se setkat.”

Marguerite by synovi nejraději rovnou zavolala, a přinutila ho vyklopit všechno, co ví, ale toulal se bůhvíkde, se svou Kate, a díky tomu pitomému, špinavému londýnskému pobertovi, nemá číslo jeho mobilu.

“Setkal jsem se s Lucianem,” zčistajasna vyhrkl Julius.

Marguerite málem uletěla hlava. “S Lucianem?”

“Ano. Podle všeho tě dost často navštěvoval, po Jean Claudově smrti. Ví o nás dvou vše a věděl, že jsme byli v očekávání,” ujistil ji a dodal: “Nevím jistě, zda to přizná, jelikož to na jeho bratra vrhá černé světlo, ale mohl by.”

“Zavolejme mu hned teď,” zahřměl Tiny, to už vstával, celý rád, že se celá věc konečně pohne kupředu.

Marguerite přikývla. Ulevilo se jí. Minutu od minuty byla čím dál zmatenější a frustrovanější, napůl všemu věřila, napůl ne. Ale jestli o tomhle všem ví Lucian, v celé věci by mohlo být jasno během pár minut.

“Vem si můj mobil,” vybídl ji Julius, už přístroj vytahoval z kapsy a podával jí ho.

Vzala si telefon, namačkala číslo, vděčná, že je zná nazpaměť. Zvedla si ho k uchu, napjatě poslouchala vyzvánění, očima sledovala Julia, jak si jde sednout do nohou postele. Vypadal krapet nervózně, ale ne nějak extrémně nervózně.

Ztuhla a odvrátila se od něj, když telefon někdo vzal, ale hned zase zvadla, když ji záznamník informoval, že Lucian & Leigh nejsou doma a prý to má zkusit později. Chvilenku si vychutnávala pocit příjemného překvapení, že se z Luciana a Leigh očividně vyklubali životní druhové, problémy vyřešili a klape jim to. Měla z těch dvou dobrý pocit od chvíle, kdy jí Lucian kvůli té ženě zavolal, a teď byla šťastná za ně, ale momentálně by byla mnohem šťastnější, kdyby mohla mluvit s Lucianem.

Pohlédla na hodiny na nočním stolku, zatímco poslouchala instrukce, jak zanechat vzkaz, a vzdychla, když uviděla, že jsou dvě odpoledne. Čili doma devět ráno a Lucian během dne telefon nezvedne ani za nic. Na spaní ho vypíná. Má jeden mobil, který nechává ležet u postele, kvůli urgentním záležitostem rady. Ten bere i ve dne. Bohužel, číslo na tento mobil z hlavy neznala. Nepotřebovala je, v akutní nouzi se moc často neocitala a měla je uložené jak v telefonu doma, tak v mobilu.

“Luciane,” řekla unaveně, když zaznělo pípnutí. “Moc bych si přála, abys tam byl. Potřebuji tvou pomoc. Zkusím to ještě jednou, později.”

Zaklapla telefon a obrátila se k mužům, všimla si, že Tiny s Juliem vyhlíží stejně zklamaně, jak se ona cítila. Začala natahovat ruku, chtěla telefon vrátit Juliovi, a pak se zarazila, něco ji napadlo. “Martina.”

Julius zavrtěl hlavou. “Nikdy se mi nepoštěstilo se s ní setkat. Bydlela jsi v jejím domě, zatímco ona musela pryč. Nemohla se vrátit ze strachu, že ji někdo pozná a pozná, že nestárne.”

“Ano, ale aspoň mi může říci, jestli jsem doopravdy žila tady v Yorku, že ano?” trumfovala Marguerite. “A tak se aspoň dozvím, jestli jsem přišla o nějaké vzpomínky, že ano?”

Vykulil oči a konečně se usmál. “Ano, to ano.”

S úsměvem na rtech Marguerite otevřela mobil, namačkala informace a požádala o číslo hotelu Dorchester v Londýně, mimoděk zaregistrovala, že Julius začal přecházet tam a zpět, a Tiny jakbysmet. Cítila, jak napětí v místnosti narůstá.

Když jí číslo bleskem nadiktovali, rychle zavěsila a namačkala je, při čekání si začala netrpělivě bubnovat prsty volné ruky do nohy. Vydechla úlevou, když telefon vzal kdosi s veselým ženským hlasem, který ohlásil, že se dovolala do hotelu. Marguerite požádala o Martinin pokoj, čekala, v telefonu to cvakalo, a pak skoro zasténala, když uslyšela další nahraný hlas. Samozřejmě, Martina požádala, aby ji nerušili během dne, když spí, a všechny hovory byly přesměrovány do hlasové schránky.

Tentokrát se ani nenamáhala zanechat vzkaz, jen podrážděně zaklapla telefon. “Budu muset počkat do soumraku a zkusit to znovu.”

Chvíli všichni mlčeli, a pak si Julius povzdechl a řekl: “Vypadáš vyčerpaně. Co kdyby sis dala trochu krve a šlofíka?”

Marguerite zaváhala. Byla vyčerpaná, ne, že ne. Ráno naspala s bídou pár hodin, než se semlelo to všechno. A rozhodně potřebovala krev. Rezignovala a kývla na souhlas.

Místo, aby se mu ulevilo, že se tak rychle podvolila, Julius vypadal malounko napjatější, když oznamoval, že: “Marcus s Christianem šli zase na kutě těsně předtím, než jsem přišel sem, a taky bych snesl pár veršíků spánku, ale nechci tě nechat samotnou.”

“To je v pohodě, na všechno dohlédnu,” ozval se Tiny. “Spal jsem včera v noci, pro změnu. Proto jsem byl vzhůru, když se Marguerite pokusila odkráčet.”

“Cením si toho, Tiny,” řekl Julius, “ale jak jsme dnes ráno zjistili, pokud je pod kontrolou a přinucená jít ven, ty ji zastavit nedokážeš.”

Když Marguerite polekaně vykulila oči, Tiny navrhl: “Mohl bych tady sedět a číst, dokud se všichni nevzbudíte. Zařvu na tebe, kdyby se něco dělo.”

Julius návrh zvážil, ale pak zavrtěl hlavou. “Nechci riskovat a být tak daleko, kdyby se něco stalo.”

Marguerite lekal přesný opak, začínala tušit, co hodlá navrhnout… nicméně ji překvapil.

13. KAPITOLA

“Vstávej, parťáku.”

Marguerite měla rázem oči dokořán, když ji něco šťouchlo do zadku. Mžourala, otírala si ospalky, převalila se na bok a koukla přes žbrlení horní palandy patrové postele. Zamračila se na Tinyho. Kopal jí zespodu do pryčny, uvelebený na spodní palandě.

Jenom se zakřenil a skulil se z postele. “Sluníčko zapadá, nejvyšší čas vstávat. Vlastně už dávno zapadlo,” přiznal omluvným tónem. “Obávám se, že jsem si při čtení drobítek zdřímnul.”

S obočím staženým k sobě se rozhlédla po místnosti, ale nevypadala nijak jinak, než když usínala. Díky závěsům na oknech pokoj tonul ve tmě, jediné světlo vycházelo z lampičky, kterou Tiny přemístil ke své pryčně, takže si mohl číst, zatímco ostatní spali.

Pohledem zalétla k dvojlůžku, Marcus s Juliem pořád tvrdě spali. Christian se přestěhoval do Juliova pokoje a tak mohli zabrat ložnici, kde až dodneška nocoval s Marcusem, ale ten se nabídl, že zůstane, aby byl po ruce pro případ, že by nastaly problémy.

Marguerite vážně překvapilo, když Julius navrhl probudit Marcuse a Christiana, a prohodit si s nimi pokoje. Čekala od něj spíš návrh, že si vleze do postele k ní, aby jí byl nablízku, kdyby se vyvrbil nějaký problém. Jenomže to on dělal. Ukázalo se, že je chytřejší, než si myslela. Přestože se začínala jakštakš vzpamatovávat, a dokonce možná i věřit, že na té jeho historce by mohlo být něco pravdy, hlavně proto, že ji prve pobízel k těm telefonátům, ještě nepřehodila výhybku natolik, aby byla ochotná pustit si ho zase k tělu. Ze všeho nejdřív potřebovala nějaký důkaz, který by jeho verzi podepřel.

“Hodláš se tady válet celou noc?” dobíral si ji Tiny. “Já myslel, že chceš volat Martině.”

Kývla. Posadila se a popolezla a slezla dolů z postele. Tiny šel zatím vzbudit mužské, a když docapala ke dveřím, Julius už byl na nohách a šel hned za ní, s Tinym a Marcusem v patách. Doprovodili ji dolů, ale Marcus to vzal ještě přes obývák – krev pro všechny, co hrdlo ráčí – ostatní pokračovali do kuchyně.

Marguerite šla rovnou k telefonu, zase musela volat informace, číslo hotelu jí v paměti neutkvělo. Vytočila je a zrovna čekala, než to někdo vezme, když vešel Marcus a nabídl jí sáček krve.

“Děkuji,” zamumlala, druhý podával Juliovi. Závistivě sledovala, jak se bok po boku opřeli o linku a narazili si sáčky na zuby. Sbíhaly se jí v puse sliny, když vtom nějaký mužský hlas oznámil, že se dovolala do Dorchester Hotel.

Hnedle pookřála a nechala se přepojit do pokoje Martiny, a pak potichu zaklela a zavěsila, když jí bylo řečeno, že už se odhlásila.

“Omlouvám se, tohle jsem zvoral já, Marguerite,” řekl tiše Tiny. “Usnul jsem.”

“To je jedno,” zašeptala, snažila se předstírat, že to myslí vážně. “Martina nejspíš už bude na cestě sem do Yorku. Prostě jí musím zavolat, až přijede domů.”

Marguerite uviděla, jak si Marcus s Juliem vyměnili pohled, sotva si nabodla krevní sáček na zuby, a hned nato Julius řekl: “Ano, to samozřejmě můžeš, ale bude to muset být z Itálie.”

Nemohla na to nic říct, se sáčkem v puse, ale přimhouřením očí dala najevo, že se jí to nelíbí.

“Nejsi tady v bezpečí,” zdůraznil omluvně.

“Mohli bychom se držet v domě a nikam nechodit, dokud si nepromluvíme s Martinou a až potom vyrazit do Itálie,” podotknul Tiny.

“Ano, to mohli, ale znamenalo by to, že ji Christian, Marcus a já budeme muset střežit jako ostříži pro případ, že zase bude kontrolována. Minimálně jeden z nás s ní bude muset být pořád. Dokonce i v koupelně.”

“Cože?” Marguerite si strhla sáček ze zubů. Naštěstí už byl prázdný.

“Utekla jsi oknem ložnice,” zdůraznil Julius.

“Ano, ale—”

“Naštěstí, ať už si tě prve podmanil kdokoli, nehlídal zadní stranu domu, jinak by tě teď už měli. Ale jestli nás viděli, jak se za tebou ženeme a neseme tě zpátky, dojde jim, že ses musela vytratit oknem, a to by je mohlo přivést na myšlenku, donutit tě příště odejít tamtudy, tak tě nikdo nezastaví. V tomhle baráku jsou okna v každé místnosti, Marguerite, včetně koupelny. Nemůžeš zůstat sama. Tady ne. V Itálii tě sice budeme muset sledovat pořád dál, ale už ne tak zblízka.”

Marguerite na něj zírala, bohužel neměla žádné argumenty proti. A – také bohužel – se jí najednou chtělo… jít do koupelny. Představa, že… a Marcus, Julius nebo Christian stojí jen pár kroků od ní, byla děsivá.

Když své poněkud rozšířené oči obrátila k Tinymu, popošel k ní a vzal ji za ruce, stiskl je na uklidněnou. “Myslím, že bychom měli jet.”

“My? Pojedeš se mnou?” zeptala se, moc se jí tím ulevilo.

“Přece je to náš případ, nebo ne, parťáku?” zahlaholil a dodal, už mnohem vážněji. “Moc rád bych ti kryl záda. Myslím, že bys tam měla jet, Marguerite. Ne jen proto, že to bude bezpečnější, což bude. Ale hlavně pro klid v duši. Vím, jak hrozně tě štve, že se nemůžeš zeptat Luciana ani Martiny na minulost. Cestování ti pomůže překonat těch několik hodin, které zbývají, než se jednomu nebo druhému dovoláš. Můžeš jim zatelefonovat z Itálie. A uvidíš ten obrázek, až se tam dostaneme.”

“A můžu tam chodit do koupelny bez eskorty,” zamumlala.

“To taky,” zakřenil se.

Úsměv mu neoplatila. Čím déle tam stáli a mluvili o chození do koupelny, tím víc se jí chtělo. Nicméně tam odmítala jít s jedním z mužů za zadkem. Zavolá si z Itálie.

“Jedeme,” zavelela, odstrčila se od linky a vyrazila z kuchyně.

“Počkej chvilku,” vyhrkl Julius s překvapeným smíchem, když zamířila rovnou ke dveřím. “Musíme se sbalit a probudit Christiana a zjistit, jak jedou vlaky, a zavolat Vitě. Musí se postarat, aby na nás v Londýně čekal můj pilot.”

Marguerite ho podrážděně propíchla pohledem. “No tak pohyb. Musím do koupelny, a jestli tam nemohu sama dřív, než v Itálii, tak už abychom tam byli.”

Na moment se rozhostilo ticho, muži hráli oční tichou poštu, a pak si Tiny odkašlal: “Marguerite—”

“Nepůjdu do koupelny, když tam se mnou půjde nějaký mužský a bude mne při tom pozorovat,” prohlásila chladně dřív, než to stihl navrhnout. “Takže teď všichni vztyk a pohnout kostrou.”

“Nebudeš muset čekat až do Itálie,” ujistil ji Julius, měl co dělat, aby nevyprskl smíchy. “Jsem si celkem jistý, že ve vlaku to bude bezpečné, když jeden z nás zůstane přede dveřmi. Koupelny ve vlaku nemají okna, pokud si dobře vzpomínám.”

Cítila, jak se jí při těch slovech trochu ulevilo. Pořád lepší, než to muset držet až do Itálie. Kývla a vyrazila nahoru. “Jdu balit.”

“Zůstanu s ní, než probudíš Christiana a spakuješ se,” nabídl se Marcus. “Pak s ní můžeš být ty a já budu balit.”

Konverzaci mužských s povzdechem ignorovala a raději vykročila nahoru. Ať se chlapi rozlosují, jak chtějí. Zaslechla šelest z Juliova pokoje a tak rychle vklouzla k sobě a zavřela dveře ze strachu, že vyjde Christian a uvidí ji. Nemluvila s mladším nesmrtelným, odkdy se dozvěděla, co Julius napovídal Tinymu. Šla rovnou k patrové posteli a vylezla si nahoru, zatímco Julius budil Marcuse a seznamoval ho s novým spacím pořádkem, a ani koutkem oka nemrkla na upíra-mladíka, když si zalézala a uvelebovala se na horní pryčně. Což nebylo zrovinka nejsnazší, jelikož tou dobou spal na spodní palandě, ale stejně to zvládla a předstírala, že spí, když Julius Christiana budil.

Dveře za ní se otevřely a Marguerite vyrazila ke kufru, dovnitř zatím vešel Marcus a opřel se o zeď. Hlídal ji. Neřekl ani popel, ona jakbysmet. Místo toho pilně balila, bezděky naslouchala mumlání hlasů odvedle, Julia a Christiana, a přitom dumala, jak se k nim má pro Boha svatého chovat. Zvolna začínala věřit Juliově historce. Její vzpomínky na tu dobu byly tak matné a rozmazané, ve srovnání se vzpomínkami na celý zbytek života, že se nad tím chtě nechtě musela seriózně zamyslet.

Ležela na horní pryčně a trápila si hlavu, pokoušela se vybavit si z jejich turné po Evropě víc, než že bylo příjemné, ale bohužel tohle bylo to jediné, na co si pamatovala. Nevzpomínala si na žádnou konkrétní událost, ani na cestování jako takové, na žádnou zastávku v tom či onom městě, dokonce ani na to, jestli měla pozadí otlačené z cesty v sedle. A to bylo špatné.

A pak tu ještě byla ta naděje na Juliově tváři, když v kuchyni čekali, až se dovolá do Dorchesteru a promluví si s Martinou. Ano, pozvolna začínala Juliovi věřit. A jestli mu nakonec uvěří docela, pak je Christian její syn. Syn, kterého porodila a předala služce, aby ho zabila. Dobrý Bože, jak strašně ji ten hoch musí nenávidět. A dokonce, i kdyby ne, ona sama se nenáviděla dost a dost.

“Christian k tobě necítí nenávist,” odtušil Marcus a Marguerite ztuhla, uvědomila si, že jí čte myšlenky.

Otravný mužský, pomyslela si podrážděně a zaslechla, jak se tiše zachechtal.

“Samozřejmě tě čtu,” potvrdil, v hlase ani náznak omluvy, a hned pak dodal: “Mám Christiana rád jako syna, a Julia jako bratra. Udělám, co bude v mých silách, aby jim tohle opět neublížilo.”

Marguerite se pomalu narovnala a zadívala se na něho. “Proč jsem tak snadno čitelná a ovladatelná? Ostatní nesmrtelní nejsou.”

Marcus zaváhal, po tváři mu přelétl ustaraný výraz. “Nemyslím si, že jsi zas až tak snadno k přečtení.”

“Ty mne přečteš,” zdůraznila a on přikývl.

“Jenže momentálně jsi rozrušená,” upozornil. “V Kalifornii jsi tak lehko čitelná nebyla. Jenom sis nedávala pozor, tu noc, kdy jsme se setkali, protože ses bála o Jackie a Vincenta, a právě tehdy jsem objevil, že si nevzpomínáš na mne ani na to, jak ses v Yorku seznámila s Juliem a také s mou maličkostí.”

“Tys tam byl také?” užasla.

Marcus přikývl. “Žil jsem s vámi dvěma celý rok. To já navrhl, že si najdeme dům ve městě, když jste si vy dva konečně uvědomili, že jste životní druh a družka.”

Marguerite se zamračila, prohledávala svou mysl, pátrala po vzpomínkách na něho. Akorát ji z toho rozbolela hlava. Vzdala to, trpce na něj koukla a zeptala se: “Dokážeš mne kontrolovat?”

Rozhodně zavrtěl hlavou a ona přimhouřila oči. “Tys to zkoušel?”

Přikývl, zase beze stopy omluvy. Dál to nerozváděl. Naštvaně zkroutila rty a vrátila se k balení.

“Julius říkal, že ti mám vyřídit, že přijde za moment a vystřídá tě,” oznámil Tiny vcházející do dveří. “Má sbaleno a už jenom telefonuje o letadlo.”

Když Marcus kývnul, že to jako bere na vědomí, Tiny zaváhal a pak šel za Marguerite ke kufru. “Jak si vedeš, parťáku?” zeptal se, a podle toho, jak se tvářil, jí bylo jasné, že se neptá, jak jí jde balení.

“Nevím jistě,” přiznala tiše, když dala do kufru poslední svršek, a začala ho zapínat. Jakmile byla hotová, pohlédla na něj a zničehonic se zeptala: “Opravdu tomuhle všemu věříš?”

Detektiv se nad tím vážně zamyslel a pak přikývl: “Ano.”

Když jenom zavřela oči, dodal: “Myslím, že ty také.”

Zamrkala a zase oči otevřela, hleděla na něj, když pokračoval: “Prostě potřebuješ čas, abys tomu uvykla. Je to řádné sousto na strávení. Minulost, o které nevíš, životní druh, dítě, bigamie.”

“Cože?” vyhrkla v šoku.

“Vzala sis Julia, když ses považovala za vdovu,” upozornil ji. “To znamená, že máš, nebo jsi měla, dva manžely.”

Marguerite na něj jenom zírala, s pusou dokořán. Zamyšleně naklonil hlavu. “Ačkoli legálně, nemyslím, že bys byla bigamistka. Myslím, že člověk je ze zákona považován za mrtvého, když se pohřešuje víc, než sedm let. Aspoň v současnosti. Tenkrát mohly platit jiné zákony.” Pokrčil rameny na znamení, že na tom stejně nesejde a pak na ni škádlivě kouknul. “Tak co, máš všechny syny stejně mrzuté, jako Christian?”

Když na něho pořád jenom civěla, nevěříc vlastním uším, že může žertovat o něčem tak otřesném, zvedl ruku a pusu jí v legraci zavřel, při tom s vážnou tváří poznamenal: “Buďto se směješ nebo pláčeš, v tomto životě, Marguerite. A já osobně si myslím, že ty už ses naplakala ažaž, viď? Je načase začít se smát.”

“Zatraceně.”

Marguerite přestala hledět na dům, ke kterému právě dojeli, a koukla na Julia, to on právě zaklel. Civěl na vůz zaparkovaný před domem. Těžko říct, zda se o něj pokoušely mrákoty, obavy nebo zděšení.

“Inu, zavolal jsi mu,” připomenul pobaveně Marcus, který Juliův vztek evidentně chápal.

“Nechal jsem vzkaz. Nečekal jsem, že hned přijedou,” zabrblal Julius a když si všiml jejího ustaraného pohledu, usmál se na ni. “Bude to v pořádku.”

Zvolna přikývla, ale neřekla nic. Vlastně toho vůbec moc nenamluvila, odkdy odešli z domu. Povětšinou jenom zírala. Na Julia. Pokoušela se exhumovat vzpomínky, o kterých tvrdili, že jí chybí, představovala si ho v oděvu patnáctého století. V Yorku patnáctého století. A hleděla na Christiana. Pokoušela se v něm vidět samu sebe a dumala, jestli je doopravdy její syn. A jak tak na ně koukala, oba ji častovali úsměvy na uklidněnou, jako by chtěli říci, že to je v pořádku. Všechno je v pořádku.

Neměla z toho dobrý pocit. Měla špatný pocit z toho, že si na Julia nevzpomíná, pokud si tedy vůbec má na co vzpomenout. Bylo jí zle na duši, že se podle všeho pokusila zabít Christiana, a neměla ponětí, co říkat nebo dělat… jak s nimi má jednat. Ve vlaku do Londýna, a pak i v letadle do Itálie, prostě mlčela a jenom si je pořád prohlížela.

Vůz zastavil před zřejmě Juliovým domem a tak vystoupili a šli si ke kufru pro svá zavazadla. Zrovna kráčeli k přednímu vchodu, když se dveře otevřely a z nich vyšel nějaký vysoký, tmavovlasý muž.

Jestli Julia nikterak nepotěšilo zjištění, že tento muž je tady, na oplátku ani on nevypadal zrovna nadšeně. Tvář měl chladnou, oči naplnilo znechucení, když je do ní zabodl a zavrčel: “Julie!”

“Nazdar, tati,” opáčil klidně Julius, volnou rukou vzal Marguerite pod paží a vykročil vpřed. “Jak—?”

Marguerite se na něj překvapeně podívala, když najednou sklapl a zůstal stát. Sice pochopila, že za to může tmavovláska, která zčistajasna vyletěla z domu, přesto nechápala proč. Myslela si, že ten muž budí daleko větší strach… dokud brunetka zuřivě nevyprskla: “Jak jsi sem mohl přivést tuhle— tuhle ženštinu, Julie? Sem! Po tom, co provedla!”

V Marguerite by se krve nedořezal, nic nechápala. Chtěla se zlobit, tohle bylo přímo nehorázné uvítání, ale na druhou stranu, jestli opravdu udělala, co tvrdí, že udělala, well, vlastně si to zaslouží.

“Omlouvám se,” povzdechl si Julius k Marguerite a svůj kufr podal Christianovi, a zamířil k nerudnému páru. “Matko, otče. Pojďme dovnitř, musíme si promluvit.”

Vzal je oba pod paží a zamířil s nimi do domu, ale ještě se zarazil na prahu a pohlédl přes rameno na zbytek party. Nikdo se ani nehnul. Marguerite se fakt nechtělo a Marcus, Christian a Tiny se pohnuli toliko natolik, aby ji obstoupili, mlčky nabízeli záštitu.

Julius kývnul, jakože tak to má být, a řekl: “Marcusi, mohl bys jít za mnou?”

“Mám ti vzít kufr?” nabídl se Tiny, když přikývl a vykročil vpřed.

“Děkuji, ne. Nechám si ho za dveřmi,” odpověděl Marcus.

“Můj můžeš také nechat za dveřmi, Christiane,” ozval se Julius a pak dodal: “Doprovoď Marguerite a Tinyho dovnitř, buď tak hodný, ať se zabydlí a potom je proveď po domě, ať vědí, kde co je.” Začal se obracet, ale ještě se zarazil a otočil se nazpátek s dovětkem: “Svou matku ubytuj v tom pokoji hned vedle mého.”

Marguerite měla pocit, jako by dostala elektrický šok, při slově matku. Ne, že by jí tak ještě nikdy nikdo neřekl, koneckonců má čtyři děti – má i další děti, opravila se v duchu a zmateně se zamračila.

“Myslím, že tím myslí tebe,” popíchl ji Christian, zjevně zaregistroval její zmatek.

Přinutila se usmát, ale na víc se nezmohla. V hlavě měla jako vymeteno. Inteligence se zřejmě vypařila a teď se někde toulá spolu s jejími pohřešovanými vzpomínkami, ať už kdekoli, pomyslela si unaveně.

“To je v pořádku,” zašeptal Christian. “Je toho na tebe moc, já vím.”

“Ty to zdá se zvládáš dost dobře,” podotkla nešťastně.

“Možná,” hlesl, příruční brašnu si přehodil přes rameno, takže ji teď mohl vzít pod paží a němě pobídnout vpřed. “Jenomže já už pět století šmejdím tátovi ve stole, jen abych se mohl podívat na tvůj obrázek. Moje maminka má tvou tvář. Odjakživa.” Jemně jí stiskl ruku. “Vím, že u tebe je to jinak. Vždyť jsi ani nevěděla, že jsem na světě, propáníčka, a pravděpodobně si zatím ani nejsi dvakrát jistá, že to celé je pravda.”

Marguerite polkla. Byl na ni neskutečně hodný, když vezme v úvahu, že nařídila, aby ho hned po narození zabili.

“Třeba bys jí teď mohl ukázat ten obrázek,” navrhl Tiny, když vešli do domu.

“Jaký obrázek?”

Otázka je zastavila na prahu. Pohlédli na ženu, která kráčela halou rovnou k nim. Byla zvláštně atraktivní, takovým strohým způsobem, dokud se neusmála, to z ní strohost rázem sklouzla jako voda po labutím peří, stala se pouhou vzpomínkou.

“Marguerite, tohle je moje teta Vita. Tátova nejstarší sestra.”

Vita Notte se svému představení zasmála. “Nikdy nezmiňuj ženu a stáří v jedné větě, Christiane. A slovo nejstarší si odpusť docela.” Potřásla hlavou a obrátila se k Marguerite. “Ahoj, Marguerite, že ano?”

“Ano,” přijala nabízenou ruku a s pousmáním jí potřásla.

“Moje matka,” zavrčel Christian a Marguerite při nejlepší vůli nedokázala rozpoznat, jestli měl v hlase pýchu nebo varování. Nebo snad obojí? Zahlédla překvapení, které prokmitlo očima té ženy, a vzmužila se, připravená na útok, jaký prve předvedla matka, ale Vita pouze pustila její ruku, úsměv jí najednou poněkud ztuhl na rtech.

“Jak jinak, mělo mi to dojít… to jméno. Well… příjemné setkání, není-liž pravda?” řekla a pak se zdálo, že buďto už neví, co dál říci, nebo už nic říct nechce.

Marguerite jaksi scházela slova, kterými by vyplnila ticho, co následovalo, a situaci nakonec zachránil Tiny: “Christian nám má ukázat naše pokoje.”

“Ano, samozřejmě.” Vita okamžitě ustoupila stranou, aby mohli jít dál a když vcházeli, poznamenala: “Růžový pokoj je docela hezký, Christiane. Marguerite by se tam mohlo líbit.”

“Ano, je, ale otec chce, aby bydlela v pokoji hned vedle něj,” odpověděl a potom je odvedl za roh.

Marguerite pocítila, jak se jí z ramen vytrácí napětí, sotva té ženě zmizeli z očí. Jak to tak vypadá, tohle bude vážně nepříjemný pobyt, pakliže má nonstop očekávat útoky ze strany příbuzných Julia a Christiana. Ne, že by se zdálo, že Vita nějaký chystá. Podle všeho jenom nevěděla, jak reagovat na její přítomnost. Marguerite s ní soucítila. Sama byla tak trošku bezradná.

“A jsme tady,” zazpíval Christian, poté co je dovedl po schodech nahoru a chodbou ke dveřím skoro až úplně na konci. Zastavil se, otevřel a sáhl dovnitř, aby rozsvítil, než ji gestem pozval dál.

Marguerite vešla, kufr si vezla za sebou. Místnost byla prostorná a vzdušná a barevně laděná v odstínech smetanově bílé, díky čemuž vyhlížela jasně a vesele, prostě balzám na duši.

“Jestli se chceš vybalit, vezmu Tinyho do jeho pokoje a pak si hodím kufr k sobě a provedu vás.”

“Před prohlídkou by bodla sprcha,” přiznal Tiny. “Byl to dlouhý den.”

Christian zaváhal a potom tázavě pohlédl na Marguerite.

“V pohodě.”

S kývnutím zamířil ke dveřím. “Takže máte půl hodiny. Vyzvednu vás oba za půl hodiny a půjdeme na prohlídku.”

“A ten obrázek?” zeptala se.

Christian znovu zaváhal a nakonec zavrtěl hlavou. “Myslím, že by nejspíš bylo nejlepší, kdyby ti ho ukázal táta.”

Chápavě přikývla.

“Pojď, Tiny. Ukážu ti tvůj pokoj, můžeš si dát sprchu. Máš recht, brachu, ani já jí nepohrdnu.”

Marguerite je vyprovodila ke dveřím a zavřela za nimi, pak udělala čelem vzad, byla jako na trní, nejdřív se šla podívat do koupelny. Vše nasvědčovalo tomu, že je společná s vedlejším pokojem, ložnicí pána domu, uvědomila si a šla se kouknout z okna. Roztáhla závěsy a vyhlédla ven, na temné nádvoří. Bylo velké, dobře udržované, a obehnané vysokou zdí s ostnatým drátem nahoře, ve kterou Julius vkládal naděje, že zabrání vstoupit každém, kdo by nad ní chtěl převzít kontrolu.

Pustila závěsy a začala přecházet sem a tam.

Chtěla vidět ten obrázek. Také chtěla zavolat Martině a Lucianovi. Neměla kouska klidu. Nemohla se dočkat. Chtěla odpovědi.

Rozhodně stiskla rty a nakráčela ke dveřím svého pokoje. Julius přece řekl, že až sem dorazí, může vidět tu malbu a zavolat si, a právě to hodlala udělat. Déle už čekat prostě nedokáže.

Chodba byla prázdná, když vyklouzla z pokoje. U schodů se zarazila a nervózně shlédla dolů, nijak ji nelákalo narazit na Juliovy rodiče nebo hůř, na jeho sestru. Nikoho neviděla, tak – ramena narovnaná – vykročila dolů, tiše jako myška.

Došla až do přízemí a vydala se hledat studovnu, nahlížela do každé místnosti, kterou míjela. Všechny byly prázdné a poté zaslechla hlasy přicházející z jedněch otevřených dveří na konci haly. S každým slovem byly hlasitější, což jí napovědělo, že někdo jde ke dveřím.

Úzkostí jí přeběhl mráz po zádech. Otevřela dveře, vedle kterých zrovna stála, první zavřené, a protáhla se dovnitř. Veleopatrně je za sebou zavřela, škvírou ještě zahlédla Julia vyjít z pokoje na konci haly. Snad mě neviděl, vydechla úlevou, když pouštěla kliku, že se nenechala načapat Juliem a jeho rodiči, jak slídí po domě.

Otočila se a opřela se o zeď, čekala, až se vyčistí vzduch, rozhodnutá vrátit se přímou cestou do svého pokoje. Nevadilo by jí, kdyby ji přistihl Julius, jak slídí a hledá ten obrázek. Určitě by ho to nenaštvalo, ale jeho matka a otec, to je jiná káva. Jejich názor na ni byl už tak dost špatný—

Ztratila nit, když se rozhlédla po pokoji a došlo jí, že to musí být Juliova pracovna. Zírala na psací stůl před oknem na druhé straně místnosti, a pomalu vydechla. Přinutila se odlepit od zdi a jít ke stolu.

14. KAPITOLA

“Panenko skákavá, tomuhle věř, kdo chceš!”

Julius s Marcusem si vyměnili výmluvný pohled, když Marzzia Notte vyhodila ruce do luftu a začala přecházet po knihovně jako tygřice v kleci. Věděli předem, že tahle dáma s tím bude mít problém. Byla z rodičů nejvznětlivější, prskavka hadra. Naproti tomu Nicodemus Notte, Juliův otec, byl pořád klidný jako želva. Matčina reakce byla tím důvodem, proč Julius doufal, že je z celé záležitosti vynechá, dokud všechno nevyřeší. Ve snu by ho nenapadlo, že se u něj doma objeví dřív, než na ně bude připraven. Jenom otci zatelefonoval, aby se zeptal, zda vůbec je možné použít tři-na-jednoho na nějakého nesmrtelného a jaké by to mohlo mít následky. Bohužel, rodiče nebyli doma, když volal, a on byl tak tupý, že zanechal vzkaz, který vzbudil otcovu zvědavost. Dokonce se dostavil osobně, přijel zjistit, o co kráčí.

Matka znechuceně mlaskla a řekla: “Pravda je taková, že teď, když je ten její vřele milovaný Jean Claude pod drnem, rozhodla se vzít zavděk tebou.”

“Nikdy nebyl její vřele milovaný Jean Claude. Nebyli ani pravými životními druhy,” trval na svém Julius, ačkoli ruku na srdce, nevěděl, proč se vlastně namáhá. Tohle už jí říkal.

“Jak to můžeš vědět?” vyštěkla, otočila se na patě a probodla ho pohledem. “Ty ji přece přečíst neumíš.”

“Zato já ano,” ozval se Marcus, čímž si vykoledoval její rozzuřený pohled.

Nicodemus celou dobu mlčel, v ostrém kontrastu se svou ženou. Nyní popošel za Juliovou matkou, objal ji a přitáhl ke svému boku způsobem, který ji zjevně hnedle uklidnil. Obrátil se na Marcuse s dotazem: “Víš určitě, že její vzpomínky chybí?”

Marcus přikývl.

“Jak by to bylo možné?” zamračila se Marzzia a pak vyhrkla: “Jsi si jistý, že si prostě jenom nehlídala myšlenky?”

“Ne.” Marcus zavrtěl hlavou. “Četl jsem ji opakovaně, jak v Americe, tak odkdy jsme přiletěli do Anglie. V Kalifornii jsem se dokonce vkradl do jejího pokoje, zatímco spala, abych ji přečetl ve spaní, když nemohla postavit žádné mentální hradby.”

Julius mu za tu novinu poděkoval škaredým pohledem. Marcus se mu o tom jaksi opomenul zmínit. Dřív, než stačil cokoli říci, Marcus pokračoval.

“Marguerite Argeneau nemá žádné vzpomínky na nikoho z nás ani na tu dobu,” dodal rezolutně. “Včetně těch dvaceti let, kdy byl Jean Claude pohřešován a pokládán za mrtvého, což nastoluje otázku, proč jí mazat incident z paměti, jestli opravdu pustila Julia k vodě a vrátila se k Jean Claudovi?”

Matka mlčela, tvář jí začínaly různit starosti. Otázku otázek položil Nicodemus: “Vzpomínky tam jenom nejsou? Nebo má namísto nich jiné vzpomínky?”

Očima přimhouřenýma zaujetím Julius pohlédl na otce. Tón hlasu naznačoval, že o čemsi uvažuje.

“Má místo nich jiné vzpomínky, matně si vybavuje cestování po Evropě s Jean Claudem. Velmi matně,” dodal suše Marcus. “Spíš dojmy než zážitky.”

“Vymazali jí paměť a vložili do ní náhradní vzpomínky,” zavrčel zamyšleně Nicodemus.

“Jenže to by vyžadovalo tři-na-jednoho,” namítla Juliova matka. “Pro smrtelníka je to hodně nebezpečné, ale pro nesmrtelného? Ne,” zavrtěla hlavou. “Mohlo ji to zabít. Žádný nesmrtelný by přece nesouhlasil spáchat tohle na jiném našinci.”

“Nebuď si tak jistá,” odtušil Nicodemus zhnuseně.

Marzzia se na takovou eventualitu zamračila, ale vzdychla: “Na tom nezáleží. Nepamatovat si, co udělala, skutky nenapraví.”

“Jestli to všem udělala,” podotknul Julius tichým hlasem a ona se na něho překvapeně podívala. Překvapení bylo rychle vystřídáno soucitem.

“Synu,” řekla smutně Marzzia. “Vím, žes ji miloval, ale nebyla taková, jak jsi věřil. Ošálila nás všechny. A přestože možná je tvou pravou životní družkou, tys nebyl jejím jediným životním druhem. Dala před tebou přednost Jean Claudovi a poté se pokusila zabít tvé dítě. Pravděpodobně to od ní žádal jako důkaz oddanosti jemu.”

“Přece jsem ti už řekl, že si nebyli pravými životními druhy. Jean Claude Argeneau uměl Marguerite číst a ovládat ode dne, kdy se setkali.”

“Proč ji tedy proměnil a vzal si ji za ženu, u ďasa?” rozhořčil se otec.

“Podle všeho je zrcadlovým obrazem jeho manželky před pádem Atlantidy,” vysvětlil Marcus.

“Sabia,” zamumlala Marzzia a vykulila oči, začala kývat. “Ano. Ano. Je jí podobná. Hodně podobná.”

“Tys znala Jean Claudovu první ženu?” užasl Julius.

“Samozřejmě,” pokrčila rameny, jak by chtěla říci, že to se přece rozumí samo sebou, a pak se zamyšleně optala: “A víš jistě, že nebyli životními druhy?”

“V její rodině je to všeobecně známo,” zopakoval Marcus. “Vyčetl jsem to z Vincentovy mysli.”

“A Jean Claude ji ovládal?” utvrzovala se Marzzia, rozhodně teď vyhlížela ustaraně… rozmrzele? Bůh suď.

“Ano,” potvrdil s povzdechem Julius. “V její přízni není žádným tajemstvím, že jí dělal z života peklo, všechny ty roky jejich manželství. Obzvláště těch posledních pět set.”

“Trest,” moudře přikývla Marzzia. “Trest za to, že tě milovala.”

Nicodemus při slovech své ženy pobaveně zvedl obočí. “Nyní si myslíš, že ty věci možná neudělala? Neodkopla našeho syna? Nenařídila vraždu vlastního děcka?”

Marzzia pokrčila rameny. “Proč jí mazat paměť, kdyby to byla pravda? Krom toho, milovala našeho Julia. Kdo by ho nemiloval? A byl jejím pravým životním druhem. Žádná žena by nedala přednost Jean Claudovi před naším Juliem, zejména když je to její životní druh. Ne.” Zavrtěla hlavou. “Jean Claude ji ovládat uměl a taky ji ovládal. Přinutil ji udělat ty strašné věci a posléze celou událost vymazal z její paměti,” rozhodla a mlaskla, tvář zjitřenou soucitem. “Ach, ta moje ubohá holčička! Byla v tom všem úplně nevinně… odtržena od své lásky a dítěte… protrpěla celá ta léta. Musím ji vidět!”

“Ne! Počkej, mami,” zavrčel zoufalý Julius, to už uháněl za ní.

“A hodlám ji přivinout na svá ňadra jako vlastní dceru,” prohlásila rázujíc ke dveřím.

“Marzzio,” řekl tiše Nicodemus a ona se zastavila, “dovol Juliovi, ať vše objasní. Jde tady o víc, než zatím víme.”

Julius otce ostražitě pozoroval, dumal, jestli ho četl. V tomto byl s rodiči problém. Bylo těžší jim zabránit proniknout potomkovi do myšlenek.

“Co nevíme?” zeptala se Marzzia cestou zpátky k manželovi.

“Jediný důvod, proč jsem vám volal, bylo zjistit, zda je možné podrobit tři-na-jednoho nějakého nesmrtelného,” vysvětlil s povzdechem. “Marcus ani já jsme nikdy neslyšeli, že by k tomu kdy došlo.”

“Většina to považuje za nemožné,” přikývnul Nicodemus. “A jsou v tom utvrzováni, preventivně, aby se to nedělalo. Je to velice nebezpečný proces. Trvá mnohem déle, než se smrtelníkem, občas celé dny. Ti tři musí být staří a silní, musí mít výdrž to dokončit. Musí při tom zcela nahradit činnost mozku oběti a trvá-li jim to příliš dlouho, nebo pokud udělají chybu…” Pokrčil rameny. “Zemře.”

“Ale po tom všem s ní nebude nic v nepořádku, krom toho, že přijde o vzpomínky?” zeptal se s obavami Julius. “Nebude najednou čitelná a ovladatelná pro kdekoho?”

“Zpočátku bude,” přiznal zvolna otec. “Je to obrovské trauma, pro našince, který tomu byl podroben. Dokonce, i když přežije, obvykle není úplně stejný, bezprostředně po zákroku. Často se nemohou hýbat, mluvit, jsou snadno ovladatelní, dokud se jejich mysl nezahojí a neobnoví se jim schopnost myslet a rozhodovat se.”

“Jak dlouho by to trvalo?” zeptal se Julius, najednou dostal o Marguerite hrozný strach.

Nicodemus přimhouřil oči, věděl, že pro tu otázku existuje důvod, nakonec se zeptal: “Říkáš, že ji Jean Claude během manželství ovládal?”

“Ano,” přitakal tiše Julius a optal se: “Je to následek tři-na-jednoho?”

Nicodemus se usmál. “Odjakživa jsi byl chytrý kluk. Ano, je. Možná ji byl schopen ovládat těsně poté, co ji proměnil, ale muselo to být čím dál těžší, jak ubíhal čas a ona sílila a pěstovala si schopnost chránit se před tím. V době, kdy údajně zemřel, a snad dalších zhruba padesát let poté, by zjistil, že je opravdu velice těžké ji kontrolovat, ledaže je s ní fyzicky v kontaktu nebo je unavená a zranitelná. Nicméně za normálního běhu věcí, poslední čtyři stovky let nebo i více, by ji neměl být schopen ovládat vůbec, a ty přesto tvrdíš, že to dělal.” Pokrčil rameny. “To je další symptom tři-na-jednoho. Jako kdyby, jakmile se jednou ocitli v nitru něčí mysli, šťourali se v ní, nechali si tam zároveň jakási zadní vrátka, kterými se tam dostanou už kdykoli, a převezmou nad tou myslí kontrolu, kdykoli. Klidně mohla být pod kontrolou, když nařizovala zabít Christiana.”

Julius přikývl, k tomuto závěru už dospěl i on sám. Nyní položil další otázku, na kterou chtěl od otce získat odpověď. “Mohla by být přinucena k zabití té služebné?”

“Zajisté. Mohli naprosto ovládnout její vůli, stejně jako my vůli smrtelníků.”

“Přestože v té chvíli nebyl v domě?” otázal se Julius. “Jean Claude v domě nebyl, když byla Magda zabita.”

“A nikdo cizí nebyl v domě v Yorku, když se Marguerite dneska ráno pokusila vydat na procházku,” dodal Marcus, když Nicodemus začal vrtět hlavou.

Juliův otec se zarazil, tohle pro něj byla novina. “Marguerite byla ovládnuta po Jean Claudově smrti?”

Julius s Marcusem si vyměnili pohled. Rodičům zatím řekl pouze to, co Marcus odhalil v Kalifornii, že si Marguerite na nic nepamatuje. O nedávných útocích na ni se nezmínil, ale nyní vyšel s pravdou ven. Pověděl jim o napadení v hotelu a v restauraci a jak Marguerite ovládli ráno, v pronajatém domě.

“Nevím,” s povzdechem přiznal Nicodemus. “Nikdy jsem neslyšel, že je lze ovládat na dálku, ale předpokládám, že to možné je. Otázka zní, kdo ji ovládá nyní?”

“Domníváme se, že Jean Claude,” řekl tiše Julius.

“Cože?” Marzzia zalapala po dechu, už nevydržela mlčet, jak se jí to dařilo během předešlé konverzace.

“Ale tys přece říkal, že je mrtvý.”

“Pokládali ho za mrtvého i před pěti sty roky,” upozornil Julius.

“Neupínej se na něj, chlapče, nezapomínej na zbylé dva,” varoval ho otec. “Také oni ji mohou ovládat. Musíš teď brát v úvahu všechny tři, coby případnou hrozbu.”

“Jenomže nevíme, kdo jsou ti druzí dva,” frustrovaně poznamenal Julius.

“Museli to být lidé, kterým bezmezně věřil, staří a silní jako on.”

Julius pozvolna kývnul, uvažoval, kdo by ti další dva asi tak mohli být.

“Martina a Lucian jsou dostatečně staří,” zamyšleně odtušil Nicodemus.

Juliovi málem uletěla hlava, jak rychle ji zvedl při poznámce, kterou pronesl jeho otec, oči vytřeštěné hrůzou.

“Well, ti dva tím pádem nejspíš nedosvědčí pravdu a nic než pravdu… o těch dávných časech,” suše konstatoval Marcus.

Marguerite položila telefon a se zasténáním se zhroutila na židli u psacího stolu. Osud se proti ní prostě spikl. Určitě. To bylo jediné vysvětlené, proč pořád nemůže zastihnout Martinu ani Luciana. Přišla ke stolu s úmyslem podívat se na obrázek, ale pak spatřila telefon a rozhodla se raději zavolat Martině a Lucianovi. U Luciana zdvořile odpověděl záznamník, na druhé zazvonění. Sama už tak zdvořilá tentokrát nebyla, jednoduše zavěsila. Poté to zkusila u Martiny. Vzala to hospodyně a ujistila ji, že ano, opravdu, paní Martina už je z Londýna doma. Bohužel si právě zašla na návštěvu k přítelkyni. Ačkoli by neměla být venku moc dlouho, jestli prý má něco vyřídit.

Frustrovaná těmito stále neplatnými pokusy, Marguerite nadiktovala číslo napsané na telefonu, ze kterého volala, a ještě poprosila, ať jí Martina zavolá, až se vrátí. S mým štěstím je číslo na aparátu určitě špatné, pomyslela si. Zřejmě je jí souzeno zůstat v limbu nevědomosti. Což ji dohánělo k šílenství.

Ušklíbla se a pohlédla na stůl před sebou. Nijak by ji nepřekvapilo, kdyby musela otevřít jeden každý šuplík a stejně vyjít naprázdno. Dnešek byl vážně den na draka. Potřásla hlavou. Náladu měla jak o soudném dni. Posadila se zpříma a sáhla po horní zásuvce. Byla si tak jistá, že nemá nejmenší šanci uspět, že když ji vytáhla a spatřila ten obrázek, několik minut na něj pouze zírala.

Ležela na něm sice nějaká lejstra, většinu zakrývala, ale zpod nich beze vší pochyby vyčníval spodní roh obrazu. Se zatajeným dechem po něm sáhla. Zarazila se, když uviděla, že se jí třese ruka. Zavřela oči, zaťala ruku v pěst, chvíli ji tak držela a pak s ní párkrát zacvičila a otevřela oči. Hurá, vytáhla obrázek zpod papírů.

Marguerite se na sedačce sesula, očima užasle hltala plátno. Byla to ona… a přitom nebyla. Aspoň ne taková, jak se znala. Rysy tváře byly tytéž, tvar a barva očí, odstín a zvlnění vlasů, křivka plných rtů, rovný nos…

Jenomže toto nebyla žena, kterou vídala každé ráno v zrcadle. Žena v zrcadle mohla předstírat úsměv, jak chtěla, ale zřídkakdy jí zazářil z očí. Toliko její děti ji dokázaly rozesmát doopravdy, a to bývalo pouze málokdy. Posledních šest, vlastně takřka sedm set let, oči, do kterých si hleděla v zrcadle, byly smutné a osamělé. Nic z toho neladilo s Marguerite na tomto obraze.

Šaty měla ušité podle módy patnáctého století, dlouhé, sytě zelené. A malíř musel být skutečný umělec. Zachytil jiskru smíchu v jejích očích a nějak dokázal, že z každého tahu štětce vyzařovalo štěstí. Žena na obraze přímo zářila láskou a radostí… a byla v požehnaném stavu.

“Christian,” vydechla, bříškem ukazováčku jemně pohladila vzedmuté bříško na portrétu. O tomto detailu se nezmínil, ale nyní bylo nad měsíc jasné, proč usoudil, že ta žena je jeho matka.

Pohledem opět začala bloumat po obrázku, tentokrát ulpěl na hrdle. Kolem krku měla řetízek s medailonkem. Zlatým medailonem svatého Kryštofa, zobrazujícím vousatého muže s holí v ruce a dítětem na ramenou. Namalován byl sice pěkně, přesto by nedokázala rozeznat na portrétu detaily. Věděla to, jelikož se na ten medailonek rozpomenula. Nosila ho každodenně od chvíle, kdy jí ho nejstarší syn, Lucern, věnoval, coby osmnáctiletý jinoch. Koupil ho za žold, který obdržel, když se nechal najmout poprvé, a věnoval jí ho k narozeninám. Nikdy ho nesundávala, ani na spaní, ani při koupání… nikdy. A jednoho dne si všimla, že zmizel. Před pěti sty lety. Jeho ztráta ji tenkráte převelice bolela.

“Je v zásuvce.”

Marguerite se lekla a provinile pohlédla ke dveřím, které Vita zrovna zavřela a vkročila do pokoje.

“Řetízek,” upřesnila, “i ten je v zásuvce.”

Marguerite se podívala do šuplíku a spatřila pár oček zlatého řetízku vykukovat zpod papírů. Vzala ho na prst a zvedla.

“Dala jsi ho bratrovi ten den, kdy odejel doprovodit sestru, Milu, ke dvoru. Řekla’s mu, že ho bezpečně dovede zpátky k tobě.”

“Myslela jsem si, že jsem ho ztratila,” zašeptala s pohledem upřeným na medailon.

“Řekla bych, že svým způsobem ano,” zamumlala Vita.

Obě chvíli mlčely a pak si Marguerite odkašlala: “Julius říkal, že mi obrázek ukáže, až se sem dostaneme, ale zaměstnali ho rodiče, tak jsem přišla…”

“Čmuchat?” napověděla Vita, ošklivé slovo zjemnila úsměvem. “Obávám se, že bych nebyla lepší. Nejsem zrovna nejtrpělivější. Mám to od přírody. Ani matka není dvakrát trpělivá, ačkoli to bude popírat až za hrob.” Udělala obličej. “U dámy se nesluší být netrpělivá, chápeš.”

Marguerite se hořce usmála a přiznala: “Tak to mám strach, že nejsem moc dáma.”

“V tom případě bychom spolu mohly vycházet,” zasmála se Vita. “Rodiče jsou ze mě zoufalí. Moje zájmy jsou příliš mužské. Lov, jízda na koni, bitvy a obchod. Byli tak strašně rádi, když se narodil Julius a mohl převzít pomoc otci při řízení rodinného podniku. Byli si jistí, že přijdu na chuť ženštějším zálibám.”

“A přišla?” zeptala se Marguerite.

“Ne,” přiznala se smíchem. “Miluju firmu. Podnikání. Myslím, že si se mnou osud ošklivě zahrál a měla jsem být kluk.”

“Firmu,” zopakovala tiše Marguerite, docvaklo jí to. “No jistě, ty jsi ta sestra, která prý pomáhala Juliovi ve firmě, když byl v Anglii.”

Vita se ušklíbla, v očích se jí zlostně zablýskalo. “Pomáhá ve firmě? Tak tomu říká?” znechuceně odfrkla. “Mohla bych sama vlastníma rukama postavit hrad a muž by řekl, že jsem jenom pomáhala.” Povzdechla si. “Muži! Nedá se s nimi žít a zabít je nesmíš. Co si pak máš počít?”

Marguerite si skousla ret a sklopila zrak k obrazu ve své ruce, aby skryla jiskřičky smíchu v očích. Často slýchala podobné nářky od dcery a i ona sama si párkrát takto posteskla. Cítila, jak se jí Vita naklonila přes rameno a také se zahleděla na portrét. Obě hodnou chvíli mlčely, pak Vita poznamenala: “O tomhle obraze a řetízku v šupleti ví každý. Udržet v této rodině tajemství je setsakra těžké.”

“Julius ví, že to všichni víte?”

Vita se napřímila, tvářila se zadumaně a hloubala nad otázkou. “Nemyslím. Aspoň mu nikdo nic neřekl, pokud vím, za celých pět set roků, co tady má tvůj obraz.” Znovu se zadívala na portrét a smutně odtušila: “Oba jste tenkrát byli tak šťastní. Julius býval veselý odjakživa, od nátury, ale… když našel tebe…” Zakroutila hlavou. “Takového jsem ho ještě nikdy neviděla.” Tiše si povzdechla. “Celé to bylo tak tragické, když jsme si mysleli, žes mu zlomila srdce a pokusila se zabít jeho dítě.”

Marguerite sebou při těch slovech trhla.

“Julius se přes noc docela změnil. Už žádný smích, žádné úsměvy. Byl hrozně nešťastný. Domnívali jsme se, že to vyléčí čas, ale trvalo to pět století.”

Marguerite nešťastně polkla a vynasnažila se změnit téma. “Znala jsem také tebe?”

“Nijak zvlášť dobře,” odpověděla Vita, stále očima zkoumala obrázek. “Ty s Juliem jste zpočátku byli poněkud zahledění jeden do druhého, což je ostatně přirozené. Vlastně,” zasmála se a řekla téměř omluvným tónem, “v té době to bylo až trošku nechutné. V jednom kuse jste na sebe dělali oči a osahávali se. Nevydrželi jste bez sebe. Napůl jsem žárlila a napůl byla konsternovaná pomyšlením, že bych se jednoho krásného dne mohla chovat stejně, až potkám svého životního druha.”

Marguerite se neurazila. Zažila to na vlastní kůži, byla svědkem toho, jak si její děti nachází životní druhy a přesně věděla, o čem mluví. Přistihla se, že je nadšená, má radost z jejich štěstí, a současně kapku závidí a téměř ji deprimuje, že to sama nemá. Je těžké být sám, když jsou všude kolem vás šťastné páry. Nutí vás to uvažovat, co je s vámi v nepořádku.

“Ale potom,” pokračovala Vita, “když se to celé sesulo jako domeček z karet, zjistila jsem, že si skoro přeji, aby se vrátily časy toho věčného cukrování.

Bože, tolik tě miloval a bez tebe byl strašně nešťastný. Chodil jako tělo bez duše, donekonečna tesknil.” Zamračila se a pohlédla na Marguerite. “Zaslechla jsem Julia, jak říká matce a otci, že si na nic z té doby nepamatuješ. Je to pravda?”

Marguerite nešťastně přikývla, pohledem se vrátila k obrazu, pokoušela si vzpomenout, jak stála modelem.

“Vůbec na nic?” naléhala Vita.

“Na nic,” přisvědčila nešťastně.

Vita ji poplácala po rameni. “Určitě si to časem vybavíš.”

“Opravdu si to myslíš?” vyhrkla celá žhavá tomu věřit.

“No, Dante a Tommaso povídali, žes prý všechny své psy pojmenovala Julius.”

“Ano, to ano,” uvědomila si Marguerite. V tom vzruchu a rozruchu jí ani nepřišlo na mysl, že všem psům dávala jméno Julius, jednomu každému, několik staletí. Byla to pěkná řádka psů.

“A psi jsou oddaní a věrní a milují celým svým srdcem, podobně jako můj bratr,” odtušila a poté přikývla. “Myslím, že ty vzpomínky pořád musíš mít, někde. Třeba jsou pouze zamknuté tam, kam na ně momentálně nedosáhneš.”

Marguerite doufala, že to je pravda. Ne že by se tím nějak výrazně změnilo, co cítí. Zamilovala se do toho muže poznovu, a když teď spatřila portrét, byla si už docela jistá, že to, co říkal, je pravda. Jean Claude jí nějak vymazal paměť, přinutil ji opustit Julia a pokusil se ji donutit nechat zabít vlastní dítě.

Díky Bohu za služebnou, Magdu, pomyslela si a zamračila se, protože si vzpomněla, že tu ubohou ženu podle všeho zavraždila za to, že ji zklamala.

“Opravdu ho to rozzlobilo,” poznamenala Vita, a když na ni Marguerite vytřeštila oči, řekla: “Omlouvám se. Je neslušné tě číst, já vím, ale je to můj malý bráška a nechci přihlížet, jak se mu zase ubližuje. Dočista ho zdrtilo, když ses posledně vrátila k manželovi. Nehodláš to zopakovat, viď že ne?”

“Jean Claude je mrtev,” hlesla Marguerite, přitom ale dumala, zda je to pravda.

“Ano, hm, minule byl ale údajně mrtvý také,” zdůraznila Vita.

“Tak mi to řekli,” zamumlala, začínalo ji to trápit. Jean Claude je mrtev. Musí být.

“Čili se k němu nevrátíš, jestli se ukáže, že pořád žije?” Vita přitlačila na pilu, ale hned rychle dodala: “To jen, že vím, jaký dokáže Julius být, pokud se rozzuří, a přestože pro sebe sama mu pukalo srdce, kvůli Christianovi zuřil. Ale není od přírody krutý, takže byl-li na tebe drobet zlý, když jste se opět sešli v Anglii—”

“Nebyl,” vyhrkla Marguerite, ale pomyslela si, že by na to měl plné právo.

“Dobře.” Vita kývla a odvrátila se. “Měla bych se jít podívat, jestli už dohovořili. Byli jsme zrovna na cestě do kanceláře probrat projekt, který chci ve firmě prosadit, když otec najednou nedal jinak, než že se tady stavíme a zjistíme, jestli se Julius náhodou nevrátil.”

Marguerite počkala, dokud se za ní nezavřely dveře a poté se znovu zadívala na portrét a řetízek ve svých rukách. Pohledem klouzala po ženě na obraze a v duchu si říkala, že by se jí zas mohla stát… zářit láskou a štěstím. Srdce ji rozbolelo samou touhou.

A pak jí oko padlo na medailon svatého Kryštofa a pomyslela si, že udělala dobře, když ho dala Juliovi. Přivedl ho bezpečně zpátky k ní, protože ji přesvědčil mnohem víc, než tento miniaturní portrét, že mluví pravdu. Medailonek pro ni hodně znamenal. Nedala by ho jen tak někomu, a nikdy ho nesundávala. Dát ho tomu, koho milovala a kdo se vydával na dalekou cestu, byl jediný důvod, proč by ho dobrovolně sňala z krku. Svatý Kryštof je patronem poutníků nebo aspoň byl, tehdy. Někdy během dvacátého století byl prý postu svatého zbaven.

Ale klidně uvěřila, že si ho sundala a pověsila na krk muži, který ji učinil tak šťastnou, jako je ta žena na portrétu.

Nyní už mu to pouze musí říci.

Řetízek schovala v dlani, malovanou podobiznu vrátila pod papíry, zásuvku zavřela a vstala. Utíkala ke dveřím, protáhla se do haly a běžela ke schodům, kde skoro vrazila do Tinyho a Christiana, kteří přicházeli okolo rohu z opačného směru.

“Marguerite!” Tinymu se viditelně ulevilo, popadal ji za ruce a ustálil. “Dělali jsme si starosti, když jsme tě nenašli u tebe v pokoji. Měla’s tam na nás čekat.”

“Ano, já vím, ale já—” Potřásla hlavou, nechtěla ztrácet čas vysvětlováním. Místo toho pohlédla na Christiana. “Kde je tvůj otec?”

“Nevím jistě,” přiznal. “Mínili jsme ho jít hledat, pokud bychom tě nenašli. Jeho kufry z haly zmizely. Možná je odnesl nahoru do svého pokoje, když děda s babičkou odjeli.”

Přikývla, pokusila se je obejít, ale Tiny ji zadržel.

“Počkej chvilku. Co ta okružní procházka, kterou nám Christian slíbil? Přemluvil jsem ho, aby nám ukázal ten portrét.”

“Už jsem ho viděla,” přiznala. “Je kouzelný. Běž se podívat. Já musím mluvit s Juliem.”

Vytrhla se mu a vyrazila po schodech nahoru a chodbou ke svému pokoji. Vklouzla dovnitř, přeběhla ke společné koupelně a spěchala ke dveřím vedoucím do jeho pokoje, a pak se zarazila, najednou nevěděla čím začít.

Co má říct? Stála tam a okusovala si ret, chvíli prostě jenom zírala na dveře, nakonec vyfoukla vzduch a naštvaně pomlaskla. Věří mu. Malba a řetízek ji přesvědčily. Určitě je to dobře a přesně tohle přece chtěl.

Všechno bude v pořádku, ujistila sama sebe a sáhla po klice. Budu vědět, co říci, jakmile ho uvidím.

15. KAPITOLA

Julius položil kufr na postel a s pocitem úlevy začal vybalovat. Byl rád, že je doma, byl rád, že tady má Marguerite, a byl rád, že se mu podařilo přesvědčit rodiče, aby odjeli a nepletli se do toho. Měl po čertech dobrej den.

Usmíval se svým vlastním myšlenkám a začal házet špinavé šatstvo do koše v šatně, a to dosud čisté ukládal na police. Rodičům slíbil, že je bude průběžně informovat o tom, co se děje a co se dozvěděl. Problém tkvěl v tom, že nevěděl, jak dál. Hlavně chtěl mít v bezpečí Marguerite. Jinak vlastně nevěděl, co dělat. Musel zjistit, kdo stojí za útoky v Londýně a Yorku. Instinkt mu napovídal, že to byl ten proklatý Jean Claude. Ten chlap mu ukradl štěstí, před více než pěti sty lety, a on si byl naprosto jist, že se mu je pokouší ukrást znovu. Jenže otec ho varoval, aby se na Jean Clauda neupínal a neignoroval možnost, že za těmi útoky je kdosi jiný. Takže se musí snažit zjistit kdo.

Jestli je ovládnutí Marguerite nějak spojeno s druhými dvěma útoky, tak osoba, která má napadení na svědomí, musí být jednou z tria, které ji podrobilo třem-na-jednoho. Otec se domníval, že nejpravděpodobnějšími podezřelými je Martina a Lucian. To byl ovšem problém. Marguerite mínila zavolat jednomu či oběma, aby potvrdili jeho tvrzení, ale mají-li v tom prsty, nedalo se čekat, že ho podpoří. Tajili to. On to logicky pokládal za důkaz, že se toho zúčastnili, ale nedalo se vyloučit, že Marguerite z toho naopak usoudí, že jí lže a odejde.

Navíc si nebyl tak docela jist motivem těch útoků. Jean Claude se ji tehdy nesnažil zabít. Sebral ji jako panenku, kterou kdysi zahodil a znovu se mu zachtělo ji mít, teprve až když zjistil, že si s ní hraje někdo jiný, a moc rád. Z jakého důvodu by ten chlap měl chtít, aby byla mrtvá? Co ví on sám, ti druzí dva, kteří se na to dali, neměli vůbec žádné motivy… ledaže šlo do hry něco z minula, do čeho teď začala strkat nos. Chce snad někdo, aby minulost zůstala bezpečně pohřbená? Nebo chtějí jeho a Marguerite držet od sebe? Nebo obojí?

Všechny tyhle oříšky musel teprve rozlousknout a neměl ponětí, kde vzít louskáček. Dokonce ani nevěděl, jak zjistit, s naprostou jistotou, jestli je Jean Claude mrtvý nebo ne. Akorát ho napadlo někoho najmout, aby prozkoumal jeho hrob, jenomže to by stejně nic nedokázalo, jestli je z něho jenom hromádka popela.

Zavzdychal, pokoušela se o něj frustrace, a vrátil se ke kufru pro další komínek oblečení, v duchu se začínal zabývat mnohem naléhavějším problémem. Jak má Marguerite zabránit volat Martině a Lucianovi.

Cvakly dveře. Zarazil se a ohlédl, skoro mu uletělo obočí, když spatřil Marguerite stát ve dveřích koupelny, která spojovala jeho a její pokoj. Obočí mu strachy pokleslo, když uviděl, jak se tváří.

“Marguerite? Jsi v pořádku?” Oblečení, které už měl v ruce, položil zpátky do kufru a vykročil k ní. Měl strach.

“Byla jsem ve tvé pracovně,” řekla na úvod. “Viděla jsem ten obrázek.”

Čekal, nevěděl, co přijde dál.

“Řekla jsem ti, jak jsem k němu přišla?”

Mrkl na řetízek, který jí visel na prstech. Medailonek svatého Kryštofa. Ze svalů se mu pozvolna vytrácelo napětí.

“Řekla?” zeptala se, pomalu vykročila vpřed.

“Tvůj syn,” hlesl. “Proto pro tebe tolik znamenal. Tvrdila jsi, že ho nikdy nesundáváš, ale když jsem odjížděl s Marcusem a Milou ke dvoru – to jsme se od sebe odloučili poprvé – sundala sis ho a prosila mne, abych ho nosil coby záštitu jistoty, že se k tobě bezpečně vrátím.”

Zahlédl slzu, co jí vyklouzla zpod řas, a zamračil se. Šel za ní, ohnutým ukazováčkem pod bradou ji přiměl zvednout obličej. Když otevřela oči, řekl: “Sundal jsem ho, až když jsem přivezl Christiana domů do Itálie, a ve vzteku jsem ho vyhodil z okna.”

Oči měla rázem širší a on kápnul božskou: “Což byla pěkná pitomost, protože mne stála dvě noci lezení po kolenou po trávníku, se svíčkou v ruce, abych ho zase našel.” Rty se jí začaly roztahovat do úsměvu. Pokrčil rameny. “Nemohl jsem ho zahodit. Měl jsem pocit, že zahazuji nás a myslím, že jsem doufal, že nás jednoho krásného dne bezpečně dovede zase zpátky k sobě, jak jsi mi to slíbila.”

“A dovedl,” zašeptala Marguerite. Naklonila se k němu a stoupla si na špičky a políbila ho.

Věří mi, uvědomil si Julius a ze srdce mu v té chvíli nespadl kámen, ale balvan. Řetízek a portrét pro ni byly dostatečným důkazem a Marguerite mu uvěřila. Oddechl si, v duchu odříkal děkovnou modlitbičku Pánu Bohu a objal tuto převzácnou ženu. Procházel životem s úsměvem na rtech, dokud ji nepotkal poprvé, užíval si všeho, co mu nabízel, ale ve skutečnosti nikdy nic z toho neprožíval docela, dokud se nesetkal s ní. S Marguerite byly noci třpytivé a život se zdál pln nekonečných možností. A když ji ztratil, všechna světla a třpyt pohasly a možnosti se vytratily, život se mu stal vybledlým, černobílým němým filmem. Ale teď je zase se mnou, vrátila se mi, a už nikdy ji nenechám odejít, pomyslel si… a oba znehybněli, protože se ozvalo klepání na dveře.

“Kašli na to,” zamumlal, to už ji tahal k posteli a odstrkával kufr.

“Marguerite? Máš telefon,” řekl Tiny za dveřmi.

“Neslyšela jsem zvonění,” odtušila překvapeně.

“U sebe v pokoji schválně žádný nemám. Přes den otravuje hrozná spousta průzkumníků trhu a ruší mne ve spaní,” vysvětlil Julius.

“Je to Martina,” dodal Tiny.

Julius cítil, jak mu zmrzla krev v žilách. Marguerite mu nyní sice věří, ale jestli si promluví s Martinou, a ta řekne, že to všechno je holý nesmysl, vážně se obával, že…

“Výborně!” Marguerite se mu vymanila, s omluvným úsměvem. “Raději to vezmu. Volala jsem jí a nechala vzkaz, ať mi brnkne.”

Vyklouzla mu z náručí dřív, než ji stačil zastavit. Když mu mozek začal zase fungovat a sáhl po ní, už na ni nedosáhl.

Zíral za ní s čím dál větší hrůzou, byl si jist, že se mu zase hroutí svět. No, a když se konečně probral z šoku, už vycházela ze dveří.

“Počkej, Marguerite.” Rozběhl se, jenomže ona také, a když vyletěl na chodbu, už jenom zahlédl, jak mizí dolů po schodech. Tiny, mnohem pomalejší, byl teprve v půli chodby.

“Co se stalo?” vyhrkl detektiv, bylo na něm vidět, že se polekal, když Julius od plic zaklel. “Já myslel, že mluvit s Martinou je pro dobro věci?”

“Není. Pokud je jednou z toho tria,” ponuře odsekl Julius, sprintující po chodbě. “Taky by jí mohla povědět, že to celé je holý nesmysl.”

“Martina?” Tiny se rozběhl, aby s ním udržel krok. “Ty si myslíš, že ona—?”

“Ti druzí dva museli být staří, silní a někdo, komu Jean Claude věřil.”

“Takže ti táta potvrdil, že třem-na-jednoho je možné podrobit i nesmrtelného?” zeptal se Tiny sbíhající ze schodů hned vedle něj.

Julius kývl, vyrazil a sotva došlápl na pevnou zem přízemí, řítil se dál jako o život. Zastavil smykem u dveří své pracovny právě včas, aby viděl, jak Marguerite zvedá sluchátko.

“Ahojky, Martinko,” zazpívala zvesela do telefonu, na něho se usmála, když se otočila a opřela o stůl, a spatřila ho ve dveřích.

Julius se celou vahou opřel o futra, nespouštěl oči z její tváře. Vycítil, když dorazil Tiny a přidal se k němu na prahu, ustaraný a bez dechu, ale ignoroval ho, čekal na zradu, která se co chvíli objeví na tváři Marguerite.

“Ano, to ano,” řekla Marguerite. “Vlastně jsem ti volala už v pátek, ale tys zrovinka odjela do Londýna za děvčaty. Pobavili jste se?”

Julius cítil, že skřípá zuby. Proč žvaní o hloupostech? Pane na nebi, vyřčení osudných slov se takhle protáhne donekonečna.

“Jejda, to zní skvěle,” zasmála se Marguerite. “Ano, mně se v Dorchesteru také moc líbilo. Co holkám?”

“Ježíši,” vydechl Tiny těsně vedle něj, zjevně byl stejně netrpělivý, jako on sám.

“Vážně?” Marguerite se zase zasmála. “Příště to budu muset vyzkoušet…. Ano— Cože? Aha, no, to už vlastně není důležité, a já volala, abych ti položila jednu otázku, která se může zdát hloupá.”

Julius zatajil dech.

“Ano, víš ty co… uvažovala jsem… nebydlela jsem – čirou náhodou – ve tvém domě, někdy v patnáctém století? Řekněme někdy mezi rokem 1490 a 1491?” Marguerite se odmlčela, poslouchala a pak řekla: “Martino?”

Julius zatnul ruce v pěst.

“Ano, vím, že ano a všechno ti vysvětlím, až se setkáme osobně, ale tvá odpověď je pro mne momentálně důležitá a—” Zmlkla a poslouchala, tvářila se pořád vážněji. Nedokázal rozpoznat, zda je to dobře nebo ne, a moc si přál slyšet, co jí ta ženská říká.

“Opravdu?” zeptala se tiše a mírně zavrtěla hlavou a řekla: “Ne.”

Marguerite znovu naslouchala a Julia začínalo bolet někde v hrudi. Nevěděl proč, dokud si neuvědomil, že pořád tají dech. Pomalu vydechl a vykročil.

“Já— brzy přijedu a všechno ti vysvětlím, nemohu… Ne, všechno je…” Marguerite se odmlčela, vykulené oči upřené na Julia. Předpokládal, že její výraz nejspíš odráží její momentální pocity a velkou radost z toho neměl. Jemu to vyznělo jako pá pá a šáteček, Martina zalhala a řekla, že ne.

“Musím končit, Martino,” vyhrkla Marguerite a zavěsila. Vzala ho za ruku, očividně se o něj bála. “Jsi v pořádku?”

“Co ti řekla?” Zlatý Tiny, zeptal se dříve, než se na to zmohl on sám.

“Ach tak.” Marguerite pohlédla na smrtelníka a usmála se. “Ano, bydlela jsem v jejím domě v Yorku.”

Julius zamrkal, tohle bylo překvápko. Byl si jist, že opakuje Martinino ne, když vyřkla to slovo.

“Martina mi pověděla, že jsem jí poslala zprávu o tom, že čekám dítě a mám v plánu provdat se za jakéhosi Taliána, jak to vyjádřila,” řekla Marguerite a nijak se nepokoušela potlačit ironický tón. “Ale krátce poté prý obdržela list od Jean Clauda, ve kterém jí oznamoval, že není na pravdě Boží, jak si všichni mysleli, já že jsem potratila, tys mne opustil a on a já prý dáváme věci do pořádku. Navykládal jí, že prý to je delikátní téma a nemá se o tom nikdy zmiňovat, jelikož mne tím leda nesmírně rozruší.”

“Ten bastard,” zabručel Tiny. Julius jenom plnou vahou dosedl na kraj stolu, podlomila se mu kolena, tolik se bál. Martina jí nezalhala. Naopak. Podpořila ho.

“Myslím, že dobrá zpráva zní, že tohle znamená, že Martina není jednou z těch tří,” poznamenal zamyšleně Tiny.

“Martina?” užasla Marguerite. “Ne. Ona by se k ničemu takovému nikdy nepropůjčila. Jsme kamarádky.”

Když se na něho Tiny podíval s povytaženým obočím, Julius se obrátil k Marguerite. “Můj otec tvrdí, že ti druzí dva, kteří spolu s Jean Claudem provedli tři-na-jednoho, musí být staří, silní a lidé, kterým bezmezně věřil,” řekl na vysvětlenou. “Napadla ho Martina a Lucian.”

Marguerite pomalu zavrtěla hlavou. “Ne. Na tohle jsou oba dva příliš čestní.”

“Ale je to jeho bratr,” podotknul Julius.

“Ano, ale…” Ušklíbla se a pak řekla: “Marcus je pro tebe jako bratr. Udělal bys to pro něho?”

Julius si odfrkl, to je nápad. “Marcus by to po mně nikdy nechtěl.”

“Ano, ale— Nevadí, pointou je, že by ho v tomto nikdy nepodporovali. Mimoto, Martina mi řekla, že ji v tom dopise informoval, že není mrtev, jak všichni předpokládali, a tys přece říkal, že také Lucian si myslel, že jsem ovdověla?”

Když přikývl, Marguerite pokrčila rameny. “Takže jim Jean Claude nevěřil natolik, aby se jim s tou informací svěřil, viďte? Pokud jim nevěřil, že budou takové chování považovat za správné, těžko by se jim svěřil s něčím jako je tři-na-jednoho. A plným právem, myslím. Lucian do jisté míry přehlížel nesprávné chování Jean Clauda, kousání opilých a tak, dokonce i po zřízení krevních bank, ale pouze do té doby, dokud to neviděl na vlastní oči. Věděl, že to Jean Claude dělá, nebo to aspoň tušil, ale uhýbal před tím, nechtěl to vidět na vlastní oči, protože pak by s tím musel něco udělat. Sám mi to řekl,” připustila. “Ale něco jako toto?” Zavrtěla hlavou. “Nemohl by se na tom podílet a stále to přehlížet. Lucian a Martina se toho nezúčastnili,” prohlásila se vší jistotou.

Julius na ni hleděl mlčky, nebyl ještě tak docela přesvědčen a měl ji za krapítek naivní. Dvojčata se liší. Viděl to na Dantovi a Tommasovi. Možná se jim vždycky nelíbilo, co dělá druhé dvojče, ale byli si blízcí, jak jen to šlo, a jeden druhého bude bránit až do posledního dechu.

Ale tím se bude trápit někdy jindy. Momentálně Marguerite spatřila obraz a řetízek a mluvila s Martinou a je přesvědčená, že to vše je pravda. Všechno bude v pořádku. Dokud je tady s ním a v bezpečí, všechno ostatní se nakonec v dobré obrátí. Julius tomu skutečně věřil.

S úsměvem zvedl sebe ze stolu a ji do své náruče.

Marguerite se jenom usmála a objala ho kolem krku, když vykročil přes pokoj.

“Chápu-li to správně, dál už to probírat nebudeme?” zeptal se suše Tiny, který jim šel z cesty.

“Chytrej,” přitakal Julius, to už vešel do haly. “Později.”

“Jasně,” zabručel Tiny ironickým tónem. “Myslím, že půjdu najít Christiana a dokončit obchůzku.”

“Dobrý nápad,” zavolal Julius vycházející do schodů.

Marguerite vzhlédla na Julia, který ji už nesl po chodbě. Začala s úsměvem na rtech, ale pak se kamsi vytratil a zcela vážně řekla: “Omlouvám se.”

“Zač?” podivil se.

“Že jsem tě nutila dokazovat, že co říkáš, je pravda,” vysvětlila. “Že jsem ti neuvěřila bez důkazů.”

Julius ta slova ocenil odfrknutím. “Těžko si mohu stěžovat. Kdybych tehdy já věřil v tebe a vyrazil za tebou, naléhal, vyslýchal, uvědomil bych si, že něco není, jak má být a posledních pět století bychom byli spolu.”

“Ale přesně o tom to je,” odtušila tiše. “Vyprávěl jsi mi o svém snu, což byla ve skutečnosti naše minulost, že ano?” Když přikývl, pokračovala: “Řekl jsi, že někdo za tebou přišel se lživým příběhem a tys ve mne nevěřil a nechal si mě proklouznout mezi prsty. A já řekla, že se musíme postarat, aby se to nikdy nesplnilo v reálném životě, a pak jsem…”

“Marguerite, důvěra je—”

“Důležitá,” trvala na svém, natáhla ruku a otevřela dveře jeho pokoje, když se před nimi zastavil.

“Ano,” souhlasil, prošel jimi a kopnutím je zavřel. “Ale také chce svůj čas ji vybudovat. Věděla’s, že jsme životní druzi, nebo věřila, že bychom mohli být, a ochotně ses mi odevzdala, ale pořád jsme se znali pouze v řádu dní, tentokrát, aspoň pokud jde o tebe. Tehdy jsem tě znal skoro rok, dost dlouho abych si vypěstoval slušný odhad, co jsi zač, a přesto to zjevně nebylo dost dlouho. Hned v prvním testu lásky a důvěry jsem hanebně selhal. Můj hřích je větší, a oba jsme za něj zaplatili.”

“Ale—” začala, ale umlčel ji polibkem.

“Ale nic,” hlesl, když zvedl rty. Pustil její nohy a ona se ho chytila za paže, když se před ním postavila zpříma. “Znovu jsem tě našel. Doufejme, že po tomto zážitku oba zmoudříme. Teď si chci užívat nás.”

Marguerite k němu mlčky vzhlédla, přitulila si mu tvář do dlaně, kterou jí pohladil líčko. Najednou se rozpomněla na otázku Vity. “Proč jsi na mne nebyl zlý, když jsme se setkali v Londýně? Měl jsi mne nenávidět za to, že jsem tě opustila kvůli Jean Claudovi a nařídila Christianovu smrt.”

“Nikdy bych tě nedokázal nenávidět,” odtušil Julius a zakřenil se. “Well, těch prvních sto let jsem tě nenáviděl, ale když za mnou přišel Marcus s novinou, že se ti někdo musel vrtat v paměti, bylo to jako vyslyšení mé modlitby. Okamžitě jsem se rozhodl, žes neudělala ty věci, jak jsme si mysleli a chtěl tě mít zpátky ve svém životě.

Nebyl jsem zlý, protože tě miluji,” řekl vážně. “A protože bez tebe jsem jako tělo bez duše a život jsou jen samé strasti, které musím přečkat. Zato život s tebou přináší nevýslovné slasti.”

“Myslím, že jsem tě tenkrát musela milovat,” zašeptala. “Na tom portrétu vypadám jako zamilovaná žena a moc bych chtěla opět být tou ženou.”

“To pro začátek stačí,” ujistil ji a sklonil hlavu, aby překryl její rty svými.”

Marguerite se mu otevřela a na rozdíl od šílené, zoufalé vášně, která se jich zmocnila předtím, tentokrát to bylo něžné a sladké, a čím dál hlubší, až zasténala a prohnula se v zádech, vyšla mu vstříc. Když Julius přerušil polibek, mžouravě pootevřela oči a on se usmál.

“Nikdy se nedozvíš, kolik rán jsem ležel vzhůru, vybavoval si tento výraz na tvé tváři a toužil jej spatřit ještě aspoň jednou,” zašeptal Julius, jeho ruce zatím rozepínaly zip broskvových šatů, co měla na sobě. “Zdávalo se mi o té vůni, jaká jsi byla na omak, o rtech a tvém dechu, který mi ovíval tvář, když jsem si tě bral.”

Marguerite připažila, zatímco jí přetahoval šaty přes ramena a paže. Svižně se svezly dolů, kolem štíhlých nohou. Osvobozená, sáhla po knoflících jeho košile, ale Julius její ruce odstrčil.

“Ne. Neměl jsem tu trpělivost, prostě jsem na to nedokázal jít pomalu, v Yorku. Bylo to příliš dávno. Dovol, abych to udělal tak, jak jsem o tom snil, celá ta staletí.”

Marguerite spustila ruce podél těla, hleděla mu do očí, zatímco jí dlaněmi zvolna klouzal, nahoru a dolů po pažích.

“Poznal jsem tvou vůni, sotva jsem vešel do tvého pokoje v hotelu, ten první den, a voněla mi jako samo nebe.”

Zachvěla se a zavřela oči, když se mírně naklonil a ovoněl její krk, a pak ji tam políbil a Marguerite se zachvěla znovu. Zvedla ruce k jeho pasu, když jí rozepnul podprsenku a poté je musela znovu dát dolů, když ji sundával. “Jsi ještě krásnější, než jsem si tě vybavoval ve snech.”

Otevřela oči překvapením, protože teď spolu sice nebyli poprvé, ale na druhou stranu si uvědomovala, že v Yorku tolik spěchali, že nevyužil příležitost pořádně se na ni podívat. Nyní se díval, a oči mu planuly stříbrem, když putovaly po jejím těle. A to reagovalo, jako by šlo o skutečné, fyzické doteky, bradavky ztvrdly a dychtivě se vztyčily, v podbřišku se sbírala tekutina lásky a stékala níž. A potom ji opět políbil, dlaněmi a prsty brouzdal po hebké kůži, kterou odhalil, obmalovával křivku pasu, ploché bříško a kopečky ňader.

Hrdelně zasténala a znovu ho objala kolem ramen, pak zasténala znovu, jak se jí ňadra při tom pohybu zvedla, otřela se mu o hruď. Julius ji chytil pod nohama a nesl k posteli, nechal líbání pouze, když se narovnával poté, co ji uložil. Nedostala šanci si na to postěžovat. O chvilku později už jí rty klouzal po krku a dolů po klíční kosti k ňadru. Chytila ho za hlavu a tu svou převracela sem a tam na polštáři, neklidně vrtěla nohama, když tahal za citlivou bradavku, než sklouznul níž.

Břišní svaly se jí rozvlnily, když po nich přejel rty, zachvívaly se pod doteky a potom ji uždiboval a dráždil až k vršku kalhotek. Lapala po dechu a svíjela se, když šmejdil jazykem podél krajkového okraje, a pak po něm zoufale sáhla, když prsty zachytil pásek a zvolna ho stahoval dolů.

Marguerite mu zapletla ruce do vlasů a pokusila se ho přimět k dalšímu polibku, ale on jen chytil její prsty do svých, a přesunul se jí mezi nohy. Její tělo se samo od sebe vzepjalo, když jí rty bloumal po stehnu, dech se proměnil v mělké lapání po dechu, a pak z ní unikl spolu s výkřikem, když našel středobod jí samé. Vzpínala se pod dráždivým laskáním, podvědomě vyhazovala boky. Zatnula prsty do deky, na které ležela, zoufale ji drásala, zatímco ji obšťastňoval.

Cítila jeho prsty zatínat se jí do stehen, když ji pečlivě omýval jazykem, a věděla, tím kousíčkem mysli, který byl ještě schopný myslet, že zažívá tu slast spolu s ní, a využívá toho, aby se zaměřil tam, kde je to nejpříjemnější, takže křičí, chvěje se a svíjí rozkoší. Používá to, aby oba opětovně přiblížil až na samý práh, a přitom se pokaždé stáhnul dříve, než mohli dojít až na vrchol.

Když jí k uším dolehl zvuk trhané látky a uvědomila si, že trhá pokrývku, Marguerite ji pustila a popadla ho za košili, tahala mu ji nahoru přes hlavu, až zvedl hlavu a ruce a dovolil, aby mu ji svlékla. Ale pak se prostě svezl zpátky mezi její nohy a pokračoval ve sladkém mučení, až se Marguerite chvěla a skoro vzlykala potřebou. Teprve potom se konečně zvedl a přesunul nad ni, přitom shodil kalhoty, než se jí uhnízdil mezi stehny.

Marguerite cítila, jak na ni doráží jeho erekce a objala ho nohama kolem boků, sotva se do ní Julius zabořil. Vykřikla, když ji vyplnil, její tělo se napnulo a rozechvělo, a pak ji políbil a začal se pohybovat a ona se přitiskla blíž a jeli tou bouří pospolu, až se rozpoutala docela.

Probrala se o něco později, zjistila, že jsou oba přikrytí a on leží na posteli na zádech, ji držel v náručí jako milovanou panenku.

“Už jsem ti říkal, že si myslím, že jsi úžasná?” zeptal se, jeho hruď se jí při tom pod hlavou pohnula.

Marguerite se usmála a vtiskla mu na ni polibek. Pak zvedla hlavu a podívala se na něho. “Myslím, že ty jsi také dost úžasný.”

“Myslím, že jsme prostě úžasná dvojka,” shrnul to Julius. Zvedl hlavu a na oplátku jí vtiskl polibek na čelo.

“Jestlipak má pan Úžasňák v tomto domě nějakou mňamku pro paní Úžasňákovou?” zeptala se s nadějí.

“Mmm, já také právě myslel na jídlo,” přiznal a zasmál se. “Tenkrát jsme byli úplně stejní. Milování, jídlo, milování, jídlo, milování.”

“Doufám, že se mezi to občas vešla i koupel,” podotkla pobaveně.

“To si piš,” uklidnil ji. “Občas jsme se dokonce koupali každý zvlášť.”

Zasmála se a jeho výraz zněžněl.

“Miluju, když se směješ.”

“Miluju, když se na mě takhle díváš,” odvětila bryskně.

Chvíli na sebe koukali a potom ji rychle políbil a vyskočil z postele.

“Jídlo,” prohlásil Julius, když se na něho překvapeně zadívala. “Tady žádné mít nebudeme. Christian nejí už celá staletí, a Vita a já ještě déle.”

“Vita?” podivila se.

“Pobývá tady celkem často,” vysvětlil, když kráčel dočista nahý – s klidem gentlemana – ke své šatně. Jeho hlas se k ní nesl z ní, vzdálený a ztlumený. “Odtud to má blíž do práce, než od sebe, takže když hodlá strávit hodně času v kanceláři, jako třeba minulý týden, protože jsem pobýval v Anglii, obvykle bydlívá tady. Pravděpodobně zamíří zpátky ku domovu zítra nebo pozítří.”

“Christian bydlí tady s tebou?” zeptala se Marguerite zvědavě. Zmínil se o tom, že si vezme věci do svého pokoje, když přijeli, a tak uvažovala, jestli pořád bydlí u tatínka, i po pěti stech letech.

“Ne. Kdepak ty věci. Má svůj byt ve městě, ale tady má pokoj a občas tu přebývá.” Julius se vynořil oděn vínově červeným županem a jeden nadýchaný, bílý, měl také pro ni.

Marguerite vylezla z postele a vklouzla do županu.

“Budeme si muset pospíšit,” poznamenal cestou ke dveřím, jakmile jí ho zavázal. “Chceme-li jídlo, budeme si je muset objednat a připozdívá se.”

Zastavil se ve dveřích, ohlédl se po ní a usmál se. “Vždycky mne fascinovaly ty reklamy v televizi. Nyní jim hodlám podlehnout.”

“Měli bychom zajít za Tinym. Touhle dobou už má nejspíš hlad jako vlk.”

Přikývnul a zakřenil se, když vykročili na chodbu. “Myslíš jako máma.”

“Já jsem máma.” ohradila se pobaveně. “Čtyřnásobná.”

“Pěti,” nenápadně ji poopravil.

Marguerite se zarazila uprostřed kroku, oči vykulené leknutím. “Ano, samozřejmě. Já—” Zmlkla, nevěděla, jak dál, bylo jí prostě hrozně, že Christiana opomenula, jenomže to všechno je pro ni pořád tak nové.

“To je v pořádku, Marguerite. Chce to čas,” řekl něžně Julius, hladil ji po zádech skrz nadýchané froté županu.

Přikývla, ale o moc lépe jí nebylo. Christian Notte je její syn, ale zároveň naprostý cizinec.

“Marcus mi pověděl, ve vlaku zpátky do Londýna, že se cítíš trapně a nevíš, jak s Christianem jednat.”

Ušklíbla se, když si vzpomněla, jak jí u ní v pokoji četl myšlenky. Ošklivý zlozvyk, budu si muset navyknout zvedat mentální hradby, rozhodla se v duchu.

“Bude to snazší, až se lépe poznáte a strávíte spolu trochu času,” navázal, při tom ji pobídnul vpřed.

“Spolu trochu času,” zopakovala Marguerite tiše, ta myšlenka ji zaujala. “Ano, měla bych s ním strávit trochu času. Poznat ho.”

“Určitě by se mu to líbilo,” přikývnul Julius.

“Co ho vlastně baví?”

“Hmm.” Promýšlel tu otázku, když vykročili dolů ze schodů. “Lukostřelba, lyžování, šerm—”

“Lyžování?” Marguerite nezastírala úžas. “V noci?”

Julius se zašklebil, ale přikývnul. “Noc prý tomu dává ten správný šmrnc.”

“No to jistě,” zasmála se. “Co něco méně fyzické?”

“Miluje hudbu,” řekl a poté hrdě dodal: “Hraje na několik nástrojů a hrává v místní kapele, skoro každý víkend.”

“Vážně?” optala se, tohle ji zaujalo.

Julius přikývnul, ale úsměv záhy vystřídala grimasa. “Nedávno se přeorientoval na modernější hudbu. Hard metal nebo alternativní cosi.” Pokrčil rameny, zjevně si nebyl zcela jist, jak ji nazvat, a pak dodal: “Hrává v jedné místní kapele. Tady ve městě. Skoro každý víkend.”

Marguerite se musela kousnout do rtu, aby nevyprskla smíchy. Hudba, o které byla řeč, mu očividně nebyla po chuti.

“Můžeme jít ve třech na koncert a—” Julius se zarazil, když se zastavila u schodů a položila mu dlaň na prsa. S povytaženým obočím se otázal: “Copak?”

“Já— Možná by bylo lepší, kdybych s ním mohla strávit nějaký čas o samotě, Julie. Jenom my dva,” řekla vážně a rychle vysvětlila: “Mám strach, že když půjdeme ven všichni tři, tvoje přítomnost mě bude leda rozptylovat a to zhatí smysl celé akce.”

S úzkostí čekala na jeho reakci, bála se, že ho tím urazí, ale on návrh krátce zvážil a potom, k její velké úlevě, vážně přikývnul. “Máš pravdu, samozřejmě.”

Ulevilo se jí. Usmála se a objala ho jednou rukou, zatímco ji vedl po chodbě.

“Poradím se s Dantem a Tommasem tvým jménem a zjistím, co se bude líbit nejvíc, a opatřím lístky, jestli chceš.”

“To bych moc ocenila, děkuji,” odvětila Marguerite. “A třeba by ti také mohli prozradit jméno nějaké dobré kavárny. Vím, že Christian už nejí ani nepije, ale bylo by pěkné stavit se potom někde, kde bude tišeji, takže si budeme moci popovídat.”

“Dobrý nápad.” Julius si ji přitiskl k boku. “Poznáš ho jedna dvě, uvidíš.”

16. KAPITOLA

“Co ty na to?”

Marguerite se usmála na Christiana, který se svezl na židli hned vedle ní. Tohle byla jejich noc, vyšli si, aby se poznali, ale místo shánění lístků na koncert, se rozhodla, že si raději poslechne, jak hraje on, tak se ho zeptala na jeho kapelu a zda se smí jít podívat, až budou příště muzicírovat. Christian sice vypadal lehce nesvůj, když to navrhla, ale souhlasil a pověděl jí, že za pár nocí hrají v místním klubu, a prý je tam vřele vítaná.

Až do dnešního večera trávila čas tím, že v Christianovi hledala samu sebe, a skutečně v něm cosi ze sebe nalezla. Přestože jeho otec měl vlasy černé jako uhel, Christianovy byly tmavě kaštanové, stejně jako její. Oči měl barvou po otci, ale po ní byly zase obrovské, mandlového tvaru. Zdědil otcovu čelist, ale její vysoko posazené lícní kosti. Bylo pěkné všímat si těchto věcí, ale proto se s ním necítila o nic příjemněji, a, navzdory své touze ho poznat, zjišťovala, že se v přítomnosti toho chlapce cítí jako svázaná a chová se upjatě a nepřirozeně.

Julius ji pořád dokola ujišťoval, že všechno bude v pořádku a ať prý se uvolní a je sama sebou, ale přestože upřímně toužila cítit se a jednat s Christianem jako s ostatními syny, nebyl jako oni. S nimi ji pojila celá staletí společných zážitků, zatímco s Christianem prakticky žádné. Navrch toho všeho strádala pod tíží viny a litovala ztraceného času, kdy nebyla s ním. Bojovala sama se sebou.

Právě v této chvíli se však něco ze stresu vytratilo. Odjakživa milovala hudbu, zjistila, že uklidňuje, a uvědomila si, když pozorovala a poslouchala svého syna hrát, že tohle je další věc, kterou mají společnou, kromě barvy vlasů. Něco, o čem mohou mluvit. Christian hrál na housle ve své rockové kapelle a hrál fakt dobře.

“Nesnášíš to,” tipnul si, když příliš dlouho mlčela.

Rychle zavrtěla hlavou. “Ne, to ne. Docela se mi to líbí. Poprvé jsem slyšela houslový rock živě, ale odjakživa si myslím, že ten nástroj přidává mezi ostatní fascinující zvuk, a tys hrál velice dobře. Líbilo se mi to.”

Když se zatvářil řekněme pochybovačně, trvala na svém: “Je to pravda. Já nelžu. Vlastně jsem zrovna dumala o tom, žes musel zdědit hudební nadání ode mne. Tvůj otec má hudební hluch.”

“Jo, to má,” zakřenil se. “Ty na něco hraješ?”

“Ano. Na klavír, housle, kytaru, bubny—”

“Bubny?” skočil jí do řeči, nevěřil vlastním uším.

Pokrčila rameny. “Když to vydává nějaký zvuk, pravděpodobně na to umím hrát. Hudbu zbožňuji odjakživa. Naplnila mi život. Být ženou v domácnosti je nesmírná nuda, zvlášť když máš služebnictvo, které za tebe udělá všechnu práci,” odtušila hořce. Povzdechla si a svěřila se mu: “Hrála jsem pořád, ale odkdy Jean Claude zemřel, už ne. Konečně jsem volná a mohu si chodit po libosti, kam chci a já si to užívala, ale dnešek mi dodal chuť zase hrát.”

Christian mrkl na pódium, kde zrovna začala ladit další kapela. “Rozehrávají se. Nechtěla bys jít někam, kde bude větší klid, třeba na kávu, než půjdeme domů?”

Marguerite přikývla. Věděla, že to navrhl čistě pro to, aby si mohli dál povídat. Christian nejedl ani nepil. Když si uvědomila, že se usmívá a že ten úsměv je přirozenější, než všechny ostatní, kterými se na něj kdy usmála, odkdy zjistila, že je jejím synem, v hloubi duše se jí malounko ulevilo. Snad to opravdu bude nakonec v pořádku.

“Za rohem je taková kavárnička,” odtušil Christian, když vykročil ven do noci. “Nemám ponětí, jestli je to tam prima, ale je to blízko, dojdeme tam pěšky.”

“Určitě je to tam prima,” řekla, když vykročili po ulici.

“Haló, dámo, něco jste upustila.”

Marguerite a Christian se zastavili a ohlédli se, uviděli jakéhosi muže ukazovat na malou kabelku ležící na chodníku.

“Zaběhnu ti pro to,” řekl Christian, pustil její paži a rozběhl se zpátky po ulici.

“Ale já jsem přece žádnou kabelku—” Zmatená slova rychle vzala za své, když koutkem oka zahlédla pohyb. Zvrtla se na patě, došlo jí, že se zastavili u ústí nějaké uličky a někdo – dva muži, uvědomila si – ve tmavých šatech a maskách, se odtam ženou přímo k ní.

Instinktivně se otočila, chtěla utéct, ale byla bez šance. Neudělala ani pár kroků a měli ji.

Klela, chvíli se prala, ale byli to nesmrtelní, a oba větší a silnější, než ona. Jeden ji brzy chytil, na krku teď měla dlouhý, nehezky ostrý nůž. Moment si myslela, že má v plánu uříznout jí hlavu, rovnou tam, na ulici, ale jenom jí ho přitiskl k hrdlu, až vytryskla krev, tím ji snadno přinutil přestat se bránit.

Dýchala mělce a snažila se nehýbat, aby se jí nůž nezakousnul do masa ještě hlouběji. Viděla, jak se Christian zastavil v půli cesty ke kabelce a otočil se. Strnul, když spatřil, do jaké šlamastiky se dostala. Muž, který vykřikl, že něco upustila, zdrhal pryč po ulici. Určitě dostal svých třicet stříbrných, aby je tou kabelkou zabavil. Jenom si povzdechla, když se podívala do rozhněvaných očí Christiana.

“Uteč,” nařídila, teď na nůž na krku zvysoka kašlala.

Když na ni Christian jen mlčky zíral a tvářil se nečitelně, poznala, že ještě jednu mají věc společnou. Nejen barvu vlasů. Je tvrdohlavý jako mula.

“Christiane, poslechni, krucipísek!” vyštěkla. Vzteky si dupla. Ignorovala, že se nůž zaříznul hlouběji. “Jsem tvoje matka!”

“Ano, jsi,” řekl, úsměv mu zvolna stáčel koutky rtů nahoru, a pak dal ruce vzhůru a kráčel kupředu.

“Otoč se,” nařídil chlap za ní, když se Christian zastavil pár kroků před nimi.

Christian na ni vrhl uklidňující pohled a otočil se, přitom se zvesela optal: “Tak kampak půjdeme?”

Namísto odpovědi k němu zezadu popošel druhý muž. Marguerite vykřikla, chtěla ho varovat, ale to už bylo příliš pozdě, vrazil Christianovi nůž do zad. Když nůž stočil a trhl jím nahoru, začala bojovat, bylo jí jedno, co bude s ní, ale znehybněla, když se ozvaly výkřiky od vchodu restaurace.

Všichni tři strnuli, jenom Christian se pořád pohyboval, a to pouze proto, že se sesouval na kolena. Marguerite se podívala k restauraci, Dante s Tommasem se hrnuli vpřed jako velká voda, ale dvojčata promptně hodila brzdu na příkaz v italštině, který vyštěkl muž, který ji držel.

Marguerite nepřekvapilo, že ty dva vidí. Julius jí předem pověděl, že chce, aby se jim dvojčata držela v patách a dnes večer je hlídala, a ona souhlasila s podmínkou, že se budou držet dál, aby s Christianem mohla mluvit otevřeně. Seděli na druhé straně baru a viděla je vstávat a jít za nimi, když odcházeli, ale bar byl narvaný a tak to měli ke dveřím dál. Měla jsem na ně s Christianem počkat u dveří, pomyslela si nešťastně.

Když muž, který ji držel, pronesl něco italsky, jeho kamarád přikývl a okamžitě zvedl Christiana, hodil si ho přes rameno. Potom se šel postavit vedle nich.

Marguerite zakopla a skoro se sama zkrátila o hlavu, když muž, který ji držel, najednou začal pozadu ustupovat do uličky, ale rychle se chytila jeho ruky a podařilo se jí udržet na nohách. Ať se držela, jak chtěla, tlak nože na její krk nepovolil, a bylo to pár pěkně napjatých minut, když couvali do uličky.

Dante a Tommaso je zvolna následovali, oči přimhouřené, těla napjatá, čekali na příležitost zasáhnout, ale ta nepřišla. Marguerite by donucena pozpátku dojít k dodávce a zůstat v klidu, zatímco druhý muž otevřel boční dveře a vhodil dovnitř Christianovo bezvědomé tělo. Zatímco běžel okolo naskočit za volant, Marguerite byla svým věznitelem pozadu vtažena do dodávky. Nůž zůstal u jejího hrdla, dokud ji neodhodil stranou, aby zavřel dveře. Využila příležitosti a lezla k Christianovi, chtěla se ho pokusit prohlédnout, ale v příští chvíli už jí prostřelila hlavou bolest a upadla do bezvědomí.

Julius stál a hleděl z okna své kanceláře, zrak zvednutý ke hvězdám nad hlavou. Někde tam venku, pod všemi těmi hvězdami, je jeho životní družka a syn… a on je možná už nikdy neuvidí.

Tahle myšlenka mu běžela hlavou pořád dokola, celé poslední dvě hodiny, odkdy se Dante vrátil domů s Tommasem a bohužel i tou Jobovou zvěstí. Selhali, neuhlídali jeho syna ani Marguerite. Oba byli uneseni.

V první chvíli měl sto chutí přelézt stůl a oběma vyrvat srdce, ale už se poněkud uklidnil. Přinejmenším jim už nekladl za vinu to, co se stalo. Udělali, co bylo v jejich silách. Vina leží pouze a jenom na něm. Měl odmítnout, nepustit Marguerite na krok z domu. Ale byla tak nesvá, v přítomnosti jejich syna, a tolik toužila být s ním, sama, aby ho poznala, a předešlé útoky se pokaždé odehrály, když byla sama, bez dalšího nesmrtelného poblíž, který by jí přispěchal na pomoc, a tak se domníval, že bude v bezpečí.

Proklatě se zmýlil a teď ho to může stát oba, Marguerite i syna. Zatracený Jean Claude! Za tímhle musí být on.

“Julie?”

Prudce se otočil, dychtivě přesunul pohled k Vitě, která právě vešla do jeho pracovny, doufal v nové zprávy. Čekání na žádost o výkupné, o které ale věděl, že nikdy nepřijde, ho přivádělo k šílenství, jenže Marcus už mu zdůraznil, že povolali každého, kdo pro ně kdy pracoval, smrtelníky stejně jako nesmrtelné, aby hledali ty dva, nebo aspoň nějakou stopu po dodávce, co je unesla, a dokonce i po Jean Claudovi Argeneau. A pokud vůbec nějaká žádost o výkupné přijde, pak sem, takže on musí čekat tady.

Je možné, poznamenal Marcus, že tady může jít o docela jinou věc. Koneckonců, ostatní útoky byly jasné pokusy o vraždu samotné Marguerite, a Christiana vlastně vůbec unášet nemuseli, jakmile byl zneškodněn, ale stejně to udělali. A pak také, přestože syna bodli, může se uzdravit, a Marguerite nijak moc neublížili, než ji odvlekli.

Julius sice myslel, že ani Marcus tomu dvakrát nevěří, ale doufal, že má pravdu, když sledoval, jak k němu kráčí Vita.

“Copak? Je něco nového?” zeptal se, přitom doufal, že pokud ano, jsou do dobré zprávy.

“Ne,” hlesla omluvně. “Jen jsem si myslela, že bys měl vědět, že je tu kdosi z rodiny Marguerite.”

Julius překvapeně zvedl obočí a pak se zamračil. “Kdo?”

“Nevím jistě,” přiznala. “Jediný, kdo se představil, byl Bastien. Jeden z jejích synů, viď?”

“Ano.” Julius přikývnul. Bastien Argeneau řídil Argeneau Enterprises.

“Jsou s ním ještě tři další.”

S povzdechem obešel stůl a zamířil ke dveřím.

“Well, tohle tedy byla rána pod pás.”

Marguerite otevřela oči a shlédla na syna. Probrala se před chvílí a zjistila, že jsou zamčení v nějaké cele nebo kobce, oba měli na kotnících okovy, od kterých vedly řetězy zazděné do zdi. Ale horní část těla měli volnou a délka řetězů jim umožňovala jistý pohyb. Ze všeho nejdřív ale zkontrolovala Christiana.

Polekalo ji, v jakém je stavu. Zranění se samozřejmě už hojilo, ale ztratil spoustu krve. Věděla, že bude mít bolesti, až se probudí, a tak ho nechala spát, zatím se dala do zkoumání řetězů na kotnících.

Otestovala jejich pevnost, škubala za řetěz mezi zdí a kotníkem. Když očka nejevila žádné známky napínání, pokusila se místo toho vytrhnout řetěz z kamenné zdi, ale ani zasazení nepovolilo. Z pout se jenom tak prostě nedostanou, a tečka.

Přelezla zpátky k Christianovi a zvedla si jeho hlavu do klína, šeptala mu hezká slovíčka a odhrnula mu vlasy z tváře, když zasténal bolestí. Dobře věděla, jak mu je. Sama už měla tak trochu bolesti. Zranění na hlavě, které utržila, muselo být vážné. V hlavě jí tepalo, na tváři měla škraloup zaschlé krve a její tělo křičelo hladem po krvi, která by nahradila tu, co ztratila. Měla nepříjemný pocit, že jí ten chlap musel prorazit zátylek. Tělo na svou opravu nepochybně spotřebovalo hodně krve. Oba na tom byli moc špatně, což dozajista byl záměr jejich únosců. V tomto stavu nebylo pravděpodobné, že budou dělat velké potíže nebo mít sílu na zlomení řetězů.

Strachy bez sebe, co je asi čeká dál, začala zpívat ukolébavku, kterou zpívávala i svým dětem, když byly malé. Zpěv Christiana zřejmě uklidňoval. Aspoň sténání zvolna utichalo, poté už spal pokojně. Zpívala, dokud jí hlas nezačal přeskakovat a chraptět ze sucha v hrdle, a potom zmlkla a sklonila hlavu, vyčerpání si začalo vybírat svou daň. Nakonec zavřela oči, podřimovala přerušovaným spánkem, který skončil ve chvíli, kdy Christian pronesl onu sarkastickou poznámku na konto svého bodnutí do zad potom, co se dobrovolně vzdal.

Nyní otevřela oči a shlédla k němu s úlevným úsměvem. Byl bledý ze ztráty krve a kolem očí a úst měl vrásky bolesti, ale byl živý a při vědomí a ona se málem rozplakala úlevou.

“Ano, byla to rána pod pás,” souhlasila. “A naprosto ubohá, protože ty ses přece vzdal.”

“Ale chytrá,” zamumlal.

Když povytáhla obočí, pokrčil jí na klíně rameny. “Mohl jsem na oko rezignovat, ale dokonce i ochočený kocour může zdivočet.”

Pousmála se a prsty mu pročísla dlouhé vlasy. Byly měkké a hedvábné jako dětské, a úsměv jí zmrzl na rtech. “Kéž bych tě viděla ještě jako chlapce.”

“Taky bych si to moc přál,” odvětil vážným tónem.

“Klidně se vsadím se, žes byl rozkošný.”

“Bezpochyby,” přisvědčil s lišáckou jiskrou v oku.

Zavřela oči, protože jí hlavou projela bolest. Sotva polevila, věnovala mu – doufejme – uklidňující úsměv a požádala: “Vyprávěj mi, jakés měl dětství. Šťastné?”

Christian zaváhal, ale pak se jeho úsměv vytratil a začal se pokoušet vstát. “Myslím, že bychom se raději měli snažit najít cestu ven—” Christianova slova skončila rychlým nádechem, sotva se napůl zvedl a strnul, než se zase zhroutil vedle k ní.

“Myslím, že se oba pořád ještě hojíme a měl bys zůstat ležet, dokud se nebudeš moci pohnout, aniž bys zezelenal,” navrhla tiše.

“Zezelenal, huh? Zato nemám potlučenou hlavu.” Pronesl ta slova zlehka, ale tvářil se ustaraně, když se na ni podíval. “Bolí tě to hodně?”

“Ano,” odpověděla prostě a dodala: “Teď přestaň měnit téma a vykládej mi o svém dětství. Odvede to pozornost od bolesti. Bylo šťastné?”

“Šťastné.” Christian to slovo zadumaně zopakoval a přikývnul. “Povětšinou. Otec byl dobrým otcem.”

“Vždycky jsi mu říkal otče?”

“Ne, říkával jsem mu tati, když jsem byl malý, ale víš, po stovce let už se to zdálo drobet nedůstojné, tak jsem přešel na otce.”

Tiše se zasmála a opřela se zády o zeď, zavřela oči, v duchu si pokoušela představovat, o čem mluvil, když navázal: “Nic mi nescházelo, kromě tebe, samozřejmě. Ale babička s tetami mě rozmazlovaly, aby mi to vynahradily. Přirozeně jsem toho jaksepatří využíval.”

“Přirozeně,” zašeptala Marguerite, nutila se potlačit pocit viny, že tam pro něj nebyla.

“Otec byl vždycky tady, pro mě,” dodal vážně. “Hrál si se mnou, když jsem byl malý a sám mne cvičil.”

“V čem tě cvičil?” zeptala se, přitom se snažila vytěsnit ze svého hlasu bolest.

“Boj, lovení, krmení…”

“Byl jsi dobrý student?”

“Ten nejlepší,” ujistil ji Christian. “Stále jsem se snažil ho potěšit, rozesmát. Pořád se zdál tak smutný. Domníval jsem se, že dokážu-li být prostě perfektní, třeba se mu ten smutek z očí vytratí.”

Marguerite těžce polkla a nechávala oči zavřené, aby zadržela slzy, které se jí sbíraly pod víčky.

“Vzpomínám si, jak jsem se babičky jednou zeptal, proč je tatínek vždycky tak smutný, a ta mi řekla, že to proto, že postrádá mou matku. Prý mu hrozně ublížila. To je jediná věc, kterou kdy o tobě řekla, a vypadala naštvaně, když to povídala, tak jsem se moc dlouho na tebe znovu nezeptal. Ale samozřejmě, čím jsem byl starší, tím jsem byl zvědavější, a jako týnejdžr jsem otázkami o tobě všechny myslím doháněl k šílenství.

Ne, že by mi to přineslo nějaké odpovědi,” dodal, s ironickým podtónem v hlase. “Měli nacvičenou průpovídku, kterou mě krmili. Tvoje matka je mrtvá a to je vše, co potřebuješ vědět.

Nestačilo to. Chtěl jsem vědět, jaká jsi byla. Myslel jsem si, žes musela být báječná, když mu tolik chybíš, a byl jsem si jistý, že všechno by bylo v pořádku, jen kdybys byla tady s námi. Táta by se usmíval a byl šťastný a já bych měl za mámu tu usměvavou paní z obrázku, a ona by nás měla oba ráda a všechno by dala do pořádku.”

Nenechala je skanout, Marguerite mrkáním slzy zahnala a pohlédla na Christiana, v srdci strach. Jeho upřímnost ji děsila. Napovídala jí, že si myslí, že pravděpodobně nepřežijí. Měla za to, že jinak by nebyl tak přímý. Ostatně i ona sama měla strach, zda přežijí. Předešlé útoky na ni byly otevřené pokusy o vraždu a pochybovala, že teď mají jejich věznitelé o moc lepší úmysly, přestože tentokrát přibrali Christiana. Ale nemohli si dovolit poddat se zoufalství. Dokud existuje naděje, existuje šance, ale jestli to vzdal…

“Christiane,” řekla tiše. “Ocitli jsme se v parádním maléru, ale ještě nejsme vyřízení. Nepovídej mi nic, čeho budeš litovat, až se odtud dostaneme.”

Zadíval se na ni, vážně a bez mrkání. “Vedl jsem s tebou snad milion imaginárních rozhovorů, za těch pět set let. Dovol, abych ti to vyprávěl. Možná už další příležitost nedostanu.”

Kousla se do rtu, ale držela jazyk za zuby.

“Vždycky jsem jim věřil, když tvrdili, že jsi mrtvá,” pokračoval tichým hlasem. “Jinak bys určitě byla s námi. Ale často jsem ve dne sníval o tom, že jsi živá a jsi na mě hrdá.”

“Vím jistě, že bych byla,” ubezpečila ho. “A přeji si, já…”

“Co si přeješ?” pobídl ji.

Zamračila se. Hodlala mu říci, že si přeje, aby tady byla s ním, měla ho ráda a byla mu matkou, jakou si zasloužil, pomáhala vychovávat tohoto krásného mladíka, pyšně sledovala, jak vyrůstá v muže. Ale zarazila se, protože by to byla zrada na ostatních jejích dětech. Kdyby Jean Claude neudělal, co udělal, a ona zůstala s Juliem a Christianem, pak by se Bastien, Etienne a Lissianna nikdy nenarodili. To si přát nemohla, dokonce ani na chvilku. Milovala a chovala v srdci všechny své děti.

“Maminko?” zašeptal Christian.

Ucítila v krku knedlík, když jí tak řekl, ale přinutila se pousmát a pokrčit rameny. “Toužím po nemožném.”

“Chápu,” ujistil ji vážně.

S kývnutím vydechla, silou vůle zaháněla smutnou náladu a pak ho lehce poškádlila: “Takže tě rozmazlovaly tety a babička?”

“Jasně,” potvrdil, napodobil její tón. “Byl jsem jedináček. Jedináčci se vždycky rozmazlují. Dostanou veškerou pozornost a všechny dobroty.”

Hořce se usmála a zamumlala: “Ach, drahý.”

“Ach, drahý?” zopakoval zvědavě.

“Inu, už nejsi jedináček, Christiane. Máš tři bratry a sestru, a brzy budeš strejda.”

V očích se mu při těch slovech zableskl úlek a přiznal: “Na to jsem nepomyslel. Chci říci, vím, že máš i jiné děti, samozřejmě. Ale nikdy mi to nepřišlo na mysl…” Užasle zavrtěl hlavou. “Bratři a sestra.”

“Budou tě mít rádi,” ubezpečila ho. “Bastien bude zpočátku uražený, je sesazen z postu druhorozeného syna na třetí příčku, ale všichni si tě zamilují.”

Jenom si odfrknul. “Mnohem pravděpodobněji je bude štvát, že se o tebe budou muset dělit, po takové dlouhé době.”

Marguerite se suše zasmála. “Věř mi, můj drahý, budou vděční, že pro mne mají někoho jiného, komu se budu plést do života, a jim se trochu ulehčí. Přivádím je drahná léta k šílenství tím, že strkám nos do jejich věcí. Budou rádi za každou úlevu.”

“Tomu nevěřím,” zakabonil se Christian.

“Ne?” optala se pobaveně. “Jen počkej, až ti budu vodit domů kasírky z krámu, abys je zkusil přečíst.” Marguerite zavrtěla hlavou. “Kdepak. Nepochybuji, že si vychutnávají pokoj, co ode mne mají, když jsem tady v Evropě.

17. KAPITOLA

“Julius Notte?”

Julius se prudce zastavil v polovině pracovny, když se na prahu znenadání objevilo plno mužů. Argeneau.

“Omlouvám se, Julie.” Vita šla za ním. “Žádala jsem je, aby počkali a slíbila, že tě hned přivedu.”

Mávl nad omluvou rukou, věděl, že to není její vina, a vyklenul jedno obočí na muže, stále nahloučené ve dveřích.

Muž vpředu vykročil, ruku nataženou.

“Bastien Argeneau,” představil se.

Julius přikývl a přijal ruku na pozdrav.

“Omlouvám se, že jsme nečekali, jak nám bylo řečeno.” Pohledem obsáhl jak Julia, tak Vitu, a pak se trpce usmál a dodal: “Ale nemohli jsme. Máme tak trochu obavy o máti. Volávala domů každodenně, první tři týdny, co byla v Anglii, a pak telefonáty najednou ustaly. Thomas odletěl do Evropy ji hledat a sledovali jsme její mobil, abychom ji našli, ale ukázalo se, že jsme sledovali někoho, kdo ji přepadl a ukradl jí kabelku a s ní i telefon.”

“Okradli ji před Dorchesterem tu noc, kdy jsme se odtam stěhovali do Claridge’s,” vysvětlil unaveně Julius, pomyslel si, že se to zdá tak dávno, ačkoli uplynul sotva týden, odkdy k tomu došlo.

“Aha,” přikývnul Bastien. “No, když to Thomas zjistil, přiletěli jsme na pomoc. Pročesávali jsme York, když jsme se dozvěděli, že zatelefonovala naší tetě Martině a nechala jí toto číslo. Podařilo se mi podle něj získat adresu. Je tady?”

Julius zaváhal, přál si, aby mohl mladšího nesmrtelného uklidnit, a přál si, aby mu nemusel povědět, co mu povědět musel, ale nakonec vyfoukl vzduch z plic a přiznal: “Unesli ji. Ji a našeho syna, na ulici, dnes v noci.”

Rozhostilo se ohromené ticho a po chvilce jeden z mužů za Bastienem hlesl: “Unesli?”

Jiný řekl: “Našeho syna?”

Julius otevřel pusu, že vysvětlí našeho syna, ale takové dlouhé a složité vysvětlování momentálně bylo nad jeho síly, tak jenom přikývl a potvrdil: “Ano. Unesli je. Mám venku muže, pátrají po dodávce, která je unesla, a také po nějaké stopě po Je— muži, o kterém si myslíme, že za tím vším stojí,” řekl, prozatím se vyhnul zmínce o jejich otci. “Musel jsem zůstat tady a čekat pro případ, že přijde žádost o výkupné.”

Bastienovy oči se přimhouřily a Julius ucítil jemné čeření v myšlenkách. Stiskl rty, protože si uvědomil, že se ho nesmrtelný pokouší přečíst, okamžitě zvedl padací most svých mentálních hradeb, aby ho zablokoval.

“Řekl jste našeho syna?”

Julius se obrátil na tazatele, tázavě povytáhl obočí.

“Promiňte,” řekl tiše Bastien. “Tohle je můj bratr, Lucern.”

Julius přikývl a podal mu ruku se slovy: “Nejstarší syn Marguerite. Spisovatel.”

A ten, se kterým se nikdy nesetkal, když tehdy poprvé našel Marguerite a oženil se s ní.

“A toto je náš bratranec Vincent,” představil Bastien dalšího muže.

Julius zvedl jedno obočí. Čekal, že to bude nejmladší syn, Etienne, ale předpokládal, že to tím pádem musí být až ten zamračený muž stojící za ostatními. Všichni vyhlíželi jako jejich otec, nebo aspoň jako dvojče jeho bratra, protože s Jean Claudem se nikdy osobně nesetkal. Ale zatímco zbytek mužů byl tmavovlasý a podobnost s otcem byla patrná, ten blonďák vzadu mu byl jasně nejpodobnější.

Vincent vztáhl ruku, znovu si získal jeho pozornost a Julius ji přijal, řka: “Vy jste synovec Marguerite. Ten, co produkuje divadelní představení a zároveň v nich hraje. Mí synovci, Neil a Stephano, pro vás pracují.”

Vincent vykulil oči. “Napadlo mě, že s nimi musíte být spřízněný, když jsem zaslechl příjmení.”

“Ano. Jsem Christianův táta.”

“Christianův táta?” obočí mu vylétlo nahoru a pak se ustaraně zamračil. “Neunesli Christiana, že ne?”

“Ano,” přiznal Julius nešťastným hlasem.

“Ale vy jste řekl našeho syna,” zavrčel totálně zmatený Lucern. “Vašeho a koho ještě?”

Julius si rukou unaveně prohrábl vlasy, protože mu došlo, že vysvětlování se prostě nevyhne. “Mého a vaší matky.”

Zavládlo ticho jako v hrobě, tři páry očí mužům v šoku málem vypadly z důlků. Jen jeden jediný, ten úplně vzadu, tak nezareagoval. Ba právě naopak, jemu se oči přimhouřily. Julius na něj upřel oči, také přimhouřené soustředěním, a najednou vycítil, že tohle není Etienne Argeneau, nejmladší syn. Kdepak, uvědomil si, tento muž je mnohem starší, než ostatní. Cítil jeho moc a sílu, a nesl se jako král.

“Vašeho a naší matky?” zopakoval pomalu Bastien. “Promiňte, tady jste nás podle všeho načapal na hruškách. Cože—?”

“Vaše matka a já jsme praví životní druzi. Máme spolu syna,” zamumlal nepřítomně Julius, oči stále upřené na toho blondýna vzadu. Nakonec se, hlasem chladným a bezvýrazným, zeptal: “Kdo jste?”

Muž arogantně vyklenul jedno obočí a zavrčel. “Už je to dávno, ale přesto mne překvapuje, že jste na mne zapomněl. Myslím, že na náš rozhovor jste nezapomněl.”

“Lucian Argeneau,” zavrčel v odpověď, vztek v něm vzkypěl spolu s poznáním. Julius sice neměl ponětí, kdo byla třetí osoba, při tři-na-jednoho, ale byl přesvědčen, že Lucian musel být jedním z nich… což z něj dělalo jednoho z pouze tří podezřelých, zapletených do útoků na Marguerite. Ještě pořád se nevzdal myšlenky, že Jean Claude je pachatel, který stojí za celou touto záležitostí, jenomže nepochyboval, že Lucian o tom něco ví. Ti dva jsou přece dvojčata.

“Ano.” Lucian opět arogantně vyklenul jedno obočí a otevřel pusu, že něco poví, ale nedostal se ke slovu. Namísto toho užasle sklapl, když se na něj rozzuřený Julius vrhl.

Měl smůlu, žáhu si nezchladil. Sotva totiž vyrazil vpřed, zbylé trio ho zastavilo. Bastien s Lucernem byli rychlejší, než jejich bratranec, a bratři ho v momentě drželi před Lucianem, s rukama rozpaženýma, jako ukřižovaného. Svižná dvojka mu neubližovala, ale hýbat se nemohl… akorát pusou. Pral se s nimi. “Cos ty a ten skunk, tvůj bratr, udělal s Marguerite a Christianem?”

Lucianovi pro změnu obočí málem uletělo, jak užasl. “Cože?”

“Slyšel jsi mne,” zavrčel Julius, sebral síly a znovu se pokusil syny Marguerite setřást. Málem se mu to podařilo, vztek mu dodával sílu, ale Vincent je obešel a zapřel se mu o hruď, přitom stál stranou, takže si Lucian s Juliem i nadále hleděli přímo do tváře.

Lucian na něj kývnul, pak se podíval na Julia a řekl: “Nemám ponětí, o čem to mluvíš.”

“Do pekla, jak to že nemáš,” zavrčel Julius. “Něco víš. Je to tvoje dvojče.”

“Kdo?” optal se zmateně Vincent.

“Jean Claude,” procedil skrz zuby zaťaté zoufalstvím a vzteky.

Muži ztichli a zmateně koukali jeden na druhého, a nakonec na svého strýce. Julius mohl leda skřípat zuby. Ten chlap něco vědět musí. Byla to jeho jediná naděje. Jinak neměl představu, kde hledat. Ztratil ji, ztratil oba dva. “Krucinálfagot. Něco vědět musíš. Nemohu ji znovu ztratit.”

“Ztratit koho? Naši matku? Co myslíte tím znovu?” Bastien už to nevydržel. “A co má co dělat, že strýc Lucian je otcovo dvojče, s tímhle vším?”

Julius zavrčel, už nemohl, zmáhala ho frustrace. Zrakem putoval po tvářích mužů okolo sebe. Bastien s Vincentem byli dokonale na větvi. Lucern působil zamyšleně, zato Lucian by se svou kamennou tváří mohl hrát pokera v kdekterém kasinu.

“Vážně se obávám, že vám ne zcela rozumíme,” přiznal tiše Vincent. “Kdo má tetu Marguerite.”

“To se zeptej jeho!” Julius kývnul hlavou k Lucianovi. “Všechno to má na svědomí on a jeho bratr.”

“O čem to mluví, strýčku?” zeptal se Bastien. Už i on si začínal tykat se slovem frustrace.

Lucian Argeneau mlčel a pak mírně pokrčil rameny: “Nevím.”

Julius si hořce odfrkl. “Jako jsi nevěděl, že Jean Claude vlastně žije, když se na těch dvacet let prostě vypařil?”

“Cože? Otec byl nezvěstný?” podivil se Bastien a pak kouknul na bratra. “Víš, o čem mluví, Lucu?”

“To bylo ještě předtím, než ses narodil, Bastiene,” řekl Lucern. “Dvacet let byl pohřešovaný. Morgan tvrdil, že je mrtvý, prý přišel v bitvě o hlavu.”

Julius kývnul k hlavě klanu Argeneau. “Lucian měl lepší zprávy. Věděl, že pořád žije.”

Když se všichni muži obrátili k Lucianovi, zavrtěl hlavou. “Také jsem si myslel, že je mrtev. Jean Claude dokonce ani mně nedal vědět, že je pořád naživu, během těch dvaceti let, kdy byl nezvěstný. A nikdy o tom nemluvil. Řekl jenom, že potřeboval čas pro sebe.”

“Jasně,” sarkasticky odtušil Julius. “A ještě řekni, že nemáš prsty v tom, že mi ukradli Marguerite a vymazali jí paměť.”

“Cože?” Hlava klanu Argeneau ho probodla pohledem.

“Tři-na-jednoho. Ty, Jean Claude a někdo další, jste jí vymazali paměť,” ucedil Julius. “Přišli jsme na to. Víme, že ve skutečnosti nenařídila zabít naše dítě. Musela být ovládaná a to je hračka, po tři-na-jednoho, že ano. Přišli jsme na všechno.”

“Mně bylo řečeno, že Marguerite potratila a tys ji proto nechal. Bylo mi řečeno, žes prohlásil, že je mizerná klisna, když ti ani nedokáže dát živé dítě.”

“To je lež.”

“Proč jsi ji tedy opustil?” zeptal se Lucian.

“Já ji neopustil,” vyštěkl vzteky bez sebe. “Musel jsem odjet ke dvoru. Když jsem se vrátil, Marguerite byla pryč. A naše dítě nezemřelo, jenomže ne díky tvému bratrovi. Jean Claude ji kontroloval a přinutil ji nařídit služce, aby je zabila, ale ta dobrá žena je místo toho přinesla ke mně.”

“Christiana?” zeptal se Vincent, pořád se tvářil zmateně.

Julius přikývl. “Je to syn, kterého mám s Marguerite.”

“Pusťte mého syna!”

Julius pohlédl přes Lucianovo rameno, vyvalil oči, když spatřil rozzuřenou tvář svého otce. Nicodemus Notte byl znám svým ledovým klidem. Julius si nepamatoval, že by ho kdy viděl ztratit klid… až doteď. Nyní rozhodně nebyl klidný. Přinejmenším jeho obličej nebyl a oči mu planuly stříbročerně, zato jeho hlas stále zněl neochvějně klidně, když říkal: “Pokud, pánové, chcete opět spatřit Marguerite, doporučuji vám, abyste pustili mého syna, spolupracovali a hovořili zcela otevřeně. Musíte spolupracovat, jinak ztratíme oba. Ji i mého vnuka, Christiana.”

Chvíli bylo ticho. Muži, kteří ho drželi, hleděli jeden na druhého. Když se hned nato podívali na strýce, přikývl. Julius byl v mžiku volný.

“Synu,” varovně zavrčel Nicodemus, když se celý napnul, chystal se skočit na Luciana a vymlátit z něj, co chtěl vědět.

Julius zaskřípal zuby, ale silou vůle uvolnil svaly.

Bastien přejel pohledem z Nicodema Notte k Juliovi, a pak nakonec k Lucianovi, než řekl. “Nechcete nám vy tři vysvětlit, o co tady do pekla jde? Kdo má naši matku? A co má tohle co dělat s tím, že náš otec byl nezvěstný a—” Frustrovaně mávl rukou. “A všechno ostatní.”

Julius se zlostně zahleděl na Luciana, očima ho povzbuzoval promluvit a začít hlásat ty své lži, ale on jeho pohled opětoval, oči přimhouřené. Byl to jeho otec, kdo řekl: “Myslím, že bychom se měli všichni posadit. Julie, ty vysvětli všechno od samého začátku, a poté nám tito pánové mohou povědět, co vědí oni a, doufejme, nás šest dokáže přijít na něco, co nám pomůže nalézt Marguerite a Christiana.” Podíval se kamsi za Julia a nakázal: “Vito, ty pověz mému řidiči, že nakonec přece jen hned odjíždět nebudu.”

Julius se překvapeně ohlédl. Docela zapomněl, že tam sestra je, ale nyní uviděl, jak přikývla a poslušně šla udělat, co po ní otec chtěl.

“A uvař kávu, prosím,” dodal otec, když zamířila ven z místnosti. “Tito pánové požívají nápoje a jídlo smrtelníků.”

“Jak to víte?” vyhrkl překvapeně Vincent.

“Cítím to,” odtušil klidně Nicodemus a potom pohlédl na Julia. “Obývací pokoj?”

S povzdechem přikývnul a jako první vyšel z pracovny.

“Nejde to.”

Marguerite pustila svůj konec řetězu a svezla se zpátky na zem, opřela se o zeď vedle Christiana. Dlouho si povídali při čekání, až skončí léčení toho nejhoršího. Ale jakmile se mohli hýbat bez toho, aby jimi prostřelovala příšerná bolest, zvážili svou situaci a začali se snažit zjistit, jestli společnými silami nedokážou zlomit řetězy, kterými byli připoutáni. Jenomže to nešlo. Oba byli slabí a Marguerite teď navíc zle trýznila hlodavá bolest z hladu. Věděla, že to čeká i Christiana. Zbůhdarma plýtvali silami.

“Budeme muset vymyslet něco jiného,” zamumlal Christian, pohledem brouzdal po malé, špinavé cele. Žádná okna, akorát jedno zamřížované v masivních dveřích. Světlo z chodby za nimi pronikalo do místnosti skrz úzkou střílnu. Zamračil se. “Připadá mi to tu povědomé.”

“Vypadá to jako všechny žaláře, ve kterých jsem kdy byla,” zamumlala znechuceně. Bývaly doby, kdy spávali v takovýchto tmavých, vlhkých špeluňkách, aby se vyhnuli slunečnímu svitu, které se vkrádalo dovnitř prasklinami a puklinami ve starých domech. “Nejspíš bychom měli vymyslet něco, jak překvapit toho, kdo nás uvěznil, až se vrátí.”

“Proč se ještě nevrátil?” zašeptal Christian.

Sama o tom uvažovala. Popravdě řečeno, když ji vtáhli do dodávky, čekala, že ji rovnou zabijí, ne že ji nechají čekat na smrt ve špinavé malé cele. Byla vděčná za ten čas navíc. Dal jí šanci sblížit se s Christianem. Není nad pocit sounáležitosti spoluvězňů, pomyslela si trpce. Už se s ním necítila nesvá a dokonce mu tu a tam říkala synu, a nepřipadalo jí to divné. Ale bez mrknutí by se toho vzdala, jen aby byl někde jinde a v bezpečí.

“Měl jsi utéct, když jsem ti to nařídila,” povzdechla si.

Christian na ni pohlédl a pak se váhavě natáhl a vzal ji za ruku a krátce stisknul, a zase ji rychle pustil, jako by se bál, že ji urazil. Hlas měl ochraptělý, když říkal: “Jsem rád, že jsem neutekl. Konečně jsem dostal šanci poznat svou matku.”

“Copak má smysl zaplatit za to životem,” vydechla Marguerite, oči na ruce, kde se jí dotknul. Chtěla si jeho ruku přitáhnout a držet. Chtěla ho obejmout, jako by pořád byl malý kluk a něžně ho kolébat, při tom ho chlácholit, že budou v pořádku, ale ještě se na to necítila a vůbec si nebyla jistá, že budou v pořádku. Což ji rozesmutnilo. Nešlo jí ani tak o sebe. Přestože litovala, že jí nebude dopřáno být s Juliem, radovat se z lásky a mít s ním děti. Ona alespoň děti už měla, a prožila i něco krásy pravého partnerství. Christian bohužel nikoli. Umírala by klidněji, vědět, že bude žít dál a všechno si to užije.

Jenomže z nich tří se nejvíce strachovala o Julia. Opět ji ztratí, ale co je mnohem důležitější, ztratí syna, a nemyslela si, že se ze dvojí ztráty dokáže jen tak vzpamatovat.

“Co ten Jean Claude vlastně chce?” zašeptal zničehonic Christian, i na něm si frustrace vybírala svou daň. “Nejprve se snažil zabít tebe a nyní nás zajal oba dva.”

“Nemyslím, že to je Jean Claude,” zamračila se Marguerite. Když na ni pohlédl, bezmocně pokrčila rameny. “Prostě ne. Je mrtev. Musí být mrtev.”

Po Christianově tváři přelétl soucitný pohled, ta slova vyzněla vskutku zoufale, a tak si povzdechla a pokusila se to zdůvodnit.

“Proč by mne zabíjel?”

“Třeba se snaží zamezit tomu, aby všechno vyšlo najevo. Dědeček říká, že tři-na-jednoho bylo postaveno mimo zákon v šestnáctém století. V současnosti je to hrdelní zločin. Možná se prostě pokouší uchovat v tajnosti, co provedl.”

“Ale nebylo to nezákonné, když to udělal mně, a nemyslím, že by ho za to mohli potrestat. Krom toho, zabít mne teď nezabrání tomu, aby vše vyšlo najevo. Tvůj táta to ví, Marcus to ví, tvůj dědeček…” Pokrčila rameny. “Musel by vyvraždit celou rodinu, pokud by chtěl zabránit tomu, aby se vše prozradilo.”

“Možná to má v plánu,” řekl Christian, jeho výraz byl rázem pochmurnější, stačilo pomyslet, že to hrozí.

Marguerite zavrtěla hlavou. “Já si prostě nemyslím, že to je Jean Claude. Pohřbili jsme ho.”

“Viděla’s jeho tělo?”

Zamračila se a zdráhavě zavrtěla hlavou. “Řekli mi, že bylo příliš zničené na otevřenou rakev.”

Christian pozvedl jedno obočí a hned nato strnul a pohlédl ke dveřím, protože uslyšel klíč v zámku. Oba se začali hýbat a opatrně se zvedat na nohy.

“Jak to tak vypadá, teď zjistíme, kdo to je,” poznamenala Marguerite ponuře.

“Není to Jean Claude.”

Julius se na Luciana podíval podezíravě, když to řekl. Byl první, kdo promluvil poté, co Julius převyprávěl události minulosti, a co se událo, odkdy se Marguerite ubytovala v Dorchesteru v Londýně.

“Víš to jistě, strýci?” optal se Vincent ve vší vážnosti.

“Je mrtev,” Lucian trval na svém.

“Jenomže to si zřejmě všichni mysleli i předtím,” suše konstatoval Vincent a zavrtěl hlavou. “Nikdy se mi nelíbilo, jak ten starej bastard zacházel s tetinkou Marguerite, ale nikdy by mne nenapadlo, že klesne tak hluboko, aby jí vygumoval paměť, nařídil zabít novorozené dítě, a aby toho nebylo málo, donutit tetičku Marguerite zabít služebnou? Pokud chtěl tu služku zabít, měl mít na to kou— dost kuráže a udělat to sám.”

“Je mrtev,” zopakoval Lucian tónem, kterým klidně mohl řezat sklo. “A nemohl přinutit Marguerite zabít služku, aniž by na ni viděl, a mohl ji kontrolovat.”

“Přinutil Marguerite vyjít ven z domu a nebyl uvnitř, když k tomu došlo.”

Julius sebou trhl a ohlédl se za hlasem Tinyho, v tu ránu byl na nohou, ale zarazil se, když detektiv na jeho tázavý pohled odpověděl zavrtěním hlavy. Smrtelník a Marcus se dali dohromady a zapojili se do pátrání po dodávce, ve které unesli Marguerite a Christiana. Očividně bez úspěchu.

“Je mi líto. Je to jako hledat jehlu v kupce sena, Julie,” konstatoval Tiny, nijak neskrýval svou frustraci. Marcus vešel do pokoje hned za ním, s tácem s kávou, smetanou a cukrem v rukách. “Všichni jenom bezcílně jezdíme sem a tam, kontrolujeme každou dodávku, přitom ta, která je unesla, už možná ani není na ulici. Vrátili jsme se s Marcusem za tebou, raději budeme tříbit mozky a uvidíme, jestli nevymyslíme lepší způsob, jak to celé vyřešit.”

“Vita mi dala tohle, prý to mám zanést sem,” odtušil Marcus, když pokládal podnos na konferenční stolek.

Julius kývnul, ale pozornost věnoval Lucianovi, který prohlásil: “Jestli byla Marguerite pod kontrolou a přinucena vyjít z domu v Yorku, pak se osoba, která ji ovládala, musela dívat oknem nebo na ni vidět nějak jinak. Dokáže ovládat její mysl, ale nevidí jejíma očima, bylo by to jako řídit auto poslepu.”

“Ano,” přikývl Nicodemus, “to jsem si myslel, ale pokud tvrdí, že poblíž nikdo nebyl, uvažuji, zda jsem se nezmýlil.”

“Čili Jean Claude musel být u okna nebo někde, odkud Marguerite pozoroval, když ji naváděl ven ze dveří?” zeptal se Vincent, zjevně zcela přesvědčen o vině toho muže. Bastien s Lucernem na druhou stranu zůstali zticha. Bastien vyhlížel ztrápeně. Lucern zachmuřeně.

“Jean Claude to nebyl,” trval na svém Lucian, ale nikdo si ho nevšímal.

“Víš jistě, žes neviděl nikoho před domem, když jsi vyběhl za Marguerite?” zeptal se Tiny Julia.

Zavrtěl hlavou. “Nikdo tam nebyl. A nikdo neviděl Jean Clauda poblíž domu ani tehdy, když Marguerite zabila služebnou Magdu.”

“Na oknech domku v Yorku byly závěsy, ale na dveřích ne,” ozval se najednou Vincent, a když se na něho Julius překvapeně podíval, jak to může vědět, vysvětlil: “Posledních pár dní jsme tam bydleli. Když Thomas přijel hledat tetu Marguerite, zjistili s Inez, že nějaký dům v Yorku byl pronajat na jméno Notte.” Pokrčil rameny. “Napadlo nás, že to byl Christian. Pronajali si ho a bydleli tam, když hledali další informace. Všichni jsme tam bydleli.”

Julius kývnul a řekl: “Máte pravdu, na okně na dveřích u vchodu závěsy nejsou, ale Jean Claude se od toho okna nemohl dostat tak rychle. Na ulici jsem ho neviděl, když jsem vyběhl, a to jsem se rozhlížel. Byli tam samí poněkud vyjevení smrtelníci.”

“Julius byl nahej,” podotknul na vysvětlenou Tiny.

“Třeba se Jean Claude díval z domu na druhé straně ulice,” navrhl Vincent. “S dalekohledem by zabil dvě mouchy jednou ranou. Zůstal by z dohledu a přitom na ni viděl.”

“Jean Claude je mrtev,” zopakoval Lucian.

Julius ho ignoroval a upozornil: “Ale nedohlédl by nahoru do našeho pokoje, kde spala. Nepřiměl ji sejít dolů.”

“Jenomže nebyla v posteli,” připomněl mu Tiny. “Marguerite přece řekla, že vstala, aby si došla pro krev, a pak už si jen vzpomíná, že se probudila na gauči.”

“Musela projít halou, aby se dostala do kuchyně, tehdy nad ní Jean Claude musel získat kontrolu. Určitě dům sledoval. Když ji zahlédl oknem, převzal kontrolu a přinutil ji otočit se a zamířit ven ze dveří,” myslel nahlas Vincent, který nevěděl, že měli krev v mini-ledničce v obývacím pokoji. Ačkoli na tom vlastně nezáleží, pomyslel si Julius. Marguerite by musela projít halou i cestou do obýváku.

“Jean Claude to nebyl,” zavrčel Lucian.

“Určitě šlo o něco podobného, když byla zabita Magda,” prohlásil Lucern, zničehonic se zapojil do konverzace. “Protože já vám garantuji, že máti by tuhle služebnou nikdy nezabila. Zbožňovala ji. Otec musel být u domu i toho dne.”

Julius se na něho zahleděl. Z jeho mlčení usuzoval, že mu nevěří ani slovo z toho, co jim pověděl, ale nyní si vybavil, že Lucern věděl o otcově pohřešování, a dostal matčin dopis o tom, že se hodlají vzít, ačkoli věděl, že se mu v něm nezmínila, že čeká dítě. Teď dumal, co nejstaršímu chlapci Argeneau asi řekli, když se tenkrát v roce 1491 vrátil do Yorku a zjistil, že otec vstal z mrtvých a matka se k němu vrátila.

Pro teď to nechal plavat, přemýšlel o Lucernových slovech a zamračil se. “Vita se tenkrát nezmínila, že by Jean Clauda viděla.”

“Vita?” vyhrkl jeho otec, očividně se lekl.

“To ona mi řekla, že Marguerite byla v domě. Řekla, že ji viděla jít nahoru a prý uvažovala, jestli se dáme zase dohromady. Ale o Jean Claudovi se nezmínila a to by určitě udělala, vidět ho tam.”

“Krucinálfagot! Jean Claude to nebyl!” zařval Lucian, a když se k němu konečně všichni obrátili, zamračil se a už klidněji připustil: “Neručím za to, že to nebyl on, v roce 1491, ale rozhodně nemá prsty v tom, co se děje nyní. Je mrtev.”

“To nevíš jistě,” odtušil tiše Vincent. “Nikdo z nás to nemůže vědět jistě. Pohřbívala se zavřená rakev.”

“Strýc Lucian byl ten, komu Morgan zavolal, když se probudil a zjistil, že dům je v plamenech a otec mrtvý,” ozval se Bastien tichým hlasem. “Jednal s hasiči a s policií a vyprostil otcovo tělo. Musel je vidět.”

“Ano, ale tělo Jean Clauda zničil oheň. Zbyl z něho jenom popel. Proto ta uzavřená rakev. Nezbylo nic k vidění,” zdůraznil Vincent. “Ani Lucian si nemůže být jist, že to doopravdy byl on.”

“Ano, mohu,” hlava klanu Argeneau trvala na svém.

“Jak?” zeptal se podezíravě Julius. “Jestli z něho zbyl jen popel—”

“Nebyl na popel,” přiznal Lucian, zkroutil rty.

Vincent vyvalil oči. “Takže mohl přežít. Možná jste pohřbili prázdnou rakev.”

“Ne, nepohřbili.”

“Nemůžete to vědět jistě,” Julius nedal pokoj.

“Ano, mohu.”

“Jak?” opět Julius.

Lucian zaváhal a pak si opřel lokty o kolena, složil hlavu do dlaní a začal si třít čelo, jako by ho rozbolela hlava.

“Máte-li nějaký důkaz, že Jean Claude je po smrti, bude nejlepší, když se o něj s námi podělíte,” řekl tiše Nicodemus. “Protože pokud je mrtev, hledáme nesprávnou osobu a marníme čas.”

Lucian rezignovaně přikývl. “Vím, že je mrtev, protože… jsem mu sám usekl hlavu.”

Nikdo se nepohnul. Nikdo nepromluvil. Julia by nepřekvapilo, kdyby se dozvěděl, že nikdo ani nedýchal. Všichni prostě seděli jako zařezaní a zírali na Luciana vytřeštěnýma, ohromenýma očima.

“Jak už řekl Bastien, Morgan mi té noci zavolal,” dal se unaveným hlasem do vyprávění Lucian. “Jean Claude byl strašně popálený, ale nebyl mrtvý. Zbyla z něj zčernalá a ohořelá troska a nehojil se rychle. Organismus měl plný nanicdobré krve opilců a odmítl krev, kterou jsem mu přinesl. Místo toho mne požádal, abych ho zabil a ukončil jeho trápení. Řekl mi, že se proklíná za to, jak ubližuje Marguerite a všem okolo sebe, ale prý si nemůže pomoci. Řekl, že v něm nic nezbylo a doslova žebral, abych mu dopřál spočinout v pokoji.

“Takže jste ho zabil?” Julius nevěřil vlastním uším.

Lucian zavrtěl hlavou. “Nedokázal jsem to… dokud nepřiznal, že se krmí ze smrtelníků a právě zapálil dům. Chtěl uhořet, ale Morgan ho vytáhl ven.”

S povzdechem zvedl ztrhanou tvář a podíval se na Julia. “Krmení ze smrtelníků je proti zákonům rady Severní Ameriky. Je to hrdelní zločin a musel by být předveden před radu a vyslýchán. Krmení, které má za následek smrt dárce, znamená okamžitou popravu a lovec pachatele ani nemusí předvést k výslechu.” Potřásl hlavou. “Ale Jean Claude byl můj bratr. Musel bych ho předhodit radě a nechat to na někoho jiného, ale on škemral, abych ho zabil a pak mne navíc ještě upozornil, že když se to dostane před radu, všichni se to dozvědí. Říkal, že Marguerite a dětem už tak dost ublížil a znovu mě požádal, abych ho zabil a pak zařídil pohřeb se zavřenou rakví, takže se to nikdo nikdy nedozví.” Lucian bezmocně pokrčil rameny. “A tak jsem jeho přání vyslyšel.”

Julius se svalil do křesla s hrůzou, ne z toho, co Lucian udělal, ale protože mu uvěřil. Výraz na jeho tváři, když se přiznal, že vzal život vlastnímu bratrovi, dvojčeti, byl příliš zrůzněný bolestí a vinou, aby mu neuvěřil. Jean Claude je mrtev… a on teď neměl potuchy, kdo by mohl stát za těmi útoky a únosem Marguerite a Christiana.

Bastien si odkašlal. “Takže to musel být jeden ze zbylých dvou, ten kdo teď unesl máti a Christiana.”

Všichni se podívali na Luciana a poté Vincent položil otázku otázek. “Strýčku, máš nějakou představu, kdo by mohli být ti druzí dva?”

Lucian se napřímil, jeho výraz ochladl, jak se přinutil zamyslet nad problémem, který byl momentálně na pořadu dne. Ta změna téměř šokovala, ačkoli by neměla, pomyslel si Julius. Ten muž je válečník, lovec a dělá, co se udělat musí.

“Morgan byl nejspíš jeden z nich,” prohlásil najednou. “Zatímco já neměl ani potuchy, že Jean Claude je stále živ, když byl dvacet let nezvěstný, Morgan ano. To on se vrátil s povídačkou, že Jean Claude přišel v bitvě o hlavu.”

Když Julius poposedl, na tváři se mu zračila naděje, Bastien se zamračil a náladu mu hned zase pokazil: “Morgan je mrtvý. Sešel na scestí a strýc Lucian ho musel ulovit. Byl uvězněn a odsouzen k smrti radou.”

“No a kdo teda další?” zeptal se Vincent uvelebený na područce gauče vedle strýčka, nešikovně ho poplácával po zádech.

Lucian zjevně nezaregistroval, že se ho pokouší potěšit, tvář měl napjatou soustředěním. Nakonec zavrtěl hlavou. “Nevím o nikom dalším, komu by se s něčím takovým svěřil.”

Při těch slovech všichni v pokoji povadli zklamáním.

“No dobrá,” ozval se Tiny pevným tónem. “Takže musíme přemýšlet o lidech, kteří by Marguerite rádi viděli pod kytičkami, a tehdy mohli být někde poblíž.”

“Pod kytičkami? Nikdo,” prohlásil Lucern se vší rozhodností. “Nikdy nedostala příležitost nadělat si nepřátele. Odjakživa byla nucená sedět doma.”

Tiny znechuceně zavrtěl hlavou a pak se najednou zarazil.

“Co tě napadlo?” vyhrkl Julius, zoufale toužil po nějakém, jakémkoli nápadu.

Tiny zaváhal a pak přiznal: “Jenom mne tak napadlo, jestli to třeba nebereme ze špatného konce.”

“Jak to myslíš?” zeptal se detektiva Vincent.

Tiny našpulil rty a pak váhavě řekl: “Možná tady není terčem Marguerite.”

“Cože?” užasl Julius. “Ale pokaždé napadli ji.”

“Pokaždé ne. Byla přinucena nařídit smrt tvého syna, když to tenkrát všechno začalo,” zdůraznil a potom se zeptal: “Proč?”

Julius na něho hleděl, nic nechápal.

“Mysli,” řekl pochmurně. “Neexistuje žádný důvod, proč by Jean Claude měl chtít Christianovu smrt. Vygumoval Marguerite vzpomínky na dítě. Proč ti Christiana prostě neposlat spolu se vzkazem, že už s vámi dvěma nechce nic mít? Nebo ho dát nějaké bandě cikánů?”

“Třeba na Julia žárlil,” nadnesl Vincent, ale neznělo to, jako že tomu věří.

Tiny zavrtěl hlavou. “Nemohla v tom být žárlivost. Vypařil se a nechal všechny, včetně Marguerite, v domnění, že je mrtvý. Těžko by žárlil, když pak začala nový život s Juliem.”

“Tak proč se vrátil?” zeptal se Vincent. “Byl pryč dvacet let. Proč se najednou vrátil?”

Tiny znovu zavrtěl hlavou. “Nevím, ale jsem si docela jistý, že ne proto, aby si vzal zpátky Marguerite. Nebyli životní druzi. Byli spolu nešťastní a ani ji nemiloval, soudě podle toho, jak s ní zacházel. Jeho návrat muselo zapříčinit něco jiného.”

Když to nikdo nekomentoval, dodal: “A nyní je znovu ve hře Christian. Únosci ho mohli prostě nechat ležet na chodníku a unést jenom Marguerite, kdyby chtěli, ale sebrali i jeho.”

Julius se zrovna kabonil na pravdivost detektivovy dedukce, když se na něho Tiny vážně podíval a řekl: “A pokud není pravým terčem Marguerite, zbýváš ty.”

“Já?” podivil se. “Mně nic neudělali.”

“Ale ano, udělali,” odtušil detektiv vážným hlasem. “Marguerite vygumovali a Jean Claude si ji vzal nazpátky, to přece ublížilo tobě, ne jí. Na tebe si nepamatuje… stejně tak si nepamatuje na Christiana. Jeho smrt by ublížila jenom tobě. A nyní únos Marguerite a Christiana. Ublíží to opět tobě.”

“Chcete tím snad říci, že to vše bylo spácháno, aby trpěl Julius?” zeptal se pomalu Nicodemus. “Že Marguerite a Christian jsou pouhé nástroje?”

Tiny bezmocně pokrčil rameny. “Vím, je těžké si to představit, ale jestli Marguerite nemá žádné nepřátele a Jean Claude je mrtev, skutečným terčem nemůže být ona. Julius je jediný, komu tohle všechno ubližuje.”

“A my,” připomněl se Bastien.

“Ale vy jste tenkrát nebyli na světě.”

“Lucern byl,” podotknul Vincent.

“Ale únos Christiana by ho nijak nezasáhl,” odtušil Lucian a poté pohlédl na Julia. “Kdo jsou tví nepřátelé? Ti, co tady byli tehdy, stejně jako nyní.”

“Počkat chvilku,” namítl Julius. “Pokud mi chtěl někdo ublížit, proč by čekal pět set let? Proč nezaútočil nebo se nepokusil zabít Christiana už dříve? A proč nenapadl přímo mne? Proč to bral oklikou a napadl Marguerite a Christiana?”

“Možná je to někdo, kdo nemohl zaútočit přímo na tebe, aniž by se prozradil,” přišel se svou troškou do mlýna Marcus. “A možná mu tvoje trápení a neštěstí celá ta století stačilo.”

Julius nevěřícně vrtěl hlavou, když zaslechl, jak si jeho otec povzdechl. Zamračeně se na něho podíval. Nicodemus Notte stál u okna, daleko od ostatních, na tváři chmury, hleděl ven do noci.

“Co je, otče?” zeptal se nervózně. “Napadl tě někdo, kdo by mi chtěl ublížit a byl tady už tehdy?”

“Ano, obávám se, že ano.” Znělo to unaveně.

18. KAPITOLA

“Teta Vita?”

Marguerite spatřila na synově tváři zradu, když zíral na ženu opírající se ve dveřích o meč, a nesměle se natáhla a vzala ho za ruku. Soucitně ji stiskla, ale když se ho pokusila hned pustit, jako prve on ji, Christian ji popadl za ruku a pomalu přitáhl blíž a kousek za sebe.

Gesto ochranitele a i když na ni udělalo dojem, ona je tady rodič. Jestli má někdo někoho ochraňovat, pak ona jeho. Zatím toho pro něho udělala pramálo. Osvobodila si ruku, obešla ho a postavila se přímo před Christiana. “O co tady jde, Vito?”

“Ano. O co tady jde?” zopakoval, to už tahal Marguerite za sebe, zaštítil ji vlastním tělem.

“Christiane,” naštvala se Marguerite, oběhla ho, aby zase stála před ním. “Já jsem tvoje matka. Nech to na mně.”

“Matka?” zamumlal, sám ne zrovna málo naštván. Zatáhl ji zase dozadu, postavil se mezi ty dvě ženy a obrátil se. Popadl ji za ramena. “Já Vitu znám, ty ne, a já jsem muž.”

Poslední slovo skončilo lapáním po dechu, když najednou strnul a vytřeštil oči. Marguerite ho chytila za paže a teď ona vytřeštila oči, hrůzou, protože z jeho hrudi spatřila trčet špičku meče.

Christian vykřikl, když čepel najednou zmizela, a pak začal padat. Marguerite se ho pokusila chytit, ale byl těžký a dokázala ho pouze otočit, takže se ocitla mezi ním a Vitou. Nakonec ztratila rovnováhu a kecla na zadek, ale podařilo se jí zachytit mu hlavu.

“Konec diskuze. Šikovné, že ano?” poznamenala Vita a Marguerite se koukla přes rameno. Viděla, jak zvedá meč a se zájmem hledí na krev, která potřísnila čepel. Podívala se na Marguerite a řekla: “Nenávidím argument já jsem muž. Takový sexismus.”

Marguerite se podívala na Christiana a uviděla, že na momentík pootevřel oči, malounko zavrtěl hlavou a pak je zase zavřel. Věděla, že mu tělem cloní tvář, takže na ni Vita nevidí a tak nemá ponětí, že je při vědomí. Opatrně vytáhla ruku zpod jeho hlavy a vstala.

“Povíš mi konečně, o čem to celé je?” zeptala se, řetěz na jejím kotníku řinčel, když pomalu odcházela od Christiana. “Předpokládám, že ty sama máš na svědomí ony nevydařené útoky v Londýně a Yorku?”

Doufala, že slovo nevydařené popíchne její pýchu a tím odpoutá pozornost. K její nemalé úlevě to zabralo. Vita ignorovala Christiana a ostře pohlédla na ni, oči jí blýskaly vzteky.

“Naplánovala jsem je a provést je sama, byly by setsakra vydařené,” vyštěkla Vita, rty zkroucené, tohle jí nešlo pod nos. “Přísloví, že když chceš něco pořádně, udělej si to sám, má něco do sebe.”

“Ten muž v Anglii pracuje pro tebe.”

“Pracoval pro mne,” upřesnila Vita. “Dala jsem mu za úkol zabavit tvé příbuzné a držet je od tebe dál, ale selhal.”

“Mé příbuzné?” Marguerite přimhouřila oči.

“Tvůj synovec Thomas před několika dny zavítal do Londýna. Hledá tě. Naštěstí se jaksi zatoulal. Do Amsterdamu. Jednomu ze svých mužů jsem dala za úkol ho sledovat a zabránit mu v návratu, nicméně i ten selhal.” Ušklíbla se. “Muži dokážou být takoví budižkničemové.”

Když to Marguerite nekomentovala, pokrčila rameny a pokračovala: “Tvůj drahý synoveček se vrátil do Anglie a sedl na vlak do Yorku. Bála jsem se, že by mohl zachytit stopu a přijet za tebou až sem, do Itálie, a rozhodně jsem nechtěla, aby se do toho zapletl klan Argeneau, tak jsem poslala svého muže do Yorku za Thomasem s příkazem, ať se postará, aby se dál honil za vlastním ocasem nebo ho zabil, bude-li muset, ale nesmí mu dovolit tě najít.”

“Co Thomasovi udělal?” vyhrkla Marguerite, všechno se v ní sevřelo strachy. Toho chlapce vychovala. Byl jako její čtvrtý syn, vlastně pátý, opravila se v duchu s pohledem na Christiana.

“Nic,” znechuceně opáčila Vita. “Opět selhal, jenomže tentokrát se navíc nechal chytit. Tví synové a synovec ho předali eskortě rady. Musela jsem poslat své muže, aby ho zabili dřív, než se jim podaří dostat z něho informace.”

Marguerite cítila, jak se jí uvolňují svaly, jakmile pochopila, že Thomas je v bezpečí, ale pak se zamračila. Julius s Marcusem ji téměř přesvědčili, že není snadno čitelná ani ovladatelná, jak se obávala, že to dokáže pouze někdo, kdo se podílel na tři-na-jednoho, ale jestli to svedl ten muž v Yorku, tak…

“V Yorku mne ovládl tvůj muž?” optala se zdráhavě,

“Ach, Bože ne!” zasmála se Vita. “To jsem byla já. Poté, co zklamal a nepodařilo se mu tě zabít v té restauraci, skočila jsem do firemního letadla a odletěla do Evropy, vyřídit tě osobně. A taky bych tě dostala, nezaplést se do toho ten smrtelník.” Pobaveně špulila rty, když dodávala: “Seděla jsem v domě hned přes ulici, když mi Julius zavolal na mobil a chtěl po mně, abych mu sehnala pilota, který by vás všechny dopravil zpátky do Itálie. Což jsem udělala, samozřejmě. A také jsem hned odletěla domů.”

“Čili jsi jedna z těch tří, co mne připravili o paměť, když se narodil Christian?”

“Ano, já a Jean Claude a Morgan.”

“Morgan?” Marguerite vyletělo obočí až do vlasů, při jméně Jean Claudova nejlepšího přítele. “Mělo mne to napadnout.”

“Setřeli jsme ty roky, dítě a pravého životního druha z tvojí paměti, jako když utřeš prach ze stolu,” řekla s úsměvem a pokrčila rameny. “Ale tobě jsem ublížit nechtěla. Juliovi ano. Vzala jsem ti vše, cos milovala, abych ublížila jemu… a nyní…” Usmála se jako bazilišek. “Vezmu mu tě ještě jednou.”

“Proč ho tolik nenávidíš?” zeptala se užaslá Marguerite. Prostě si nedokázala představit, že by Julius spáchal něco, za co by si zasloužil takovouto zášť. Viděla ho se sestrou a vždy s ní jednal s respektem, ale Vita Notte bratra nenáviděla přímo vášnivě.

“Víš ty, jaké to je být nejstarší dcerou Notte?” zasyčela Vita, ústa sevřená vzteky, při tom popošla vpřed a začala okolo ní kroužit.

Marguerite se ostražitě otáčela, bála se, že Vita půjde po Christianovi a znovu mu ublíží, ale pouze chodila kolem dokola, kroužila okolo ní jako žralok. “Narodila jsem se 1534 let před Kristem a celých tisíc let před Juliem. Jsem stará jako Lucian, ale zatímco on má moc a pozici a respekt rodiny a ostatních našinců, já mám houby. Jsem pouhá žena.” Změnila směr, teď chodila po cele sem a tam, a pokračovala: “Ach, zpočátku bylo všechno fajn. Těch prvních tisíc let, byla jsem oslavovaná a cvičená s tím, že časem převezmu zodpovědnost a pozici. Mé sestry vzhlížely ke mně, to za mnou chodily v dobách krizí. To já měla převzít otěže rodiny… ale pak se narodil Julius.”

Hořce zkroutila rty a odkráčela zase na druhou stranu.

“Julius,” zavrčela. “Velký dědic trůnu, potomek po meči, kterého si otec ve skutečnosti vždycky přál. Ponese rodinné jméno. Já byla chytrá, jenomže po přeslici, a on musel být chytřejší, koneckonců, byl to přece muž. Sláva jemu. Najednou jsem nebyla nic.

Nikdy se nedozvíš, jak moc jsem ho nenáviděla. Pokusila jsem se ho zabít, ještě jako mimino. Poslala jsem jeho chůvu pryč, aby něco donesla, a zapálila mu pokoj,” přiznala. “Useknutí hlavy by byla jasná vražda a to jsem nemohla riskovat.

Bohužel, chůva se vrátila dříve, než jsem čekala a vrhla se dovnitř, aby ho zachránila. Ohromné hrdinství. Druhý den zemřela na popáleniny. Jasně, on byl taky strašně popálený, ale byl nesmrtelný, a tudíž přežil. Kdyby se ta ženská zdržela aspoň o pár minut, na nic by se nepřišlo, ale…”

Nadechla se, zvolna a zhluboka, a poté vydechla, s ponurým výrazem. “Otec ji navštívil, než zemřela. Myslím, že mu musela vyslepičit, že jsem to byla já, kdo ji poslal pryč a slíbil kluka pohlídat. Nevím to jistě, samozřejmě, ale musela mu říci něco, kvůli čemu mne začal podezírat. Donekonečna mě vyslýchal, co přesně se stalo, a já nakonec přiznala, že jsem ji poslala cosi udělat, ale trvala jsem na tom, že jsem se neobtěžovala zůstat a hlídat Julia, protože spal. Že jsem si myslela, že těch pár minut bude v pohodě.” Ušklíbla se a pak vzdychla a řekla: “Pustil mě z háčku, naoko, brzy jsem si uvědomila, že mi nevěří ani slovo. Potom už jsem nikam poblíž Julia nesměla ani na krok. Zčistajasna jsem byla persona non grata v rodinném domě, věčně mne posílali tam a onam, vždy daleko, abych zařídila to či ono.

A jeho ustavičně hlídali aspoň dva nesmrtelní. Hlídali ho otevřeně, jako kluka. Jakmile ale dospěl, Julia štvalo, že má hlídače a byli odvoláni. Alespoň on si to myslel, ale pravda je taková, že je měl pořád. Prostě ho teď hlídali zpovzdálí.”

“Ví, co ses pokusila udělat?” zeptala se zmateně Marguerite.

“Ne, samozřejmě, že ne. Otec se o tom živé duši nikdy slůvkem nezmínil. Julius si prostě myslel, že to otec přehání s opatrností, protože je jediný syn.”

Vita se zastavila u zdi a rozzlobeně zaryla nehty do špinavých kamenů. “Potom už jsem ho zabít nemohla. Malý princ se dožil dospělosti a usedl na rodinný trůn. Vedl kouzelný nedůležitý život, spadlo mu do klína všechno, co mělo být právem moje, a se smíchem na rtech procházel životem, šťastný a veselý dospělý, stejný jako býval coby dítě.”

“Vita?” Mračením se Juliova obočí stáhla k sobě. “Ale nikdy se mnou nejednala krutě, nikdy nebyla zlá ani nedala najevo žárlivost, o které mluvíš.”

“Tvá sestra je mistrem ve skrývání svých pocitů. Natolik, že často uvažuji, zda vůbec nějaké má… kromě vlastních zájmů, tak je to,” řekl tiše Nicodemus. “Měl jsem s ní tenkrát zatočit, ale nemohl jsem nic dokázat, tak jsem ji musel pouze sledovat a držet od tebe co možná nejdál.” Povzdechl si. “Jak ubíhala staletí, a nevyskytly se žádné další problémy, přesvědčil jsem sám sebe, že překonala žárlivost a akceptovala tvou přítomnost.”

“Ne tak docela, jinak by ses o tom nyní nezmiňoval,” podotknul Julius.

Přikývl na souhlas. “Když se znovu objevil Jean Claude a Marguerite odešla, Vita okamžitě přišla za tebou a stála ti po boku. Zpočátku jsem si myslel, že je to prostě hodná sestra. Ale nejednou, zatímco tě chlácholila, jsem zahlédl, jak jí tváří probleskla zvrácená, škodolibá radost, jako by si tvé utrpení užívala. Nicméně zmizela tak rychle, že jsem se domníval, že se mi to muselo pouze zdát.” Povzdechl si. “Ale tutéž radost vídám na její tváři, odkdy jsi odjel do Anglie, a začaly tyto problémy.”

“Možná má prostě radost, že jsem se znovu shledal s Marguerite,” odtušil zamračený Julius.

“Možná,” připustil otec. “Ale tohle bylo tenkrát, když se vrátil Dante s Tommasem, a líčili, co vědí o útoku na Marguerite v hotelu. Říkali, žes byl hrozně rozrušený a očividně tu ženu miluješ. Přísahal bych, že ji těšilo právě to tvoje rozrušení. A tu úchylnou radost jsem spatřil znovu dnes, když jsem přijel a zjistil, že tě vyslýchají a drží tito muži. Stála vzadu, přihlížela a na první pohled bylo jasné, že se jí to moc líbí. Také mne znepokojilo, když jsi řekl, že to byla právě Vita, kdo ti pověděl, že Marguerite byla v domě těsně předtím, než jsi nalezl onu mrtvou služebnou. Předtím se mi o tom nikdo slovem nezmínil.” Dal Juliovi čas to strávit a posléze dodal: “Ale teprve Tinyho dedukce, že to byl někdo, kdo na tebe nemohl zaútočit osobně ze strachu, že se prozradí, mne přesvědčila. Kdybys byl nalezen zavražděný kdykoli po tom útoku na tebe jako dítě, okamžitě bych se podíval na ni.”

Julius se zachmuřil. Nechtělo se mu věřit, že to mohla být jeho sestra, ale byla to jediná stopa, kterou měli. Rozhodně nezaškodí si s ní promluvit a zjistit, jestli získá pocit, že je něco v nepořádku. Rozhlédl se okolo. “Kde je Vita? Prve tu byla.”

“Byla zrovna na odchodu, když jsme vešli,” oznámil Marcus. “Dala mi podnos, abych ho zanesl dovnitř a řekla, že musí domů pro šaty, prý tu možná bude nějakou dobu potřeba.”

Dobře si uvědomoval, že všichni Argeneau teď hledí na něho, Julius se zamračil. Nemohl uvěřit, že jeho velká sestra může být za tímto vším, a mohla by si přát takto mu ublížit. Vždycky měla Christiana ráda, pomyslel si. Ale byla to jediná stopa, kterou momentálně měli a pokud má jeho otec pravdu…

Cestou ke dveřím zabrblal: “Jedu k ní a promluvím si s ní. Hned teď.”

“Ne beze mne,” prohlásil Lucian, to už vstával a šel za ním ve stejné chvíli, kdy s ním Tiny a Marcus srovnali krok, každý z jedné strany Juliovi po boku.

“Pojedeme všichni,” konstatoval Bastien, když vstal Lucian a Vincent. “Na letišti jsme si půjčili minibus. Měli bychom se do něj vejít všichni.”

Když se Julius zarazil a otočil, aby namítl, že raději pojede sám, Vincent ho poplácal po rameni a zakřenil se. “Vzdej to se vší grácií. Tato rodina nebere zajatce. Mimochodem, vítej do rodiny… strejdo.”

19. KAPITOLA

“Takže Julius byl šťastný a tys to nedokázala snést,” napověděla Marguerite.

“Ne, nedokázala. Přála jsem mu útrapy a muka jeden každý den jeho života,” přiznala ponuře Vita, ale pak se zaculila a dodala: “A potom ses objevila ty… vyslyšení mých modliteb.”

“Já?” zeptala se zmateně Marguerite.

Úsměv Vity byl příšerný na pohled. “Samozřejmě, ty… a Jean Claude.”

Marguerite stiskla rty, ale zůstala zticha.

Vita se šla opřít o zeď vedle dveří, vyhlížela náramně spokojená sama se sebou, když říkala: “Obávám se, že jsem zprvu nerozpoznala půvab toho, že tě našel. Spatřovala jsem v tom jediné, že mi osud opět uštědřil políček do tváře, když mu dopřál životní družku dřív, než mně, přitom jsem byla o tolik starší a musela čekat o tolik déle. Připouštím, že jsem byla zahořklá.”

Pořád jsi, pomyslela si pochmurně Marguerite.

“Julius, samozřejmě, byl blahem bez sebe, chodil kolem s připitomělým úsměvem na tváři, prakticky se vznášel radostí. Ty jsi byla jeho všechno: naděje, budoucnost, životní družka.” Ušklíbla se. “Tys nebyla o nic lepší. Vy dva jste v jednom kuse cukrovali jako párek hrdliček,” poznamenala znechuceně.

“Nemohla jsem to vydržet,” přiznala. “Trávila jsem každou minutu každého dne přemáháním chuti odseknout vám hlavy, jenomže to jsem ovšem nemohla. Otec by se dovtípil, že jsem to byla já. Tak jsem trpěla mlčky… ale když Julius oznámil, že čekáš dítě…”

Vita při té vzpomínce zaskřípala zuby, ten zvuk se rozléhal tichou, prázdnou kobkou. “Málem jsem tě tehdy zabila, čert vem následky. Ale pak jsem se dozvěděla něco, při čem jsem si uvědomila, že existuje mnohem lepší způsob, jak tohle zařídit. Mohla jsem bratra rozmáčknout jako kuličku hroznového vína, přitom nikoho nezabít a nikdo mi to nemohl klást za vinu.” Usmála se a povytáhla obočí. “Víš, co to bylo? Měla bys. Zažila jsi to.” Ušklíbla se a vysmála se jí do očí: “Aha, pravda, ty si to nepamatuješ.”

Nyní zaskřípala zuby Marguerite.

“Jean Claude byl pořád ještě živ,” řekla nakonec Vita. “Po dvaceti letech, kdy ses měla za vdovu, jsi jí vlastně nebyla.” Podívala se na ni vážnýma očima. “Vážně si tě nikdy neměl brát za ženu. Hloupá chyba z jeho strany, když tě dovedl číst a ovládat. Kdo by odolal?”

“Opravdu, kdo,” zašeptala Marguerite. Rozhodně ne Jean Claude. Zpočátku se snažil, prvních pět let se mu to povětšinou dařilo, ale potom to začalo jít rychle z kopce. Život se jí stal noční můrou jeho přání a potřeb. Mohl ji donutit udělat absolutně cokoli. Dnes v noci nemáš náladu na sex, ženuško? On měl. A ona zčistajasna také… přinejmenším jednou částí mysli. Ta druhá část si uvědomovala, že je ovládaná a nenáviděla ho za to. Stala se pouhou loutkou, vydanou na pospas jeho rozmarům. Když byl nablízku, nikdy nesměla projevit nelibost či zlost. Kdykoli třeba jen trochu vybublaly na povrch, převzal kontrolu a proměnil ji v jakousi středověkou Stepfordskou paničku. Ano, manželi, ráda ti namasíruji smradlavé nohy. Ano, manželi, s potěšením půjdu sem, tam nebo kamkoli se ti zachce.

“Jistěže, nemohl tě ovládat navždy,” pokračovala Vita. “Brzy sis začala budovat schopnost hlídat si myšlenky a odolávat.”

“Opravdu?” podivila se Marguerite, protože jí osobně připadalo, že ji ovládal od prvopočátku až do samého konce.

“Ano, pověděl mi o tom v jedné ze svých opileckých tirád. V době, kdy jsi porodila Lucerna, se tě musel dotýkat, aby tě ovládl, a ani tak to nebylo jisté. Pořád tě uměl dobře přečíst, ale nedokázal tě držet v poslušnosti neustále. A jakmile se to začalo stávat, brzy ses mu znudila,” řekla Vita, jako by to bylo nevyhnutelné. “Dokonce ani fakt, že vypadáš jako jeho drahá, zesnulá Sabia, nemohl udržet jeho zájem, když uměl číst tvou nenávist a nechuť, ale neuměl ti vnutit svou vůli. Tak prostě začal vyrážet na zálety. Podle všeho to obvykle bývalo na několik měsíců. Našel si někoho jiného, chvíli s ní flirtoval a hrál si, pak se vrátil k tobě.”

Marguerite stiskla rty. Tušila to, jistěže, ale stejně zabolelo vědět to najisto.

“Potom Jean Claude potkal pravou životní družku,” oznámila Vita. “Smrtelnici, kterou nedokázal číst ani ovládat. Byl okouzlen. Potajmu ji proměnil a žil s ní v ústraní, dvacet let, všechny nechal v domnění, že zemřel.”

Marguerite vytřeštila oči. “Tam tedy byl těch dvacet let? Proč se se mnou prostě nerozvedl a nedal nám oběma svobodu? Já bych mohla být s Juliem a on s ní.”

“Jak by mohl?” zeptala se Vita s pokrčením ramen. “Smíme proměnit pouze jednoho. Svou jedinou proměnu promrhal na tebe. Jean Claude by přišel o život, kdyby vyšlo najevo, že proměnil někoho dalšího.” Zavrtěla hlavou. “Tak vás těch dvacet let prostě nechal, ať si myslíte, že je mrtev, a podle mne by v tom pokračoval, mít na vybranou.”

“Co se stalo?” Marguerite jí visela na rtech.

“Potřebovala jsem ho,” pokrčila rameny. “Dokud žil v malé chajdě v lese, kde lišky dávaly dobrou noc, můj bratr měl volné pole, žil si šťastně, s tebou. Takže, když jsem se od svého velmi dobrého přítele, Morgana, dozvěděla, že Jean Claude je pořád ještě na světě, vydala jsem se ho hledat. Přirozeně, bylo mi bez řečí jasné, že mu nebude záležet na tom, co je s tebou. Dokud žila jeho pravá životní družka, nestál o nic jiného.”

“Tak jsi ji zabila,” odhadla nešťastně Marguerite.

“Ano,” přiznala Vita s úsměvem a pak se zlomyslně zasmála. “Bylo to perfektní! Nikdo neměl důvod mě z toho podezírat. Nikdo dokonce ani nevěděl, že tam jsem. A i kdyby, jaký bych mohla mít důvod ji zabíjet?”

Spokojeně si povzdechla. “Všechno šlo, jako by to bylo psáno ve hvězdách. Jean Claude kvůli čemusi odjel do města a já dojela k chatce. Uslyšela koně a vyšla ven, ulehčila mi to, ani jsem nemusela sesednout z koně. Jednoduše jsem jí setnula nic netušící hlavinku mečem dřív, než si vůbec uvědomila, co se děje.

Ihned jsem se vrátila do Anglie, čekala jsem, že se vrátí domů, najde životní družku mrtvou a prchne ke své rodině a k tobě.”

“Mám pocit, že ne,” zamumlala Marguerite, usuzovala podle jejího nešťastného pohledu.

Vita zavrtěla hlavou. “Ten idiot pohřbil svou životní družku a zalezl do sudu piva. Doslova. Dokonce ani nekousal ochlasty, pil sám. Měsíce ubíhaly. Tys byla čím dál kulatější a všichni čím dál šťastnější… kromě mě. Nakonec jsem se pro něho musela vrátit,” přiznala otráveně. “Nebylo to snadné, to ti povím. Jean Claude podle všeho ztratil vůli žít. Zajímalo ho akorát, aby měl co pít a fňukání, co všechno ztratil. Bylo zapotřebí hodně našeptávání, aby ho to přesvědčilo, že by se měl vrátit.”

“Jak jsi to udělala?”

“Dala jsem mu důvod k životu,” vysvětlila. “Nenávist k tobě.”

“Ke mně?” užasla.

“Jistěže. Zdůraznila jsem, jak je hrozně nefér, že si žiješ šťastně s Juliem, když samotná tvá existence je důvodem, proč nemohl veřejně proměnit svou životní družku a přivést ji do bezpečí, k teplu rodinného krbu. Vážně to byla tvoje vina, že jeho životní družka byla mrtvá.”

“Tvoje argumentace je skutečně neskutečná,” zašeptala Marguerite.

Vita se narovnala a začala zase přecházet sem a tam. “Všechno jsem zorganizovala, načasovala to, až bude Julius pryč. Bylo to na knop,” přiznala a zakroutila hlavou. “Julius toho dne odjezd protahoval, nechtělo se mu od tebe, a Jean Claude přijel jako na potvoru dřív. Projeli kolem sebe po ulici. Ale klaplo to.”

Naklonila hlavu a usmála se na Marguerite, bez špetky soucitu. “Nebyla jsi zrovna štěstím bez sebe, že vidíš Jean Clauda. Dožadovala ses vysvětlení a posílala ho ke všem čertům. Ale přesvědčil tě, aby ses s ním vrátila k Martině a vyslechla ho. Jakmile tě tam dostal, už tě nenechal odejít. Jak jinak.”

Marguerite potřásla hlavou, především uvažovala, jak mohla být tak hloupá, že s ním odešla.

“Přestože jsi byla v osmém měsíci, rozhodla ses uprchnout.” Vita se odmlčela a pohlédla na ni. “Mimochodem, Jean Clauda obzvláště rozzuřilo, že jsi těhotná. Zmínila jsem se, že jeho pravá životní družka čekala dítě, když jsem jí usekla hlavu? Očividně byli oba velice šťastní. Inu, dokud jsem ji nezabila i s nenarozeným dítětem.”

Vita pokračovala v chůzi. “Na každý pád jsi počkala, až bude Jean Claude namol a potom utekla do stájí.”

Odmlčela se a Marguerite čekala, až spadne druhá bota. Vita ji nenechala čekat dlouho.

“Naštěstí jsem zrovna přijížděla, když jsi běžela ke stájím.”

Osud se proti mně spikl, jen co je pravda, pomyslela si Marguerite.

“Všechno to bylo poněkud ubohé,” pokračovala s úsměvem Vita. “Neměla jsi potuchy, že za všechno vaše neštěstí mohu já a byla jsi ráda, že mě vidíš. Dojela jsem na koni až k tobě a vypadala ach tak šokovaná novinkami, cos mi blekotala, napřáhla jsem ruku, ty ses jí chopila a já tě vytáhla za sebe na koně.

Děkuji ti Vito, řekla jsi s upřímnou úlevou. Vážně mne to dojalo,” ujistila ji. “A poté jsem obrátila koně, odvezla tě rovnou k předním dveřím Martinina sídla, zatáhla dovnitř a zamkla ve tvém pokoji, se stráží za dveřmi. A pak jsem musela Jean Clauda donutit vystřízlivět. Strávila jsem celé hodiny přesvědčováním, že se něco musí udělat. Nemohli jsme riskovat, že se znovu pokusíš o útěk. Přemluvila jsem ho, že nejjednodušším řešením bude tři-na-jednoho, pročištění tvých vzpomínek.

Marguerite zavřela oči. Chtěla Jean Clauda proklínat za to, že byl tak slabý a nechal se snadno zmanipulovat, ale tato ženská okradla i jeho. Byl pouhou figurkou stejně jako ona sama, a vlastně jí bylo toho ubohého bastarda líto.

“Procedura samozřejmě vyvolala předčasný porod a narodil se Christian, ale to jsme čekali. Já v to vlastně doufala. Řekla jsem Jean Claudovi, ať ho zabije, ale neměl srdce provést to sám. Litoval tři-na-jednoho, litoval, že se ti vůbec zamíchal do života ze své vlastní hořkosti. Podal dítě mně, ať prý je pošlu pryč, a vypotácel se z místnosti zpátky ke své mizérii a výčitkám svědomí. Nemyslím si, že se vůbec kdy vzpamatoval.

Měla jsem Christiana hned tam na místě zabít, vlastníma rukama,” odtušila pochmurně. “Ale chtěla jsem Julia potrápit ještě o trochu víc.”

“Tak jsi mne ovládla a přinutila nařídit služce, aby Christiana zabila ona.”

Vita přikývla. “A vyřídit, že ses vrátila k Jean Claudovi, on že je tvá první láska a životní druh, a Julius už tě nemá nikdy obtěžovat.”

“Ale Magda Christiana nezabila,” triumfovala Marguerite.

“Ne, nezabila.” Vita pohledem zabloudila ke Christianovi. “Moje vlastní služebná by udělala, co jsem řekla ze strachu ze smrti za to, že mne neposlechla. Tvoje komorná tak poslušná nebyla. Očividně nejsi sto vštípit svým sloužícím řádný respekt,” pokárala ji a pokračovala: “Když jsem se vrátila do bratrova domu, dítě a služka byli v pokoji ve druhém patře.”

“Co vražda služebné?”

“Ach ano,” Vita nazdařbůh mávla rukou. “Nemohla jsem riskovat, že mě pozná, a tak zakopla a spadla ze schodů, sotva jsem to dokázala nastrojit. Zemřela a mně se podařilo ukázat prstem na tebe, jednak tvrzením, že jsem tě tam viděla, a taky tím, že jsem jí dala do ruky tvůj náhrdelník.

Považovala jsem to za mistrovský kousek,” naparovala se a pak se zamračila. “Ale bylo mi toho moc líto… toho náhrdelníku. Vždycky se mi líbil a vzala jsem si ho ze tvé šperkovnice pro sebe. Nejprve jsem se tě zeptala, a tys neprotestovala. Přirozeně, v té chvíli ses nemohla hýbat ani mluvit.” Vyprskla smíchy, smála se vlastnímu vtipu.

Marguerite zatnula zuby, čekala, až skončí.

“Na tom nesejde,” řekla Vita, když se dosmála. “Julia chytaly záchvaty vzteku, že ses pokoušela zabít vlastní dítě. Věčná škoda, že jsem nemohla současně zaranžovat i jeho smrt, ale byla jsem tak trochu pod tlakem a nesvedla vymyslet nic, co by zabilo i jeho.”

S lítostí potřásla hlavou a navázala: “Julius sebral dítě a utekl z Anglie, a Jean Claude sebral tebe a vzal tě do Francie, pořád ses ještě nemohla hýbat ani mluvit. Dali jsme ti do hlavy vzpomínky na cestu po Evropě, místo vzpomínek, které jsme vymazali, a nakonec tě odvezl do Kanady.” Pokrčila rameny. “A tak uteklo pět set let. Tys je prožila v hrozném manželství a Julius měl své trápení, truchlil, že tě ztratil.” Usmála se a přiznala: “Celkem jsem si jeho utrpení užívala, ale mám strach, že budu muset trochu přitlačit na pilu.”

Marguerite to přiznání nešokovalo. Začínalo ji nudit chvástání, kolik utrpení zavinila. “Takže teď máš v plánu způsobit Juliovi další trápení, čím…? Oba nás zabiješ?”

“A jeho,” přitakala klidně. “Trápit Julia je sice legrace, ale začíná mne to unavovat. A nyní, když jsou všichni skálopevně přesvědčení, že za těmi útoky na tebe je Jean Claude, otec nebude podezírat mne.” Usmála se. “Konečně dostanu tu otravnou malou veš z vlasů.”

Marguerite se napružila, když Vita přešla místnost a postavila se na druhou stranu Christiana.

Nakonec si vzali dva vozy. Dante a Tommaso právě přijížděli, když vyšli ven z domu, a Nicodemus je poslal do svého auta za svým šoférem, kam za moment nastoupil i on sám. Julius, Marcus a Tiny jeli v minibusu s Argeneau. Julius se cestou užíral strachy. Soudě dle mlčení ostatních, oni také. Byla to pěkně zasmušilá banda, když vystupovali z minibusu u Vitina domu, celá staletí staré kamenné budovy, kterou Vita vlastnila, aspoň podle Julia, snad odnepaměti. Vždycky mu připadala ponurá a chladná a stejně se mu jevila i nyní, když se k ní blížil.

“Svítí se tam,” poznamenal Tiny, koukal dovnitř oknem vedle dveří, které na Juliovo zaklepání nikdo nepřišel otevřít.

“Neuslyší nás, jestli je ve sklepě,” zabrblal Julius. “Má pokoje dole, kde bývala zvyklá šermovat.”

“Ještě pořád tam dole šermuje,” informoval ho tiše Nicodemus a podal mu klíč.

Julia nijak nepřekvapilo, že klíč vidí. Otec měl klíče od domů všech svých dětí, pro případ nouze. Vzal si ho, odemknul dveře a vešel první, jakýsi instinkt mu napověděl, že není radno se ozvat.

“Postarám se, aby Julius ještě pár dní trpěl, prostě trochu přitlačím na pilu, chápeš,” poznamenala Vita, hleděla do Christianovy klidné tváře. “Na památku starých dobrých časů.”

“Zajisté,” špitla Marguerite a dumala, kdy přesně se Vita zbláznila. Žít tak dlouho bez životního druha to může nesmrtelnému přivodit a na ní se to očividně podepsalo. Utápěla se v hořkosti a vzteku a šílenství.

“Posléze mu pošlu dopis, kde vás oba najde. Napadl mě lesík nedaleko od jeho domu, ale ještě jsem se úplně nerozhodla.” Pokrčila rameny. “Přijede tam, nalezne vás mrtvé, což ho přirozeně zdrtí. Pár minut se tím budu kochat a pak ho zbavím trápení, a sebe taky.” Vzdychla rozkoší při pouhé představě.

“Co teď?” zeptala se Marguerite tichým hlasem. “Necháš nás tady dole bez krve, dokud nebudeš připravená nás zabít?”

“Ne, myslím, že to není potřeba,” odvětila Vita zamyšleně. “Když už jsem ti všechno řekla, je vážně poněkud riskantní nechat vás naživu. Co když mi utečete? Ne. Myslím, že s vámi raději skoncuji hned teď.”

Marguerite vytřeštila oči zděšením. “Ale přece jsi chtěla Julia ještě trochu potrápit.”

“Také že ano,” ujistila ji Vita pobaveně, to už zvedala meč nad hlavu. “Tady dole je pěkně chladno. Vaše mrtvoly by měly být pořád k poznání. I po dvou dnech.”

Christian prudce otevřel oči a začal se kutálet k Vitě, napřahal se jí po nohách, ale to už se k němu vrhla Marguerite, aby inkasovala ránu určenou původně jemu, když meč prořízl vzduch.

Tři věci se staly najednou. Marguerite s heknutím dopadla Christianovi na bok, Vitin meč se jí zakousnul do pozadí, a Christian tetince podtrhl nohy, takže přistála na panímandě.

“Marguerite!”

Otevřela oči, a když se pod ní začal Christian otáčet, popadl ji pod pažemi a mírně nazvedl, pousmála se navzdory ostrému pálení v zadních partiích a řekla: “To znělo jako tvůj táta.”

“To byl táta,” ujistil ji, obočí mu strachy sjela k sobě. “Jsi v pořádku? Proč jsi to udělala?”

“Chránila jsem tě. To mámy dělávají,” zachraptěla Marguerite a s úšklebkem zavřela oči, protože jí bolest rozčísla zadní tváře. Skoro hned zamrkala a zase oči otevřela. “To byl tvůj táta?”

Christian přikývl a kouknul stranou. Následovala jeho pohled, uviděla, jak Julius tahá Vitu na nohy a předává do něžné péče Dantovi a Tommasovi. Dvojčata ji bez meškání začala vláčet z kobky a Marguerite ještě zaregistrovala, že Nicodemus jde za nimi, na tváři chladný a uzavřený výraz. Ta ženská je v pořádném maléru, pomyslela si, a byla moc ráda. Nikomu, kdo se pokusí zabít její děti, to jen tak neprojde.

“Jste oba v pořádku? Marguerite, můžeš—” Julius ji začal zvedat z Christiana, ale zarazil se, když zasténala bolestí. “Kde jsi zraněná, lásko? Neviděl jsem, kam tě zasáhla.”

Zavřela oči, když jí začal prohlížet záda. Tohle bylo tak ponižující. Černá sukně ránu očividně maskovala, takže nebylo vidět krev. Díra v sukni, kam se zasekl meč, pravděpodobně zmizela v záhybech látky, protože jeho ruce cítila prohmatávat záda nahoře a po hlase poznala, že se mračí, když řekl: “Nemohu to najít, Marguerite. Ale koupila’s to, viď?”

“Ano,” hlesla, vzdychla a kápla božskou: “Den dva si nesednu.”

Ucítila na zadečku chladný vzduch. Když Julius zaklel, tak trochu křivě se pousmála na syna. “Co tvoje rána?”

Christian se krátce zasmál a bezmocně zavrtěl hlavou.

Cítila, že jí sukénka dopadá zpátky na pozadí a Julius pak popošel za nimi.

“Tohle trochu zabolí,” varoval, když ji bral pod pažemi a zvedal z Christiana.

Marguerite se sice podařilo ubránit výkřiku, když jí zadečkem projela žhavá bolest tím, že si skousla ret, ale na čele jí perlil pot, sotva se znova ocitla zpříma a na nohách. Jenomže ty to hnedle vzdaly. Zakousla se ještě větší silou, když se jí podlomila kolena a prostřelila jí další bolest, ale to už vedle ní stál pan kdosi, přehazoval si její ruku přes ramena, současně se jí pod druhou paži vmezeřoval Julius.

“Luciane,” užasla, když se na toho pana kohosi podívala. “Co ty tady děláš?”

“No co asi, hledám tě,” odtušil ironickým tónem. “Snad sis ty bláhová osůbko nemyslela, že tě necháme jen tak zmizet a nepůjdeme tě hledat?”

“My?” zeptala se a rozhlédla kolem sebe. Spatřila, že kobka je zničehonic plná mužských. Očima překvapeně těkala z jednoho na druhého. Bastien, Lucern, Vincent, Tiny a Marcus.

“Jo, má milá matinko, tobě mám tak co věřit. Tys mi přece tvrdila, že si vychutnávají pokoj, co od tebe mají,” ozval se Christian s bezdechým smíchem, zatímco se sám hrabal na nohy.

Marguerite se pousmála, sláva, syneček má dost sil, aby provokoval, ale zamračila se, když mu Bastien s Lucernem okamžitě vyrazili na pomoc a on najednou ztuhl, jako by spolkl pravítko. Vyhlížel jaksi nesvůj, při tom brblal, že to dokáže sám. Věděla, že právě zažívá to, co posledních pár dní trápilo ji. Nejistotu a rozpaky tváří v tvář houfu nečekaných příbuzných.

“Christiane,” řekla tiše, “nech je, ať ti pomohou. Na to přece bratři jsou.”

Zaváhal, trochu se uvolnil a kývnul, dovolil Bastienovi a Lucernovi přenést na sebe část jeho váhy.

“V hale jsem našel nějaké klíče. Zkusím najít ten, co odemkne vaše okovy,” pochlubil se Vincent kráčející k nim.

Marguerite se usmála, když si klekl a postupně strkal klíče do zámku pout. “Kde jsou vlastně děvčata?”

“V Yorku.” Vincent koukl nahoru a potutelně přiznal: “Nebyly s námi, když jsme zjistili Juliovo číslo. Připadalo nám lepší jet rovnou sem, než se pro ně vracet.”

“Jackie se to zamlouvat nebude,” suše konstatoval Tiny. Mluvil o Vincentově manželce, Jackie Morriseyové, majitelce detektivní agentury Morrisey, a své obvyklé parťačce.

“Já vím,” řekl Vincent zvesela, zrovna našel správný klíč a pouto kolem jejího kotníku to vzdalo.

Marguerite povytáhla jedno obočí, pozorovala ho přecházet k okovům Christiana. “Nezdá se mi, že by ti to dělalo těžkou hlavu.”

Vincent pokrčil rameny. “Dostane záchvat vzteku, k tomu přidej kapinku hysterie, já přilezu ke křížku a budeme mít sex na udobřenou.”

Vzhlédl od práce na poutu na Christianově kotníku a zakřenil se. “Bude to paráda.”

Marguerite zavrtěla hlavou, protože si dobře všimla, že se všichni páni Argeneau kření jako jeden muž. Tušila, že přijde spousta sex na udobřenou, až se vrátí ke svým ženám.

“Hotovo.” Vincent se narovnal, jakmile to vzdal i Christianův řetěz. “V minibusu máme krev. Dostaneme vás dva zase do formy, než bys řekl upír.”

“Krev,” povzdechl si Christian. “To zní dobře.”

Marguerite sledovala, jak Bastien s Lucernem pomáhají Christianovi ke dveřím.

“Vezmou ho mezi sebe,” odtušil Lucian a ona se usmála a přikývla.

“Ano, vezmou. Jsou to hodní kluci.”

“Měli bychom tě dostat ven do toho minibusu taky,” podotknul Julius a pobídl ji kupředu, ale hned se zastavil, když se pokusila jít a zalapala po dechu bolestí, která jí prostřelila prdelkou až do nohou, sotva se pohnula.

Julius a Lucian se zarazili a pohlédli na sebe. Oba byli vyšší než ona a tak se krčili, aby jim dosáhla na ramena. Podívala se z jednoho na druhého, protože Lucian najednou povytáhl obočí a Julius přikývl. Beze slova se narovnali, čímž ji zvedli ze země.

“Lepší?” zeptal se Julius, když vykročili vpřed a ona se hongala mezi nimi.

“Ano,” přiznala bez mučení. “Teď mi ještě povězte, že v tom autobuse nemusím sedět,” zaškemrala a ušklíbla se, když se ti dva rozchechtali.

EPILOG

“Konečně,” vydechla s úsměvem Marguerite, když jí Lissianna položila do náruče novorozenou vnučku.

Uplynuly dva týdny, odkdy byla s Christianem zachráněna z Vitina domu. Julius kolem ní od té doby běhal jako kvočna, ládoval do ní krev sáček za sáčkem a hýčkal ji ještě dlouho poté, co se uzdravila. Také jí hodně vyprávěl o době, kdy se setkali poprvé, doufal, že jí tím vrátí chybějící vzpomínky.

Zatím to nefungovalo. Marguerite měla strach, že se možná nerozvzpomene nikdy, ale měla svého životního druha a syna, a to jí, spolu s ostatními dětmi a zbytkem rodiny, stačilo.

Lucian, Lucern, Bastien a Vincent zůstali pár dní v Juliově domě v Itálii, čekali, až evropská rada odsoudí Vitu. Jakmile vynesli ortel, poprava, a ta byla vykonána, odcestovali do Yorku pro své životní družky a zamířili zpátky do Kanady. Marguerite od té doby se všemi hovořívala telefonem. Domů se vrátila teprve minulou noc, přiletěla s Juliem, Christianem, Dantem, Tommasem a Marcusem.

Bastien a jeho družka, Terri, na ně čekali na letišti a odvezli je domů, ale jinak je včera všichni nechali na pokoji, aby se mohli vzpamatovat po cestě. Zato dnes v noci se rodina sešla u ní doma. Na pořadu noci bylo vzájemné představení obou rodin. Dokonce i Jackie, Vincent a Tiny přiletěli na tuto událost, a že to byla nějaká událost. Poprvé spatřila svou krásnou vnučku.

“Pojmenovali jsme ji po strýci Lucianovi,” oznámila Lissianna. Marguerite bříškem ukazováčku zlehka hladila hebkou dětskou tvářičku. “Jmenuje se Luciana, ale budeme jí říkat Lucy.”

Marguerite odtrhla oči od kouzelného miminka a s obavami pohlédla na svého zetě. Ti dva nezačali zrovna nejlépe, a proto ji udivilo, že se jménem souhlasil.

“Lucian a já jsme všechno vyřešili,” uklidnil ji s úsměvem Greg. “Stejně jako zbytek mužů rodu Argeneau, vážně není tak špatný, jakmile ho jaksepatří poznáš.”

Usmála se, oko jí sklouzlo na druhý konec pokoje, kde Christian, jeho bratranci a většina klanu Argeneau seděli a vykládali. Christian strávil hodně času s nevlastními bratry, novým bratrancem a strýcem Lucianem, během těch dvou nocí, které prožili v Itálii, a všichni se zdáli pospolu nesmírně uvolnění a v pohodě. Ale na druhou stranu, nic jiného ani nečekala.

Bublavý smích přitáhl její pohled zpátky k rozkošné vnučce a Marguerite se usmála a zašeptala: “Lucinko, jsi dokonalá.”

“Ano, je,” přitakal Lucian, který se zrovna zjevil vedle ní. Sáhl Marguerite přes rameno a podal dítěti prst a malá Lucy ho okamžitě chytila do drobounké pěstičky a snažila si ho nacpat do pusy. “A co nevidět si bude mít s kým hrát.”

Marguerite k němu vzhlédla rozšířenýma očima. “S kým hrát?”

Zakřenil se a přitáhl blíž malou brunetku, takže na ni viděla, když se pochlubil: “Jsme těhotní.”

“Už?” vyhrkla překvapeně Marguerite a zářivě se na dvojku v tom usmála. Bezděky ji napadlo, o kolik šťastněji Lucian vypadá. Jde to vážně k lepšímu, když se Lucian Argeneau skutečně usmívá. “Jsem moc šťastná za vás.”

“Děkuji,” opáčil vážně, zabavil Lucy svůj prst, položil jí ruku na rameno, odkašlal si a tiše řekl: “Marguerite, chci, abys věděla, že jsem neměl tušení, co se tehdy dělo. Věřil jsem, že Jean Claude je mrtev. Nekontaktoval dokonce ani mě, během těch let, a nikdy mi svou nepřítomnost neobjasnil. Bylo to pro nás jablkem sváru. Po staletí “

Marguerite se zamračila na bolest v jeho očích, věděla, že se mlčením svého dvojčete cítí zrazen. Stiskla ruku na svém rameni. “Nemohl ti to povědět, Luciane. Dostalo by tě to do hrozné situace. Tou dobou jsi byl členem rady v Evropě. Musel bys čelit volbě udat vlastního bratra nebo porušit zákony, které jsi sám pomáhal ustanovit. Bylo mnohem lépe, že ti to neřekl. Vím, že to muselo být těžké i pro něho.”

Lucian přikývl, ale ještě neskončil. “Měl jsem radost, když jsi tenkrát našla Julia. Už nějakou dobu mi bylo jasné, že ty a Jean Claude nejste praví životní druhové a že udělal chybu, tak mne moc potěšilo, když jsem uslyšel, žes našla někoho, kdo tě učiní šťastnou. Ale když se Jean Claude vrátil…” Odmlčel se a zakroutil hlavou. “Tvrdil, že vy dva jste všechno vyřešili a rozhodli se zůstat spolu. Lucernovi pověděl to samé. Neměl jsem potuchy o tři-na-jednoho nebo—”

“Já vím, Luciane,” Marguerite mu tiše skočila do řeči a ubezpečila ho: “vždy ses ke mně choval příliš pěkně, abych si myslela, žes to věděl nebo se vůbec k něčemu takovému propůjčil.”

Lucian přikývl a poplácal ji po ruce, pohledem zalétl k Thomasovi, který k jejich hloučku právě přiváděl pěknou tmavovlásku. “Uděláme místo dalším a půjdeme za ostatními. Thomas očividně má něco na srdci.”

S povytaženým obočím sledovala, jak se k ní blíží mladý pár, a na rtech jí zahrál úsměv, když si všimla, jak jdou. Měli totiž sladěný krok. Thomas přizpůsoboval své dlouhé kroky, zkracoval je, aby byly v souladu s kratšími krůčky ženy vedle něj.

“Teto Marguerite, jsem tak rád, že jsi v pohodě, co to kecám, hurá seš doma,” pozdravil ji Thomas, sklonil se a vtiskl jí pusu na tvář.

Opatrně, aby nerozmáčkla dítě v náručí, s úsměvem objala synovce dřív, než mu dovolila se narovnat. Poté tázavě pozvedla obočí, očima ukázala na ženu po jeho boku.

Thomas se zakřenil jejímu výrazu a přitáhl dívku dopředu. “Tohle je Inez Urso.”

“Ano, já vím. Pracuje pro Bastiena.” Marguerite jí stiskla ruku na přivítanou. “Setkala jsem se s Inez, když po svém povýšení přijela do Kanady na exkurzi na ústředí firmy. Vidím, že vás Bastien konečně seznámil, jak jsem mu navrhla,” dodala spokojeně.

“Vy jste mu navrhla, aby nás seznámil?” zeptala se překvapeně Inez.

“Já tomu nevěřím,” zamumlal Thomas, když Marguerite kliďánko přikývla. Pohledem našel Bastiena, který se zrovna čemusi smál na druhém konci pokoje. “Ve své naivitě jsem se bláhově domníval, že jsem první, kdo unikl tvým proslulým schopnostem dohazovačky, a on byl s tebou celou dobu spolčený. Jen počkej, zajíci…” Chytil Inez za ruku, vystartoval – nepochybně chtěl dát Bastienovi co proto – ale hodil brzdu, když si uvědomil, že jenom tak mašíruje pryč od tety.

Obrátil se, otevřel pusu, ale Marguerite se zakřenila a mávla, ať si jde. “Běžte za ostatními. Přijdeme za minutku.”

“No tak, dej mi Lucy, mami. Chce přebalit,” ozvala se Lissianna, když dítě začalo fňukat.

Marguerite se miminka vzdala, ale lítostivě sledovala, jak Lissianna s Gregem odchází stranou, postarat se o dceru. Sklouzla pohledem ke skupině usazené na gaučích a křeslech kolem krbu. Smáli se a mluvili, jako by se znali odjakživa.

“Christian s novými bratry a sestrou podle všeho vychází dobře,” poznamenal Julius, přisedl si k ní na opěradlo křesla, když už teď nechovala dítě.

“Jsem moc ráda,” hlesla Marguerite, přitom mladíka toužebně pozorovala, jak se čemusi směje.

“Copak, lásko?” zpozorněl Julius.

Pokrčila rameny a přiznala: “Jsem jen trochu smutná, když si pomyslím, co všechno jsem z Christianova života propásla.”

Julius se sklonil, vdechl jí polibek na čelo a něžně navrhl: “Mohli bychom mít jiného Christiana, aby sis to vynahradila. Nebo Christianu.”

Marguerite k němu zvedla oči. “Chtěl bys?”

“Nenapadá mě nic báječnější, než mít s tebou tucet bambino, Marguerite,” usmál se a dodal: “Ale prvních pár let možná ne. Propásl jsem pět století s tebou a nejprve chci dohánět ztracený čas.” Zmlkl a zakabonil se, pak ztrápeně vyhrkl: “Omlouvám se. Měl jsem vědět, že bys nic z toho, co o tobě tvrdili oni, neudělala. Měl jsem si pro tebe zajít, jakmile mi ta služka přinesla Christiana.”

“Nepamatovala bych si tě,” připomenula mu tichým hlasem. “Podle toho, co říkala Vita, jsem dokonce ani nebyla při vědomí, nebo aspoň duševně způsobilá, a to hezky dlouho po tři-na-jednoho.”

“Ale mohl jsem—”

“Nemohl jsi nic.” Marguerite pevně trvala na svém a potom dodala: “Julie, prosím, nikdy si nedávej za vinu těch posledních pět set let. Všichni jsme udělali maximum, co bylo v našich silách. Dokonce i Jean Claude. Tolik jsem ho nenáviděla a tak dlouho, ale koneckonců, Vita zničila i jeho, tím že mu zabila pravou životní družku a dítě. Když se ohlížím do minula, vidím rozdíl mezi tím, jaký byl před ztrátou mých vzpomínek a po ní. Nebyl skvělý, ale předtím se aspoň snažil. Potom byl pořád plný vzteku a hořkosti a já nikdy nechápala proč, ale nyní…”

“Jeho ztráta není omluvou pro to, jak se k tobě choval,” zavrčel Julius.

“Ne,” souhlasila tiše. “Ale vysvětlením ano.”

Zavrtěl hlavou. “Přesto si myslím, že jsem měl něco udělat.”

“A pak bych neměla Bastiena, Etienna ani Lissiann,” podotkla klidným tónem.

Marguerite spatřila, jak mu blýsklo v očích, když mlčky uznal pravdivost jejích slov. Kdyby ji před pěti sty lety odvedl od Jean Clauda, její tři nejmladší děti by se nenarodily. Nevychovala by Thomase ani Jeanne Louise a… Těch a byla pěkná řádka.

“Miluji tě, Julie,” zašeptala. “Ale je mám ráda také a vše v mém životě – dobré i špatné – mne dovedlo sem, kde vás mohu mít všechny. Všechny ty zkušenosti mne utvářely a formovaly, jako kovář ková meč, dává mu tvar v plamenech ohně.” Marguerite se na něj vážně zahleděla. “Líbí se mi, kým jsem, a jsem spokojená s tím, co mám: pět krásných dětí a tebe. Nebylo to vždy snadné. Občas to moc bolelo. Ale nezměnila bych ani ň.”

“V tom případě ani já, má lásko,” zašeptal Julius a políbil ji.

Skupinka u krbu vybuchla smíchy. Nedalo jim to, odtrhli se od sebe a zvědavě tam koukli.

“Naše děti kují nějaké pikle,” pobaveně odtušil Julius.

Marguerite s úsměvem kývla. Naše děti. Znělo to krásně. Julius přijímal její rodinu s otevřenou náručí a to pro ni bylo stejně důležité, jako že Argeneau přijali jeho rodinu.

“Udělala!” trval na svém Tiny.

“Neudělala,” mračil se Christian.

“Ano, udělala a tobě to provede taky,” ujistil Etienne nevlastního bratra, přitom ho téměř soucitně plácal po rameni.

“Ne,” hlesl Christian, ale začínal vypadat lehce nejistě.

“Kdo udělal nebo neudělal nebo udělá co?” otázala se Marguerite, když spolu s Juliem prošli pokojem, aby se přidali ke kroužku mladší generace.

“Právě Christianovi líčíme, jak jsi nám pomáhala dát se dohromady s našimi životními družkami, potažmo druhem,” bonznul Vincent.

“Mezi tebe a Jackie jsem se nepletla,” ohradila se hned Marguerite. “Malounko jsem vás popostrčila, možná, ale to bylo všechno. Nepletla jsem se mezi vás.”

“Ach, prosím, máti.” Bastien se dusil smíchy, jednou rukou při tom objímal Terri, při řeči ji nepřítomně hladil po paži. “Jasně jsi mi řekla, že si myslíš, že Vincent bude s životní družkou mnohem šťastnější a hodlala ses podívat, co by se s tím dalo dělat. Mínila jsi mu k nějaké dopomoci. A to tys přece navrhla, abych seznámil Inez s Thomasem. Což byl částečně důvod, proč jsem ji požádal, aby mu pomáhala, když tě odjel hledat do Anglie.”

“Odletěla jsi do New Yorku přesvědčit Kate, aby se ke mně vrátila,” odtušil tiše Lucern, při tom vzal svou choť za ruku.

Kate se usmála a opřela se o něj, než na tchýni práskla: “A mne jsi poslala do Anglie, promluvit Terri do duše, takže nakonec vzala Bastiena na milost.”

“Mé maličkosti jsi zase vnutila roli Kupida, když se Etienne s Rachel pohašteřili,” přisolil si Thomas.

“A ani se nepokoušej popírat, že ses zamíchala mezi Grega a mne,” zasmála se Lissianna, která se k nim zatím přidala s Gregem a čistě přebalenou Lucy.

“Nám se do toho nepletla,” spokojeně konstatoval Lucian, pohodlně se opřel a přivinul si Leigh, která mu seděla na klíně, jelikož nebylo dost míst k sezení, na prsa.

“Vlastně,” ozval se Thomas a všechny oči se obrátily k němu, “toho dne, kdys dorazil s Leigh, mi teta Marguerite řekla, abych se zdekoval a nechal tě, ať se o ni postaráš sám. Prý má z vás dvou dobrý pocit.”

“Cože?” Lucian se posadil tak zprudka, že mu Leigh málem sjela z klína. Zachytil ji, zabrblal cosi na omluvu, a poté probodl Marguerite zlověstným pohledem. “Takže to ty máš na svědomí, že jsem se ani za boha nemohl Thomasovi dovolat?”

Marguerite mu zamračení svižně oplatila. “No a klaplo to skvěle, že ano?”

Zavládlo ticho a posléze poposedl Victor Argeneau a řekl: “Nerad se na to ptám, ale měla jsi prsty v tom, jak se to semlelo s Elvi a mnou?”

Pohlédla na mladšího bratra Luciana a Jean Clauda. Byl to Vincentův táta a moc ji potěšilo, když se doslechla, že ti dva vyřešili své problémy a našli k sobě cestu.

“Inu, právě Marguerite navrhla, abych tě nechal odpovědět na inzerát v novinách, když se začaly šířit zvěsti o nějaké upírce v jednom z jezerních městeček,” zavrčel znechuceně Lucian a pak potřásl hlavou a dodal: “ale tenkrát přece o situaci Elvi v Port Henry nemohla vědět lautr nic. Rada o ní dostala hlášku teprve zhruba před týdnem.”

“Říkal jsi Port Henry?” zeptala se Lissianna s nakrčeným čelem.

“Ano,” přitakal ostražitě Lucian. “Proč?”

Lissianna se přimhouřenýma očima zadívala na Marguerite, potom se otočila na Grega. “Nenechala nás tam zastavit na jídlo, když jsme jeli dolů do obchodu k mennonitům, kvůli postýlce pro Lucy?”

“Obchod mennonitů?” Leigh ožila a pohlédla na Luciana. “Zbožňuji postýlku Lucy, měli bychom se tam zajet podívat.”

“Je skvělá,” ujistila ji Lissianna. “Krásně vyrobená. Objevila ji máma. Jeli jsme dolů pár týdnů předtím, než vyrazila do Evropy a oni postýlku vyrobili a doručili týden před narozením Lucy.”

“No ano.” Greg přikývl, najednou si to vybavil. “Měla jsi hlad, když jsme odjížděli z obchodu a cestou zpátky jsme se zastavili na večeři v malé mexické restauraci. Jak se jenom jmenovala? Bella cosi.”

“U Bella Black?” zeptal se s hrůzou Victor.

“To je ono!” vykřikla Lissianna.

“To je moje restaurace,” užasla Elvi.

Lissianna se mračila. “Máma strávila spoustu času vykládáním s majitelkou, ale tys to nebyla.”

“Musela to být Mabel,” zamumlala Elvi, zvědavě se zahleděla na Marguerite. “Ačkoli… připadáte mi trochu povědomá.”

“Přišla jste se Mabel na něco optat do lokálu, když jsem ji četla— ehm… mluvila s ní,” opravila se nonšalantně Marguerite a pokrčila rameny. “Jenom na minutku.”

“Na dost dlouho, abys Elvi přečetla a rozhodla se mě donutit vyslat Victora po její stopě?” dešifroval Lucian.

Marguerite ho ignorovala.

“Chcete tím říci, že mezi vámi není nikdo, koho by Mar— máti tak či onak nedala dohromady?” zeptal se s úžasem Christian.

Hleděli jeden na druhého, nakonec se ozval Victor: “Možná DJ s Mabel.”

“Jé!” Marguerite se celá rozzářila. “Jak rozkošné. Mabel se mi moc líbila a DJ je prostě zlatíčko.”

Tiny šťouchnul loktem do Christiana a poškádlil ho: “A teď přijde řada na tebe. Pokusí se ti najít životní družku.”

Marguerite se na smrtelníka zaškaredila, když na synově tváři spatřila vystrašený výraz. Potom se prohnaně usmála a řekla: “Vlastně, Tiny, tak ti mne onehdy napadlo, že bys byl nějaké milé nesmrtelné dobrým manželem.”

Nesmírně ji potěšilo, že zatímco smrtelníkovi děsem lezly oči z důlků, Christianovi se na pohled maličko ulevilo. Ale jen maličko, všimla si nešťastně. Ještě se před ní vlastní syn začne mít na pozoru, to je to poslední, co by chtěla.

Vycítil její obavy. Julius ji něžně stiskl, objímal Marguerite zezadu kolem pasu a teď si ji přitáhl ještě blíž.

“Povězte mi něco,” přerušil je zvýšeným hlasem, když všichni začali mluvit najednou a bylo to tam jako v židovské škole. Sotva zavládlo ticho, položil otázku otázek. “Přeje si snad někdo, aby se vám do toho nezamíchala?”

Chvíli bylo ticho, páry na sebe koukaly, poté odpověděly stereo, tichými ne nebo vrtěním hlavy.

“No tak vidíte.” Pohlédl na Christiana. “Máš se na co těšit, synu.” Zasmál se pochybám na synově tváři a zamrkal na Marcuse a dvojčata. “Vlastně se nejspíš všichni máte na co těšit, když je teď Marguerite tady s námi, aby na vás dohlédla. Příjemnou zábavu, pánové.”

“Vítejte do rodiny,” zachechtal se Thomas, zatímco ti čtyři na sebe zírali v němé hrůze.

Rozesmátý Julius zatím využil situace a jal se Marguerite odvádět z pokoje.

Přestože mu to, co se právě dozvěděl, zjevně zvedlo náladu, pohlédla na něj s obavami a zašeptala: “Nejsem všetečná, Julie. A nemám v plánu hned teď začít shánět životní družku pro Christiana ani…”

“Chtít něčí štěstí není všetečnost, Marguerite,” ubezpečil ji, to už ji bral okolo pasu.

“Chci, aby byl šťastný,” přisvědčila a dodala: “Ale také ho chci víc poznat. A stejně tak chci být s tebou.”

“A to budeme.” V hale se zastavil a obrátil ji čelem k sobě. “Budeme se navzájem poznávat – ještě jednou – a současně také můžeš poznávat našeho syna. Máme čas, toho máme spoustu. Času a lásky.” “Času a lásky,” souhlasila Marguerite, to už se jeho rty skláněly k jejím.