Lynsay Sands

Argeneau 10. Lovec psanců

PROLOG

Tanya vyšla do noci, okamžitě ji objal teplý letní vzduch. Bylo chladněji, než přes den, ale i tak horko, ve srovnání s klimatizovanou kavárnou. Nadechla se dusna a vykročila po chodníku, očima rejdila po téměř prázdném parkovišti. Zaregistrovala dodávku, která nyní parkovala vedle jejího náklaďáku, jediného vozidla, když tady stavěla na kafé pauzu po dlouhé štrece. Také byla jediným hostem kavárny, dokud před pár minutami nevešel majitel tamté dodávky. Jeho příchod byl důvodem, proč odešla. Muž byl vysoký, štíhlý a tmavovlasý, ale něco na jeho bledé tváři a hladovém pohledu, kterým ji sledoval, v ní vzbudilo pocit, že si dala dostatečně dlouhou přestávku.

Skoro už dorazila ke dveřím šoféra svého kamionu, když zaslechla skřípání štěrku, otočila hlavu. Poznala muže z kavárny a rázem se měla na pozoru. Tmavé vlasy a šaty splývaly s okolní nocí, ale bledou tvář a stříbrné oči nešlo přehlédnout.

“Chci vám něco ukázat v mé dodávce,” oznámil, zatímco zkracoval už tak dost krátkou vzdálenost mezi nimi.

Tanya pohrdavě ohrnula horní ret. Právě se v duchu vsadila, že má něco, co jí chce ukázat. Muži! Zjistí, že je kamioňák a podle všeho je okamžitě napadne, že to v žargonu znamená rajda.

“Já ne—” Slova se jí zadrhla v krku, nechci nic vidět, se jí zdá se vykouřilo z hlavy.

“To je v pořádku. Tohle se ti bude líbit.” Tón měl konejšivý, téměř vrněl a Tanya cítila, jak se uvolňuje, poplašné zvonky v hlavě pozvolna utichaly, až zbylo jen vzdálené cinkání.

“Tohle se mi bude líbit,” zopakovala šeptem.

“Ano, bude,” ubezpečil ji a gestem vyzval, aby šla dál, když otevřel zadní dveře dodávky.

Přistihla se, že leze dovnitř. Pozorovala ho, jak zavírá dveře a svět nechává tam venku. Obrátil se k ní, stříbro v jeho očích bylo v jednom ohni, skoro se zdálo, že v duhovkách vře, když ji chytil za paže a přitahoval k sobě blíž. Sklopila zrak k jeho ústům, když odchýlil rty, a uviděla, že z nich vyjíždí tesáky.

Zírala na ty tesáky, zatímco k ní skláněl hlavu. Nespouštěla z nich oči, dokud nepřesunul obličej k jejímu hrdlu, kam už na ně nedohlédla. Ucítila rychlé štípnutí, jak se jí vnořily do krku, a potom se přes ni přelila vlna rozkoše, ve které se utápěly všechny ostatní emoce.

Povídal jsem, že tohle se ti bude líbit, uslyšela ho říkat, ačkoli jí ta slova zněla v hlavě a ne v uších.

“Ano, ach ano,” sténala v extázi, její ruce se samy od sebe zvedly a svíraly mu ramena, zatímco z ní spolu s krví sál život.

1. KAPITOLA

“Omlouvám se, že jsme odjížděly tak pozdě.”

Samantha Willanová odtrhla oči od oblohy poseté hvězdami a obrátila překvapený pohled k mladší sestře. Ležely natažené na dřevěném molu před rodinnou chajdou, vychutnávaly večerní vzduch a krásný výhled. Aspoň než se Jo omluvila. Při pohledu na její provinilý kukuč se Samantha zamračila a naklonila na bok. Ramenem láskyplně šťouchla do mladší ségry a začala si z ní utahovat: “Máš za co. Prošvihly jsme šílenou dopravní špičku, nemusely jet brzda plyn přískokem vpřed jako obvykle, a dorazily sem v rekordním čase. Sečteno a podtrženo, strašně příjemná jízda, pro změnu. Styď se, žes nám k ní dopomohla.”

Jo se zakřenila, ale zavrtěla hlavou. “Taky jsou dvě ráno, právě jsme skončily s vykládáním auta a ještě musíme nechat větrat chatu, než se tam vůbec bude dát spát.” Vyzývavě pozvedla obočí. “Bude to pro nás pro všechny proklatě dlouhá noc, díky mojí stupidní práci.”

Sam ohrnula nos. Bylo léto. Slunce celý den pražilo na uzavřenou chajdu a vyhřálo ji jako kamna. Přestože se v noci se západem slunce ochladilo, když dorazily, jejich malá, dobře izolovaná chatička stále sálala žárem. Nejprve – dokonce ještě dřív, než vyložily auto – pozotvíraly všechna okna. Pustily by taky stropní větráky, ale odpoledne se tudy přehnala bouřka a vyhodila proud. Žádný proud rovná se žádné větráky, které by pomohly srazit teplotu! Nezbylo jim, než čekat, až noční vzdoušek pozvolna pronikne dovnitř a vystrnadí horko.

“No a?” nevzrušeně prohodila Sam. “Vybalily jsme, postele jsou rozestlané a nemusíme brzy vstávat. Máme dovolenou. Můžeme jít na kutě, jak pozdě se nám zachce. Do té doby můžeme relaxovat tady na molu a užívat si kouzelnou vyhlídku… tak se přestaň užírat. Mimoto,” dodala vážně, “tvoje práce není stupidní.”

“Jo, jasně.” Jo se trpce zasmála. “Ty seš právník, Alex šéfkuchař s vlastní restaurací a já dělám v baru.”

“Teď jsi v tom baru noční manažer a opovaž se odmlouvat,” okřikla ji nekompromisně. “A přestaň se s námi srovnávat. Jsme na tebe s Alex velmi hrdé, žes získala to povýšení,” pokračovala nesmlouvavě. “Kromě toho, platí ti přece vysokou, ne? Tím pádem je na hony vzdálená stupiditě, aspoň podle mne.”

Jo se uvolnila, na rtech jí zahrál nejistý úsměv. “Asi.”

“Klidně si říkej asi, jestli chceš, já to vím na beton,” ubezpečila ji Sam a přidala další láskyplný šťouchanec. Pak zmlkly a obrátily oči k nebi, kochaly se třpytivou, hvězdami protkanou černí nahoře. Těžko uvěřit, že jsou pouhé dvě hodiny na sever od Toronta. Obloha tady byla jako z docela jiného světa. Jímala je posvátná bázeň.

“Měly jsme přivézt spacáky,” povzdechla si Jo. “Mohly jsme spát tady, pod hvězdami.”

“Na molu?” zasmála se Sam, jako by nevěřila vlastním uším. “V žádném případě. Všechny tři bychom pravděpodobně nějak skončily v jezeře… Nebo bychom se probudily a zjistily, že se k nám ve spacáku tulí čipmanky, nad hlavou krouží racci a ulevují si na naše spící ksichtíky.”

“Fúúj!” Jo ji se smíchem žduchla do ramene a zakroutila hlavou. “Ty seš taková pesimistka. Přísahám, že jsem v životě nepotkala nikoho, kdo by byl stejný škarohlíd.”

“Nikoli škarohlíd, realista,” opravila ji Sam.

“Tak to prrr! Vždycky vidíš sklenici jako poloprázdnou. Ruku na srdce, ty najdeš chybu na všem.”

“Jinými slovy, chová se jako právník, kterým je.”

Sam s Jo se posadily a obrátily pohled ke břehu, odkud přicházel pobavený hlas. Nejprve viděly pouze stíny ve tmě, pak ale Jo rozsvítila baterku, co si přinesly s sebou, a zvedla ji. Proud světla vyrazil vpřed a zalil jejich nejstarší sestru Alex, která právě scházela po svažitém dvorku k molu.

“Nesviť mi do očí,” zanaříkala se smíchem, zvedla ruku, aby ji neoslňovalo ostré světlo, a Jo baterku poslušně sklonila k zemi, takže posledních pár kroků zvládla bez nehody.

“Díky,” hlesla Alex, sotva došlápla na molo.

“Rádo se stalo,” opáčila Jo. Kužel světla, který odskočil od Alex, trefil tvář Sam a na moment ji oslepil, než zhasl.

Sam před očima tančily bílé puntíky a zrovna se pokoušela prohlédnout, když vtom se světlo znovu rozzářilo a ještě jednou ji zasáhlo rovnou do obličeje.

“Hej!” Zvedla ruku, aby si zaclonila oči a šklebila se do šmejdící záře svítilny. “Zhasni to!”

“Promiň. Zdálo se mi, že jsem zahlédla— a taky že jo!” triumfálně vykřikla Jo, když paprsek světla dorazil ke krku. “Teče ti krev.”

“Zatracené černé mušky,” zamumlala Sam. Právě na ně byla sezóna. Ksichtila se a poslepu si drhla krk.

“Na druhé straně,” napovídala Jo. “Jsou tam hned dvě.”

“Hmm.” Alex si sedla na paty a podívala se zblízka. To, co uviděla, vyloudilo na její tváři úsměv. “Jsou tam dvě… hezky vedle sebe. Vypadá to jako upíří kousnutí.”

“Ano,” souhlasila Jo a pozlobila ji: “Nebýt celou dobu tady, řekla bych, že tě dostal Dracula a neuklidil po sobě.”

“Brrr. O tom ani nežertuj.” Sam se otřásla odporem.

Jo její znechucení rozesmálo. “Většina žen by to moc ráda zažila. Fantazírují o tom, jak se jim takováhle věc přihodí.”

“Většina žen nemá fobii z netopýrů,” odtušila suše Sam. “Navíc těžko uvěřím, že většina ženských sní o tom, jak je koušou létající hlodavci.”

“Létající hlodavci ne,” podrážděně odsekla Jo. “Upír.”

“To je prašť jako uhoď,” znechuceně brblala Sam. “Proměňují se v netopýry a krysy a vlky a v bůhvíco ještě. Na sodomii mě neužije, vřelé díky.”

“Grrr. Ty seš taková… takovej…”

“Právník?” zvesela napověděla Alex.

“Jo,” vyštěkla Jo.

“Přestaňte to říkat, jako by šlo o nějakou špatnost.” Sam se na obě zamračila. “Pracovala jsem dlouho a tvrdě, abych se stala právníkem.”

“Ano, pracovala,” chlácholivě přitakala Alex a hned pak ji upozornila: “Pořád krvácíš. Možná by sis na to měla dát něco po bodnutí hmyzem.”

“Asi jo. Stejně už nemám co pít,” zamumlala Sam. Nechala krk krkem a vyštrachala se na nohy s otázkou: “Chce ještě někdo něco, když už tam jdu?”

“Pro mě nic, díky,” zavrtěla hlavou Jo.

“Já bych snesla další pivko. Chtěla jsem si jedno vzít, když jsem šla do koupelny, ale zapomněla jsem,” ozvala se Alex a chytila Sam za loket, aby ji ustálila, protože se zapotácela. V jejím hlase byl jasně slyšet pobavený podtón, když poznamenala: “Možná bys měla přejít na nealko.”

“Ona už je na nealko,” zastala se sestry Jo. “Nepije.”

Alex prudce otočila hlavu k Sam. “Další ušní infekce? To snad ne!”

Sam neochotně přikývla, nijak ji nepřekvapilo, když Alex začala nadávat. Dobře věděla, že je to jenom kvůli starostem o ni a bude následovat tiráda na téma mizerní doktoři, zdravotnictví na draka a příšerná délka čekání na vyšetření specialisty. Nehodlala tam trčet a poslouchat. Opatrně odešla z mola a dál pokračovala po trávníku, ale nebyla ještě ani v půli cesty k chajdě a už hořce litovala, že si od Jo nevzala baterku. Tohle holt není město, kde veřejné osvětlení projasňuje okolí. Tady v zemi chat je noc jako černý samet, temná a hustá. Na molu se zdálo světleji, s oblohou plnou hvězd nad hlavou, zde nebe zakrývaly stromy, byla tu mnohem větší tma a tak Sam zakopávala o obnažené kořeny a kamení na cestě. Připočtěme k tomu chabou rovnováhu způsobenou ušní infekcí, prostě měla co dělat, byla ráda, že jde.

Chytila se jako stehno tlustého kmene mladého javoru, který rostl mezi chatou a molem. Na chvíli se zastavila, aby se dala dohromady. Zrovna se chystala pokračovat v cestě, když zvuk zavírání dveří přitáhl její oči k vedlejší chatě. Tonula ve tmě, stejně jako když přijely.

Vlastně jako vždycky, pomyslela si s úšklebkem. Chata byla prodána před dvěma roky, přesto se s novými sousedy dosud nesetkaly. Nový majitel tady podle všeho vůbec nebýval, nebo aspoň ne když byla na chatě ona nebo sestry. Kontrolovaly to pokaždé, když přijely, doufaly, že se s ním konečně setkají. Ne, že by byly nějak přehnaně společenské. Šlo o to, že život tady nebyl jako život ve městě. Sousedé na sobě záviseli. Neotravovali se, ale rádi věděli, co jsou zač a byli zvyklí dávat na sebe navzájem pozor. Byla to holá nutnost v oblasti, kde často vypadával proud a výdobytky civilizace mohly být tak daleko, když se něco stalo.

Loni v létě se o nových majitelích na jezeře hodně spekulovalo. Grant, soused z druhé strany, který tu žil celoročně, tvrdil, že v chatě během zimy párkrát někdo bydlel. Prý viděl v noci světlo a nějakého muže několikrát kráčet kolem budovy do kůlny, ale ten si udržoval odstup. Nicméně Sam upřímně pochybovala, že ho Grant povzbuzoval k opuštění poustevny. Sám byl také pěkný samotář a na jezeře se bavil jen s těmi, pro které pracoval, a i to pouze když – a natolik, nakolik – to bylo absolutně nezbytné. Pravděpodobně by se o tom vůbec nezmínil, kdyby se ho přímo nezeptala, jestli se už setkal s novými sousedy.

Při té myšlence ji napadlo pohlédnout ke Grantově temné chatě na opačné straně vedle nich. Krátce uvažovala, jestli zvuk, který zaslechla, nepřišel od něj. Na jezeře se zvuk nese zvláštně a mohlo to přijít prostě odkudkoli, dokonce i z jedné z chat naproti přes jezero.

Pokrčila rameny, hodila tyhle starosti za hlavu, pustila kmen a dál se trmácela k chatě.

“Země chat.”

Garrett Mortimer se zachechtal znechucení v hlase svého partnera. “Koukám, že jsi tímto pověřením přímo nadšen.”

Justin Bricker se ušklíbl. “Tohle je chatová země, Mortimere. Chaty, to znamená slunce, písek a zábava. Jsme upíři. Slunci se vyhýbáme jako moru. Co děláme tady?”

“Hledáme nesmrtelného postaveného mimo zákon. Psance,” klidně opáčil Mortimer, podařilo se mu sebou netrhnout, když jeho mladší partner použil termín upír. Nemohl si pomoci, měl – stejně jako mnoho jiných starších našinců – příšernou averzi k tomuto slovu. Vyvolávalo vzpomínky na hordy vesničanů s pochodněmi a kůly.

“Jasně,” suše utrousil Bricker. “Ale co by upír s kapkou sebeúcty – ať psanec či ne – dělal tady? Celé hodiny jsme nezahlédli jedinou pouliční lucernu. Je tu tma jak v p— ytli a věčně byla. Jestli kolem předních světel našeho auta vůbec něco existuje, budu upřímně překvapen.”

Mortimer se rozřehtal. “Kolem světel reflektorů toho existuje mnohem víc, než si myslíš.”

“Medvědi, mývalové, jeleni a králíci,” vypočítával Bricker, zjevně neokouzlen.

Mortimer zavrtěl hlavou, ale počkal a vybral poněkud ostrou zatáčku dřív, než řekl: “Pravděpodobně jsme minuli pár set chat a domků, odkdy jsme odbočili z dálnice. Věř mi, ve tmě se skrývá fůra lidí.”

“Možná,” rozladěně připustil Bricker. “Ale garantuji ti, že mezi nimi nebude jediný nesmrtelný.”

“Ne?” Mortimer vyklenul jedno obočí, to už mu zase cukaly rty.

“Ne,” ujistil ho Bricker. “Žádný nesmrtelný, který má úctu sám k sobě, by se nezahrabal tady. Prostě sem nepatříme.”

“Správně. Tak… Co?” zeptal se suše. “Chceš říct, že se všichni nesmrtelní se sebeúctou momentálně poflakují na druhé straně zeměkoule, kde je zima, a dny jsou kratší?”

“Ne, jasně, že ne,” podrážděně zavrčel Bricker. “Ale sotva jsou na chatě. Budou ve městech jako je Toronto a Montreal, kde mají podzemní obchodní centrum a tak se nemusí vystavovat slunci, když chtějí někam jít nebo něco zařídit.”

Mortimer kývnul, ale ne na souhlas, ani na nesouhlas. Pravdou bylo, jak sám dobře věděl, že spousta našinců léto opravdu stráví na takových místech. Zatímco smrtelníci podzemní města s oblibou navštěvovali v zimě, protože jim umožňovala vyhnout se třeskutému mrazu venku, a někteří je vyhledávali i v létě, aby se pro změnu vyhnuli krutému vedru, nesmrtelní si je přes den vychutnávali v létě v zimě. Poskytovala jim svobodu, o jaké se našincům ani nesnilo, dokud takovéto vymoženosti nevznikly. Za denního světla mohli chodit po ulicích bez obav ze škod, které to na nich napáchá.

Mortimer kouknul na parťáka, všímal si nespokojenosti na jeho pohledné, hranaté tváři, a jak frustrovaně si jednou rukou prohrábl tmavé kudrny. Zahleděl se zase na silnici před sebou a mírným tónem podotknul: “Máme zprávy o půltuctu smrtelníků, kteří byli spatřeni se stopami kousnutí.”

“Já vím, ale nedává to žádný smysl, proč by se nějaký upír potuloval tady?”

“A možná právě proto tady on či ona je,” opáčil Mortimer. “Koneckonců, jak jsi sám říkal, je to poslední místo, kde by kdokoli čekal nějakého nesmrtelného… a protože to je země chat, je plná smrtelníků, kteří přicházejí a odcházejí, soustředí se na slunce a legraci, a nestarají se o sousedy chataře.”

Bricker užasle vzhlédl. Tohle ho očividně nenapadlo.

“Musíš připustit, že je to fakt dobré místo, kam se zašít,” pokračoval Mortimer. “Skoro všechny chaty, které jsme míjeli, jsou obklopené stromy, a lidé se tu cítí v bezpečí, takže nebudou tak pozorní a opatrní… Nesmrtelný grázl bude vlkem mezi ovcemi.”

“Myslím, že máš pravdu,” zamumlal Bricker se zadumaným výrazem. “Je tady tma jako v hrobě. Mohl by se připlížit k lidem kolem táboráku, vylákat někoho do lesa, kousnout a zmizet, aniž ho vůbec kdo uvidí.”

Mortimer zabručel na souhlas, soustředil se na malé, zelené značky s čísly, mezi listím na kraji silnice. Každá jasně zazářila ve světle reflektorů a každá označovala příjezdovou cestu ztrácející se mezi stromy, vedoucí k chatám, které ze silnice neviděli. Ukázalo se, že jejich chata je poslední, štěrková cesta skončila. Jel dál po prašné cestě, mračil se, když kodrcali přes vyjeté koleje a šutry. Projížděli mezi stromy dobrou minutu, než čelní světla ozářila hnědou budovu před nimi.

“Vítejte v Zapadákově,” ušklíbl se Bricker. Držel se popruhu nade dveřmi spolujezdce, aby tu divokou jízdu ustál ve zdraví, a teď skoro šeptem dodal: “Tohle vážně není můj šálek krve.”

Mortimer se pousmál a přiznal: “Vlastně ani můj, ale něčí ano, jinak bychom tu nebyli.”

“Jasně. Našeho psance,” nevesele zamumlal Bricker.

“A Deckera,” upozornil. “To jeho chatu máme za základnu, zatímco budeme tady.”

“Jo, jenže to byl odjakživa divnej pták,” nedal se Bricker. “Akorát jeho může bavit žít na konci světa.”

Mortimer se pousmál urážce jejich kamaráda, Deckera Argeneau Pimmse. Jako lovci Rady často pracovali společně s ostatními týmy a celkem pravidelně je dávali dohromady s Deckerem a jeho parťákem Andersem. Čtveřice spolu skvěle vycházela a jeden druhého měl rád, ale z toho, jak do sebe věčně ryli, byste to nepoznali.

“Well, nemohu tvrdit, že Decker není zvláštní,” pobaveně odtušil Mortimer a pak upozornil: “Ale země chat zjevně musí mít své kouzlo pro minimálně jednoho dalšího nesmrtelného. Musel to být někdo nesmrtelný, ten kdo spatřil stopy kousnutí a oznámil to Radě.”

Ono udání bylo důvodem, proč byli teď tady. Kousání smrtelníků bylo zakázané a Rada je vyslala do země chat celou věc vyšetřit. Měli najít pachatele a předvést ho – nebo ji – před Radu k soudu.

“Víme, kdo to ohlásil?” zeptal se zvědavě Bricker.

“Jsem si jistý, že Lucian to ví, ale neřekl mi to,” odpověděl Mortimer a jedním dechem dodal: “Myslím, že na tom stejně vlastně nesejde.”

“Ne,” souhlasil Bricker a pak vydechl: “Ježíši,” protože Mortimer vypnul motor a reflektory okamžitě zhasly, zanechaly je v černém a tichém světě.

Tma byla tak absolutní, že Mortimer byl málem ochoten uvěřit, že skutečně dorazili na konec světa a nyní zírají do prázdna vesmíru. Ale nijak to nekomentoval, pouze seděl a čekal, až oči přivyknou. Za chvíli se jednolitá čerň okolo nich diferencovala v celou škálu odstínů šedi.

“Slyšel jsi to?” zeptal se Bricker tichým hlasem.

“Co?” zamračil se Mortimer. Nic neslyšel.

“Nic,” řekl suše Bricker. “Absolutně nic, do hajzlu.”

Mortimer vydechl s bezzvučným smíchem. Sebral ze zadního sedadla ruksak, otevřel dveře a vysoukal se z auta. Začal se vedle vozu protahovat a předklánět, aby se mu rozproudila krev. I když cestou několikrát zastavili, poslední úsek jízdy byl nejdelší a tak byl celý ztuhlý od sezení za volantem.

“Ježíši.”

Zopakované zvolání, lépe řečeno povzdech, tentokrát plný posvátné bázně, donutilo Mortimera ohlédnout se za sebe. Bricker stál v rámu otevřených dveří, třeštil oči na oblohu. Se zvednutým obočím vzhlédl a přistihl se, že sám doslova zírá na nebesa, kde zářily hvězdy jako diamanty roztroušené po modročerném plátně. Nebylo to pro něj nic nového. Dříve, když svět ještě nebyl tak přelidněný, a než byla vynalezena elektřina, každičká noc nabízela takovouto podívanou. No jistě, Bricker není dost starý, aby ty časy pamatoval, uvědomil si a koukl na užaslého parťáka. “Pěkné, huh?”

“Tolik hvězd jsem nikdy v životě neviděl,” mumlal Bricker, očima hladově hltal každou píď oblohy. “Vůbec mi nedošlo, že je jich tolik.”

Mortimer vrhl ještě jeden pohled vzhůru, ale potom už pomalu vykročil po hrbolaté zemi k chatě. Byla mnohem větší, než mrňavá bouda o třech místnostech, kterou čekal. Tohle byl dům jaksepatří, přinejmenším, a dokonce větší, než běžný dům. Obložený tmavým dřevem a většina stěn se zdála prosklená. Obočí mu vyjelo nahoru. To bylo to poslední, co by od domu nesmrtelného čekal.

“Počkej na mě,” zasyčel Bricker uhánějící za ním, když Mortimer začal stoupat po schodech, které vedly na verandu kolem druhého podlaží domu.

Mortimer trochu zpomalil, ale pokračoval nahoru a přes verandu ke dveřím chaty. Žádné světlo nesvítilo a budova byla od pohledu prázdná, ale stejně se zamračil, když zjistil, že jsou zamčené. Decker tu měl být. Po krátkém zaváhání sáhl nad rám dveří a hmatal podél římsy, až v prstech ucítil klíč.

Trochu se mu ulevilo, odemkl dveře a vešel do dusného interiéru. Dlouho se tu nevětralo. Stačilo zběžně osahat zeď a našel vypínač, ale když ho stiskl, nic se nestalo.

“Nejspíš je potřeba nahodit jistič,” odtušil Bricker, když Mortimer znovu cvakl vypínačem a znovu marně. “Najdu ho a rozsvítím.”

Mortimer jenom přikývl a popošel dál do chaty, aby udělal místo a Bricker mohl vejít. Bágl položil na stůl a otočil se. Bricker si batoh postavil na zem u dveří. “Zatím zajdu pro chlaďák.”

Zaslechl Brickera cosi bručet na souhlas, to už vycházel na verandu. Mortimer se zastavil na vršku schodů, když výbuch ženského smíchu naplnil vzduch. Zahleděl se do okolní tmy, nebyl si jistý, odkud to přišlo. Měl pocit, že docela zblízka, ale jsou u jezera a dobře věděl, že zvuk se po vodě nese.

Po chvilce sešel ze schodů, ale místo k autu zamířil okolo na břeh jezera. Nebylo tam nic k vidění. Trávník před ním se táhl nějakých padesát stop dolů k pobřeží a zhruba dvakrát tak daleko do šířky, až k husté řadě stromů, které ze všech stran ohraničovaly pozemek.

Slušně velká loděnice na kraji vody, ale zbytek byla otevřená pláž a skýtala kouzelný výhled na klidnou hladinu malého jezera. Protější břeh vypadal jako pás černě hraničící přímo s jezerem, které se jevilo jako světlejší odstín tmavé, a při tom pohledu se zamračil. Na protějším břehu jedno jediné světélko nezablikalo, po chatařích nikde ani stopa, přesto věděl, že tam být musí. Jasně, minula druhá ranní, všichni pravděpodobně spí. Ale stejně, nemíjet před chvílí všechny ty značky na koncích příjezdových cest, skoro by uvěřil, že jsou tady s Brickerem sami.

Další kaskáda zvuků, tentokrát hihňání, tu iluzi rozbila. Mortimer trhl hlavou doleva, přimhouřil oči, když se zadíval skrz stromy. Rozeznal velkou temnou siluetu sousední chaty, kanoe dnem vzhůru, molo, k němu přivázané dvě loďky, a pak dvě postavy sedící vedle sebe na prknech malého mola. Pozice napovídala, že jsou dokonale v pohodě. Nohy natažené před sebe a zkřížené v kotnících, za zády se opíraly o ruce a vzhlížely na nebe, čemusi se pochechtávaly.

Ženy, uvědomil si, všímal si jejich velmi ženských tvarů. Jedna měla kratší vlasy, sahaly jí stěží po ramena, hladké mikádo. Druhá je měla delší, ale vyčesané do ohonu na zátylku.

Klapnutí dveří se sítí proti hmyzu přitáhlo jeho pohled k sousední chatě. Po schodech dolů teď poskakoval paprsek světla. Třetí ženská, došlo Mortimerovi, a mírně povytáhl obočí, jak ji tak pozoroval nemotorně klopýtat po trávníku, cosi si mumlala. Nenapadlo ho, že by tamty dvě smrtelnice na molu mohly být opilé, ale tato je rozhodně namol, pomyslel si suše, když zavrávorala kousek stranou a pak upadla. Nebyl sám, kdo si toho všiml, uvědomil si, když se obě ženy na molu otočily a z ruky té s ohonem vylétlo světlo baterky a zalilo padlou ženštinu, která se štrachala na nohy.

“Sam? Jsi v pořádku?”

Díky tomu, že byla nasvícená jako na jevišti, mohl si číslo tři dobře prohlédnout. Rysy tváře naznačovaly, že je příbuzná těch dvou, ale tělesnou schránku měla naprosto odlišnou. Zatímco ony byly ladné a vnadné, ona byla vysoká a hubená, prsa po tatínkovi. Vlasy měla černé jako noc, rovné, jako opona rámovaly tvář, ze které koukaly obrovské, tmavé oči. Nos trošku křivý, pusu velikou a momentálně rozpačitě rozšklebenou.

“Ano, ano,” se smíchem odpověděla žena jménem Sam a třela velkou tmavou skvrnu na svém tričku. Nejenže zakopla o vlastní nohu, navíc se polila pitím.

Podrážděně pomlaskávala a obrátila se k chatě. “Hned jsem zpátky.”

“Jé, kašli na převlékání, Sam,” zastavila ji ta s mikádem. “Tady nemáš na koho dělat dojem.”

“No jo, ale lepí to, Alex,” postěžovala si Sam.

“Tak jako tak musíme pozdravit jezero a dát si první noční koupel. Opláchneš se.”

“Taky pravda.” Líný úsměv zvlnil Sam rty a hned pokračovala dolů k molu.

Tichý hvizd přitáhl Mortimerovu pozornost kousek vedle. Zjistil, že se k němu přidal Bricker a teď očumuje sousedky s ryze mužským zaujetím.

“Možná to v zemi chat nebude zas až tak špatné,” zašeptal a pak odtrhl pohled od žen a zeptal se tichým hlasem: “Zatoulal ses, viď?”

Mortimer pokrčil rameny. “Uslyšel jsem smích a zašel to prošetřit.”

Mladší nesmrtelný přikývl, oči mu utíkaly zpátky k ženám. “Jo. Holky to maj ve zvyku, když jsou pospolu. Aspoň moje ségry teda jo. Slezou se a jsou samý řehot a hihňání a…” Zmlkl a podíval se k sousedům, protože od žen zazněl další výbuch smíchu.

Mortimer následoval jeho pohled. Sam zatím došla na molo, světlo z její baterky poskakovalo po ostatních, zvedaly se na nohy. Zachechtal se, protože je dostihlo, zrovna když vstávaly zády k sobě a žduchly do sebe zadky, až málem sletěly z mola, každá na opačnou stranu. Vyprskly smíchy a chytaly balanc.

“A vy dvě tvrdíte, že já jsem nemotorná?” odtušila Sam s ironickým pobavením, když se otáčela, jen aby celý efekt hned zase pokazila, protože se skoro převážila a spadla z mola, jenomže ona do ničeho nevrazila, takže pro svou nemotornost neměla žádnou omluvu.

Mortimer kroutil hlavou, co to vyvádí, protože vypuklo další kolo smíchu. Trio si očividně dalo pěkných pár drinků. Sotva mu ta myšlenka vzklíčila v hlavě, Sam znechuceně prohlásila: “Dobrý Bože, každý by si pomyslel, že jsem namol, když se takhle motám.”

“Ne, kdyby tě znali a věděli, jaká seš nešika,” popíchl ji ohon.

“No a co na tom?” opáčilo mikádo, kterému Sam říkala Alex. “Máme dovolenou. Lidi ať si myslí, co chtějí.”

“Fúúj! Fuj, fuj, fuj!”

Trio v mžiku zmlklo a Sam obrátila kužel světla z baterky k dívce s ohonem. “Co je, Jo?”

“Myslím, že jsem šlápla na žabku,” ozvalo se zhnusené zaúpění.

Světlo hned kleslo a ozářilo nohu ohonu – Jo – která nadzvedla šlapku a jala se ji zkoumat.

“Vypadá to jako bláto,” uklidňovala ji Sam.

“Bylo to studené a plastelínové,” nejistě fňukla Jo. Balancovala v čapí pozici a sehnula se, chtěla lépe probádat postižené chodidlo, a ztratila by rovnováhu a žuchla do trávy, kdyby Alex nevkročila do proudu světla a nechytila ji za ruku a neustálila.

“Bláto je studené a plastelínové,” konstatovala rozumně Alex. “Mimoto, kdybys zašlápla žabku, zbyla by z ní na zemi placka, a tady není ani stopa po žabí placce, pokud dobře vidím.”

Sam světlem baterky pročesávala zemi.

“Nikde žádná žabí placička,” pokrčila rameny.

Proud světla se pak otočil spolu s ní, když ještě jednou vyrazila vpřed, tentokrát fofrem. Vykřikla: “Poslední musí ráno uvařit snídani.”

Což vyvolalo všeobecné pištění a Mortimer pozoroval, jak zář měsíce postříbřuje bledou kůži dvojice pelášící za Sam k malému výběžku pláže na konci parcely, poblíž místa, kde s Brickerem stáli. Pištěly, to ano, nicméně ten popis byl lehce zavádějící. Evidentně se totiž snažily tlumit hlas, aby nikoho nerušily. Pochopitelné, vzhledem k hodině a tomu, jak se zvuk po vodě nese, pomyslel si Mortimer a nakrčil čelo, když scházely z mírné stráně na břeh. Nezašly dovnitř převléknout se do plavek. Určitě nemají v plánu—

“Svlíkají se?” zadoufal šeptem Bricker.

Místo odpovědi Mortimer popošel blíž ke břehu, až se opět ocitli na téměř stejné úrovni s ženami. Téměř, protože povedená trojka spěšně odhodila šatstvo a s přidušeným jekotem se vrhla do vody ve chvíli, kdy se zastavil.

“Zatraceně,” vydechl Bricker, zůstal mu stát po boku a sledoval, jak ženy ve vodě poskakují a výskají. “Myslím, že se mi tady bude líbit.”

Mortimer se jen taktak stihl kousnout do jazyku, aby při těch slovech nevyštěkl smíchy. Občas zapomínal, jak mladý je jeho parťák, ale pak se přihodilo něco jako toto a připomnělo mu, že Bricker ještě neoslavil stovku a pořád zakouší všechny hlady, chutě a tužby, od kterých se starší nesmrtelní oprostili.

Hladověl po všem, ať už šlo o jídlo, pití nebo sex.

Což se časem změní, pomyslel si Mortimer a skoro mu to bylo líto. Jídlo a pití začne všechno chutnat na jedno brdo a bude čím dál nezajímavější, až se jím Bricker přestane obtěžovat. A pokud jde o sex… po pár stech letech se dokonce i sex změní v pouhopouhou ztrátu času a otravnou nudu, a když se tak stane, brzy těchto aktivit zanechá. Existuje pouze omezené množství pozic, pouze omezené množství vzrušujících míst, kde ho lze provozovat, a věřte nevěřte, ženy – když umíte číst všechny jejich myšlenky a touhy, mohou být docela únavné. Poté co přečetl tisíce smrtelnic, snad dokonce stovky tisíc, Mortimer dospěl k závěru, že ženy jsou proklatě ustaraná stvoření. Zdálo se, že jejich mysl je ustavičně zahlcena starostmi všeho druhu, počasím počínaje a problémem co příště uvařit nekonče. Obávaly se o zdraví jednoho každého, koho měly rády, strachovaly se o finance, že je tlačí čas, jestli vyhoví potřebám všech. Dělaly si těžkou hlavu s rostoucí kriminalitou, hrozbou terorismu, stárnutím… Seznam obav byl nekonečný a vyčerpával už jen při čtení z jejich myšlenek. Osobně si nedokázal představit život s takovou konstantně vysokou mírou úzkosti.

Smrtelní muži, naproti tomu, stejnou mírou úzkosti zřejmě netrpěli. Podle toho, co vyčetl z jejich myšlenek, existovaly pouze dvě oblasti, kde trpěli jistými obavami. Práce a postel. Pracovní starosti – které se obvykle transformovaly ve finanční starosti – závisely na práci, kterou dělali. Ty druhé obavy… well, zde byly klíčovými faktory velikost a výkon, ale ne u všech mužů. Někteří si o sobě mysleli, že ho mají jako hřebec nebo že jsou v ložnici přeborníci. Rychlé nahlédnutí do mysli jejich žen či dívek však často prokázalo, že pánové žijí v klamných iluzích.

Ostré vyjeknutí a cákání vrátilo jeho pozornost ženám v jezeře. Měsíc se odrážel ve vodě a stříbřité světlo na mokré kůži pableskovalo, takže je lépe viděl. Jejich kůže byla mimořádně světlá nebo se tak aspoň jevila ve svitu luny.

“Jsou to sestry.” Bricker ta slova zašeptal, aby ho nezaslechly. “Tamto je rodinná chata. Přijely před hodinou, vyložily vůz, vybalily a toto je jejich tradiční rituál, pozdrav jezera o první noci, v rouše Evině.”

Jenom kývnul. Bricker očividně předčítal z mysli jedné – nebo všech – žen. Mortimer se tím nezatěžoval, prve ani nyní. Místo toho poznamenal: “Zato my ještě vybaleno nemáme.”

“Jo, teda ne, ale měli bychom počkat, než se děvčata vykoupou. Mohly by se dostat do potíží a potřebovat zachránit nebo tak něco a…” Brickerův hlas ztichl, když uviděl výraz Mortimerovy tváře. “No jo, dobře. Bude se vybalovat.”

Mortimer se rychle otočil, aby zamaskoval, že mu úsměvem cukají rty.

2. KAPITOLA

“Chápu to tak, žes nenašel rozvaděč?” víceméně konstatoval Mortimer, když míjeli chatu, která stále tonula ve tmě.

“Našel,” bránil se Bricker. “Procvakal jsem všechny jističe, ale kde nic tu nic. Odpolední bouřka musela vyhodit proud.”

“Bouřka?” podivil se Mortimer cestou dál k SUV.

“Jo. Dneska ráno jsem mrkl na počasí, ještě než jsem se uložil na den, a v těchto končinách předpovídali bouřku,” vysvětlil mladší nesmrtelný. “Musela přerušit dodávku proudu.”

Mortimer zavrčel na souhlas. Otevřeli zadní prostor SUV a nakoukli na zásoby uvnitř. Vůz patřil Argeneau. Občas museli vystačit s půjčenými, ale obvykle při akci mívali speciální vozy dodané Argeneau Enterprises nebo některou z dceřiných firem… jako toto SUV. Bylo prošpikované specialitami. Supermoderní GPS systém, speciální skla blokující UV záření, vylepšený motor s větším výkonem, speciální přihrádky a úložné prostory vestavěné do celého vozu, ideální k přechovávání zbraní, které budou potřebovat, a vzadu unikátní místo a přípojka pro speciálně navržený chladicí box na skladování krve.

Což bylo něco skutečně nového. Chladicí box v SUV měl stejnou velikost a tvar jako velký piknikový chlaďák, ale ve skutečnosti to byla chladnička, kterou bylo možné zapojit do speciálního zdroje nainstalovaného v SUV nebo normálně strčit do zásuvky v domě. Když nebyla pod proudem, běžela na baterie, které se dobíjely pokaždé, když byla připojena ke zdroji energie. Navrhl ji jeden z vědců Argeneau a toto byl prototyp, poprvé ho používali v terénu. Podle Mortimera se určitě bude hodit.

Bricker se naklonil dovnitř a popadl dva obdélníkové kožené kufry. Byly plné zbraní a pěkně těžké. Smrtelník by se hroutil pod tíhou jednoho, ale Bricker vyzvedl oba naráz, jako kdyby byly lehké jako pírko.

Hned jak uhnul z cesty, Mortimer se natáhl pro chlaďák a přitáhl ho blíž ke kraji vozu.

“Zůstane krev v boxu okay, než zase zapnou proud?”

Mortimer přikývl a vyndal ho ven. “Dneska v noci by měla být v pohodě, ale ráno možná budeme muset zajet do obchodu pro led.”

“Kdy se objeví Decker?”

“Už tu měl být, popravdě řečeno,” zabručel Mortimer a trochu se mračil, když vykročil ke schodům na verandu.

“Fakt?” podivil se Bricker. “No, prošel jsem celou chatu a není tady.”

Mortimer pokrčil rameny. “Třeba musel pro něco zajet.”

Zatímco smrtelník by byl v šoku při představě, že si člověk potřebuje pro něco zajet v tuto hodinu, Bricker jen kývnul. Pro ně byl teď den, kdy obyčejně dělali svou práci a plnili úkoly, pokud to šlo. Akorát otráveně prohodil: “Jeden by si myslel, že mohl zůstat tady a počkat na nás. Věděl, že jsme na cestě.”

“Pravda,” přitakal Mortimer a neodpustil si dodat: “Na druhou stranu jsme sem měli dorazit o půlnoci a teď jsou dvě pryč.”

Bricker se zakřenil a nevinně poznamenal: “Ty to říkáš, jako by to snad byla moje vina.”

Mortimer se zasmál jeho špatně hrané nevinnosti. “Proboha tě prosím. Čekal jsem na tebe půldruhé hodiny, než se spakuješ, a potom jsi nedal jinak, než že zastavíme na absolutně každém zpropadeném odpočívadle, ať už tam byl McDonald nebo nějaký usmolený motorest. Upřímně řečeno, kdybys nebyl nesmrtelný, nevsadil bych zlámanou grešli, že budeš žít déle než takových pět let, se vším tím tučným, co spořádáš. Přísahám, že začínáš smrdět jako hranolky.”

“To ne!” zaprotestoval Bricker, pak se ale zamračil, znejistěl. “Fakt?”

Mortimer jen zavrtěl hlavou, předešel ho a vystoupal do schodů. U dveří do chaty si zase přesunul box na bok a otevřel Brickerovi dveře, aby mohl vejít první.

“Nevím, proč Lucian trval na tom, abychom s sebou tahali tolik zbraní,” poznamenal Bricker, sotva vkročil dovnitř. “Když už jsme u toho, taky nevím, proč si myslí, že je tu zapotřebí tří lovců. Podle toho udání honíme osamělého vampa, který se kapánek rozšoupnul a sem tam kousne smrtelníka. To nevypadá na nebezpečného grázla.

“Jo,” hlesl Mortimer, který vešel za ním a postavil chlaďák na stůl. “Ale Decker je tak trochu bonus. Vlastně má mít dovolenou, ale jeho chata se šikla. Krom toho, přestože to vypadá na osamělého kousala, podle všeho může jít jen o špičku ledovce a opatrnost je matkou moudrosti. Lucianovo krédo.”

Bricker to nekomentoval. Postavil na zem arzenál, který přinesl.

“Půjdu zamknout SUV,” řekl Mortimer cestou ke dveřím. “Za chvilku jsem zpátky.”

Zavřel záď SUV a mířil ke schodům, když ho polekaný výkřik přimrazil na místě. Okamžitě trhl hlavou ke stromům mezi chatami. Po krátkém zaváhání tam vyrazil, rychle sešel ke břehu. Musel se přesvědčit, že je všechno v pořádku.

“Co je?” ptala se zrovna jedna z žen, když se přiblížil na doslech.

“Něco do mě ve vodě šťouchlo,” zazněla odpověď a Mortimer tipoval, že promluvila dívka s ohonem. Jo.

“Nejspíš jenom nějaká ryba,” ozval se uklidňující hlas Sam.

Uklidnění rázem vzalo za své, když ta s mikádem, Alex, řekla: “Samozřejmě tu můžeme také narazit na vodní želvy. Žijí tady kajmanky dravé.”

Následoval moment ticha, tři ženy koukaly jedna na druhou, a pak se najednou otočily – jako jeden muž – a svižně vyběhly z vody. Mortimer úplně tiše stál a přihlížel, zjistil, že jeho zrak opakovaně přitahuje nemehlo Sam. Z nějakého důvodu byl fascinován pohledem na její bledou pleť, zkrášlenou vodou a světlem měsíce.

“Pěkný pohled.”

Mortimer prudce otočil hlavu za šepotem. Bricker stál opět vedle něj. Pokrčil rameny. “Zaslechl jsem jednu z těch holek vykřiknout a tak mě napadlo, že se přesvědčím, zda je všechno v pohodě.”

Bricker kývnul. “Slyšel jsem to z chaty. Ta žába má zdravý pár plic.”

Mortimer přikývl, pohledem se zase vrátil k ženám, které mizely v sousední chajdě. Viděl uvnitř poskakovat světlo baterky, klouzalo kolem oken a pohybovalo se po místnosti, kde někdo zapálil svíčky, aby zaplašily tmu. Potom baterka zhasla a svíčky se vytratily z dohledu oken v průčelí. Ženy se odebraly do hajan a každá si vzala svíčku s sebou do svého pokoje.

“Půjdu se podívat, jestli máme svíčky.” Bricker se otočil a vydal se nazpět k jejich chatě.

“Pomůžu ti,” zamumlal Mortimer, ale nešel hned za ním. Slabá zář se objevila za posledním oknem na této straně sousední chaty a on se přistihl, že pozoruje, jak za sklem tančí světlo a stíny. Z nějakého důvodu si byl absolutně jist, že je to okno ložnice Sam. Stál tam a tiše na ně zíral, dokud svíčka nezhasla.

Teprve tehdy si všiml mihotání světla vedle sebe. Otočil se. Uviděl, že Bricker našel svíčku a ta teď svítí z okna.

Naposledy se ohlédl na vedlejší chatu, dumal, jestli ty dívky budou problém. Domníval se, že ne, jinak by o nich Decker řekl Lucianovi, ale bylo s nimi potřeba počítat. Obrátil se a vykročil po trávníku nazpátek.

“Jenom Argeneau může tohle považovat za chatu,” suše podotkl Bricker, když Mortimer vešel.

Zastavil se hned za dveřmi. Očima klouzal po rozlehlé otevřené kuchyni/jídelně/obýváku s vysokým, klenutým stropem a obrovským, staromódním větrákem visícím uprostřed. Kuchyně byla napravo, vymezená velkým pultem ve tvaru L s mramorovou deskou. Podlaha a skříňky z borovice, kuchyňské spotřebiče z nerezu, včetně mikrovlnky a myčky, samozřejmě plus klasický sporák a lednice. Prostředek kuchyně zabíral ohromný ostrov se sklenicemi a měděnými hrnci a pánvemi zavěšenými nad ním.

Jídelna byla situována nalevo, podél prosklené zdi s výhledem na jezero. Dřevěná podlaha pokračovala, na ní veliký, dlouhý stůl a dvanáct židlí ze světlého dřeva.

Obývací pokoj se rozkládal ve druhé polovině otevřeného prostoru. Bílý kožený nábytek a stolky s kamennou deskou. O obrovské, dvaašedesáti palcové televizi nemluvě.

Veškeré pohodlí domova, pomyslel si pobaveně Mortimer. Aneb jak si bohatý muž představuje chatu… ale co naplat, Decker je bohatý.

“Nepatří to Argeneau,” připomněl Brickerovi, když se konečně otočil a zavřel za sebou. “Tohle je Deckerova chata, vzpomínáš?”

“Jo, ale Decker je Martinin syn a ta je rozená Argeneau,” zdůraznil Bricker.

Mortimer to nerozporoval. Martina je rozená Argeneau. Vlastně byla nejstarší dcerou Argeneau a přestože přijala manželovo příjmení, když se provdala za Aloysia Pimmse, každé století střídali Argeneau a Pimms ve snaze zabránit odhalení, že jaksi nejsou sto zestárnout. Toto století si Decker sice říkal Pimms, ale Argeneau, na jméně nezáleží, zůstává Argeneau.

“Nikdy bych Deckera netipoval na chataře,” podotknul Bricker, Mortimerovi tím přerušil tok myšlenek. “Vždycky dával tušit, že je příslušníkem vyšších vrstev.”

“Ano, well, jak jsi sám řekl, tohle místo přece není zrovna běžná chata, podle tvých měřítek,” suše konstatoval Mortimer, když se odvrátil od zavřených dveří a znovu se rozhlédl okolo sebe. Všechna okna teď byla dokořán, což nebyla, když sem vešel poprvé, tím si byl jist. Bricker, nejspíš, je pootevíral, aby noční vzduch mohl cirkulovat.

“Tři ložnice jsou tady nahoře a další dvě dole, taky společenská místnost a prádelna,” mávnul rukou ke dveřím, kterými vešli.

Mortimer se podíval, kam ukazoval. Překvapeně si uvědomil, že hned vedle vchodu jsou schody.

“Všechny vnější zdi na tomto podlaží jsou plné oken,” pokračoval Bricker. “Nedá se zjistit, jak dobré jsou ochranné fólie v horních pokojích, ale ložnice dole žádná okna nemají, tak jsem naši bagáž odnesl tam. Svoje věci jsem si dal do cimry blíž ke schodům a tvoje do té druhé.”

“Díky,” zamumlal Mortimer, kráčel podél stolu do neosvětleného obýváku. Sice žasl, že našinec vlastní dům s tolika okny, která dovnitř vpouští škodlivé sluneční záření, momentálně to ale přišlo vhod. Okna aspoň pouštěla dovnitř i tu trochu světla zvenku, svit hvězd. Jako každý dobrý noční dravec měl skvělé noční vidění a dokonce i bez elektřiny mu tahle troška světla stačila, aby viděl, kam jde, když mířil ke dveřím vedoucím do chodby.

“Jedna koupelna je tady a druhá dole,” oznámil Bricker, když Mortimer procházel chodbou, aby nakoukl do koupelny.

Vzal na vědomí standardní vybavení a pak šel dál chodbou doprava, nahlédl do jedné ložnice, než pokračoval ke druhé na konci chodby. Vrátil se, našel poslední ložnici na opačném konci chodby, a zamířil zpátky do obývacího pokoje.

“Tak,” odtušil Bricker, když se k němu Mortimer připojil u skleněných zasouvacích dveří vedoucích na verandu. “Co budeme dělat, než se vrátí Decker?”

Mortimer se na otázku zašklebil. Měli by vybalovat. Vyndat krevní sáčky z chlaďáku a přemístit je do ledničky, a pak si vybalit zavazadla, a taky vybalit a připravit zbraně. Jakmile by to bylo hotové, měl by vytáhnout mapu okolí a informace, které měli o místech, kde byli spatřeni pokousaní smrtelníci. Oba dva by je měli pečlivě prostudovat, při tom vymýšlet nějaký plán, jak najít a dopadnout psance, který v této oblasti kouše smrtelníky.

Jenomže absence proudu jim udělala čáru přes rozpočet.

“Momentálně toho moc nenaděláme,” přiznal nakonec.

“Máš hlad?” zeptal se najednou Bricker.

Mortimer pobaveně kouknul na mladšího nesmrtelného. Neměl hlad už pěkných pár set let. Ačkoli to mladík nemohl vědět, protože tu a tam jedl, prostě aby mu dělal společnost. Chápejte, jedl je silné slovo, protože ve skutečnosti se v jídle jenom nimral a honil je po talíři, aby neurazil.

“V chlaďáku asi nic jiného než krev nemáme, že ne?” zeptal se Bricker, když Mortimer hned neodpověděl, načež si postěžoval: “Já mám hlad.”

“Ty máš hlad pořád,” odsekl Mortimer a rezignovaně se odvrátil od okna se slovy: “No tak pojď, pojedeme najít nějaký non-stop motorest nebo kavárnu, kde mají jídlo a světlo. Aspoň omrkneme hlášení a mapy, co nám dal Lucian.”

3. KAPITOLA

“Chudák, Alex.”

Sam koukla na Jo. Seděla u jídelního stolu a měla loupat kukuřici, ale napůl odrolený klas nyní držela v ruce zapomenutý a upřeně hleděla předním oknem ven. Rty svírala starostí, všimla si Sam. “Co se stalo Alex? Udělala si něco?”

“Ne,” uklidnila ji Jo. “Jenom že tam venku vypadá tak zuboženě.”

Sam celkem ráda odložila napůl oloupanou bramboru, na které právě pracovala, utrhla z role papírový ručník a cestou přes kuchyň si utírala ruce. Šla se podívat z okna. Obě chvíli mlčely, nespouštěly oči ze starší sestry, která tlačila sekačku po trávníku před chatou. Zjevně měla co dělat, aby se starou sekačkou po svažitém trávníku vůbec vyjela nahoru. Při práci pod nemilosrdnými paprsky žhavého odpoledního slunce jí po čele stékaly krůpěje potu. A doopravdy vypadla zuboženě. Tvář měla zarudlou a mračila se tak urputně, až Sam dostala strach, aby jí to nezůstalo.

“Nabídla jsem se, že to udělám místo ní, ale postavila si hlavu,” zavrčela podrážděně. “Raději tohle, než chystat jídlo.”

“Myslím, že když celý týden vaříš, aby sis vydělala na živobytí, dělat to i o dovolené by byla pěkná otrava,” soucitně poznamenala Jo.

Sam si odfrkla. “Spíš má na tohle v práci poskoky a říkala si, že bude raději sekat, než být sama za poskoka… jenomže zapomněla na bzikavky.

“Není to ta šedá mlha kolem její hlavy?” polekala se Jo. “Proč se nenastříkala repelentem?”

“Nastříkala,” ponuře odtušila Sam. “Použila taky silný antiperspirant. Dvakrát. Ale je horko a vypotí to po deseti krocích.”

Mlčky pozorovaly, jak Alex spolu se svým rojem znovu přejela na druhou stranu travnatého dvorku. Ještě nebyla hotová ani způli. Sežerou ji zaživa, než to dodělá.

Rty odhodlaně stisknuté, Sam zamířila ke dveřím. “Jdu tam a pokusím se jí ty bestie držet od těla.”

“Jak to hodláš udělat?” zeptala se žasnoucí Jo.

Otázka Sam zastavila. Obrátila se. Potřebuje zbraně k obraně Alex.

“Co to ta ženská prokristapána dělá?”

Mortimer se trochu lekl při slovech, která za ním bez varování pronesl Decker Pimms. Odvrátil se od okna a překvapeně na něho pohlédl. Tak pekelně se soustředil na to, co se odehrávalo u sousedů, že ho ani neslyšel přicházet. “Tak přece jenom jsi tady. Lucian to tvrdil, ale chata byla prázdná a já už si začínal myslet, že jsem to špatně pochopil.”

“Ne, pochopil’s to správně,” pokrčil rameny Decker. “Byl jsem tady na dovolené, když mi zavolala máti, že prý mne shání strýc Lucian kvůli tomu kousání.”

Mortimer kývnul, ale odpustil si soucitný komentář na téma pokažené dovolené. Decker nebyl z těch, kdo soucit ocení.

“Bylo mi řečeno, že vás mám čekat kolem půlnoci.”

Mortimer se jedované poznámce ušklíbl, ale řekl jenom: “Cesta trvala déle, než se čekalo.”

“Bricker tě nutil stavět v každé restauraci, kolem které jste jeli?” pobaveně odhadl Decker.

“Jo,” kysele přiznal Mortimer. Každý, kdo s nimi někdy pracoval, dobře znal Brickerův nenasytný apetit.

Decker jeho výraz ocenil širokým úsměvem a pustil se do vysvětlování: “Čekal jsem do dvou, ale když jste se neobjevili, odjel jsem si něco zařídit. Ještě jednou jsem se vrátil, poté co jsem hodil poštu do schránky ve městě a stavil se na skládce s odpadky, ale vy pořád nikde, tak jsem odjel rekognoskovat terén na vlastní pěst.”

“S odpadky?” nechápal Mortimer. “Copak tady je neodváží?”

Decker zavrtěl hlavou. “A nemůžeš nechat kontejner prázdných krevních sáčků v kůlně. Lákají medvědy. Podplácím místní chlápky, co se starají o smetiště, aby mne tam pouštěli po zavíračce.”

“Aha,” pousmál se Mortimer.

Decker pokrčil rameny. “Každopádně bylo chvilku po úsvitu, když jsem se vrátil.”

“Jak to tak vypadá, minul ses s námi hnedle dvakrát,” ozřejmil Mortimer. “Dorazili jsme těsně po druhé a potom jsme odjeli hledat kavárnu s celonočním provozem, aby se Bricker najedl.”

“Chápu to tak, že s nalezením klíčů nade dveřmi jste potíže neměli?”

“Vůbec žádné,” ubezpečil ho Mortimer.

Decker přikývl. “Většina lidí se tady zamykáním dveří neobtěžuje, a ani já bych nezamykal, ale dělají mi starost děti a zvědavci nebo dokonce chuligáni, kteří by vlezli dovnitř a našli krev…”

Mortimer jen kývl, že chápe. Jejich druh byl od narození trénován skrývat, co jsou zač, stejně tak i důkazy, které by je mohly prozradit.

“Vyrozuměl jsem, že sis vzal pokoj pro hosty dole?”

“Jo. Bricker mi tam dal věci, když jsme přijeli,” přitakal a zvedl jedno obočí. “Je to problém?”

“Ne, vůbec ne,” ujistil ho Decker a jízlivě se usmál. “Ačkoli jeho přítomnost v mém pokoji byla. Když jsem ho tam našel, vybídl jsem ho, aby si zvolil jeden z prázdných pokojů nahoře, a pak jsem zalehl.”

Mortimer se zakřenil, znal Deckera dost dobře na to, aby byl schopen se slušnou jistotou říci, že ono vybídnutí bylo pravděpodobně prezentováno formou vyhození Brickera z postele. Nijak zvlášť s mládencem nesoucítil. Když Bricker uviděl prostornou, přepychovou místnost, vybral si ji pro sebe. Mortimer tušil, že je to ložnice pána domu, ale když se o tom ráno zmínil, Bricker jen pokrčil rameny a řekl, že jestli ji Decker bude chtít, přestěhuje se. Ačkoli patrně nečekal, že to bude uprostřed dne.

Mortimera překvapilo, že ho to nevzbudilo. Obvykle míval lehký spánek, ale dnes ráno usnul, sotva položil hlavu na polštář a – přestože spal v cizí posteli – spal jako dřevo… až doteď mínus bratru dvacet minut, kdy byl probuzen pronikavým vrčením sousedovic sekačky na trávu. Nejprve se pokusil ten zvuk nevnímat, ale bylo těžké ho ignorovat. Tlumič této sekačky byl zřejmě polámaný… jestli sekačky vůbec nějaké tlumiče mají, zamračil se v duchu.

“Ježíši,” hlesl Decker, pozornost opět přesouval ke dvorku u sousedů. “Co ta ženská vyvádí?”

Tím mu připomněl, co prve sledoval. Mortimer znovu obrátil pohled z okna. Deckerova chata byla vybudována na kopci. Horní podlaží bylo celé nad zemí a kolem mělo verandu, ale v přízemí byla nad zemí pouze tato velká společenská místnost. Všechny ostatní pokoje vzadu nebo obrácené k silnici místo k jezeru, byly vestavěné do kopce, což byl důvod absence oken v dolních ložnicích. Ale průčelí této místnosti – stejně jako stěny nahoře – bylo složené z oken a jedno každé shora stínila venkovní veranda. Výsledkem bylo báječné stinné místo, kde se dalo stát a skrz lesík koukat na sousední trávník a ty dvě trávníkářky.

Lépe řečeno trávníkářku, jelikož se sekačkou zápasila pouze jedna, opravil se v duchu. Sestra jménem Alex. Ta druhá, poznal nemehlo Sam, šla vedle ní, jako smyslů zbavená současně mávala utěrkou a oháněla se plácačkou, kolem sestřiny hlavy.

Když tu dvojku spatřil poprvé, myslel si, že Sam na Alex útočí, ale šílené mávání pokračovalo a obě ženy svorně kráčely dál. Mortimer zcela perplex sledoval, jak těžkopádná Sam vrávorá a zakopává o vlastní nohu, když jako blázen máchala svými zbraněmi. Většinou kolem Alexiny hlavy, ale každých pár minut se zastavila a oháněla se pro změnu kolem sebe, než zase dohnala sekačku a znovu začala opečovávat Alex.

Jak čas ubíhal, Mortimerovo podráždění se zvolna měnilo v obavy. Byl si docela jist, že dlouho nepotrvá a Sam při jednom tom bláznivém úprku za sekačkou klopýtne a spadne rovnou na ni. Vážně to bylo nejneohrabanější stvoření, jaké kdy viděl. Nohy měla nejisté jako novorozené hříbě… nebo ožrala, pomyslel si a zamračil se. Na pití je určitě moc brzy.

Mrkl na zápěstí, ale hodinky si sundal, než vlezl do postele a nenapadlo ho po nich sáhnout, když byl zburcován kraválem sekačky.

“Co to k čertu dělá?” s hrůzou vydechl Decker.

Mortimer vyhlédl ven, uviděl, že se Sam zase zastavila a utěrkou a plácačkou mává okolo svojí hlavy. Deckerův šok ho nijak nepřekvapil. Vypadala jako stižená křečemi… když to udělala poprvé, myslel si, že má nějaký záchvat. “Myslím, že se snaží odhánět komáry či co.”

“Aha,” kývnul Decker. “Nejspíš bzikavky.”

“Co je s bzikavkami?”

Oba muži se otočili, Bricker právě sešel ze schodů a ubíral se po koberci k nim.

“Pijí krev místním smrtelníkům,” vysvětlil Decker. Hmyz obvykle nechával nesmrtelné na pokoji. Předpokládalo se, že nesmrtelní vylučují nějaký hormon, který ho buďto mate nebo odpuzuje. “Myslím, že otravují naši sousedku při sekání trávníku.”

Bricker kývnul a zastavil se vedle nich, taky vyhlédl z okna. Chvíli pozoroval Sam skotačit, tvářil se čím dál víc perplex, ale jenom se zeptal: “Znáš je?”

“Ne,” řekl Decker. “Realitní agent mi poskytl rychlokurz o sousedech, když jsem to tu koupil, ale vyhýbal jsem se jim jako čert kříži.”

Mortimera nijak nepřekvapilo, že to slyší. Seznámení se sousedy limitovalo dobu, po kterou si Decker mohl chatu nechat. Nejlepší možný scénář zněl, nesetkat se s nimi nikdy.

“No a co ti o nich řekl?” vyzvídal Bricker řečený zvědavý.

Decker se zatvářil přemýšlivě, jak si snažil vybavit informace. “Tři sestry. Myslím, že příjmením Willanovy, ale na jména si nevzpomínám. Agent mi je sice pověděl, ale…” lhostejně pokrčil rameny. “Rodiče chatu koupili nebo postavili, když holky byly ještě malé a rodina zde trávívala valnou část léta. Rodiče před pár lety zahynuli – nějaká nehoda – a chatu odkázali sestrám.”

Mortimer viděl, jak zaostřil na ženy na trávníku, načež Decker přiznal: “Za ty dva roky, odkdy jsem chatu koupil, tohle je poprvé, co tu jsem během hlavní sezóny. Obvykle sem jezdívám na podzim, v zimě a na jaře. To tu bývá božský klid, jenom pár celoročních obyvatel, kterým se obyčejně dá snadno vyhnout. V těch pár případech, kdy jsem se jim vyhnout nedokázal, jsem prostě převzal kontrolu nad jejich myslí a poslal je po svých.”

Chvíli bylo ticho a pak Decker pohlédl na Brickera. “Taky tě probudila sekačka?”

“Jo,” odsekl mladší nesmrtelný, podráždění se mu odrazilo ve tváři. “Tyhle zdi jsou tenké jako papír, Deckere. Z čeho je postavili? Z toaleťáku?”

“Nemyslím, že by jim to zkolaudovali,” pobaveně odtušil Decker a dodal: “Mám v plánu to nakonec strhnout a postavit znovu. Jenom čekám, až se sousedé rozhoupají k prodeji a budu moci koupit jejich půdu a trochu expandovat.”

Mortimer ambiciózní plán ocenil pozvednutím obočí. “Míníš jim s tím rozhoupáním pomoci? Pokud ne, mohlo by to chvíli trvat.”

“Mám čas,” suše konstatoval Decker.

O tom není sporu, připustil v duchu Mortimer. Pomine-li vraždu nebo nějakou neobyčejně zřídkavou nehodu, čas byla jediná věc, které měli všichni habaděj.

“Ani to vedro tam nahoře mi na spánku nepřidalo,” poznamenal Bricker a ještě závistivě dodal: “Tady dole je mnohem chladněji.”

“Patrně nenaskočila klimatizace,” zamračil se Decker. “Budu se na to muset podívat.”

“Ani nemohla. Bez proudu,” prohlásil Mortimer, čímž ho zastavil.

“Bez proudu?” podivil se Decker. “Šel, když jsem v noci odjížděl.”

“Když jsme dorazili my, tak nešel,” informoval ho Bricker.

“Kristepane.” Decker se otočil a odkráčel pokojem k lednici. Otevřel dvířka a zaúpěl, když se nerozsvítila žárovička. V místnosti bylo i bez světla dost jasno, aby viděli na úhledné řádky sáčkované krve. Krve, která teď bude k ničemu.

“Bude zkažená,” znechuceně odtušil Decker. Přesto se sehnul a sáčky osahal, ale jejich teplota ho zjevně nepotěšila. Narovnal se a práskl dvířky. “Bouře musela vyhodit proud. Měl jsem to zkontrolovat, když jsem se vrátil. Tady ho dokáže vyhodit i malá bouřená.”

“Nedělej si starosti, přivezli jsme spoustu krve. Můžeš se krmit z našeho,” chlácholil ho Mortimer.

“Well, ta bude taky k ničemu, jestli jste ji dali do lednice nahoře,” připomenul Decker.

“Nedali,” uklidnil ho Bricker a rychle mu povykládal o speciálním chladicím boxu, který přivezli.

“Jak dlouho vydrží běžet na baterie?”

Mortimer se zamračil. “Mám dojem, že říkali čtyřiadvacet hodin.”

“No, není potřeba je vybíjet. Mám generátor. Půjdu ho nahodit a můžeme vyměnit špatnou krev v lednici za vaši dobrou.” Vykročil do schodů s polohlasým brbláním: “Takže mě v noci čeká další na výlet na smetiště.”

“Žádný generátor jsem neviděl, když jsem se tady minulou noc rozhlížel,” poznamenal Bricker.

“Je v kůlně za chatou,” vysvětlil Decker, mizející po schodech nahoru.

Náhlé ticho, když vrčení sekačky odvedle zmlklo, připomnělo Mortimerovi ženy. Zrovna se ubíral k oknu, aby se znovu podíval ven, když vtom rachot sekačky vystřídal řev muziky.

Podle všeho byly se sekáním trávy hotové. Alex tlačila sekačku dozadu ke garáži a Sam škobrtala ke schodům na verandu. Najednou se ale zastavila, když třetí sestra, Jo, vyběhla z chaty se třemi průhlednými lahvemi plnými zlatavé tekutiny, ve které se vznášely plátky limetky. I na tu dálku na jedné rozeznal nápis Corona. Čili Mexické pivo.

“Začíná to vypadat, že sousedky jsou flamendři,” ozval se Bricker, který se loudal za ním na čumendu. “Doufám, že nás nebudou každý den budit přeřvanou muzikou.”

Mortimer vyprskl smíchy. “Tři holky flám nedělají a dát si pivo v…” Zmlkl a rozhlížel se, až objevil hodiny na zdi. Vteřinová ručička se stále pohybovala, což mu napovědělo, že jsou na baterii a – doufejme – jdou správně. Nebylo tak brzy, jak si myslel. “Jedno pivo ve čtyři odpoledne po sekání trávníku v tomhle vedru je těžko pasuje na flamendry.”

“Jestli nejde proud, jak můžou vyhrávat?” meditoval Bricker.

Mortimer to nekomentoval, raději se díval na sousedky. Alex se zatím vrátila z garáže, bez sekačky, a se Sam si každá musely vzít láhev zlatého moku. Jo teď držela jenom jednu. Navíc předváděla něco jako taneček a pokoušela se druhé dvě přesvědčit, aby se k ní přidaly.

“Musí to být CD přehrávač na baterie nebo tak něco,” pokračoval Bricker, když došel k vypínači vedle zasouvacích dveří a párkrát cvakl, s nulovým efektem.

“Nebo možná taky mají generátor,” nadnesl Mortimer.

Sotva to vyslovil, vzduch naplnil velmi hlasitý zvuk motoru, který se právě s řevem probral k životu. Generátor, došlo Mortimerovi a koukl na Brickera. Okamžitě znovu stiskl vypínač, zakřenil se, poněvadž tentokrát se světlo rozsvítilo.

Oba chvíli mlčeli a pak se Bricker s nadějí v hlase otázal: “Myslíš, že dává dost proudu, aby utáhl klimatizaci stejně jako světla?”

“Ne,” odpověděl Decker. Sešel ze schodů a vracel se k nim. “Tento generátor jsem koupil s chatou. Je stařičký a mezi jeho výkonem a hlučností platí nepřímá úměra. Chtěl jsem ho vyměnit, ale jaksi jsem se k tomu nedostal. Budu to muset napravit, řekl bych. Do té doby utáhne lednici a některá světla, ale víc bych ho nezatěžoval.”

Bricker tím vyhlížel upřímně zklamán, což Mortimera přimělo k zamyšlení, jak velké horko tam nahoře vlastně je.

“Heleď,” řekl najednou Bricker. “Zdá se, že ten randál přitáhl pozornost tvých sousedek.”

Mortimer s Deckerem vyhlédli z okna. A opravdu, všechny tři stály nehybně jako sochy, zraky upřené na jeho chatu.

“Jak hergot uslyšely generátor, přes tu jejich hudbu?” mumlal Decker.

“Generátor je pěkně hlučný,” podotkl Mortimer a zmlkl, protože jako na povel vyrazily na pochod přes dvorek ke stromům, které tvořily hranici mezi parcelami.

“Zatraceně,” zašeptal Decker.

“Tohle se přece dá snadno vyřešit,” poklidně opáčil Mortimer. “Prostě je přesvědčíme, že nechtějí přijít až sem. Já si vezmu to nemehlo.”

“Která to je?” zeptal se zmateně Bricker.

“Dlouhé vlasy.”

“Dobře,” přikývl. “Já beru koňský ohon.”

“Čili já mám tu poslední,” suše odtušil Decker.

Mortimer se pousmál a pak už se soustředil na Sam. Vysílal své myšlenky, aby našly její myšlenky a převzaly nad nimi kontrolu. Maně si uvědomoval, že první sestra se zastavuje, a pak druhá, sám dělal, co mohl, ale Sam pořád vesele pokračovala kupředu, vůbec nevnímala jeho snažení vetřít se jí do myšlenek a ovládnout je. S čímž měl kupodivu potíže. Zamračeně zdvojnásobil úsilí.

“Um, Mortimere,” odkašlal si Decker, dělalo mu starosti, že si Sam dál vykračuje, jako by se nechumelilo. Ujala se vedení, ještě si totiž nevšimla, že obě sestry zůstaly stát a už za ní nejdou. “Co se děje?”

“Nic, moment,” odsekl nešťastně a zasnažil se jednou tolik. Požadovaný moment v tichosti uplynul, ale stejně se jí do myšlenek dostat nedokázal.

“Hodláš ji zastavit nebo ne?” otázal se podrážděně Decker. Druhé dvě sestry stály, nehybné jako loutky, poslušně čekaly, až jim muži vloží do hlavy myšlenku a uvolní kontrolu, kterou nad nimi měli. Ale ti zase čekali na Mortimera, až získá kontrolu nad Sam. Bohužel se jaksi nezdálo, že to svede. “Mortimere?”

“Zkouším to,” vyštěkl frustrovaně.

“Zkoušíš?” zeptal se Bricker.

Něco v tónu jeho hlasu Mortimera donutilo nechat ji být a zdráhavý pohled obrátit ke kolegům.

Oba na něj zírali, div že jim oči nevypadly.

“Nemůžeš se jí dostat do myšlenek?” otázku otázek položil Bricker.

“Samozřejmě, že mohu,” vyhrkl, vinou podráždění spíše vyštěkl.

“V čem je tedy problém? Zastav ji,” naléhal Decker.

Mortimer se obrátil a zkusil to ještě jednou.

“Nemůžeš, že ne? Nedokážeš proniknout do jejích myšlenek,” zahlaholil Bricker a nebylo v tom možné přeslechnout gradující nadšení.

Mortimer jeho pocity nesdílel. Zamračil se, ale nakonec připustil: “Ne, nemohu.”

“Postarám se o to,” zašeptal Decker.

Jakmile byla pod kontrolou a nehybná jako ostatní, Bricker praštil Mortimera do ramene. “Woowoo! Gratuluji, Morte, brachu!! Tys našel svou životní družku.”

“Drž hubu, Bricker,” rozzuřeně zavrčel Mortimer.

“Nevypadáš nijak šťastně,” zvolna odtušil Decker a posléze poukázal: “Většina nesmrtelných by skákala radostí při představě, že konečně potkali svou životní družku.”

Mortimer otevřel pusu, aby znovu odsekl, ale nakonec jen s povzdechem vydechl a mnohem klidněji řekl: “A já taky, kdyby to doopravdy byla moje životní družka. Ale není. Nemůže být.”

“Nemůže?” podivil se Decker, a když Mortimer rezolutně zavrtěl hlavou, otázal se: “Pročpak ne?”

“No, jenom se na ni podívej, Deckere,” řekl a v duchu žasl, jak se vůbec může takhle ptát. “Je nemotorná a nešikovná a plochá a— Ta ženská se v žádném případě nepodobá družce, o které—” sklapl dřív, než mohl vyhrknout slova jsem snil hodně přes sedm set let.

A ano, sníval o ní. Za osm set let života probděl hodně nocí, kdy si v duchu si maloval, jaká bude jeho životní družka. V jeho snech bývala blond a senzační a inteligentní, tak trochu ve stylu sexy Jessicy Králíkové. Usmál se, stačilo pomyslet na okouzlující kreslenou hrdinku, načež jeho oči utkvěly na ženě jménem Sam a úsměv mu zmrzl na rtech. Ta se v ničem nepodobala vysněné krásce. Vyčouhlá, vychrtlá a neohrabaná, byla spíš jako Olive Oyl. Dokonce měla tmavé vlasy, ačkoli dlouhé.

Var v Mortimerových myšlenkách zchladil Decker, když ho soucitně poplácal po rameni.

“Taky mám v hlavě určitou vizi, jaká jednou bude má životní družka,” přiznal nesmrtelný kolega. “U mne to je Angelina Jolie v Mr. and Mrs. Smith… nebo Tomb Raider… k čertu, vlastně v každé roli, kterou kdy hrála. Ale pravděpodobně skončím s malou Betty Boop.”

Mortimer s povzdechem zavřel oči, protože si uvědomil, že mu Decker čte myšlenky, což by normálně nedokázal. Takže už to začíná, pomyslel si nešťastně. Nedostatek kontroly nad vlastní myslí, myšlenky ponechané napospas každému nesmrtelnému, kterému se zlíbí si je prolistovat. Stejně jako neschopnost číst jí myšlenky, i toto bylo příznakem setkání s životní družkou. Předpokládal, že brzy také začne jíst a ne jen honit jídlo po talíři, jak to měl ve zvyku, když dělával společnost Brickerovi. Ne. Začne jíst doopravdy, ládovat, s požitkem, a hladovět po další potravě.

Zatraceně. To bylo to poslední, co by od téhle cesty čekal.

“Jessica králíka Rogera?” vyhrkl zčistajasna Bricker, jako by tomu nemohl uvěřit. “Olive Oyl? Ježíši, Morte. Chci říci, už jsem slyšel o sexismu, ale… vidět ženy jako kreslené postavičky? Tak to máš setsakra problém, příteli můj.” Potřásl hlavou. “Možná to nebyl zas až tak dobrý nápad, že jsme minulý týden koukali na ten animovaný maratón v televizi. Ty ses dívat nechtěl, zato já—”

“Brickere,” unaveně hlesl Mortimer, jednou rukou si prohrábl vlasy. “Není to tvoje vina a nemá to nic společného s animovanými filmy. Ona prostě není můj typ.”

Chvilku vládlo ticho, všichni tři se totiž otočili a teď hleděli na Sam. Decker převzal kontrolu, zrovna když zakopla a přistála na zadku na blátivé pěšině pod stromy mezi oběma pozemky. Pořád tam seděla, živoucí důkaz vlastní neobratnosti.

Mortimer si všiml výměny pohledů mezi oběma muži a pak se Decker otázal: “Kolik že ti to je, Mortimere? Osm set plus mínus, že ano?”

“Ano,” přisvědčil opatrně, věděl, že se neptá, jen aby řeč nestála.

Decker přikývl. “A kolik jsi za tu dobu potkal žen, které bys neuměl přečíst?”

Stiskl rty, to je mi otázka. Sam je první. A bylo to dlouhých osm set let. Osamělých. Jsem blázen?

Ne, rozhodl zasmušile. Kdyby tu ženu posuzoval pouze podle jejího vzhledu, to by byla jiná, ale nešlo jen o to. Šlo o naprostý nedostatek grácie a— Co když je skutečně alkoholička? Možná je to důvod, proč jsem ji nedokázal přečíst, napadlo ho najednou. Třeba je zrovna opilá a—

“Alkohol jejich čtení obvykle usnadňuje,” tichým hlasem poznamenal Decker, čímž dal najevo, že mu stále čte myšlenky. “Myšlenky opilého mohou být nesouvislé a chaotické, ale v opilosti nemají vůbec žádné bariéry.”

Mortimer se znovu podíval na Sam, věděl, že je blázen, že vůbec váhá.

“Opravdu chceš čekat dalších osm set let, než se ti naskytne další možná životní družka?” otázku otázek opět položil Bricker.

Mortimer sice při té představě udělal obličej, ale namítl: “Jsme tady služebně, ne se honit za ženskými.”

Bricker vyklenul jedno obočí a pak se obrátil na Deckera s dotazem: “Hádám správně, že toho o zdejší společenské scéně zrovna moc nevíš?”

“Ano. Jak to víš?”

“Neznáš ani svoje sousedy,” konstatoval suše a tiše navrhl: “Takže by se nám tyhle kočky mohly hodit. Třeba bychom se mohli dozvědět o místech, kde to žije, kam chodí většina lidí… a kde nejspíš bude i náš psanec.”

Decker pomalu kývnul a rozvinul jeho myšlenku k evidentní pointě. “A Mortimer tak aspoň bude mít příležitost tu dívku poznat a lépe rozhodnout, zda by z ní nakonec přece jen nebyla fajn životní družka.”

“Přesně.” Bricker se rozzářil.

Mortimer se ušklíbl, přesto bez velkého nadšení kývl na souhlas. Dá Olive Oyl šanci, ale opravdu si nedokázal představit, jak by jim to mohlo klapat. Není jeho typ a basta.

“Haló?”

Zvrtl se na patě, dotyčná osoba stála na druhé straně dveří. Vysoká, štíhlá, rty roztažené do širokého úsměvu, Sam na ně koukala skrz síť proti hmyzu.

Když se otočil a probodl Deckera zlostným pohledem, nesmrtelný pokrčil rameny. “Kontroloval jsem dvě naráz. Ztratil jsem koncentraci.”

Mortimer si odfrkl, nevěřil tomu ani vteřinu.

“Uslyšely jsme, jak nastartoval váš generátor, a rozhodly se přijít a představit se,” zvesela oznámila Sam, čímž si znovu získala jeho pozornost. “Udělaly bychom to už dřív, ale nikdy tu nejste, když jsme tady my.”

Když muži jenom zírali, naklonila hlavu a dodala s úsměvem: “Jestli ovšem jste doopravdy tady. Jste majitelé, ne jen nájemci, co si vzali chatu na týden nebo tak nějak, viďte?”

“Já jsem majitel,” prohlásil Decker, odsunul dveře a vyšel do stínu verandy, aby jí podal ruku na pozdrav. “Decker Pimms.”

“Ahoj, já jsem Samantha Willanová,” představila se a potřásla mu rukou. “A toto jsou mé sestry Jo a— Jé.”

Sam zmateně zamrkala, když se obrátila, chtěla ukázat na sestry, a ono se ukázalo, že tam nejsou. Zamračeně našpulila rty, udělala pár kroků směrem, odkud přišla a zaostřila na dvorek, kde ty dvě ještě pořád stály. Mortimer se podíval, kam ona. Zašklebil se, když uviděl, že jsou obě zkamenělé na svém vlastním dvorku, výraz prázdný.

“Ta s ohonem určitě na něco šlápla,” bez mrknutí odtušil Decker, výraz obličeje napovídal, že se soustřeďuje na tvář Samanthy Willanové. Když z ní ustarané vrásky mizely jako mávnutím kouzelného proutku a přestávala vypadat zmateně, Mortimer poznal, že se jí vkrádá do myšlenek a tiší obavy, které vzbudilo podivné chování sester. Z nějakého důvodu mu to vadilo. Nijak zvlášť ji za životní družku nechtěl, ale ani nechtěl, aby se jí někdo vrtal v myšlenkách.

“Už jdou, hele.” Deckerova slova Mortimera upozornila, že by bylo záhodno pohlédnout k lesíku. Zbylé dvě sestry teď opravdu šly kupředu. Zjevně je s Brickerem přiváděli a patrně jim také podstrčili myšlenku, že ta s ohonem na něco šlápla, což je zdrželo. Dost zvláštní, bylo mu úplně jedno, že kolegové ovládají tyto dvě. Ne, že by měl Sam raději, ale jestli se z ní přece jenom vyklube jeho životní družka, nechtěl, aby si kdokoli zahrával s její hlavou.

“Jsi v pořádku?” zeptala se Sam dívky s ohonem, když dvojka dorazila až k nim.

“Ano, v pohodě. Jenom jsem na něco stoupla,” utrousila na půl úst a hned se usmála na muže. “Ahoj, já jsem Josephine Willanová.”

“A já jsem Alexandra,” představila se poslední sestra.

“Rád konečně poznávám své sousedky,” klidně pronesl Decker. Lež jako věž. Mortimer taktak že si neodfrkl.

“Věci se mění,” zamumlal Decker, čímž dal Mortimerovi vědět, že mu stále čte myšlenky.

Nemohl se nezamračit. Považoval za nehorázné hulvátství, že ten chlap zneužívá situaci a čte ho, když je zranitelný.

“Jsem Decker Pimms,” řekl pán domu, jakožto hostitel se ujal jejich představení. “A tohle je Justin Bricker a Garrett Mortimer.”

Mortimer se přinutil přestat mračit a prkenně kývnul ženám na pozdrav.

Následovala pinkaná slovem ahoj a pak Alex poznamenala: “Uslyšely jsme váš generátor a napadlo nás, že se na něj zajdeme přeptat. Uvažovaly jsme, že si taky jeden do chaty pořídíme, ale…” pokrčila rameny: “Jsou velmi hlučné, viďte?”

“Tento generátor jsem koupil s chatou. Nemyslím, že novější modely budou stejně hlučné,” tiše řekl Decker. “Omlouvám se, jestli vás ruší.”

“Ale vůbec ne,” mávla rukou Jo. “Není hlasitější, než sekačka na trávu, fakt. Jenom upoutal naši pozornost a tak nás napadlo zajít pozdravit a podělit se o informace.”

“Jaké informace?” zeptal se zvědavě Bricker.

“Však víte, o výpadku proudu.” Jo se usmála, její oči se zájmem putovaly po mladším nesmrtelném. “Úřední zpráva říká, že by ho měli pustit v devět večer.”

“Rozumějte,” sarkasticky podotkla Sam, “když jsme se dneska ráno vzbudily, úřední zpráva tvrdila, že to bude ve čtyři odpoledne, takže bych s elektřinou moc nepočítala minimálně do zítřka do rána.”

“To jsou tady zprávy vždycky tak nespolehlivé?” zeptal se Bricker zjevně překvapen.

Nastala výměna pohledů a ironických úšklebků mezi triem žen, nato se všechny otočily a unisono řekly: “Ano.”

“Hmm,” zahučel Bricker a pak se optal: “Nemohly byste nás nasměrovat do místního koloniálu? Počítali jsme s tím, že potraviny nakoupíme až tady a žádné jsme si nepřivezli.”

“Aha.” Sam se zamračila a koukla na sestry, než řekla: “Nevím, jestli budou mít ještě otevřeno. Potraviny u nás doma mají v neděli jenom do čtyř a už jsou čtyři pryč.”

“Mohli by mít otevřeno déle, jsme v chatové zemi,” upozornila Alex.

“Pravda, ale pochybuji, že dneska vůbec otevřeli, jestli jsou taky bez elektřiny,” kontrovala Sam.

“V potravinách přece musí mít generátory,” namítla Jo. “Jinak by se jim všechno zkazilo pokaždé, když vypadne proud.”

“Ano,” souhlasila Sam. “Ale mohou je mít připojené jenom na lednice a mrazáky, a na světla a kasy ne. Myslím, že by se příšerně prodražilo, nechat celý krám běžet na benzinové generátory.”

Jo mlaskla jazykem a zamrmlala cosi, co znělo jako: “Šmánkote, ty seš takovej právník.”

Sam zase zakoulela očima, jako by to slýchala dnes a denně. Přinutila se usmát, popadla sestry pod paží a vycouvala se slovy: “Omluvte nás na moment.”

Mortimer s ostatními si vyměňovali pohledy, zatímco dámy daly hlavy dohromady pár stop od nich a začaly horečně šeptat. Porada byla krátká. Ve vteřině byly zpátky a předstoupily před ně.

Byla to Jo, kdo se na ně široce usmál a řekl: “Rády bychom vás pozvaly na výpadkovou párty.”

Když jen nechápavě civěli, Sam vysvětlila: “Přivezly jsme si jídlo. Děláme to tak vždycky a obvykle je to fajn. Elektřina málokdy zůstane vypnutá takhle dlouho, ale tentokrát…” Pokrčila rameny. “Nejspíš bude lepší všechno sníst, než doufat, že to v chladicím boxu vydrží až do doby, kdy se podaří obnovit dodávku proudu. Je to hodně jídla. Jste zváni, prosím, snězte to s námi.”

“Hodně?” odfrkla Alex. “Je toho dost na týden. Salám, klobásky, hot-dogy, hamburgery, steaky, vepřová svíčková… Máme hromadu jídla.”

“Určitě nesníme týdenní zásoby,” pobaveně odtušil Decker.

“Ale strašně rádi k vám přijdeme na výpadkovou párty,” vyhrkl Bricker, očividně dostal strach, že se ho ten člověk chystá připravit o žvanec. “A vaše maso a spol. bude vítáno v naší ledničce. Koneckonců, poživatiny jsme si nepřivezli, takže máme místa habaděj.”

“Jé. To je tak milé,” vydechla Jo, kukadla jí div nevypadla.

“Ano, milé,” suše ucedil Mortimer, na benjamínka se mračil jako tisíc čertů. Čekal, že Decker zasáhne a nabídku skrečuje, ale neudělal to.

“Ano, je to milé,” souhlasila Alex a otočila se k sestrám. “Mléko, sýry a vepřovou panenku bychom mohly dát do lednice a dneska večer opéct klobásky, hamburgery, párky v rohlíku a… tak podobně.”

“Máme taky tři steaky,” připomněla Jo. “Můžeme je ugrilovat a rozpůlit, tak se dostane na každého.”

“Bramborového salátu udělám jednou tolik,” rozhodla Sam.

Vzrušené trio bez meškání vykročilo ke své chatě, cestou probíhala plánovací porada. Už byly skoro u lesíku, když si Sam zjevně uvědomila, jak jsou nevychované. Zůstala stát a ohlédla se. “Pardon. Hned jsme zpátky. Jenom si musíme vzít věci.”

Druhé dvě přikývly na souhlas a potom trojka proběhla mezi stromy.

“Výpadková párty,” zakřenil se Bricker. “Bramborový salát, hamburgery a steak. To by mohla být zábava.”

“A v lednici jejich jídlo hned vedle našich pytlíků s krví,” suše poznamenal Mortimer, do jisté míry mu bylo satisfakcí, jak svou připomínkou mladšímu nesmrtelnému smazal úsměv z tváře.

Zato Decker vůbec naštvaně nevypadal. “Mám dvě ledničky. Jedna je nahoře a jedna dole. Obě jsou nastaveny na dva stupně nad nulou, jak doporučuje ABB pro sáčkovanou krev, ale v té nahoře můžeme teplotu zvednout a dát jim ji k dispozici k uskladnění jídla.”

“Vidíš,” setřel Mortimera Bricker. “Je to v pohodě. Máme dvě ledničky. Můžeme děvčatům vypomoci.”

Skřípajíc zuby, Mortimer kývl. “Nahoře jsou dva pokoje pro hosty, v jednom je patrová postel. Taky jim je nabídneme, aby nemusely spát v chatě bez elektřiny?”

Bricker se jenom zakřenil. “Očividně jsi strávil příliš mnoho času s Lucianem. Jeho nerudnost se na tebe přenáší. No tak, Mortimere,” plísnil ho. “Tohle by mohla být legrace.”

Mortimer ho probodl očima a hned nato se otočil a zamířil zpátky do chaty s podrážděným: “Hrrumph.”

4. KAPITOLA

“Pohni, Mortimere. Je skoro sedm a ještě se musíme nakrmit.”

Mortimer si popotáhl triko a sáhl po klice. Otevřel dveře koupelny, právě když se Bricker chystal znovu zaklepat.

“Aha. Jsi hotov,” hlesl mladší nesmrtelný a spustil ruku.

“Ano,” řekl suše. “A přestaň mě sekýrovat. To tys tady strávil víc jak hodinu. Já nebyl v koupelně ani deset minut.”

“Rád se máčím ve vaně,” ne-omluvně pokrčil rameny Bricker. “Pojď, můžeme se nakrmit, než se Decker osprchuje.”

Mortimer jen podrážděně zavrčel. Sprcha nahoře prý prosakuje či co, takže se museli prostřídat ve spodní koupelně.

Potichu žehraje na osud šel za mladíkem do spodního obýváku k ledničce, kde byla uložená krev. Cestou mimoděk zabrousil očima k obloze, všiml si, že přestože je venku ještě světlo, aspoň už není vidět slunce. Bude celkem bezpečné jít ven, ale stejně byl toho názoru, že by si měl dát sáček krve navíc, pro jistotu.

Mortimer si vzal pytlík, který mu Bricker podával, počkal, až tesáky sestoupí z dásní, a pak si na ně studený sáček připlácl. Mladší nesmrtelný ho bezděky kopíroval. Potřeba krmení bránila mluvení, a to mu vyhovovalo. Nestál o další sáhodlouhou debatu na téma, jak jsou životní družky vzácné a jak je zapotřebí si jich vážit, a že by se neměl tolik stavět na zadní a přijmout Samanthu Willanovou za tu svou. Oba dva, Decker i Bricker, na něho jeden po druhém nastoupili, jakmile ženy odešly. Měl už toho skutečně plné zuby, hlavně proto, že jím zmítaly protichůdné pocity. Až moc dobře si uvědomoval, jak vzácná je neschopnost přečíst smrtelníka.

“Tu máš.” Bricker podal Mortimerovi druhý pytlík, sotva sundal první, nyní prázdný.

Opět mlčky stáli, dokud každý postupně nezkonzumoval celkem tři, poradili se a dali si ještě čtvrtý, než se rozhodli, že to už bohatě postačí k eliminaci jakýchkoli škodlivých vlivů, které by na ně mohlo mít zbývající denní světlo.

“Zajdu zkontrolovat Deckera, jestli je hotov,” odtušil Bricker, prázdné krevní sáčky vzal s sebou s tím, že je v kuchyni vyhodí.

Mortimer to kývnutím vzal na vědomí a přešel k oknu a vyhlédl ven. Klapnutí dveří se sítí proti hmyzu přitáhlo jeho pozornost k trávníku u sousedů. Odsunul dveře a vyšel ven. Alex se Sam něco kutily u hrnce na grilu. Nevěděl, co v něm je, ale viděl, jak ho dávaly na rošt, když Bricker prve odešel do koupelny vzít lázeň.

Zjistil, že ho to pořád táhne ke dveřím sledovat, co se děje vedle. Dokonce, i když mu pánové dávali kázání, stál, bručel příhodné odpovědi, při tom pozoroval ženy pobíhat a chystat párty u příležitosti výpadku proudu.

Bohužel ho to pouze utvrdilo v přesvědčení, že Samantha Willanová není pro něj. Ta ženská byla fakt nesnesitelně nešikovná. Nesčetněkrát ztratila rovnováhu, upustila dvoje pití, jeden talíř, příbory a bůhvíco ještě, když prostíraly stůl a chystaly barbecue. Nemůže být souzena jemu a tečka.

Zaslechl Brickera dusat dolů po schodech. Těžce vzdychl a obrátil se, že půjde dovnitř. Právě zasouval dveře, když mladší nesmrtelný sestoupil z posledního schodku a ohlásil: “Decker zrovna leze ze sprchy. Že prý máme jít napřed bez něho. Hodí se do gala, zakousne jeden dva sáčky a přijde za námi.”

“Proč na něj prostě nepočkáme a nejdeme tam společně?”

“Protože je sedm hodin a když si děvčata přinesla jídlo do lednice, říkala, ať přijdeme v sedm hodin. Prostě tam půjdeme a povíme jim, že Decker přijde co by dup.” Bricker prošel při řeči okolo něj a protáhl se pootevřenými dveřmi. “No tak, hlavu vzhůru, kolego. Párty má být zábava.”

“Jasně,” povzdechl si Mortimer a neochotně se vydal za ním.

Sam byla z verandy pryč, když dorazili k chatě Willanových, stejně jako hrnec, který poslední zhruba hodinu stál na roštu. Ale Alex tam byla pořád, postávala nad plejádou grilujících se burgerů, klobásek a proužků steaku.

“Vítejte,” pozdravila je se zářivým úsměvem, když vystoupali na verandu, a pak se lehce zamračila, protože uviděla, že jsou jenom dva. “Váš přítel nepřijde?”

“Decker tu bude v cuku letu,” uklidnil ji Bricker. “Museli jsme se ve sprše střídat, ještě se hází do gala.”

“Aha.” Křivý úsměv jí zvlnil rty a pokrčila rameny. “Doufám, že mu to nepotrvá moc dlouho. Tohle už je skoro hotové.”

“Zvládne to rychle,” ujistil ji Mortimer, ale neodpustil si rýpnutí: “Bricker je jediná královna krásy naší bandy. Šlechtí se celou věčnost.”

“Jo,” bezostyšně přiznal Bricker. “Rád se máčím, až mi skoro odpadává kůže.”

“Naše Jo jakbysmet,” pobaveně odtušila Alex a nabídla jim: “Nedali byste si pivko?”

Mortimer zaváhal, pohledem zabloudil k Brickerovi. Alkohol na ně nepůsobil stejně jako na smrtelníky. Místo aby se dostali do nálady, jenom tím přinutili krev usilovně pracovat na odstraňování chemických látek, které tento efekt vyvolávaly u smrtelníků, takže začali žíznit po čemsi zcela jiném. Jenomže věděl, že to je společenské pití a při grilování se očekává. Mohlo by se zdát zvláštní, kdyby odmítli. A koneckonců si dali porci krve navíc.

“Studené,” sváděla je, a když na ni oba překvapeně pohlédli, objasnila: “Použily jsme chladničku matky přírody. Jezero,” dodala, když jim to pořád nedocházelo. “To byl nápad Sam. Strčily jsme limonády a pivo do košů na ryby a ponořily je do jezera z mola.”

“To je chytré,” obdivně prohlásil Bricker. “Není to chytré, Mortimere?”

“Ano, je to chytré,” přitakal Mortimer, podařilo se mu neobrátit oči v sloup nad průhledným pokusem poukázat na její dobré stránky. Bude to dlouhá noc.

“Moc rádi si dáme pár piv,” rozhodl za oba Bricker cestou ke schodům. “Na kterou stranu mola jste koš ponořily?”

“Zajdu pro ně,” nabídla se Alex, zrovna zavírala víko grilu.

“Kde je Sam?” zeptal se Bricker, když vykročila dolů ze schodů.

Alex se ohlédla, ve tváři mírně překvapený výraz, ale odpověděla: “Uvnitř. Cedí brambory na salát. Jo je tam taky. Krájí zeleninu k omáčce.”

“Díky.” Bricker se usmál a když kývla, obrátila se a vyrazila na molo, okamžitě se otočil na Mortimera. “Sam uvnitř dělá bramborový salát.”

“Slyšel jsem.”

“No…?” ponuře napověděl mladší nesmrtelný.

“No co?” podrážděně vyštěkl Mortimer.

“No měl bys tam jít nabídnout pomocnou ruku.”

Mortimer se na něho podíval jako na regulérního cvoka. “Co tě u všech svatých přivedlo na myšlenku, že vím něco o vaření?”

“Nic,” odsekl Bricker. “Jenom jsem si naivně myslel, že víš něco o ženách, aspoň něco málo, jako třeba že při dvoření jim musíš být nablízku.”

“Dvoření?” Mortimer se tím slovem div nezadusil.

“Poznávání, budiž,” suše korigoval Bricker. “Běž tam, zjisti, jestli nepotřebuje pomocnou ruku nebo jestli třeba nestojí o společnost při krájení.” Když Mortimer stále váhal, dodal: “Můžeš ji vyzpovídat, kam všichni místní chodívají na večírky, když už tam budeš.”

“Dobrá.” Mortimer odevzdaně vzdychl a zamířil do chaty.

Jo právě odešla do koupelny, když Sam zaslechla vrznout otevírané dveře, hned se zase zaklaply. Sama stála u dřezu a cedila uvařené brambory, usoudila, že to je Alex. “Co steaky? Ještě musím scedit brambory a propláchnout je studenou vodou, potom všechno smíchat a bramborový salát bude hotov.”

“Steaky mi připadaly skoro hotové, ale já je mám rád krvavé.”

Překvapená hlubokým mužským hlasem prudce otočila hlavu a spatřila jejich vysokého, pohledného souseda, Garretta Mortimera. Naneštěstí to není nejvhodnější pohyb, máte-li ušní infekci. Svět se v tu ránu naklonil. Instinktivně pustila hrnec a chytila se linky, aby udržela rovnováhu. Hrnec zařinčel o dno dřezu, vařící voda vyšplouchla vzhůru, vytvořila mini tsunami z vřelé tekutiny a zasáhla její ruku. Sam vykřikla leknutím a bolestí, podvědomě ucukla a okamžitě uklouzla po horké vodě na podlaze. Podjely jí nohy a skončila na zadku na linoleových dlaždicích kuchyně.

Matně si uvědomovala, že Mortimer křičí a běží k ní, ale jak byla v šoku z pádu a bolesti, která jí nyní prostřelovala pozadím a pulzovala v ruce, prostě seděla, kde přistála, chovala si bolavou packu a lapala po dechu.

“Jste v pořádku?” Mortimer přidřepl vedle ní. “Ukažte tu ruku.”

“Sam? Co se stalo?” vykřikla Jo, která pelášila chodbou zpátky do kuchyně.

“Jsem v pohodě, upadla jsem,” odpověděla sestře krapet roztřeseně, ale nespouštěla zrak z tváře Garretta Mortimera. Zatímco Jo vypadala poplašeně a ustaraně, jejich soused vyhlížel bez nadsázky rozzlobeně. Co ho u ďasa rozzlobilo? zmateně uvažovala Sam. Přece jsem neopařila jeho, pomyslela si a hned se zajíkla, protože ji bez řečí chytil za ruku a vyšetřoval popáleninu.

Druhé klapnutí sítěných dveří ji vyprovokovalo zjistit, kdo ještě přišel, aby se stal svědkem nejnovějšího ponížení, které měla na svědomí ta pitomá ušní infekce. Nijak zvlášť jí nevadilo, když uviděla, jak se dovnitř hrne Alex, ale bez Justina Brickera, který jí byl v patách, by se klidně obešla. Zastavil se těsně za dveřmi, pohledem brouzdal po chatě a tak se rozhlédla také.

Rodiče chatu postavili, když byly se sestrami ještě malé, a nebyla ani zdaleka tak velká a nóbl jako ta, ve které bydleli zde přítomní pánové. Přední část tvořila jediná středně velká místnost, která sloužila současně jako malý obývák, kuchyň a jídelna. Vzadu byly tři velmi malé ložnice, maličká koupelna a stejně malinká komora na ohřívač vody a tak podobně. Nebylo tu druhé patro jako v domě vedle, a to jedno jediné bylo pouze poloviční, ve srovnání s vedlejškem. Tohle byla skutečná chata, ne luxusní útočiště bohatého muže… a Sam by ji nevyměnila ani za svět. Příliš mnoho krásných vzpomínek bylo spjato s touto menší, útulnější chatičkou.

“Ušní infekce znovu útočí,” znechuceně konstatovala Alex, čímž k sobě přitáhla pohled Sam. Zatím došla až k nim. “Jsi v pořádku?”

“Opařila se,” zavrčel Mortimer a jeho tón si nebylo možné s ničím splést, byl jednoznačně naštvaný.

“Ušní infekce?” ozval se Bricker, který se zastavil za Alex a teď jí zvědavě nakukoval přes rameno na Sam.

“Má chronickou infekci vnitřního ucha, kvůli tomu věčně ztrácí rovnováhu,” vysvětlila Jo, ustaraně hleděla Sam na ruku, kterou Mortimer natáčel sem a tam, aby bylo možné posoudit rozsah zranění.

“Čili ušní infekce, eh?” odtušil Bricker a Sam si všimla, že upíral zrak na Mortimera, když to říkal. Potom pohlédl zase na ni a zeptal se: “Nemůžou vám na to něco dát?”

“Dali.” Jo odpověděla místo ní. “Dali jí všechny druhy antibiotik, co existují, myslím, ale pořád se to vrací. Doktor ji nakonec objednal ke specialistovi.”

“Jo, ale dostat se na vyšetření ke specialistovi trvá věčnost. Bude mít kliku, když se nezabije dřív, než se dočká prohlídky,” zhnuseně poznamenala Alex. “Žasnu, že ještě žije. Kdyby naléhala, aby ji ten její felčar poslal ke specialistovi hned, když jsem to navrhla já, už by měla od infekce pokoj. Ale to ne, kdepak naše slečna jsem-furt-v-jednom-kole-na-nic-nemám-čas. Odkládala to a odkládala a—”

“Alex!” vztekle vyštěkla Sam. “Já sedím tady, pokud sis neráčila všimnout.” Zamračila se na sestru a pak se zarazila, když zaregistrovala, jak Mortimerovi cukají rty. Očividně ho svým výbuchem pobavila. Zamračila se ještě mrzutěji.

“Tohle je ošklivá popálenina,” remcal Mortimer. Naklonil se nad postiženou končetinu, aby se podíval zblízka, a tak mu Sam najednou zírala na temeno hlavy. Vlasy měl blond, ostříhané nakrátko, a tak husté, že přes ně stěží viděla zdravě růžovou pokožku hlavy vespod. A měl příjemně kořeněnou vůni, trochu jako nová kůže nebo dřevo, uvědomila si a pokoušela se vdechovat zhluboka, aniž by bilo do očí, že ho očichává.

Sam zatřepala hlavou, uvažovala, jestli se do ní při pádu nevědomky neuhodila. Obyčejně byla tak zažraná do svého povolání, že si mužských nevšímala. A tohle rozhodně nebyl muž, o kterého by měla projevovat zájem. Byl cizí. Neznala než jeho jméno a že bydlí ve vedlejší chatě.

“Takže vás raději zvedneme.”

Zamrkala překvapením, neboť byla znenadání zvednuta ze země a postavena na nohy mužem, který jí vyšetřoval ruku.

“Nemáte nějakou mast na popáleniny?” otázal se Mortimer. S pohledem na Alex postrkoval Sam ke starému jídelnímu stolu s umakartovou deskou pár kroků odsud.

“V koupelně,” hlesla Alex. “Doběhnu pro ni.”

“Já se pustím do vytírání země,” odtušila Jo, to už se obracela a metla chodbou za Alex.

“Tady, sedněte si,” vybídl ji Mortimer a Sam si nemohla nevšimnout, že tón hlasu už nemá tak naštvaný a z nějakého důvodu je trošku něžnější. Prve to znělo, jako by schválně rozházela brambory, opařila se a aby toho nebylo málo, praštila sebou o zem.

Což jí připomnělo brambory a tak fofrem koukla do dřezu. K její velké úlevě, zatímco voda vyšplouchla na pult a linoleum, brambory ne. Většina zůstala v hrnci, jenom pár emigrantů leželo ve dřezu. Opláchnutí to napraví, pomyslela si, vděčná, že to postačí. Trvalo jí celou věčnost ty zatracené věci oloupat a nakrájet, a přivést je k varu na grilu se zdálo zrovna tak nekonečné. Těžce by ji naštvalo, kdyby všechna její námaha přišla vniveč.

“Brambory to přežily. Sednout,” nařídil Mortimer, zjevně si všiml, co jí dělá starosti.

“Já se o brambory postarám,” uklidnil ji Bricker a hrnul se ke dřezu, už když to říkal.

“Vidíte, Bricker se o ně postará. Teď se posaďte a nechte si prohlédnout ruku.”

“Už jste si ji prohlížel,” zakabonila se.

“Well, chci se podívat ještě jednou, v lepším světle.”

Otevřela pusu a pak zase sklapla. Stůl stál u okna a bylo tady lepší světlo. Ani si nevšimla, jak se s ubývajícím dnem šeří, ale nyní vyhlédla ven a uviděla, že slunko pomalu, ale jistě zapadá za obzor. Trvalo jim to déle, než čekala, odtransportovat jídlo, které nepoužijí do lednice v chatě vedle a udělat všechno, co bylo potřeba k rožnění.

“Tady. Tohle by mělo pomoci.” Alex se objevila s tubou krému a podala ji Mortimerovi namísto Sam. Ustaraným pohledem pohladila opařenou kůži a váhavě řekla: “Budu muset jít ven a zkontrolovat maso na grilu. Většina už byla skoro hotová. Přišla jsem se jenom podívat, jestli bramborový salát potrvá o hodně déle.”

“Dodělám ho, jen co si namažu ruku krémem,” slíbila Sam a pokusila se Mortimerovi mast sebrat, ale ten ji jenom podržel kousek dál, kam nedosáhla.

“Bricker se postará o bramborový salát a já vám namažu ruku krémem,” prohlásil ten nesnesitelný chlap, při tom jí odsunul vztaženou ruku. “Za chvilku jsme venku.”

Alex povytáhla obočí na autoritativní tón, který použil, a pak se otočila na patě, že se vrátí před chatu, ale Sam ještě stačila zahlédnout, jak jí pomalý úsměv začíná preludovat na rtech. Alex se očividně bavila. Sam nikoli. Byla silná, nezávislá žena, kariéristka a nebyla zvyklá, aby se s ní zacházelo jako se zlobivým dítětem.

“O svou ruku se umím postarat sama,” zavrčela kapku nezdvořile, jak chtě nechtě v duchu připouštěla, protože se jí jenom snažil pomoci.

“Určitě ano, ale udělám to já,” pravil Mortimer větou oznamovací a ignoroval její ledový pohled, prostě poklidně odšroubovával tubu. Vzhledem k tomu, že podle všeho stejně nebude smět dělat nic jiného, Sam se rozhlédla okolo sebe. Jo už skončila s vytíráním vody a nyní se činila u dřezu, pomáhala Brickerovi s bramborami. Ale ucukla pohledem zpátky k ruce, když ji Mortimer opět vzal do dlaní. S úlevou konstatovala, že na puchýře to nevypadá.

Přesunula pozornost k Mortimerovým prstům, které nyní jemně roztíraly chladivý krém po zraněné kůži. Byl neuvěřitelně něžný, s dotekem lehounkým jako peříčko, a všimla si, že má velice hezké ruce. Hladké a bez chybičky, žádné mozoly ani ztvrdlá kůže. Ať už se živil čímkoli, těžká práce to zjevně nebyla.

“Proč jste nenavštívila specialistu, když to vaše sestra navrhla?” skočil jí to myšlenek Mortimer.

Sam pokrčila rameny, bylo jí trapné přiznat, že se o sebe pořádně nestarala. “Infekce propukla přibližně ve stejnou dobu, kdy jsem odpromovala a začala chodit do práce. Měla jsem šíleně napilno, učila jsem se, jak to v branži chodí a…” Celá nesvá znovu pokrčila rameny a přiznala barvu: “Prostě jsem pořád doufala, že si s tím moje tělo nějak poradí.”

Když to nijak nekomentoval, zvedla oči od zranění, které ošetřoval, k němu. Zjistila, že jí hledí do tváře místo na ruku. Jeho výraz byl poněkud zvláštní. Měla pocit, že se pohledu na ni vyhýbá, když se prve s muži setkala u jejich chaty, a pokud se na ni podíval, viděla náznak čehosi, co vypadalo téměř jako odpor nebo zlost. Zato teď si ji prohlížel bezmála zkoumavě. Což jí bylo nesmírně nepříjemné.

“Berete svou práci vážně,” odtušil pomalu.

Uhnula pohledem a pokrčila rameny. “To snad každý?”

“Ne, myslím, že ne,” odtušil tiše Mortimer.

Při klapnutí sítěných dveří oba vzhlédli, dovnitř vtrhla Alex.

“Maso je hotové. Jak jsme na tom tady?” Rozčilený pohled přesunula ze Sam a Mortimera k Brickerovi a Jo.

“Hotovo,” zvesela oznámila Jo, Bricker pozvedl mísu bramborového salátu, který právě společně připravili.

“Tady je také hotovo, myslím,” zamumlal Mortimer, pustil Sam ruku a narovnal se, zůstal stát vedle ní. “Už se ukázal Decker?”

“Ano, je dole u jezera. Loví všem pití,” řekla Alex. Nenamáhala se skrýváním úlevy, že zdržení nehrozí a všechno je hotové. “Půjdeme?”

Bez čekání na odpověď se otočila a vyrazila z chaty, rozumělo se samo sebou, že půjdou.

Sam vstala, ale nedokázala se přemoci a ztuhla, když ji Mortimer okamžitě vzal pod paží, nejspíš jí chtěl dodat stabilitu.

“Nechceme žádnou další nehodu,” odtušil klidně, když se na něho podívala.

“Jsem v pohodě, vážně,” ujistila ho. “Můžu jít.”

Ujištění mělo absolutně nulový efekt. Jestli něco, stiskl jí ruku ještě o trošku pevněji, když ji pobízel ke dveřím. Vzdychla, dalšími protesty se už nenamáhala. Pochopila, že je zvyklý prosadit si svou. Proč se s ním hádat kvůli takové maličkosti? Své bitvy si raději vybírala.

Decker se vrátil z mola ve chvíli, kdy Sam s ostatními dorazila k posezení na verandě. Zrovna přičinlivě rozestavoval láhve piva a plechovky s nealko. Sam obhlížela stůl, v duchu prováděla inventuru. Prostírala při čekání, než se uvaří brambory. Talíře a ubrousky, vidličky, nože a lžíce, a všechna možná dochucovadla, která mohla přijít k chuti. Taky tu byla zelenina, kterou nakrájela Jo, a omáčka, kterou pro ně připravila Alex, dvě velké mísy bramborových lupínků, jedny grilované a druhé se zakysanou smetanou a cibulí. A nyní přibyla ohromná mísa bramborového salátu, kterou přinesl Bricker.

“Vemte místo, lidičky,” zvesela zavelela Alex, když na stůl postavila ještě velikánský tác plný cheesburgerů, klobásek a steaků.

Sam se začala šourat vpřed, tak trochu ji zdržoval Mortimer, který se pohyboval hlemýždím tempem. Když konečně dorazili ke stolu, zbývala už jen dvě volná místa a jako na potvoru vedle sebe. Podařilo se jí neušklíbnout, že bude muset sedět vedle toho diktátora, který jí sice zdvořile přidržel židli, aby mohla usednout, jenomže ona by mnohem raději seděla od něho dál, jako třeba na druhém konci stolu.

Rozhodnutá ho prostě ignorovat se posadila, zrovna když začalo kolovat jídlo. Bohužel, ignorování bylo zhola nemožné. Ten chlap se zřejmě rozhodl, že se o ni bude starat, jako by byla churavé ptáče se zraněným křídlem.

Jídlo kolovalo ve směru hodinových ručiček, a protože jí Mortimer seděl po pravici, každou mísu dostal první. Pokaždé když k němu připutovala další, nandal jídlo na svůj talíř a potom na její, a hned nato ji předal rovnou Brickerovi, který vedle ní seděl z druhé strany. Dokonce se jí ani nezeptal, jestli vůbec chce, co servíroval. Když vyfasoval bramborový salát, nandal jí dvě plné naběračky, ze kterých na talíři vznikla malá hora kyprého jídla. Nezůstala sama. Brzy k ní přibyly dvě velké porce bramborových lupínků, nejprve grilované a pak i ty se smetanou a cibulí. Zelenina na sebe nenechala dlouho čekat a Sam se konečně otřepala z šoku, který jí přivodilo jeho troufalé chování.

“O brokolici vážně nestojím. Obsloužím se sama, děkuji.”

“Zelenina je pro vás dobrá,” prohlásil Mortimer a přidal jí na talíř další zelenou růžičku, za kterou následoval květák, celer a několik mrkviček, teprve potom předal zeleninovou mísu Brickerovi.

Jakýsi bublavý zvuk přitáhl její pohled k Alex. Sestřička se zoufale snažila potlačit výbuch smíchu. Očividně jeho drzé chování shledávala zábavným. Sam nikoli.

“Co byste ráda?”

Sam zamrkala a koukla na podnos s masem, který teď třímal Mortimer. Když nic jiného, hodlá brát moje přání v potaz aspoň v tomto, pomyslela si s povzdechem.

“Chtěla bych cheesburger,” požádala odměřeně.

Mortimer kývnul a položil jí na talíř cheesburger, načež se zvednutou vidličkou zaváhal a nabodl také kousek steaku.

“Tohle nechci,” vyhrkla a zvedla ruce, aby mu zabránila položit jí ho na už nyní přeplněný talíř.

“Jste strašně bledá. Potřebujete červené maso,” prohlásil rázným tónem.

“Jenomže tohle všechno nesním ani omylem,” zaprotestovala, když steak přistál na bramborové hoře.

“Jste hrozně hubená. Jezte.” Podal podnos Brickerovi bez dalšího komentáře a obrátil pozornost k vlastnímu talíři.

Sam nevěřícně zírala, jak nevzrušeně pokračuje v jídle. Nemohla uvěřit neskonalé drzosti tohohle mužského. Komanduje ji, rozhoduje, co má a co nemá jíst, a pak ji ignoruje, přitom na začátku ona hodlala ignorovat jeho. Večer se nějak převrátil vzhůru nohama a Sam neměla ponětí jak či proč.

Kroutila hlavou a mrkla na Alex a potom na Jo. Zamračila se, když uviděla, že místo, aby je uráželo, jak se s ní tady zachází, obě sestry to zdá se obveselovalo. S chutí by je propleskla. Žádné by se nelíbilo, kdyby se s ní jednalo jako s dítětem.

“To je v pořádku.”

Sam tázavě pohlédla na Brickera.

“Jenom se vám snaží pomoct,” řekl, ačkoli měla zvláštní pocit, že neviděla, že by pohnul rty. Zakabonila se, když si to uvědomila a pokoušela se tomu přijít na kloub, ale bylo to strašně zvláštní… ta myšlenka byla kluzká jako ryba, proklouzávala jí mezi prsty, nemohla ji zachytit, unikla dřív, než to stihla pořádně pochopit.

“Nezlobte se na něj.”

Ta slova rozptýlila starosti s pohybem jeho rtů a Sam teď na něj zírala mlčky.

“Prostě se uvolněte a bavte se.”

Uvolnit se a bavit se, pomyslela si zvolna. Ano, to dávalo smysl. Koneckonců je na dovolené. Měla bych se uvolnit a bavit, řekla si v duchu. Cítila, jak se z ní napětí vytrácí, pokojně se usmála a zaměřila se na jídlo na svém talíři.

Nejprve jedli v tichosti, všichni se soustředili na krmi.

“Tohle je dobré,” řekl najednou Bricker, zrovna si bral druhý kousek steaku z talíře. “Do čeho steaky nakládáte?”

“To je Alexina speciální marináda,” oznámila Jo s hrdým úsměvem. “Neprozradí vám, co tam dává, tak se ptaním ani nenamáhejte.”

“Je to opravdu dobré,” pochválil ji znovu a Alex zrůžověla radostí. “Omáčka jakbysmet. Co je—?”

“To je také Alexin recept,” sdělila mu Sam. “A znovu, vůbec se nenamáhejte ptát na ingredience. Hlídá si své recepty, jako lakomec hamouní peníze.”

“Musí. Je to její živobytí,” řekla Jo na obranu Alex a hned jim pyšně sdělila: “Alex je majitelkou a šéfkuchařem La Bonne Vie, jedné z Torontských premier cordon bleu restaurací. Normálně by každé jídlo, které uvařila, stálo hrůzu peněz, tak si dejte chutnat.”

Kolkolem se ozývalo obdivné mumlání a bylo složeno několik komplimentů jejímu kuchařskému umění, ale Sam nemohla nepostřehnout, že pouze Bricker s Mortimerem doopravdy jedí. Decker Pimms povětšinou jenom honil jídlo po talíři. Přesto se nebylo potřeba obávat, že zbude. Justin Bricker a Garrett Mortimer toho snědli za čtyři chlapy. Přistihla Deckera s Brickerem, jak si vyměňují významný úsměv, když pozorovali, jak se Mortimer cpe, ale nepochopila, co to mělo znamenat, protože Bricker se ládoval zrovna tak.

“Co děláte vy, Sam?” zeptal se najednou Decker. Jeho tón zněl zaujatě, ale nemohla si nevšimnout, že při té otázce nespouštěl oči z Mortimera.

“Jsem junior právník v jedné firmě v Torontu.”

Zjevně přesvědčená, že odpověď Sam byla příliš skromná, Alex ještě doplnila: “Pracuje pro Babcock, Hillier & Bundy.”

Rozhostilo se ticho, muži si vyměňovali tázavé pohledy. Bylo jasné, že žádný z nich o té firmě nikdy v životě neslyšel, ale na druhou stranu, proč by měl? Pokud nemají problémy se zákonem a nejsou ani sami právníci, nebudou ji znát. Alex se rozhodla to napravit: “Babcock, Hillier & Bundy jsou jednou z nejprestižnějších firem v Kanadě. Právníci z celé země by zabíjeli, jen aby pro ně směli pracovat, a ji zlanařili rovnou z vysoké. Byl to husarský kousek.”

“Zas tak o moc nejde,” skromně namítla Sam, když k ní všichni muži obrátili zaujaté pohledy. “Jsem víceméně koncipient. Dělám rešerše a sháním informace a vyřizuji pochůzky, prostě holka pro všechno—”

“Pro Babcocka, špičkový kádr,” skočila jí Alex energicky do řeči, a hned nato je informovala, že: “Má zaděláno na senior partnerství.”

“Doufejme,” trvala na svém Sam, celá v rozpacích.

“Jeho předešlým asistentem byl Bundy,” zdůraznila umanutě Alex. “A teď je z něho řádný partner.”

“Ano, ale—” Sam se kousla do jazyku, věděla, že o tomhle nemá smysl diskutovat. Alex byla přesvědčená, že je brilantní a někam to dotáhne, a byla na ni natolik hrdá, aby se tím chvástala. Existoval pouze jediný způsob, jak jí zavřít klapačku. Změnit téma.

Sam si zrovna lámala hlavu, jak na to, když vtom jí pomohl Bricker otázkou adresovanou Jo: “A co děláte vy?”

“Oh.” Jo se hořce usmála. “Já jsem rodinné zklamání. Pracuji v baru.”

Sam se zamračila, jak sama sebe shazuje, a zvedla hlas. “Vydělává si na studie na vysoké, obor mořská biologie. Navíc byla právě povýšena na manažera baru, takže ani ona není žádná nula.”

“Není to nic světoborného,” trvala na svém Jo. “Je to malý bar, díra ve zdi, jak se říká, fakt. Mám pod sebou jenom asi tucet lidí.”

Sam měla sto chutí se s ní o to pohádat, ale dobře viděla, jak ji pozornost přivádí do rozpaků. Jenomže Alex si toho zřejmě nevšimla a už otevírala pusu, nepochybně jim mínila sdělit, že Jo je příliš sebekritická, ale ta se mužů pohotově zeptala: “Co děláte vy, pánové?”

Načež se rozhostilo ticho, bezmála elektrizující, oslovení si vyměňovali pohledy. Byl to Bricker, kdo nakonec vyhrkl: “Jsme v rockové kapele.”

Sam cítila, jak jí překvapením klesla čelist, a ostře se podívala na Mortimera, kterému vyklouzla vidlička z prstů a zazvonila o kraj talíře. Jestli ona koukala s pusou pootevřenou, on na kamaráda doslova civěl s pusou dokořán. A Decker také, jak si všimla, mimoděk povytáhla obočí.

Bricker si toho povšiml zrovna tak, odkašlal si a omluvně vysvětlil: “Tohle jsem neměl říkat. Tento týden jsme chtěli zůstat inkognito. Však víte. Vyhýbat se fandům, šíleným fanynkám a pros— jaúú!” Jeho slova skončila vylekaným zavřeštěním, jelikož Mortimer zničehonic vstal a za límec ho vytáhl ze židle.

“Ehm…” Decker přesunul pohled z žen k Mortimerovi, který hnal Brickera přes verandu. Odložil ubrousek na stůl a zvedl se. “Za moment jsme zpátky, dámy. Prosím, nenechte se rušit, dobrou chuť.”

“Well,” zamumlala Alex, zatímco pozorovaly, jak na protějším konci verandy dali muži hlavy dohromady a začali mluvit tlumeným hlasem. “Myslím, že Bricker se nám prostě pokouší tlouct klíny do hlavy.”

“Obávám se, že budu muset souhlasit,” zklamaně vzdychla Jo. “V práci jsem už slyšela moře kluků vykládat pohádky, jen aby sbalili holku, a jsem v rokenrolové kapele, je každopádně žvást.”

Sam se kousla do rtu, aby nevyprskla smíchy, když zaregistrovala skleslý výraz Jo. Neušlo jí, jak se sestřička a Bricker u brambor skamarádili. Jo byla zjevně zklamaná, že se z něj vyklubal další pohádkář na lovu.

“Mohl aspoň přijít s něčím trochu věrohodnějším,” znechuceně odtušila Alex, zrak upřený na hlouček mužů. “Chci říci, rokenrolová kapela? Tomu máme jako věřit?”

“Co to do pekla žvaníš?” zavrčel Mortimer, sotva Brickera dovlekl na konec verandy.

“Co?” kulil oči Bricker. “Já jenom—”

“Rokenrolová kapela?” dál vrčel Mortimer. “Prokristapána! Copak jsi zešílel? Proč jsi jim neřekl, že seš Santa Claus?”

“Ne, počkat, poslouchej,” začal Bricker, ale v té chvíli se k nim připojil Decker a nebyl o nic nadšenější, než Mortimer.

“Obávám se, že musím souhlasit s Mortimerem,” suše konstatoval Decker. “Bylo to jedním slovem nemoudré.”

“Ne, to ne,” namítl rychle Bricker. “Kočky tyhle věci žerou.”

“Hlupačky dost naivní, aby tomu uvěřily, snad,” vyštěkl Mortimer. “Ale tyto ženy nejsou hloupé ani naivní. Tys nedával pozor? Sam je právník, pro smilování Boží! A Alex majitelka restaurace a Jo studuje mořskou biologii. Tohle nejsou pitomé holčiny, co naletí na kecy ve stylu já-jsem-rocková-hvězda.”

“Vážně se obávám, že má pravdu,” přitakal Decker, hledící ke stolu, který právě opustili. “Právě teď si myslí, že to byl žvást.”

“Fakt?” Bricker se zamračeně ohlédl ke stolu.

“Ano.” Decker se soustředil na ženy, očividně je četl. “Debatují, jestli jsi hňup pouze ty, nebo jsme všichni ostřílení lháři. Křiváci, kteří doufají, že si vrznou.”

“Panenko skákavá,” vydechl Bricker, ale hned vyčítavě pokračoval: “Well, nemyslely by si to, kdybyste vy dva nezareagovali, jako bych právě prohlásil, že jsme stoupenci Jacka Rozparovače. Kristova noho! Oba jste starší, než já. Za ta staletí jste museli lhát smrtelníkům bezpočtukrát, o všem možném. Čekal bych, že to zvládnete lépe.”

“Tys prohlásil, že jsme v rockové kapele,” důrazným hlasem připomněl Mortimer, jako by to samo o sobě vysvětlovalo jejich neschopnost dodat lži na věrohodnosti.

“Holkám se takové věci líbí,” trval na svém Bricker. “Přijde jim to vzrušující. A není to, jako bych řekl, že jsme členy Nickelback či co. Nemusíme být úspěšné rockové hvězdy. A,” dodal vážně, “ušetří nám to vymýšlení individuální lži pro každého z nás.”

Dal jim trochu času na strávení a pak navázal: “Ne, že by některý z vás něco řekl a sám se vytasil s nějakým nápadem.”

Uběhla další chvilka ticha a potom Mortimer neochotně připustil: “Vážně jsme si měli vymyslet nějakou krycí historku ještě dřív, než jsme se sem dneska večer vydali.”

“Ano,” zamumlal Decker, s povzdechem si rukou pročísl vlasy.

“Heleďte se,” spustil Bricker, pookřál, když viděl, že jeho argument má šanci na úspěch. “Mám víc zkušeností se ženami. Vím, co—” Rázem zmlkl, když ho ti dva starší nesmrtelní probodli ledovými pohledy. Oba byli mnohem starší, než on.

“Chtěl jsem říci, že mám nedávné zkušenosti se ženami,” rychle se opravil. “Vy dva jste se s nimi už dávno přestali obtěžovat. Zato já ještě pořád… ehm… žiju společensky.”

Mortimer s Deckerem se uvolnili.

Bricker s povzdechem pokračoval: “Můžeme jim povědět, že jsme kočovná kapela, předkapela pro větší a slavnější skupiny. Zrovna jsme dostali první smlouvu na vlastní nahrávku. Celé měsíce jsme strávili ve studiu, při nahrávání našeho prvního CD, a tady si dáváme voraz, než se zase vydáme na cestu.

“Ježíši,” vydechl Mortimer, zíral na něho, jako by nevěřil vlastním uším. “Jak často používáš tuhle báchorku?”

“Pořád,” přiznal nonšalantně. “A nikdy neselže. Dejte na mě.”

Mortimer zakroutil hlavou a tázavě pohlédl na Deckera.

Nesmrtelný zaváhal, ale pak se ušklíbl a pokrčil rameny. “Myslím, že by to mohlo fungovat.”

“Snad,” neochotně hlesl Mortimer.

“A ušetří nám to nutnost vymýšlet alternativní lži,” podotknul Decker. “Krom toho, nebudeme-li si za tím stát a odvoláme to, buďto jim budeme muset vymazat paměť nebo nás dál budou mít za bandu prolhaných ubožáků.”

“Ubožáků?” zopakoval Bricker, zděšeně pohlédl na příslušnice něžného pohlaví.

“Jestli jim bude dělat potíže tomu uvěřit, vždycky můžeme vklouznout do jejich myšlenek a trochu vypomoci,” navázal Decker, poznámku ignoroval, potom se podíval na Mortimera a nabídl: “Vezmu si Sam, protože ty nemůžeš.”

Mortimer přikývl, ale mračil se. Nyní už doopravdy nechtěl, aby se Decker hrabal Sam v hlavě. Jeho postoj k ní se pozvolna měnil, odkdy se dozvěděl, že tu nemotornost způsobuje ušní infekce. Čím více času s ní strávil, tím více si uvědomoval, že je to inteligentní, bystrá žena, a tím méně si všímal, že je tuze hubená a postrádá pořádná prsa a má pihy. Byla chytrá a zábavná a začínal ji mít trochu rád. Sice zatím nebyl připraven prohlásit ji s konečnou platností za svou životní družku, ale skýtala jisté možnosti, a dokud existovala možnost, že by přece jen mohla být souzena jemu, nelíbilo se mu, aby si s ní pohrával kdokoli jiný.

“Já si vezmu Jo.”

Jakási dychtivost v Brickerově hlase přiměla Mortimera obrátit k němu varovně přimhouřené oči. “Dokážeš ji přečíst?”

“Ano.”

“Tak si s ní nezahrávej, nepleť jí hlavu,” vyštěkl.

“Ale no tak, Mortimere. Je rozkošná. A myslím, že se jí líbím. Je—”

“Je to sestra Sam. Nedovolím ji rozrušovat, protože se chováš jako nadržený čokl.”

“Nadržený čokl?” zopakoval pobaveně a pak se zakřenil. “Takže jsi ochoten připustit, že Sam je tvoje životní družka?”

“To jsem neřekl,” odsekl. “Ale pokud se ukáže, že ano—”

“Dobrá, dobrá,” přerušil ho Bricker. “Nezneužiji situace.”

Mortimer na moment zaostřil na mladšího nesmrtelného a nakonec kývnul. “Domluveno.”

“Takže.” Bricker pohlédl na jednoho… a na druhého. “Jsme v rockové kapele?”

Decker se podíval na Mortimera. Když pokrčil rameny, Decker také pokrčil rameny a řekl: “Už to tak vypadá.”

“Bůh nám pomáhej,” zašeptal Mortimer a zamířil zpátky ke stolu.

5. KAPITOLA

“Takže vy nám tvrdíte, že skutečně jste v nějaké kapele?”

Sam tu otázku položila tónem, který nijak nezastíral, že ji nepřesvědčili. Pohledem přejela z Brickera k Mortimerovi. Z nějakého důvodu si byla jistá, že jí poví pravdu. Jenomže Mortimer se jejímu pohledu vyhýbal a pečlivě se soustředil na svůj burger.

“Ano, jsme,” ujistil ji Decker, čímž její zrak přilákal přes stůl k místu, kde seděl. Jakmile se na něho podívala, dodal: “Ačkoli nejsme nic moc.”

“Zatím,” vložil se do toho Bricker. “Právě jsme dostali první smlouvu na vlastní nahrávku a—”

“Jak se jmenuje?” podezíravě ho přerušila.

“Jmenuje?” zopakoval Bricker a jí neušlo leknutí, které mu přelétlo přes tvář.

“Vaše kapela,” doplnila suše.

Střelil pohledem po jednom i druhém spoluhráči, než vyhrkl: “Rozparovači.”

“Rozparovači?” zopakoval Decker, hlas mu podbarvilo cosi ne nepodobné zděšení.

Sam k němu obrátila pozorné oči, zjistila, že zlostně zírá na Brickera, ale pak trochu rozladěně potřásl hlavou a znovu se zadíval na ni. Odkašlal si a podařilo se mu přitakat: “Ano. Rozparovači.”

“Hádáme se kvůli názvu kapely,” suverénně vysypal z rukávu Bricker. “Musíme se rozhodnout do konce našeho pobytu tady. Na přetřes jich přišlo hned několik, ale mně se nejvíc líbí Rozparovači.”

“Rozparovači, huh?” Sam, stále na pochybách, se podívala na Alex a Jo. Obě hleděly na ni. Jasné jako facka. Coby právník v rodině má rozsouzení, zda tohle pravda je či není, ve své jurisdikci. Obrátila oči zpátky k mužům, tvářila se zadumaně a nakonec se zeptala: “Právě jste dostali první smlouvu na nahrávku?”

Všichni muzikanti popořadě kývli.

“Nemuseli jste si jméno zvolit ještě před jejím podpisem? Muselo být ve smlouvě uvedeno, ne?” Otázka z jejích úst vystřelila jako kulka určená Mortimerovi. Vytřeštil oči, pusa mu strnula uprostřed žvýknutí.

“Ve smlouvě je uveden pouze seznam našich jmen a za ním se píše, dále jen Kapela.” Bricker válel slova po jazyku, zdálo se, že sám sebe baví bravurním užíváním právního jazyka. “Je tam nějaký dodatek, že máme vybrat jméno, samozřejmě se souhlasem nahrávací společnosti. Proto jsme vlastně tady. Zrovna jsme strávili tři měsíce ve studiu při práci na prvním CD. Přijeli jsme si sem odfrknout a vykoumat, jaké chceme nové jméno, než vyrazíme na propagační turné.

“Nové jméno?” pohotově ho chytila za slovo. “Takže vaše kapela už nějaké jméno měla?”

“Jistěže ano,” ujistil ji. “Před tímto kontraktem jsme dělávali předkapelu slavnějším kapelám, kočovali jsme pod jménem Morty & Mupeti.”

Při této perle se Mortimer dusivě rozkašlal a Sam na něj pohlédla. Bušil se do hrudi, vykašlával kousek burgeru, který se zřejmě dostal do špatné dírky. Znepokojeně ho pozorovala, dokud nepřestal kašlat a z tváře se mu nezačala vytrácet zarudlost, a pak se zase obrátila k Brickerovi. “Kterým kapelám?”

“Aha, well, tedy… ehm…” přestal koktat a vystřihl kyselý úsměv. “Vsadím se, že jste dobrý právník.”

“Velmi dobrý,” souhlasila klidně. “A komplimenty ve vašem případě nepomohou.”

Bricker přikývl. “Do nynějška jsme většinou cestovali po Evropě, zahajovali jsme koncerty kapel jako Oasis a The Darkness.” Odmlčel se, usrkl piva, a jako blesk z čistého nebe prohlásil: “Mortimer je hlavní zpěvák.”

Sam koukla na zmíněného pěvce, jelikož se zčistajasna opět začal dusit.

“Dobře, to stačí,” vyštěkl Decker, vyklonil se a bouchl Mortimera do zad. “Je na čase s přesvědčováním pomoci.”

Když viděla, že Mortimer konečně dostal dolů kousek jídla, kterým se dusil, Sam obrátila oči k Deckerovi, čekala, co pěkného jim poví on.

“Jsme členy kapely. Není moc úspěšná,” dodal, a Bricker zasténal. “Kapela se jmenuje Rozparovači.” Při vyslovení názvu zkroutil rty a hodil pobaveným pohledem po Mortimerovi, načež i jeho dohnal k zasténání dodatkem: “Mortimer je hlavní zpěvák.”

Sam otevřela pusu, aby po něm střelila další ostrou otázkou, ale ta jí uvízla v krku, když se na ni Decker upřeně zadíval. Z nějakého důvodu najednou do sebe všechno perfektně věrohodně zapadalo. Přikývla a cítila, jak se celá uvolňuje a pohodlně opírá dozadu, tentokrát spokojená, že je to pravda. Večeří přece se členy kapely Rozparovači… dříve Morty & Mupeti. Není to pěkné?

“Dá si někdo dezert?” zeptala se Jo a Sam na ni pohlédla. Vesele se usmívala, očividně byla stejně spokojená jako sama Sam. “Alex přivezla pohádkový piškotový dort, tak nás napadlo, že bychom si ho mohli dát. Vážně se obávám, že bez proudu káva nebude, ale…” Pokrčila rameny.

“Piškotový dort zní skvěle i bez kávy,” ujistil ji Bricker a tak se usmála a vstala.

“Pomůžu ti,” řekla Sam, to už se zvedala, aby přiložila ruku k dílu, když Jo začala sbírat špinavé talíře.

V příští chvíli už bylo téma, čím si pánové vydělávají na chléb vezdejší, zcela zapomenuto a všichni vstávali, sbírali talíře a rozličné přísady, a nosili je dovnitř. Bez elektřiny nefungovalo čerpadlo, a tudíž nebyla voda, umývání nádobí tedy bylo pasé, tak z talířů jenom seškrabali nesnědené zbytky a naskládali je do dřezu. Vzhledem k tomu, že pomáhali všichni, stůl byl ve vteřině uklizen a piškotový dort a dezertní talířky vystřídaly předchozí nepořádek. Každý si vzal kousek sladkého pokušení, ale Sam si znovu všimla, že Decker moučník jenom rozmačkal a rozmazal po talíři.

“Tohle je fakt vynikající, Alex. Děkuji,” pochvaloval si Mortimer, když dojedl.

“Chtěl byste přidat?” zeptala se, ruměná radostí.

“Ano, prosím.”

“Jak tak koukám, vrátil se ti apetit,” významně odtušil Bricker a Sam zvědavě přejela pohledem z jednoho na druhého, se zájmem zaznamenala, že Mortimera ta poznámka asi naštvala.

“A kdepak tu kypí noční život?” zeptal se znenadání Decker a vyrušil ji tím se zadumání.

Ironicky se té otázce usmála. “Tady žádný není, vážně.”

Když se po téhle novině muži po sobě podívali a všem třem bylo zrovna na nose vidět rozčarování, dodala: “Chci říci, že noční život v zemi chat je naprosto jiný, než ve městě. Jste všichni z Toronta, viďte?”

“Pročpak si to myslíte?” se zájmem se otázal Decker.

Sam se nad otázkou zamyslela a potom přiznala: “Nevím jistě. Prostě vypadáte na velkoměstské typy. Však víte, všechno viděl, všude byl, koupil si tričko a DVD s filmem týdne.”

“Myslím, že to na nás do značné míry sedí,” suše konstatoval Decker a ostatní vážně přikývli.

“Předpokládám, že toho hodně uvidíte během turné s kapelou,” poznamenala Alex.

Kolem stolu nakrátko zavládlo ticho a potom Bricker oznámil: “Mortimer a já jsme z oblasti L.A.”

“L.A.?” podivila se Sam. Netipovala by je na lidi z L.A. Přinejmenším Mortimera ne.

“Jenom okolí L.A.,” upřesnil Mortimer, sotva ji to napadlo. Zjevně nechtěl být s tím městem spojován.

Bricker kývnul na souhlas a dodal: “Decker je z Anglie.”

“Z Anglie?” Jo udiveně pohlédla na zmíněného muže. “Nemáte přízvuk.”

“Přistěhoval jsem se před dlouhou dobou. Nyní jsem doma v Torontu,” řekl a ještě polohlasem dodal: “Ne, že bych býval doma často.”

“Ach, ano,” kývala Jo, až jí koňský ohon nadskakoval. “Předpokládám, že jste hodně na cestách.”

“Vraťme se k místnímu nočnímu životu,” řekl Mortimer, vyznělo to krapet příkře.

Vzpomněla si na jejich původní otázku a tak Sam rychle vysvětlila: “Moc toho tady není, normálně málo, o nedělní noci ještě méně.”

Zamračil se. “Žádné bary ani noční kluby?”

“Bar mají v Lakeside,” připomněla jí Jo.

“Lakeside?” zpozorněl Bricker.

“Malý hotel ve městě. Ačkoli, říkat tomu hotel je poněkud nadnesené,” poznamenala Sam, představila si zmíněný ošuntělý, malý dům. Věděla, že v horním patře jsou pokoje, ale spaní v nich by neriskovala. “V přízemí jakýsi bar je, ale nevím, že by bar jako takový býval v neděli v noci otevřený.”

“Vždycky jsou tu Andersonovi,” ozvala se Alex.

“Co je to?” zpozorněl Mortimer.

“Chatařský mejdanový Olymp,” suše odtušila Sam. “Na chatě Andersonových je vždycky nějaká párty, dokonce i o nedělích, pokud jsou tady.”

“Jsou,” oznámila Alex. “Viděla jsem Jacka na lodi, když jsem prve potápěla pivo a limonádu.”

“Pořádali by večírek, i když nejde proud?” zajímal se Bricker.

“Obzvlášť když nejde proud,” ubezpečila ho Sam a hned to objasnila: “Bez elektřiny, kterou svítíte, si nemůžete číst ani hrát karty, dokonce ani koukat na televizi.” Pokrčila rameny. “Není co dělat, leda posedávat u táboráku a chodit po návštěvách.”

“Kde je ta chata Andersonových?” zeptal se zvědavě Decker.

“Na druhém konci jezera.”

Mortimer pomalu kývnul. “Takže pojedeme po hlavní a…?”

“Autem jet nemůžete,” brzdila ho Sam.

“Nemůžete?” užasl Bricker.

“No…” zarazila se a nejistě se zamračila. “Nejspíš můžete, samozřejmě, ale tamtudy vás nenavedu. Byla jsem tam jedině lodí.”

Tázavě koukla na sestry, ale obě zavrtěly hlavou. Žádná jim neuměla popsat cestu po silnici.

“Ale lodí cestu znáte?” nedal pokoj Bricker.

“Ano.”

“Nemám loď,” polohlasem upozornil Decker.

“Děvčata mají,” zahlaholil Bricker. “Mohou nás svézt.”

O Sam se pokoušely mrákoty, jak troufale to bylo řečeno, když vtom Alex prohlásila: “Bude nám potěšením.”

Zírala na ni a tiše žasla. Z nich tří by takováhle drzost měla nejvíc nadzvednout právě Alex, jenže ta se usmívala a… Sam se zamračila, když spatřila její úsměv. Byl jaksi prázdný a nepřítomný, postrádal bystrost a inteligenci normální Alex. Vlastně vypadal spíš jako maska, než co jiného. Dostala strach, pohlédla na Jo. Vyměnily si ustarané zamračení a pak se Jo najednou odvrátila a podívala se na Brickera, a viditelně se uvolnila. Za moment už se i Sam uvolnila a uvelebila na židli, její zmatek se rozplynul.

“Všechno je v pořádku,” uslyšela říkat Deckera. “Všechno je fajn. Prostě se uvolni a hraj s sebou.”

Aspoň si myslela, že to řekl. Ačkoli pravdou bylo, že jí to znělo spíš v hlavě, než v uších. Přesto jí jeho slova připadala perfektně rozumná a úplně ucítila, jak ji předchozí obavy opouští.

“Himlhergot, Pimmsi! A ty taky, Brickere. Nechte toho, oba dva,” uslyšela vyštěknout Mortimera, ale nedokázala v sobě vykřesat jedinou jiskřičku zájmu, proč se vlastně vzteká. Jako by se vznášela uvnitř bubliny klidu a míru, kde nejsou žádné starosti. Nebyla dokonce ani zvědavá, když všichni jako jeden muž vstali a znovu odešli od stolu. Byla naprosto šťastná, že tam může jenom tak sedět a zírat do prázdna.

Mortimer je odvedl na konec verandy, otočil se tváří k nim a zasyčel: “Nechte toho!”

“Uklidni se, Mortimere, vždyť jim tím neubližujeme,” chlácholil ho Decker.

“Leda pendrek, do pekla,” zavrčel. “Jak by se vám líbilo, kdyby vás někdo připravil o svobodnou vůli?”

Decker tázavě vyklenul jedno obočí. “Udělali jsme to přece už tisíckrát, tisícům jiných smrtelníků, co spolu děláme. Proč je to tentokrát jiné?”

Mortimer otevřel pusu a hned zase sklapl, zaskřípal zuby. Na to neměl odpověď. Tohle opravdu dělávali, a nikdy dřív s tím problém neměl. Čtení a kontrola myšlenek smrtelníků byl prostě jen další nástroj, který občas používali při lovu psanců. Normálně mu to nevadilo, ale tentokrát… Přimhouřil oči, když uviděl, jak se Decker tváří a obořil se na něho: “Přebíráte nad nimi kontrolu schválně.”

“Nevím, o čem to mluvíš,” prohlásil s nevinnou tváří.

“K čertu, to určitě.” Mortimer unaveně vzdychl a projel si rukou vlasy. Byl si setsakra jistý, že se ho ten holomek pokouší vyprovokovat k přiznání, že Sam je jeho životní družka. Zatím na to nebyl připraven, ale stejně se mu nelíbilo, jak v jednom kuse se Sam manipuluje. “Prostě toho nech, okay?”

Decker se nad tím zamyslel. “Pokud je to tvé přání, už nebudu ovládat Sam.”

Mortimer prkenně kývnul.

“Znamená to snad, že nesmíme kontrolovat ani Alex a Jo?” optal se Bricker.

“Ne,” ihned vyhrkl Decker. “Znamená to, že – bude-li to nezbytné – budeme ovládat Alex a Jo. Avšak Sam přenecháme Mortimerovi, ať si s ní poradí, jak umí.”

“Jenomže on ji ovládat nedokáže,” upozornil Bricker. “Co když se kvůli něčemu naštve nebo zase začne klást příliš mnoho otázek?”

“Pak bude zajímavé sledovat, jak si s ní poradí, není-liž pravda,” odtušil Decker, zjevně se skvěle bavil, a obrátil se k návratu ke stolu.

Mortimer vypustil páru v táhlém povzdechu, a šel za ním. Z nějakého důvodu měl pocit, jako by celou situaci právě ještě zhoršil.”

“Myslím, že budeme muset vzít obě lodě.”

Alexina poznámka, když vkročili na molo, Sam zastavila. Rozhlédla se po dvou malých lodích po obou stranách mola. Na jedné zlatý motorový člun, na druhé hliníková rybářská loďka. Do žádné se šest lidí najednou nevešlo.

“Určitě se všichni vejdeme na jednu,” řekl Bricker přicházející k nim s chladicím boxem v ruce, k jehož nesení se dobrovolně přihlásil. Byl plný lahví piva, plechovek s limonádou a posledním zbytkem tajícího ledu, přesto ho nesl, jako by nic nevážil. Ten mužský byl silnější, než vypadal.

“Nás je šest a člun má jenom čtyři sedačky, loďka pět,” rekapitulovala Sam. “Tam i tam je jen jedna záchranná vesta na jedno sedadlo.” Nebylo by bezpečné, kdyby se jich všech šest vecpalo na jednu loď, třebas jen na takto krátkou vyjížďku. Bezpečnost především, vtloukali jim odmala do hlavy, když došlo na ježdění po vodě. S pohledem na Alex pokrčila rameny a řekla: “Tak se rozdělíme. Jsi kapitán jedné lodi a já si vezmu tu druhou.”

“Já mám Zlatušku!” vyhrkla okamžitě Alex a už lezla do motorového člunu. Jakmile se bezpečně nalodila, otočila se a vyplázla na Sam jazyk. “Heč, heč, kyš, kyš.”

“Ach jo, velmi dospělé.” zasmála se Sam, cestou na druhou stranu mola k čekající hliníkové rybářské loďce kroutila hlavou.

“Moment, půjdu první.” Kde se vzal, tu se vzal, Mortimer slézal do lodi před ní. Sotva došlápl na dno, obrátil se a se starostlivým výrazem ve tváři jí podal ruku.

Sam lozila do a z lodí celý život a skoro pomoc odmítla, ale věděla, že to dělá kvůli její neoddiskutovatelné neobratnosti, způsobené ušní infekcí. S vědomím, že by bylo pořádně ponižující odmítnout jeho pomoc a skončit v jezeře, si v duchu povzdechla a přijala ruku, kterou jí podával.

“Děkuji,” zamumlala, když dostoupla na lavici a pak na dno kovové loďky, ale nepustil ji, dokud nedošla dozadu a neusadila se na sedátku před přívěsným motorem.

Řekla si, že je to koneckonců jenom její vlastní vina, protože se nepostarala o problém s uchem, když měla, a dala se do otevírání víčka nádrže na motoru. Jakmile dokončila přípravu motoru, silou vůle si přikouzlila na rty úsměv, ze kterého pravděpodobně vyšel spíš škleb, a ohlédla, aby zjistila, kdo se k nim ještě přidal.

Odpověď zněla, nikdo. Molo bylo prázdné. Všichni ostatní následovali Alex na motorový člun. Chladicí box si vzali s sebou.

“Musí to být mým deodorantem,” otráveně brblala Sam, když se obracela nazpátky, aby nahodila motor, ale věděla, že to není pravda. Zlatuška byla prostě víc super. Vzala by si ji sama, kdyby jí Alex nevypálila rybník.

“Mám to udělat?” zeptal se s obavami Mortimer, když popadla startovací šňůru a vytáhla ji s nulovým efektem.

“Ne, díky, já…” Hlas jí odumřel, protože byl zčistajasna tam, odháněl ji z cesty, takže mohl zatáhnout za šňůru místo ní. Jasně, jemu nastartovala na první škubnutí. Zahřála jsem mu to, řekla si v duchu, zamumlala děkuji, stáhla sytič a ubrala plyn, zatímco se vracel ke středové lavičce.

Zavěšená na rukojeti kormidelní páky se naklonila na bok a rychle rozvázala zadní lano, kterým byli připoutáni k molu. Loď se ve vodě trochu moc divoce naklonila, protože Mortimer nelenil a vyskočil a hnal se na příď, postarat se o to lano.

Sam zavřela oči, pokoušela se o ni závrať, ale pak se donutila znovu je otevřít a podařil se jí poněkud mdlý úsměv, jelikož se Mortimer vydal zase zpátky na své místo, takže loď opět rozhoupal. Úsměv zjevně nebyl extra přesvědčivý, protože se už zase tvářil ustaraně.

“Je všechno v pořádku? Nemám řídit?”

“Ne,” okamžitě ho zarazila a poté se sladce optala: “Máte průkaz vůdce rekreačního plavidla?”

“Co že to?” Vypadal vyjeveně.

“Troufám si hádat, že to znamená ne,” odtušila se zlomyslnou radostí, načež ho informovala: “Potřebujete kapitánský průkaz, pokud chcete kormidlovat loď tady v Kanadě.”

“Panebože, dneska mají průkazy snad na všechno,” zašeptal a kroutil nad tím hlavou.

Sam se pousmála. “Jestli chcete záchrannou vestu, pod lavičkou máte hned dvě.”

Mortimer se podíval dolů na zářivě oranžové záchranné vesty, jaké bývají na každé palubě. Ale zavrtěl hlavou. “Ne, díky. Věřím vám, kapitáne.”

Pokrčila rameny. Sama je nerada nosila.

“Uvidíme se později, lidi! Mnohem později,” hecovala je Alex.

Sam se otočila právě včas, aby zahlédla, jak přidala Zlatušce plyn a vystřelila od mola. Přimhouřila oči, přijala výzvu a přidala plyn motoru aluminiové lodičky, takže i ona vzápětí vystřelila kupředu.

“Pardon!” vykřikla a hned plyn zase ubrala, když Mortimer, který to nečekal, sjel ze sedačky a skončil na zadku na dně lodi.

“Na mě se vykašli,” zaječel, to už se soukal zpátky na lavici. “Tohle byla výzva. Poznám výzvu, když ji slyším.”

Sam se toužebně zahleděla za zrychlujícím člunem, ale zavrtěla hlavou. “Tento motor je silný, ale ne tak silný, jako Zlatuščin.”

“Možná,” souhlasil. “jenže my zase nemáme na palubě čtyři lidi a těžký chladicí box.”

Ústa se jí roztáhla od ucha k uchu, přikývla. “Drž se!” Poslední varování a už zase letěli kupředu jako raketa. Jela na plný plyn a podařilo se jí dohnat druhou loď zhruba v polovině cesty po jezeře k Andersonovým. Spolu s Mortimerem vesele zamávala pasažérům člunu, když se řítili okolo nich. Přes řev motoru neslyšeli pískot ani arogantní výkřiky, ale výrazy a gesta byly dostatečně výmluvné. Sam a Mortimer se na sebe triumfálně zakřenili, když se ujali vedení, a dál zvyšovali náskok před motorovým člunem. Rybářská loďka normálně možná nebyla stejně rychlá, a rozhodně nebyla stejně pěkná, ale vyhrála nám závod, pomyslela si s láskou Sam, a málem starou loď pohladila.

“Je tady místo jenom pro jednu loď,” podotkl Mortimer, znepokojeným pohledem si měřil devadesát stop dlouhé molo ve tvaru L a lodě, které se bok po boku pohupovaly okolo něj, když ubrala plyn.

“Alex může přivázat Zlatušku k nám,” lhostejně konstatovala Sam, zatímco je zkušeně vedla k poslednímu prázdnému místu. Tady to bylo docela běžné. Tak za hodinu bude mnohem víc lodí přivázáno k ostatním, a některé na sobě budou mít hrozen tří nebo i čtyř dalších.

Mortimer natáhl ruku, připraven zabránit nárazu do mola, a kroutil hlavou, jak se kolem sebe rozhlížel. “Tohle je tedy fakt obrovské molo.”

Sam se zachechtala jeho úžasu. Ono to bylo obrovské molo, pětkrát větší, než druhé největší molo na jezeře, ale rostlo pomalu, postupně. Jack Anderson přidával deset stop každých pár let, jak se jeho večírky rozrůstaly.

“Kolik lidí na tyhle akce vlastně chodí?” zeptal se Mortimer, pohledem užasle brouzdal po spoustě těl, která se procházela kolem ohromného ohně, planoucího na břehu. Sam zatím vypnula motor a posledních pár stop k doku dojeli setrvačností.

“Víceméně každý na jezeře a i od sousedních jezer sem někteří čas od času zajdou,” řekla, při tom se vykláněla do boku, aby se chytila mola, stejně jako on. “Jack večírky veřejně zpřístupnil. Tak si aspoň nikdo nestěžuje na hluk.”

“Mně to tu hlučné nepřipadá.”

“Nejde proud,” připomněla mu. “Za normálních okolností bychom slyšeli muziku až z chaty. Takto jim nezbývá, než brnkat na kytary nebo pouštět rádia na baterie, a ta nebudou hrát stejně hlasitě.”

Mortimer přikývl a oba zmlkli, přivazovali loď k doku. Když byli hotoví, pomohl Sam nahoru. Zastavili se a sledovali, jak se blíží Zlatuška.

“Dobrá, dobrá, spusť a omlať mi to o hlavu! Porazili jste nás,” zvolala Alex, zatímco Zlatuška splývala vedle rybářské loďky, a Decker s Brickerem připevňovali o fous větší loď k menší kolegyni.

“Copak bych já něco takového udělala?” zakřenila se Sam.

Alex si odfrkla. Opustila kormidlo a šla za ostatními, kteří teď lezli z jedné lodi do druhé a dál nahoru na molo.

“Ježíši. Tohle že je nedělní noc v chatové zemi?” odtušil Bricker, s úžasem se rozhlížel po tančících a rozesmátých lidech na pobřeží, sotva stanul na molu, s chlaďákem v ruce.

“Jsou-li tady na chatě, mají dovolenou,” pobaveně poukázala Sam. “Každá noc je páteční noc, o prázdninách.”

“A já prosťáček si myslel, že chataření je o klidu a tichu a rozjímání a poslouchání cvrčků, jak v noci fidlají na housličky,” odtušil ironicky.

“Máš se ještě moc co učit, hochu,” popíchla ho Alex, když vykročili přes molo.

Samotný Jack Anderson je zahlédl, jak se blíží, a počkal na ně u paty mola. Býval dobrým přítelem a kamarádem rybářem jejich táty, a teď Sam i obě její sestry pevně objal na přivítanou, než se obrátil k mužům, aby se navzájem představili. Taktak je stihl ujistit, že jsou všichni vítaní, a už přistávala další loď. Ještě je vybídl, ať se dobře baví, a rozběhl se po mole, aby nově příchozí navedl a nechal přivázat k vlastní lodi.

“Pojďme,” řekla Sam a odvedla skupinu na relativně volné místo kolem padlého kmene poblíž stromů na tomto okraji společenského mumraje. “Tady to vypadá celkem dobře. Brickere, polož chlaďák vedle kmene. Někdo si na něj může sednout, bude-li chtít.”

Pozorovala ho, jak box pokládá, a zamračila. Nejenže pod tou tíhou nezakolísal, ale zdálo se, že ani nenapjal svaly. Něčí dotek na paži ji vyrušil ze zamyšlení. Otočila se a na rtech jí vykvetl úsměv, když poznala Margo a Johna Hemmingovy, kteří měli chatu ob jedno. A ti byli jen první v řadě. Tady znal vlastně každý každého, a protože přijely na chatu letos poprvé, byly se sestrami vítány jako dávno ztracení příbuzní. Navíc byli všichni zvědaví na trojici mužských, které si přivezly s sebou.

Sam tušila, že je to na pány tvorstva trošku moc kách. Nedlouho poté, co Bricker postavil chlaďák na zem, si udělali poradu a potom se Decker s Brickerem vmísili do davu. Zato Mortimer statečně setrval. Zůstal se Sam a jejími sestrami, seznámil se s každým, kdo přišel na kus řeči, usmíval se a povídal a dokazoval, že umí být neobyčejně okouzlující. Nesmírně vtipný mužský, to se musí nechat, dokázal každého rozesmát pouhou poznámkou a krásně to zvládal. Přesto se ulevilo dokonce i Sam, když všichni konečně odpluli, míněno obrazně, potkávat a zdravit další známé, a oni osaměli, mohli se uvolnit a bavit jenom spolu.

“Tady všichni drží pospolu, táhnou za jeden provaz, viď?” poznamenal Mortimer, když šel za ní ke kládě vedle jejich chladicího boxu, jako by ho to překvapilo.

Sam přikývla a usadila se na kmen padlého stromu, s vysvětlením počkala, až se posadil vedle ní. “Tak nějak musí, jinak to vlastně ani nejde. To není jako ve městě, kde je policie, hasiči, záchranka a taky potraviny blízko a po ruce. Tady dávají všichni pozor na všechny.”

“Mimochodem, prošel’s testem,” oznámila Alex, když se svezla na kmen vedle Sam z druhé strany.

“Jakým testem?” užasl Mortimer.

“Průzkumným testem ostatních chatařů,” objasnila se smíchem Jo, která si k sednutí zabrala chlaďák. “Proč myslíš, že nás obléhali takovou dobu?”

“Protože jste tři mladé ženy, okouzlující jakož i přitažlivé, ale byly jste tak pohlcené svou kariérou, že jste sem nejezdily tak často jako kdysi a vaše přítomnost tu byla postrádána,” odpověděl s jistotou, která je odzbrojila a nakrátko připravila o řeč.

Byla to Jo, kdo nakonec prolomil mlčení slovy: “Jo, no, možná, ale stejně si tě proklepli.”

“Tos už říkala,” zamumlal pobaveně. “Také jsi říkala, že jsem prošel.”

“Ano, prošel,” ujistila ho Sam.

“Jak to můžete vědět?”

“Protože všichni dávali palec nahoru, za tvými zády,” sdělila mu Alex suchým tónem.

Když obrátil tázavý pohled k Sam, vážně přikývla. “Nepříliš rafinované, snad, zato osvědčené.”

“Hmm,” zahučel Mortimer, ale mračil se, jako by mu představa veřejné prověrky dvakrát nevoněla.

Jo se zasmála jeho výrazu a upozornila: “Tohle je dobrá zpráva, Mortimere. Chataři umí pěkně zkomplikovat život lidem, kteří se jim nelíbí.”

“Budu muset varovat Deckera,” zabručel.

“Později,” navrhla se smíchem Jo. “Do té doby, jestli půjdu a přivleču sem Bobbyho i s kytarou, zazpíváš nám?”

Sam se znepokojeně zamračila a začala plácat Mortimera do zad, protože se skoro zalkl douškem piva, který zrovna polykal.

Všechny mlčely, dokud lapal po dechu, ale sotva se vzpamatoval, Jo vyhrkla: “Bylo to ano nebo ne?”

“Bože, dej mu pokoj, Jo,” okřikla ji Sam. “Vydělává si tím na živobytí. Těžko to bude chtít provozovat o dovolené.”

“Jasně,” nešťastně hlesla Jo a pak našpulila rty a zeptala se ho: “A co rád děláš, když neděláš?”

Mortimer na moment zaváhal a nakonec přiznal: “Já ti ani nevím. Málokdy nedělám.”

“Aha.” Vědoucně přikývla. “Workoholik jako naše Sam.”

Otevřel pusu, jako by chtěl protestovat, ale zarazil se. Zničehonic se totiž před nimi objevil Bricker.

“Našli jsme někoho, o kom si Decker myslí, že by ses s ním měl seznámit,” prohlásil s vážným výrazem ve tváři.

Mortimer zvedl obočí, ale omluvil se, vstal a následoval ho lidským hemžením.

Sledovala, jak ti dva mizí v davu, takže Sam ani nezaregistrovala, jak si Jo přesedla a zabrala volné místo, které Mortimer opustil, dokud ji nešťouchla ramenem do ramene a neřekla škádlivým, zpěvavým hlasem: “Myslím, že se mu líbíš.”

Sam na ni překvapeně pohlédla. “Komu?”

“Mortimerovi,” suše řekla Alex, z druhé strany. “Komu jinému? Mužskému, co se od tebe nehnul na krok, odkdy jsme sem přijely.”

Sam cítila, jak jí začínají hořet tváře, ale pokrčila rameny. “Nejsem k mání, vřelé díky.”

“Proč ne? Seš volná a momentálně nezadaná.”

Sam ohrnula nos nad tím momentálně. Až do jisté chvíle před zhruba šesti měsíci byla zasnoubená se svou středoškolskou láskou, Tomem Grangerem, ale o Vánocích zasnoubení skrečoval. Načasování ji nemělo překvapit. Nikdy nebyl zrovna citlivá duše. Načasování nebyla jediná věc, která ji na něm štvala. Přestože se zdál milý a ohleduplný, když spolu chodili na střední a na vysoké, situace se výrazně změnila, jakmile odpromovali a sestěhovali se.

Tom pracoval od-devíti-do-pěti jako právní koncipient, pro město, zatímco ona měla mnohem delší pracovní dobu, u firmy, přesto když přišla pozdě večer domů, našla ho sedět s nohama nahoře a čekat na večeři. Když se ho zeptala, proč nezačal chystat jídlo, pokaždé prohlásil, že neměl hlad, ale pak pokaždé náramně nadšeně snědl to její, když uvařila. Brzy jí došlo, že pravda je taková, že je zatraceně líný vařit a tak to nechává na ní.

Taky se zrovna nepřetrhl s úklidem. Není to potřeba, říkal vždycky, dům vypadá fajn. Když to téma nadnesla nebo si stěžovala, prohlásil, že má přísnější metr než on. Ale těžko mohla ignorovat, že sotva zavolala jeho máma a ohlásila, že přijede, ten laxní metr najednou skokově zpřísnil, až se shodoval s jejím, údajně přísnějším, a následovala šílená honička s cílem uklidit dům.

Tom nebyl ochoten dělat dokonce ani mužskou práci kolem domu. Sam byla tím, kdo na podzim trávil své vzácné volno lezením po žebříku a čištěním okapů. Když praskla trubka a voda jim zaplavila sklep, ona byla tím, kdo musel zavolat instalatéry a na město, aby se o to postarali, a když došlo na izolování podkroví staršího domu, který si společně koupili—

Sam své myšlenky rázně utnula. Stačilo na tyhle věci pomyslet a znovu se rozčílila. Případ od případu to víc a víc zůstávalo na ní samotné, jako by vůbec nebyli pár, ale jako by to byl jenom její dům, její zodpovědnost, a on v něm byl jenom na návštěvě a nemusel pomáhat ani převzít část povinností. Cítila se osamělá, nemilovaná a zneužívaná.

Ba co hůř, zatímco se mohla v práci strhat a navíc dělala všechno kolem domu, on běhal okolo a fňukal, že není šťastný, ona že prý moc pracuje, a on že nenávidí jejich dům se všemi jeho nároky, které darmo žerou čas, a tak dál.

“Už je to víc, než šest měsíců, Sam,” něžným tónem poznamenala Jo a vyrušila ji tím ze stresujících vzpomínek.

“Moje řeč.” Alex do ní šťouchla z druhé strany. “Co máš v plánu? Zříci se mužů a vstoupit do kláštera?”

“Možná,” pípla Sam, pomyslela si, že ten nápad není zas tak od věci. Ruku na srdce, muži dokážou být taková osina… Právníci, se kterými pracovala, byli zdá se jeden jako druhý sobečtí, chamtiví, nároční bastardi. Ne nepodobní Tomovi.

“Tom byl hňup,” vyhrkla Alex. “Nedovol, aby ti zprotivil mužské obecně.”

“Já myslela, že ho náš ráda,” namítla překvapeně.

Alex udělala obličej. “Ze začátku byl v pohodě, ale ke konci jsem měla sto chutí zardousit ho vlastníma rukama.”

Sam klesla čelist. “Vážně? Nikdy’s nic neřekla.”

“Jak bych mohla?” zeptala se bezmocně. “Byla jsi s ním už celou věčnost. Všichni počítali s tím, že vy dva se vezmete. Chci říci, mluvili jste o svatbě po promoci, ale potom jsi dostala tu práci a měla tolik práce, a odložila to a jenom jste se sestěhovali…” Pokrčila rameny a potřásla hlavou. “Nemohla jsem ti přidělávat starosti vykládáním, že podle mého máš na víc. Ale nepřestávala jsem doufat a modlit se, aby ses dovtípila, jaký sobecký blbeček to je.”

“Sobecký blbeček?” zopakovala Sam s líným úsměvem.

“Rozhodně,” prohlásila kategoricky. “Pekelně záviděl, když tě oslovili Babcock, Hillier & Bundy. Všichni ostatní měli radost a on prohlašoval, že ji má taky, ale na jeho tváři bylo vidět rozhořčení a hořkost, žes to byla ty a ne on. Trápilo ho to, a tak se rozhodl postarat, aby ses trápila taky.”

“Vážně?” skoro dychtivě vyhrkla Sam. Užírala se zkrachovalým vztahem od chvíle, kdy skončil. Přestože byla rozzlobená a roztrpčená Tomovým chováním, jeho urážky na konto její přitažlivosti a ženskosti z konce jejich poměru, stejně trefily do černého a zanechaly jizvy. Její logická mysl dospěla k závěru, že kdyby ji dost miloval a shledával dostatečně přitažlivou a chtěl si ji udržet, určitě by se snažil trochu víc. Určitě by pomáhal. Logickým řešením bylo, že jí něco chybí a nestála mu za námahu, díky které by si ji udržel. Skutečně nebyla dost ženská, jak prohlašoval.

“Nemyslím, že Mortimer je stejný případ jako Tom,” zčistajasna dodala Alex.

Sam ztuhla. Nebyla připravená na další vztah. Nechtěla znovu poslouchat, že není dost dobrá nebo že toho nedává dost, nebo nejistá a ubohá, když se snažila svého druha přimět, aby s něčím pomohl. Potřebovala čas na lízání ran a vzkříšení sebeúcty, protože – smutné, leč pravda – dovolila Tomovi, aby ji o ni připravil. Ji, která bývala špička své třídy na střední a na vysoké studovala na červený diplom. Ji, která si nadělala na zadku mozoly a získala právnický titul a dostala prestižní, velmi žádanou práci… Dosáhla toho všeho sama, a přesto ji osm měsíců života s Tomem připravilo o pocit úspěšnosti, o sebedůvěru a zanechalo v ní pocit, že je nepřitažlivý, zbytečný dříč.

Sama nevěděla, jak k tomu došlo. Nemohla říci, že jednoho krásného dne přišel a sebral jí to. Šlo o postupný proces. Konflikt za konfliktem, zklamání za zklamáním. Jedna donekonečna omílaná urážka za druhou a ejhle, máme tu song – blues Nejsi dost dobrá.

“A Mortimer je roztomilý,” vytrhla ji ze zamyšlení Jo. Sam stiskla rty.

“To byl Tom taky,” suše konstatovala a ucítila, jak na ni sestry zírají, najednou zmlkly. Po chvilce obě obrátily pozornost k lidem okolo a pozorovaly pro změnu je. Sam si dlouze, táhle oddechla, že to téma nechaly plavat. Byla za to vděčná. Momentálně je mi lépe samotné, pomyslela si odhodlaně. Soustředí se na svou kariéru, bude šplhat po žebříčku úspěchu a možná si zajde zatančit do klubu, jednou za čas, se sestrami nebo přáteli, aby trochu vypustila páru.

“Kam to jdeme?” zeptal se Mortimer, když ho Bricker vedl po písku pořád dál od dovádějících lidiček, až na pěšinu mezi stromy.

“Decker našel někoho se stopami kousnutí,” informoval ho Bricker přes rameno. “Aspoň si myslíme, že to jsou stopy kousnutí, ale potřebujeme baterku, abychom si na ně posvítili. Pověděl jsem mu, že máš kapesní. Máš ji, viď?”

“Ano, samozřejmě.” Mortimer sáhl do kapsy pro malou, propisce podobnou baterku, kterou nosil pořád u sebe. Za ta léta se mu hodila už nesčetněkrát a často mu nešlo na rozum, že se žádný jiný vykonavatel nenamáhal jednu si pořídit. Možná ji dám Brickerovi k Vánocům, pomyslel si nepřítomně, když ho následoval na malou paseku, kde čekal Decker s nějakou mladou blond ženou, která nevypadala na víc, než na osmnáct. Nešlo přehlédnout, že je momentálně pod kontrolou, poslušně stála, tvář prázdnou.

“Přečetli jsme jí myšlenky, ale samozřejmě je vymazal,” oznámil Decker, když se Mortimer před blondýnkou zastavil, rozsvítil baterku a rychle jí přejížděl světlem po krku, až narazilo na stopy kousnutí.

“Samozřejmě,” zopakoval nepřítomně, chvíli si stopy prohlížel, než odtušil: “Jsou čerstvé.”

“Jak čerstvé?” zpozorněl Decker, vmáčkl se vedle něj, hodlal se na malé ranky ve světle z baterky podívat osobně.

“Staré jen několik minut,” řekl suše Mortimer. “Náš psanec je na párty, nebo byl.”

Decker se zamračil. “Mohl se nakrmit a zmizet.”

“Bude jedna stačit?” ozval se Bricker, čímž si vysloužil jejich tázavý pohled. “Chci říci, je jediná, koho jsme našli se stopami kousnutí. Bude mu to stačit?” Přesunul zrak k dívčině tváři. “Nevypadá extra bledá. Myslíte, že si vzal dost od téhle jedné jediné, že toho nechá a hned odejde, nebo bychom ho mohli přistihnout in flagranti?”

Mortimer namířil malý paprsek světla z tužkové svítilny na dívčinu tvář, zaznamenal relativně zdravou barvu, než jí posvítil do očí, aby je vyšetřil. “Nevypadá, že by si vzal příliš, to ani omylem. Jestli se nepřikrmuje sáčkovanou krví, rozhodně jich bude muset sbalit víc, než jen tuhle jednu, pokud to už to neudělal.”

Všichni se obrátili a pohlédli ke světlu a smíchu.

“Jsou jako ovce na pastvě a mezi sebou mají vlka,” zašeptal Bricker.

6. KAPITOLA

“Zajímalo by mě, co hledají.”

Sam zmateně pohlédla na Jo, když tu poznámku zamumlala. “Kdo?”

“Bricker s Deckerem,” vysvětlila Jo. “Každého prohlíží, skoro jako by někoho hledali.”

“Jo, snadnou kořist.”

Jo se na ni zaškaredila. “Ty seš takový cynik. Nemyslím si, že jsou takoví.”

“Že by?” pochybovačně odtušila Sam a Jo se otočila, s podrážděným výrazem v obličeji se vrátila k pozorování davu.

“Mohla bys ho prostě použít,” zničehonic vyhrkla Alex.

Sam k ní obrátila nic nechápající tvář. “Koho?”

“Mortimera.”

“Měla bych ho použít?” žasla.

“Nemyslím použít použít ho,” řekla rychle Alex. “Myslím jenom…”

“Myslím, že myslí prostě se s ním pobavit,” pomohla jí Jo. “Však víš, drobet tance, špetka muchlování a možná žhavý opičí sex, pomohlo by ti to hodit Toma za hlavu.”

“Žhavý opičí sex?” vydusila ze sebe Sam.

“Ale no tak,” hubovala ji Alex. “Jsi emancipovaná kariéristka. Co je špatného na vášnivém sexu bez závazků? Je to jako jízda na kole. Z jednoho jsi spadla, musíš nasednout na jiné a jet dál.”

Sam jenom zírala, hrůzou bez sebe. “Já ne— On není— Já—”

Alex přerušila její koktání slovy: “Ani se nepokoušej mi tvrdit, že se ti nelíbí. Viděla jsem, jak se na něho díváš a očichávala’s ho, když ti ošetřoval ruku. A když jste spolu ládovali pivo a kolu do chlaďáku, mohli jste se potrhat smíchy.”

“A navíc je roztomilý,” přisolila si Jo. “Připomíná mi toho fotbalistu z Británie.”

Sam na ni nepřítomně zírala, ale myslela na to, co řekla Alex, že se mohli potrhat smíchy při balení chladicího boxu. Ji a Mortimera pověřili tímto úkolem, zatímco Alex s Jo běhaly po chatě, sháněly bundy a boty pro dívčí polovinu posádky, a Bricker s Deckerem se vrátili do jejich chaty pro totéž. Mortimer ji naštval, protože trval na tom, že vyndá koše na ryby z vody, aby do ní nespadla, a pak ztratil balanc, když se nakláněl z mola, a skoro tam zahučel sám. Nějak to mezi nimi prolomilo ledy a při práci se pak popichovali a vtipkovali.

“Víte, koho myslím,” Jo se frustrovaně zašklebila. “Je ženatý s tamtou ženskou z té dívčí kapely.”

“Jo aha! Vím, koho myslíš!” vykřikla Alex, ale pak se zamračila. “Jenže si nemůžu vzpomenout na jméno.”

Sam se trochu uvolnila a těm dvěma se vysmála.

Přesně věděla, o kom mluví, o novém hráči Galaxy v Americe. Spolu se ženou vzbudili velký rozruch na scéně celebrit. Ale nemínila pomáhat sestrám z úzkých. Natrápily se jí dost a dost.

Ačkoli, jak v duchu zvolna připouštěla, Mortimer opravdu vypadá trochu jako zmíněný Brit. Jenom trochu. Ostře řezané rysy jeho tváře jsou propracovanější a oči má krásně zelené, hrají do stříbrna, když na ně dopadne světlo. Mortimer má nádherné oči, o tom žádná, přiznala a pak jí došlo na co myslí a dala si mentální lepanec.

“Na tom nesejde,” rozhodla zatím Jo. “Pointou je, že je fešák, rozhodně by stál za hřích.”

“Ano, to ano,” souhlasila Alex. “Měla bys ho použít, aby ses konečně otřepala z Toma. Tomuhle mužskému Tom nesahá ani po paty.”

“Vsadím se, že to umí v posteli,” podotkla Jo.

Sam zavřela oči, zatřepala hlavou, a pak je zase otevřela a řekla: “Nemůžu uvěřit, že tohle vůbec navrhujete. Kolik piv už jste dneska večer vyžahly?”

“Dvě,” bryskně odpověděla Jo a pozvedla téměř plnou láhev. “S touhle to budou tři.”

“Bývaly doby, kdys vydržela víc,” zamumlala Sam.

“Změnila jsem názor,” nečekaně oznámila Alex. “Neměla by sis s Mortimerem nic začínat.”

Sam se na ni tázavě obrátila a opatrně se zeptala: “Neměla?”

“Neměla?” zklamaně zopakovala Jo.

“Ne, ty rozhodně ne,” kategoricky prohlásila Alex.

“Proč?” nechápala Jo.

“Myslím, že to nezvládne. Je moc velká panna,” vysvětlila Alex.

“Panna!” pobouřeně vykřikla Sam. “S Tomem jsme měli sex poprvé ještě na střední. Bože! Žila jsem s ním osm měsíců.”

“Ano. Prakticky panna,” zopakovala Alex a vážně se na ni zadívala. “Sam, zlato, jsi. Tom byl první a jediný kluk, se kterým jsi kdy vlezla do postele. Dokonce jsi s nikým jiným nikdy ani nechodila. Vlastně ani nevím, jestli se vůbec můžeš jen tak povyrazit. Možná ti k tomu schází správné citové rozpoložení.”

“Mohla bych se povyrazit,” ohradila se rázně a pak si uvědomila, co řekla a rychle dodala: “Kdybych chtěla.” S Mortimerem se povyrážet nechtěla. Nebo jo?

Dřív, než si stihla odpovědět, muž, o kterém byla řeč, se vrátil. Zastavil se u chlaďáku pro pivo a pak popošel ke kládě. Jo bez říkání poposedla stranou a udělala mu místo, a tak se usadil mezi ně.

“Všechno v pořádku?” Alex se předklonila a ptala se kolem Sam.

“No jasně,” přitakal, odšroubovával víčko Alexander Keith’s beer, které vytáhl z boxu. “Pimms mě jenom chtěl s někým seznámit.”

“Pimms,” zopakovala Sam. To bylo poprvé, pokud si dobře vzpomíná, co nazval Deckera příjmením, ale s Brickerem se oslovovali výhradně příjmením. Ona a sestry to automaticky dělaly po nich, ale byla na to zvědavá a tak se zeptala: “Proč si s Brickerem říkáte příjmením?”

Mortimer vypadal, že ho otázka zaskočila, krátce se zamyslel a nakonec pokrčil rameny. “Vlastně ani nevím. Říkáme si tak odjakživa.”

“To je mužská záležitost,” zasvěceně prohlásila Jo. “Chlapi v baru to dělají taky, buďto si říkají příjmením nebo přezdívkou jako Moose.” Ohrnula nos, když to jméno vyslovila.

“Jak jste se vy tři vlastně dali dohromady?” Alex se zase předklonila, aby na Mortimera viděla.

Zaváhal a pak řekl: “Seznámili jsme se při práci.”

“Při práci?” Tohle Sam zaujalo.

Pokrčil rameny. “Nebyli jsme vždycky v kapele”

“Co jste předtím dělali?” zeptala se Jo, nikdy se nestyděla za to, že je zvědavá. Když Mortimer zase zaváhal, zakřenila se. “No tak, nemůže to být tak hrozné.”

Když jenom rozpačitě poposedl, dodala: “Mám hádat?”

Povytáhl obočí a rty mu cukaly pobavením. “Posluž si.”

“Řekneš nám, jestli uhodnu?” smlouvala Jo.

Teď už úsměv potlačit nedokázal, přikývl. “Jestli uhodneš. Ale neuhodneš.”

“To byla chyba,” podotkla Sam, když zvedl láhev ke rtům a doušek upil. “Jo miluje výzvy.”

“Ano, zbožňuji je,” zakřenila se a pak zvážněla a zamyšleně řekla: “Hmm. Podívejme se na to. Práce, která by vám seděla a která by svedla dohromady dva muže z Kalifornie a jednoho z Toronta… Mám to! Tančili jste s Chippendales!”

Doušek zlaté tekutiny, který právě vzal do úst, hned zase letěl ven, stačilo pomyslet. Utíral si pusu, při tom obrátil zděšené oči k Jo. “Tanečníci Chippendales?”

“Jasně. Všichni jste pohlední, dobře stavění a každý je svým způsobem dost hezký.” Pokrčila rameny, pořád se široce usmívala. “Mám pravdu?”

“Bože chraň, ne!” zachraptěl. “O takové práci bych ani neuvažoval.”

“Věčná škoda,” šeptem utrousila Alex po druhém boku Sam a i přesto, že ta slova pronesla tiše, Mortimer je očividně zaslechl, protože zrudl.

Sam se kousla do rtu a rychle odvrátila hlavu ve snaze zachovat klid. Byl tak zpropadeně roztomilý, když se červenal.

“Well,” povzdechla si Jo, “myslela jsem, že jenom jiný obor zábavního průmyslu mohl svést dohromady tři muže, kteří žili tak daleko od sebe… Kde přesně jste se seznámili? L.A. nebo Toronto?”

Mortimer zavrtěl hlavou. “Bez napovídání.”

“Doprčic,” zamumlala Jo a zmlkla, tvář napjatou soustředěním. Za chvilku koukla na Sam. “Pomoc.”

Sam zaváhala, pohledem zalétla k Mortimerovi, který k ní obrátil zvědavé oči. Bylo jasné, že ho zajímá, na co by je tipovala. Putovala po něm pohledem, všímala si očí, které prozrazovaly, že toho viděly příliš mnoho, a úst, která dávala tušit, že mají ve zvyku působit vážně, posléze zamířila dolů a rychle přeběhla po štíhlém těle, které přesto vypovídalo o síle. Tento popis seděl na každého z nich. Mortimer byl sice blond a Bricker s Deckerem bruneti, všichni však měli tytéž časem unavené oči a povětšinou se tvářili pochmurně, což nedokázaly úplně zastřít ani okouzlující úsměvy, kterými tu a tam blýskli, ani smích, kterému občas, téměř zdráhavě, podlehli.

To vše vzala v úvahu a ještě přidala fakt, že jeden jako druhý byl řekněme velitelský typ. Mortimer se rozhodně ujal velení, když se opařila, a pak znovu, u stolu. Od prvního setkání s nimi viděla náznaky tohoto povahového rysu na každém z nich. Sam si byla docela jistá, že tito muži jsou zvyklí zvládat situace, které volaly po akci, a být těmi, kdo rozhodnou, jaká akce by to měla být. Kráčeli hrdě, se sebedůvěrou mužů, kteří umí ovládat sebe stejně jako ostatní, je-li to nutné.

“Řekla bych policejní důstojníci nebo nějací vykonavatelé zákona,” odtušila nakonec a cosi jako obdiv prokmitlo očima Mortimera.

“Byli jste policisté?” zeptala se Alex a z tónu jejího hlasu čišela jistota, že Sam má pravdu.

“Nebyli jsme policisté,” prohlásil Decker, čímž je upozornil, že se k nim s Brickerem právě znovu připojili, ale Mortimer ještě chvíli zíral na Sam, než se otočil k němu. Všimla si, jak tázavě povytáhl obočí a že Decker mlčky zakroutil hlavou, a poté vzalo mlčení za své, protože Bricker spustil chvalozpěv, jak jsou tady všichni přátelští a šel přitáhnout chlaďák před kládu. Vyndal pro každého z mužů jedno pivo a nakonec se usadil na písek, pár stop před Jo. Velký box přenechal k sednutí Deckerovi.

A v té chvíli se pro Sam večer proměnil v něco fantaskního. Co následovalo, byl skutečně dlouhý časový úsek, během něhož se Bricker a Decker střídali s Jo a Alex v pokládání otázek. Muži se vyptávali Sam, tahali z ní informace o její minulosti, práci a životě jako takovém. Současně její sestry vyslýchaly Mortimera, prakticky v témže duchu. Byla to poněkud bizarní situace a připomněla jí první setkání s Tomovou rodinou. Celou věc zhoršovalo, že zatímco jí bylo jasné, že sestry Mortimera zpovídají kvůli ní, coby kandidáta na letní povyražení, neměla ponětí, proč muži vyslýchají ji. Jedním slovem divné, pokud jde o ni, a bylo jí to neskutečně nepříjemné. Měla pocit, že absolvuje velmi dlouhý, velmi stresující přijímací pohovor. Až do té míry, že se jí doopravdy ulevilo, když si všimla, že Jo přemáhá zívání a tak rychle navrhla to pro dnešek zabalit.

“Neměli bychom zajít povědět našemu hostiteli, že odcházíme?” zeptal se Mortimer, když všichni vstali a Bricker se chopil chlaďáku.

Sam se rozhlížela, dokud neuviděla Jacka Andersona. Přikládal na oheň další klády. Udělala půltucet kroků směrem k němu, ale zastavila se, když najednou vzhlédl, jeho oči se potkaly s jejíma. S úsměvem ukázala na molo a zamávala.

Pochopil. Postarší džentlmen se usmál a kývnul a pak si dal k uchu ruku s vytrčeným palcem a malíčkem, pantomimicky sděloval, že jim brnkne. Sam přikývla a zamířila k molu.

“To je vše?” zeptal se pobaveně Mortimer, když s ní srovnal krok.

“Ne. Pozveme Jacka a jeho ženu Gladys na večeři, dřív než odjedeme domů. Vždycky to tak děláme,” vysvětlila. “Oni pořádají večírky a mají práci s uklízením a všichni je pak živí, valnou většinu léta.”

“To není marné,” odtušil Mortimer.

“Ne.” Zasmála se. “Zvlášť, když jsou všichni vycvičení odnášet si prázdné lahve a odpadky domů.”

Alex a spol. už byli na člunu, když Sam s Mortimerem došli ke své loďce. Muži právě končili s rozvazováním lan, která použili ke svázání obou lodí, a Alex startovala motor.

“Možná jste nás porazili cestou sem, ale sázím botky, že cestou zpátky vám to oplatíme,” zakřičela Alex do řevu motoru, když Mortimer sešplhal do hliníkové loďky, na které přijeli, a obrátil se podat ruku Sam.

Unavená po včerejší dlouhé noci a dnešním dlouhém dni a večeru, Sam jen potřásla hlavou, když sestupovala do lodi. Jakmile se dostala na palubu, vykročila k zadní lavičce připravit motor, člun se mezitím opatrně vzdaloval od jejich boku. Ve chvíli, kdy mohla nastartovat, už letěl po jezeře jako střela.

“Dovol.” Mortimer stanul vedle ní, bral do ruky startovací šňůru, sotva dokončila přípravu motoru.

Rozrušená jeho vůní a neúmyslným dotekem ruky – zavadila jí o ňadro, když přebíral šňůru – Sam neprotestovala. Místo toho se přistihla, že vdechuje jeho aroma stejně, jako prve v chatě. Voněl opravdu krásně. Byla upřímně zklamaná, když se motor s řevem probral k životu na první škubnutí a Mortimer odešel postarat se o vázací lana na přídi.

Kroutila nad sebou hlavou a natáhla se, rozvázala lano vedle sebe. Ještě zkontrolovala, že Mortimer je bezpečně zpátky na lavičce a drží se, a vyrazila od mola.

Při zpáteční cestě už motor nenutila jet na plný plyn, ale tíha pasažérů na motorovém člunu zpomalila Zlatušku natolik, že ji stejně dohonili dlouho předtím, než dorazili ke svému molu. Sam ubrala plyn, aby s člunem držela krok, očima bloudila po krásné noční obloze a klidné jezerní hladině, zatímco překonávali nevelkou vzdálenost dělící je od domácího doku. Neměli obrovský táborák coby maják, který by je navedl domů, ale Sam na jezeře vyrostla a bez problémů ve tmě rozeznala vlastní molo.

Alex a Jo tiše rozprávěly s muži, zatímco Mortimer pomáhal Sam na molo. Znělo to, jako by jim popisovaly cestu k celonoční kavárně v sousedním městečku. Mortimer zůstal stát vedle nich a poslouchal, ale Sam byla unavená a jenom zamumlala dobrou noc a zamířila do chajdy.

Ušla několik kroků, než si uvědomila, že Mortimer jde za ní. Hned se zastavila a rozpačitě na něho pohlédla.

“Napadlo mě, že možná bude nejlepší, když tě doprovodím,” řekl tiše. “Je tma a země je hrbolatá a tvoje rovnováha…” Nechal slova nevyřčená, nevyslovil, co oba věděli, že její rovnováha momentálně stojí za starou bačkoru.

Sam přikývla a obrátila se opět k chatě, nic nenamítala, když ji vzal pod paží a vedl kolem balvanů a kořenů na cestě, napůl ponořených do země.

“Nepotřebuješ pomoc najít svíčku nebo něco v chatě?” nabídl, když stoupali po schodech nahoru.

Měla nutkání říci ano a pozvat ho dovnitř, a zjistit, jestli se ji třeba nepokusí políbit nebo… Ovládla se a rychle zavrtěla hlavou. Nebyla na to připravená. “Ne. To je okay. Máme baterky na poličce hned za dveřmi. Ale díky,” dodala a u dveří se zastavila. Otočila se, otevřela pusu, aby něco řekla. Co to mělo být, nevěděla, protože jí to vyklouzlo z hlavy, sotva spatřila, jak mu ve tmě svítí oči. Jako by pohlcovaly měsíční světlo a odrážely je zpátky na ni.

Jako nějaký noční dravec, pomyslela si a cítila, že jí pod tričkem běhá mráz po zádech. Mlčky na sebe zírali a pak se Mortimerova tvář začala zvětšovat, jak se k ní nakláněl… nebo se možná ona nakláněla k němu, ale výbuch smíchu od mola je vyplašil. Oba se rychle narovnali.

“Well,” hlesl Mortimer, a hlas měl ochraptělý. Odmlčel se, aby si odkašlal a potom se obrátil k odchodu. “Dobrou noc.”

“Dobrou noc,” šeptala Sam, zatímco scházel ze schodů a mířil k cestičce mezi stromy, které ohraničovaly obě chaty. Dívala se za ním, dokud jeho temná silueta nesplynula se stíny pod stromy… tiše si povzdechla. Otevřela dveře a vešla dovnitř.

Sam si vyčistila zuby, umyla obličej a ve světle baterky došla do svého pokoje. Zrovna se převlékala do přerostlého trika, ve kterém ráda spávala, když zaslechla bouchnout dveře chaty. Tichý šepot hlasů sester záhy umlkl a rozhostilo se ticho, které narušilo už jen dvojí tiché cvaknutí zavíraných dveří.

Zhasla baterku a poslepu šla k posteli, ale zarazila se, protože se k ní otevřeným oknem doneslo vrčení motoru. Pohlédla k sousední chatě, když se rozsvítily reflektory a světlo vyrazilo po příjezdové cestě k silnici. Jak to tak vypadá, pánové ještě nebyli zralí dnešní noc odpískat.

Odvrátila se od temné sousední chaty a po hmatu našla postel. Vklouzla pod deku a pokusila se usnout. Bohužel, unavená neunavená, házela sebou a převalovala se na přehřátém dvojlůžku, čas od času proklínala výpadek proudu, který zavinil, že si nemohla zapnout stropní větrák a pokoj aspoň trochu ochladit, a celou dobu dumala, co asi dělají mužští odvedle.

První slabé prsty úsvitu se vkrádaly na oblohu ještě dřív, než se vrátili. Teprve potom dokázala usnout, ale byl to neklidný spánek, rušený podivnými sny.

Kráčela po břehu jezera před chatou, ruku v ruce s Tomem, jak vypadal, když spolu začali chodit. Ale říkal všechny ty věci, které jí povídal, když se s ní rozcházel. Je příliš otravná, náročná, očekává toho od něho příliš mnoho. Začal si vyprošťovat ruku a ona ji stiskla pevněji, ale kůži měl kluzkou jako namaštěné prase a nemohla ho udržet.

Zatímco si vyprošťoval ruku, její druhá ruka se znenadání ocitla v hřejivém, silném sevření. Zmateně se otočila, zjistila, že hledí na Mortimera. Pojednou byl Tom ten tam a Mortimer také pouštěl její ruku, ale pouze aby mohl vzít do dlaní její obličej a pozvednout ho, až si viděli do očí.

“Ty jsi ta pravá,” řekl vážně.

“Ta pravá?” zašeptala, nic nechápala.

Mortimer přikývl. Stříbro v jeho očích téměř zářilo, když skláněl tvář, dokud se jejich rty nepotkaly. Sam zatajila dech, skoro se bála pohnout. Byl prvním mužem, který ji hodlal políbit, po Tomovi. Teprve druhým mužem, který ji hodlal políbit, v celém jejím životě, a přestože věděla, že je to sen, cítila se nejistá a mizerně připravená, zatímco se jeho rty něžně pohybovaly nad jejími.

Tom na líbání nikdy moc nebyl. Dal jí pusu, zobl ji rty do rtů, skoro lhostejně, při tom už jeho ruce sahaly jinam, a pak se rty odsunuly najít jiné místo, které zřejmě považoval za zajímavější. Vždycky litovala, že ji nikdy nepolíbí pořádně, jako se to dělávalo v milostných románech, které si četla pro radost, potají. Pod pestrým obalem těchto knih se dočítala o otevřených ústech, šermujících jazycích a explodující vášni, a odjakživa toužila to prožít. V tomto snu se jí přání splnilo.

Mortimerovy rty zlehka zavadily o její jednou, dvakrát a pak potřetí, tlak narůstal s každým dotekem, až ucítila, že jeho jazyk vyklouznul ven a oddálil jí rty.

Poslechla a ihned se mu otevřela a jeho jazyk vpadl dovnitř, naplnil jí ústa svou chutí.

Oči Sam se okamžitě otevřely, a pak jí zase klesla víčka, tiché aha poznání zaznělo v jejím hrdle. Tak tohle mi tedy celé ty roky chybělo, pomyslela si omámeně, když se jeho jazyk třel o její a rozdmýchával v ní tím vzrušení. Bylo to… Bylo to…

“Oh,” vydechla mu do úst a dovolila rukám vplížit se vysněnému Mortimerovi na záda, když jí lehce naklonil hlavu a líbal náruživěji, než vůbec kdy měla za možné. Zatímco Tomovy polibky bývaly přinejlepším vlažné, tyto byly žhavé, mokré, toto byl sex v šatech… a chtěla, aby to nikdy neskončilo. Dokud to neskončilo a nezačal ústy putovat přes líčko na krk, sledoval linii hrdla dolů, ke klíční kosti, cestou při tom nalézal všemožná delikátní místečka. Měla pocit, že se jí kůže pokouší odskočit z kostí, kdekoli se jí dotknul, jako by dychtila vrhnout se mu do úst.

Bylo to ohromně vzrušující a Sam se brzy přistihla, že mu zaplétá prsty jedné ruky do vlasů ve snaze přitáhnout si jeho rty zpátky ke svým v naději, že utiší něco ze vzrušení, které v ní křičelo. Vyslyšel její němou prosbu, zvedl hlavu a ještě jednou vyhledal rty, ale pokud se bláhově domnívala, že první polibek byl vášnivou bouří, o které čítala, nebyl ničím ve srovnání s tímto. Nyní se zdálo, že se ji pokouší pohltit, ústa měl takřka drsná a jazykem ji vyplňoval, až měla ňadra bolavá a tekutý žár se jí hromadil mezi najednou roztřesenýma nohama.

Sténala v ústrety laskání, sevřela ho a vracela mu něco z té vášně, zprvu nejistě a dokonce nešikovně, ale postupně s narůstající sebedůvěrou a potřebou. Pohroužená v pocitech, které v ní rozněcoval pouhým polibkem, si ani nevšimla, že ji pokládá na zem, dokud neucítila studený písek vzadu na holých nohách a přes tenkou látku trička. Chladný závan větříku nahoře na stehnech a pak i na bříšku ji jako první varoval, že vyhrnuje triko nahoru, ale neprotestovala. Nemít ruce zaměstnané snahou přitáhnout si ho ještě blíž, sama by mu pomohla. Naštěstí její snový milenec pomoc nepotřeboval. Podařilo se mu pozvednout ji tak, že mohl vyhrnout tričko až nad ňadra, aniž přerušil líbání, načež jeho ruka, kterou neměla pod zády coby opěru, vzala do dlaně citlivý prs.

Sam mu zaúpěla do úst a okamžitě se vyklenula, vtiskla malý kopeček do laskající ruky a poté zanaříkala znovu, když ho bezmála bolestivě stiskl. V příští chvíli se jeho rty opět odtrhly od jejích. Tentokrát nepřerušila jeho pouť do jižních krajin, když jí sázel jeden polibek vedle druhého podél krku. Krátce se zastavil u klíční kosti, věnoval jí zvláštní pozornost, až se Sam v jeho náruči rozechvěla, a pak přejel doširoka rozevřenou rukou níž, na ploché bříško, a její úlohu převzala ústa. Sam skoro přišla o rozum, když zajal velmi vzrušenou bradavku a vtáhl ji mezi rty, takže ji mohl dráždit jazykem po libosti.

Otevřela oči zklamáním, když ji jeho ústa propustila, ale to se brzy přetavilo v leknutí, když si uvědomila, že zvedl hlavu a hledí na ni ve světle luny. V rozpacích se ho pokusila chytit za vlasy a stáhnout dolů, aby ji líbal a ne se na ni díval, ale ignoroval ji.

Když vydechl slovo krásná, zavrtěla se pod jeho pohledem, víc než dobře si vědoma, že lže. Tom vždycky tvrdil, že je moc vychrtlá a navrhoval, aby si pořídila prsní implantáty.

“Příliš hubená,” povzdechla na svou omluvu a ještě jednou ho zkusila stáhnout dolů, ale zavrtěl hlavou a zadíval se jí do očí. Oči mu ve tmě stříbrozeleně žhnuly.

“Myslel jsem si to,” přiznal vážně a potom jí nanesl na ztrápenou duši hojivý balzám dovětkem: “Až doteď. Vidět tě takto…” Nechal ta slova viset ve vzduchu a ona viděla, jak mu v očích ožívá hlad. Konečně sklonil hlavu, aby ji opět políbil a dal jí okusit vzrušení, které v něm probouzela… a skutečně nebylo pochyb o tom, že je vzrušen. Sam to vzrušení cítila, tlačilo ji do boku. Hýbal se, otíral se o ni hrudí a látka jeho trika jí připadala skoro drsná, tělo měla jako v horečce.

Což jí připomnělo, že je stále oblečen, zatímco ona pod ním leží vydaná mu všanc. Našla něco ze své obvyklé kuráže a začala to napravovat. Spustila ruce k jeho bedrům, zapletla prsty do bavlněného trika a vytáhla je z džínsů, do kterých bylo zakasané. Sotva je vyhrnula do půli zad, nechala triko trikem a raději se dotkla holého těla. Tiše vzdychala, když konečky prstů klouzala po hladké, horké kůži.

Směle, ba troufale – hlavně protože to byl jen sen – vjela rukama mezi ně, takže ho mohla dlaněmi hladit po hrudi. Našla drobné bradavky, zastavila se a věnovala jim mimořádnou péči. Usmívala se s jeho jazykem mezi svými rty, když jí sténal do úst a v odpověď do ní šťouchal boky. Tím přenesl její pozornost do nižších sfér, a tak bez meškání jednou rukou sjela k předku džínů a vměstnala ji mezi jejich těla, až mohla pevně přejet po bouli, kterou tam nahmatala.

Mortimerovou reakcí bylo tentokrát zavrčení do jejích úst, ten zvuk vibroval podél jeho rtů a jazyka a pak se přenášel na ni, a tak ho stiskla znovu. Druhé polaskání vyvolalo vášnivější odezvu a najednou se přesunul mezi její nohy, takže na ni mohl dorážet v imitaci toho, co se – jak upřímně doufala – blížilo. Už ji vzrušil víc, než se jí kdy snilo, že je vůbec možné.

Alex měla pravdu, uvědomila si. Je učiněná panna… a pekelně moc toho promeškala. Že se s ní rozešel, byla asi ta nejlepší věc, kterou pro ni Tom kdy udělal.

Kdo to mohl vědět? Při tom pomyšlení jí ze rtů vytryskl trylek smíchu, který náhle odezněl, nahrazen hlubokým, hrdelním zasténáním, když Mortimer znovu přirazil, tentokrát jí současně strčil jazyk do úst.

Alex se mýlila, uvědomila si najednou. Rozhodně si může užít letní povyražení s Mortimerem. Lépe řečeno, je-li toto pouhá předehra, ani za nic si nenechá ujít balet.

Sáhla mezi ně, rozepnula mu džíny rukama sice rozechvělýma a nešikovnýma, ale odhodlanýma. Mortimer trochu pozvedl boky, aby jí pomohl… a vtom dostala polštářem do obličeje.

“To teda musel být setsakra sen. Slyšely jsme tě sténat a hekat až z kuchyně.”

Sam zamžourala, otevřela oči a zírala, nejprve na Alexin ironický kukuč a pak na křenící se tvář Jo. Sestřičky klečely na posteli vedle ní, každá z jedné strany. Jo drží ten prokletý polštář, uvědomila si a v duchu vyla zklamáním, že ji vyrušil v nejlepším.

“Vstávej, ospalče. Už odbilo poledne.” Alex sjela z postele a zamířila ke dveřím. “Proud proudí a kafe kape. Druhá konvice,” dodala suše.

Na prahu zastavila, natočila se bokem, aby se kolem ní mohla protáhnout Jo, a oznámila: “Máme hlad jako vlčice, ale nemůžeme začít snídat, dokud nezajdeš k sousedům pro salám.”

“Já? Proč já?” nechápala Sam. “Co když ještě nejsou vzhůru?”

Alex pokrčila rameny. “Je poledne. Nejspíš už vzhůru budou, minimálně jeden z nich pravděpodobně skoro určitě. Pohni kostrou, vstávej a hoď se do gala. Máme hlad.”

“No a proč si pro něj teda nezajdete samy?” vyprskla rozdurděně.

“Protože předtím, než jsme tě přišly vzbudit, jsme hlasovaly, kdo by tam měl jít, a tys vyhrála,” zakřenila se. “Mimochodem, znovu jsem změnila názor. Myslím, že by ses přece jen měla s Mortimerem povyrazit.”

“Změnila?” zmateně vyhrkla Sam. “Proč?”

“Protože pokud tě dokáže přinutit sténat jeho jméno v bdělém stavu aspoň způli tolik, jako jsi to dělala ve snu, stojí to za každou frakturu srdce, kterou bys s ním mohla utržit,” opáčila suše a ještě si počkala, aby viděla, jak Sam po tváři vzlíná ruměnec, teprve potom vykročila z místnosti a zavřela dveře.

Sam zanaříkala a zase si položila hlavu na polštář. Jestli to bylo pro přerušený sen nebo pro to ponížení, když se dozvěděla, že ze spaní sténala a hekala a křičela Mortimerovo jméno, momentálně nedokázala říci ani ona sama.

“Neusni,” varovala ji Alex přes zavřené dveře. “Jestli nebudeš venku do pěti minut, vrátíme se.”

S povzdechem odhodila deku a vstala, pohledem zalétla k oknu. Očima brouzdala po větvích stromů, které sloužily jako opona mezi oběma pozemky. Tady nahoře bylo ještě časné léto, listí se zatím úplně nerozvinulo, takže v něm tu a tam byly skuliny, kukátka, která tam za pár týdnů už nebudou. Viděla dost, aby poznala, že ve vedlejší chatě je ticho po pěšině.

Okusovala si ret a pustila se do řešení choulostivého problému, co na sebe. Strávila tím podstatně víc času, než obvykle. Byla na vážkách ohledně úkolu, který – jak sestry odhlasovaly – dostala. Jedné části jejího já bylo trapně kvůli snu a chtěla se setkání s Mortimerem vyhnout. Druhá část se nemohla dočkat, až ho zase uvidí a chtěla vypadat co nejlépe.

Sam zrudla, když si to v duchu přiznala. Ani když vypadá, jak nejlépe může, nikdy nebude hezká, ale ve snu se na ni Mortimer díval, jako by byla nejkrásnější žena, kterou kdy viděl, a maličký kousek jejího srdce pošetile doufal, že jednoho krásného dne by se tak na ni mohl dívat i v reálném životě.

“Blázne,” zašeptala, vzala oblečení, které si vybrala a zamířila ven z pokoje. Zdálo se celkem jasné, že včera v noci měla Alex pravdu. Je příliš nezkušená, aby zvládla nezávazný flirt. Tutově si nechá zlomit srdce nebo se zesměšní, jestli to zkusí. Nejlepší věc, kterou pro sebe mohla udělat, bylo vyhýbat se tomu chlapovi jako čert kříži. A to taky bude… hned potom, co tam půjde a vyzvedne salám.

7. KAPITOLA

Mortimer se na posteli posadil a zavrčel frustrací. Měl neuvěřitelně erotický sen a Sam v něm hrála hlavní roli. Pořád cítil, jak se mu její útlé tělo svíjí v náručí a to jen zhoršilo bolest ve slabinách.

Kouknul dolů, nijak ho nepřekvapilo, že vidí erekci. Promnul si rukama obličej, napůl ze zoufalství a napůl se pokoušel zahnat vzpomínky, které ho mučily. Stále měl chuť Sam na jazyku a cítil její křehké tělo na své kůži. Nemělo smysl to popírat – definitivně to začínalo vypadat, že Sam je jeho životní družka.

Legrační věc, začínal si myslet, že to není zas až tak špatné, jak ji stále víc poznával. Pořád ještě nebyla obdařená jako jeho vybájená Jessica Králíková, ale v jejich společném snu jí to nijak neubíralo na přitažlivosti. Elegantní, svalnaté tělo mu připadalo sexy. Připomínalo kočku. Ucítil, jak sebou Mortimerek při té vzpomínce škubl a potřásl hlavou.

Fakticky se ukazuje, že je kam vítr, tam plášť. Jednu chvíli běduje, že je to vyčouhlá, neladná Olive Oyl a vůbec ne to, co chtěl, a teď se nemůže dočkat, až ji znovu uvidí a snad i najde příležitost zopakovat, co prožili ve snu. Ale tentokrát doopravdy.

V jejich sdíleném snu dokázala, že je stejně vášnivá, jako inteligentní. Její tiché kňourání rozkoší, jaká byla na omak, jak chutnala, z toho všeho doslova divočel a zoufale toužil se zabořit, tvrdý a dychtivý, do toho vlhkého, hebkého žáru… což by dělal zrovna teď, kdyby ze snu znenadání nezmizela. Mlha přede mnou, mlha za mnou.

Byl to sen-spojení, samozřejmě. Jeho mysl sáhla do éteru, zatímco oba spali, a vtáhla ji do erotického splynutí. Což, jak jinak, bylo jen dalším znamením, že je jeho životní družkou. Bohužel se očividně probudila a spojení přerušila. V této chvíli je pravděpodobně stejně frustrovaná jako já, uvědomil si a uvažoval, jestli existuje nějaká naděje, že půjde zase spát. Jestli ano, mohli by ve snění pokračovat.

Při té myšlence Mortimer ztuhl. Nebylo to moc pravděpodobné. Nejspíš už je na nohách, ale i teoretická možnost, že by se mohla vrátit do pelíšku, stačila, aby si zase lehl na postel a zavřel oči. Byl odhodlaný stůj co stůj znovu usnout, aby to zjistil, ale když už byl jednou vzhůru, hlad po ní nebyl jediný hlad, kterým strádal.

Měl si dát sáček krve, než ráno zalehl, přiznával sám sobě podrážděně. Sice se nadmíru dobře nakrmil, než se včera večer vydal k sousedkám, ale v průběhu noci do sebe nalil několik piv a tak byla krev, kterou předvídavě zkonzumoval, spotřebována na potlačení účinků alkoholu a jeho odstranění z organismu. Očividně ji musí doplnit. Hlad už měl takový, že to opravdu bolelo, čili usnutí nehrozí.

Polohlasem žehral na osud, vstal, natáhl džíny a vystartoval z pokoje.

Dám si pytlík na stojáka a pak se pokusím znovu usnout, říkal si v duchu, když kráčel téměř černočernou tmou ve společenské místnosti k lednici. Předešlý den z ní vyndali zkaženou krev a nahradili ji krví z chladicího boxu. Nyní vytáhl jeden sáček – zauvažoval o druhém, ale prozatím to zavrhl – a pak si ho nabodl na zuby a přešel k žaluziím, které kryly prosklenou stěnu.

U okna jedním prstem opatrně odsunul vertikální lamelu a hned se zašklebil do ostrého světla, které ho přivítalo. Venku bylo pořád děsně jasno. Nebyl zvyklý být v poledne vzhůru.

Věnoval chvilku přivykání na prudké světlo, potom obrátil zrak k vedlejší chatě. Venku nebyla ani noha, ale měl pocit, že zahlédl pohyb za kuchyňským oknem a doufal, že to nebyla Sam, čilá a připravená zahájit den. Zatím ještě nevzdal naději na návrat do postele a zdárné završení snu. Erekce jakbysmet. Stále stála v pozoru.

Prkna nahoře zaskřípala a Mortimer pustil žaluzii. Bylo sice poledne, ale pro ně moc brzy. Když po mejdanu na pláži opustili dámy odvedle, strávili několik hodin marným prohledáváním nedaleké kavárny a dalších míst, kam, jak doufali, mohl jejich psanec pravidelně docházet na zákusek. Svítalo, když se vrátili na chatu. Nikdo by ještě neměl být vzhůru.

Zamračeně stáhl nyní prázdný krevní pytlík z tesáků a zmačkal ho v ruce, to už tiše kráčel ke schodům nahoru. O chvilku později vyšel poslední schod a uviděl, jak z otevřených dveří lednice trčí něčí zadek a nohy.

Bricker, došlo mu, poznal ho, přestože byl předkloněný, trup narvaný dovnitř. Připadalo mu, že se mladší nesmrtelný pokouší vlézt do lednice za jídlem.

“Co to děláš?”

Polekaný Bricker vyletěl a hlasitě zanadával, protože se hlavou praštil o spodek mrazničky. Vycouval a dožraně našpulil rty, když uviděl Mortimera.

“Jím,” odpověděl a hned vyčítavě dodal: “Měli jsme se cestou zpátky zastavit na něco k snědku, jak jsem vás prosil. Probudily mě křeče z hladu.”

“Bylo moc pozdě. Slunce vycházelo, když jsme se vrátili,” připomněl mu Mortimer a pak se zamračil při pohledu na polský salám, který Bricker držel v jedné ruce a kus sýra ve druhé. “Tohle není naše.”

“Já vím, ale vynahradíme jim to, hned jak otevřou obchody.” Když to Mortimera od pohledu nijak neobměkčilo, zakňoural: “Mám hlad.”

Plačtivý tón zabral, Mortimer se přestával mračit. Přestože se nakrmil, křeče z hladu stále útočily i na něj. Sáček krve hlad neutišil. Zdálo se, že nehladoví po ní. Žaludek se dožadoval dalšího jídla po tom, co si užil na včerejší noční hostině. Všechny jeho chutě se opět probouzely. Sexuální choutky už rozhodně jely na plné obrátky, přitom ho neobtěžovaly celá staletí. Dokonce si ani nedokázal vzpomenout na ženu, se kterou byl naposledy, přesto teď pořád ještě povlával na půl žerdi, k poctě Sam.

“Slyšíš generátor?” zeptal se najednou Bricker a Mortimer se zamračil. Uvědomil si, že hlasitý řev motoru, který poháněl osvětlení a lednice, odkdy ho Bricker zapnul, se nekoná. Když se nad tím teď zamyslel, nevzpomínal si ani, že by ho slyšel minulou noc při návratu z večírku.

Bricker se mračil na polský salám ve své ruce. “Všechno v lednici je na omak studené. Museli pustit proud… Ale…”

“Ale?” zeptal se ostře Mortimer.

“Nevzpomínám si, že by generátor běžel, když jsme se včera v noci vrátili z párty u Andersonových,” přiznal zdráhavě. “A ten polský salám chutná trošku zvláštně.”

Mortimer se zahleděl na sáček ve své ruce, s nenadálou obavou. Na omak byl studený, když ho vytahoval dole z lednice, ale to, že je studený teď, ještě neznamenalo, že byl v chladu celou noc.

A to bylo prostě špatné. Krev musela být skladována při teplotě mezi jedním a šesti stupni Celsia, jinak mohlo dojít k rozpadu buněk. Možná právě nevědomky zkonzumoval zkaženou krev.

Tohle byla jedna z nevýhod jejich způsobu krmení. Nalít si krev do sklenice, podle chuti by poznal, že je k ničemu a prostě by ji vyplivl. Propíchnutí sáčku tesáky mu ale ochutnání krve znemožnilo.

Z neradostných myšlenek ho vyrušil nějaký šouravý zvuk. Uviděl Deckera, jak vychází ze schodiště do kuchyně a mračí se na Brickera i na něj. Šel k odpadkovému koši vyhodit prázdný krevní sáček. Očividně se cestou nahoru stavil na snídani.

“Co se děje? Jak to že jste vzhůru? Vzbudili jste mě, jen tak mimochodem,” dodal suše.

“Generátor neběží,” řekl Mortimer, jeho špatnou náladu ignoroval. “Myslíme, že se mohl zastavit už v noci.”

Okamžitě věděl, co to znamená. Decker zaklel a zamířil ke dveřím. Mortimer vyhodil krevní sáček do koše a šel za ním, neušlo mu, že má Brickera hned za patami.

Generátor bydlel v malé kůlně za chatou. Decker otevřel dveře a trojice mužů se vecpala dovnitř, zírala na kovovou záhadu zvanou generátor.

“Rozhodně není v chodu,” odtušil Bricker.

Následovalo všeobecné přikyvování na souhlas a pak ticho, všichni dál zírali na stroj. Mortimer nepředpokládal, že by někdo z nich věděl něco o generátorech. Byli lovci, pronásledovali zlotřilé nesmrtelné a předhazovali je Radě k potrestání. Žádný z nich nebyl mechanicky nadán… ledaže šlo o zbraně, samozřejmě. Jo, být tohle plamenomet, kupříkladu, rozebrali by ho na prvočinitele a poskládali zase dohromady a než bys řekl upír, zase by šlapal jako hodinky.

Očima ohledával velký motor před nimi. Ani trochu se nepodobal plamenometu.

Decker popošel blíž ke stroji, mírně se předklonil a natáhl hlavu jedním směrem a pak druhým, zdálo se, že zkoumá rozličná měřidla a tlačítka. Po chvíli se narovnal, zůstal stát, načež generátoru uštědřil řádný kopanec. Nic se nestalo.

“Myslím, že budu muset někoho zavolat, aby se na to podíval,” odtušil nakonec a mračil se na vzpurný stroj.

Bricker zasténal. “Snědl jsem zkažený salám.”

“A já měl zkaženou krev,” zabrblal znechuceně Decker.

Mortimer si povzdechl. “Já taky.”

Přestože jim zkažené jídlo a krev samy o sobě neublíží, přinutí jejich těla usilovněji pracovat na jejich likvidaci… což znamená, že budou potřebovat víc krve a všechno, co teď mají, je lednice plná zkažených pytlíků.

“Zavolám do ABB, ať sem pošlou čerstvou várku,” slíbil Mortimer a už se obracel ke dveřím, ale zkameněl, když uviděl Sam, jak klopýtá po pěšině mezi chatou a kůlnou. Pohled na ni skutečnou, z masa a krve, po snu, který se mu zdál, ho rozhodil natolik, že bezděky udělal krok vzad a dupl někomu na nohu. Brickerovi, došlo mu, když se ohlédl a mumlal cosi na omluvu.

“Dobré ráno, nebo spíš odpoledne, řekla bych,” vesele zazpívala Sam, jeho zrak si nárokovala, jakmile k nim došla. Na tvářích jí vykvetl ruměnec, sotva se jejich oči potkaly, a uhnula pohledem tak svižně, až se Mortimer musel usmát. Tušil, že si vybavuje jejich společný sen. Slyšel, jak se jí najednou rozbušilo srdíčko, a to ho v tom jen utvrdilo, stejně jako náhlá změna dýchání. Dýchala teď mělce a rychle, protože jí protékalo vzrušení. Vzrušení, které dokázal doopravdy cítit.

“Myslela jsem, že vás kluci vidím jít sem dozadu.” Znělo to nervózně, a přestože se přímo na něho nepodívala, stále ho po očku sledovala jako kořist, snažící se neupoutat pozornost dravce přímým pohledem.

Což probralo k životu všechny Mortimerovy dravčí instinkty, pobízely ho jít blíž. Místo toho couvnul ještě dál, kolegy tak zatlačil až do rohu za sebou, bojoval s nutkáním, které ho svádělo. Závan touhy v její vůni stačil, aby dostal chuť přitisknout jí nos na hrdlo a vdechovat aroma vzlínající z ní samé. Vůni nervózního vzrušení, ve které ale bylo víc vzrušení, než nervozity.

“Je s ním něco? Myslím generátor,” zeptala se Sam, nervózně se klidila pryč, jako by vycítila, co chce udělat.

Ta otázka v něm najednou vzbudila obavy, že cestou sem vyslechla jejich konverzaci a ostře se zeptal: “Proč? Proč si to myslíš?”

“Protože jste v kůlně a je tady akorát generátor,” zarecitovala tónem, to přece dá rozum.

“Nic neslyšela,” tiše za ním zamumlal Decker a Mortimer se na něho moment mračil přes rameno. Za trest, že mu očividně čte myšlenky.

“Mám se vám na to mrknout?” nabídla Sam nejistým hlasem. Když na ni všichni jenom nechápavě civěli, popošla ke generátoru se slovy: “Proud už jde, mimochodem, takže už ho nepotřebujete, ale mohla bych se podívat, jestli nedokážu generátor opravit pro příště.”

“To je okay. Někoho na to pozvu,” řekl Decker, ale už ho obhlížela.

“Já myslel, že seš právník a ne mechanik,” zašprýmoval Bricker.

“Jsem, ale táta byl mechanik z povolání. Sestry a já jsme jako holky všechny pracovaly v jeho obchodě. Nedal jinak, než že nás naučí pár věcí, tak prý aspoň nebudeme bezradné,” řekla Sam a trochu se předklonila, soustředila se na bližší zkoumání měřáků.

Zatímco zkoumala měřidla, Mortimer se přistihl, že zkoumá ji, konkrétně pozadí. Vážně bylo docela pěkné. Obvykle koukal po ženách, které měly trochu víc masa na správných místech – boky, zadek, ňadra – ale na jejích elegantních liniích bylo cosi, co padlo do noty. A čím déle se díval na její úsměv, tím přitažlivější mu připadala, po všech stránkách.

“To není úsměv, na co civíš,” polohlasem odtušil Decker a Mortimer se znovu otočil a znovu se na něho zamračil. Vroucně si přál, aby přestal zneužívat situace a pročítat mu myšlenky.

“Hmm, myslím, že už vidím, v čem je problém,” oznámila Sam a Mortimer se otočil dopředu právě včas, aby viděl, jak se narovnává a obrací čelem k nim. Ve tváři teď měla šťastný, spokojený úsměv a Mortimer si uvědomil, že se soustředí na její rty, zatímco vysvětlovala, co se přihodilo Deckerovu generátoru. Mortimer z toho neslyšel jediné slovo, jenom upřeně sledoval, jak se jí pohybují rty, při tom v duchu žasl, co za chytrou horákyni se z ní vyklubalo, a zatraceně si přál, aby ji hned teď a tady mohl líbat, jako to dělal ve snu. Přál si, aby ji mohl líbat a dotýkat se jí, zvednout do náručí a odnést dolů na pláž, kde by jí svlékl krémové šortky a tričko v barvě burgundského vína a—

“Bože, Mortimere, s těmahle myšlenkami dej pokoj nebo běž na pokoj, huh?” zamumlal Decker.

“Cože?” zmateně hlesla Sam, zjevně nezaslechla, co řekl.

“Nic,” vyhrkl Mortimer dřív, než Decker stihl odpovědět. “Ignoruj ho. Říkala jsi něco o tom… ehm… něčem nebo tamtom.”

Sam pobaveně zkroutila rty, lezlo to něho jako z chlupaté deky. “Stáli jste tady s tímhle skelným pohledem celou dobu, co jsem mluvila. Všichni. Žádný z vás nepochopil, co jsem se snažila vysvětlit, že ne?”

Mortimer se podíval za sebe. Jen bezradně krčili rameny. Otočil se nazpátek. “Ne.”

Sam přikývla a obrátila pohled na Deckera. “Zkrátím to. Generátor je starý a nejspíš bys ho měl vyměnit. Mohl bys ho nechat opravit, ale asi vyjde levněji prostě koupit nový.”

“Jasně.” Decker odstrčil Mortimera z cesty – prakticky ho strčil Sam do náruče – takže se mohl protáhnout dveřmi ven. “Nový generátor. Jen co zavolám do ABB.”

“Promiň,” vydechl Mortimer a pokusil se couvnout a udělat jí místo, ale Bricker ho prostě zase postrčil k ní, když i on prchal z malé boudy. “Promiň,” hlesl znovu a natáhl ruce a chytil ji za paže a stabilizoval, protože ji pozadu dostrkal skoro až na generátor.

S vykulenýma očima po něm hrábla a chytila ho zepředu za triko, aby se udržela zpříma, a pak si skousla ret a uhnula pohledem. Konečně zůstali sami a Mortimer byl schopen, byť zdráhavě, ustoupit. Ihned triko pustila a bryskně kolem něho proběhla za ostatními.

Byl bílý den, sluce pražilo, zalévalo zemi svými škodlivými paprsky. Nevěnovali tomu valnou pozornost, když prve spěchali zkontrolovat generátor, ale nyní si oba muži přichvátli do úkrytu, který skýtala chata. Pohybovali se svižně a tak i Sam přidala do kroku, ale Mortimer měl vážné podezření, že to dělá, aby s ním nezůstala o samotě.

Mohl běžet napřed s nimi, jak mu naléhavě doporučoval pud sebezáchovy, ale nedokázal se zachovat tak nezdvořile. Mimoto byla cesta kolem domu hrbolatá, vlastně to byla jenom pěšina, postupem času vyšlapaná v zemi nohama chatařů, a jemu dělal starosti problém s rovnováhou zaviněný její ušní infekcí. Tak tedy šel za Sam, držel se dost blízko, aby ji zachytil, kdyby se rovnováha ukázala být vachrlatou.

“Poslaly mě pro salám a vajíčka k snídani,” oznámila lehce zadýchaně, když došli ke schodům. “Taky vám mám vyřídit, že k nám jste zváni na snídani, máte-li chuť.”

“Aha.” Mortimer vzhlédl, oči mu přistály přímo na jejím zadečku a už tam zůstaly, zálibně sledovaly, jak se při chůzi do schodů hýbe a vrtí.

“Aha?”

Když se nahoře zastavila a ohlédla, ucukl očima vzhůru napůl zmateně a napůl provinile – provinile, protože se nechal přistihnout při očumování její prdelky, a zmateně, protože neměl páru, na co se ho ptá.

“Řekl’s aha, jako by to mohl být problém,” napověděla, tváře jí jen hořely.

“Well, vlastně je,” přiznal, vzal ji pod paží a pobídl přes verandu dovnitř. Čím víc času stráví venku, tím víc za to bude trpět. Potrvá celé hodiny, než dodají čerstvou krev. Nebude to příjemné, pro nikoho z nich, a nebyl ochoten trpět víc, než bylo nutné, a tak se teď chtěl urychleně dostat pod střechu. Ale Sam hodila brzdu.

“Co je za problém s naším jídlem?” zeptala se podezíravě.

“Generátor je kaput,” připomněl.

“Ano, já vím. Já jen— Aha,” hlesla, protože jí to došlo a dovolila mu popohnat ji do chaty. Zamračila se. “Jak dlouho nefungoval?”

“Těžko říct. Nevzpomínáme si, že bychom ho v noci, když jsme se vrátili, vůbec slyšeli,” přiznal.

“Máš pravdu,” odtušila zamyšleně. “Slyšela jsem šum vašich hlasů ze svého pokoje, když jste se ráno vrátili. To bych nemohla, kdyby řval generátor. Je vážně hlučný. Byl.”

Mortimer přikývl, ale pohled přesunul na Deckera, který stál na druhé straně pultu, telefonoval. Nepochyboval, že objednává čerstvou krev z ABB, Argeneau Blood Bank. Co se týče Brickera, ten byl rozvalený na gauči, tragický výraz ve tváři a jednu ruku na břiše, meditoval o zkaženém salámu, který spořádal. Uměl být krapet dramatický. To bylo jeho mládím. Táhlo mu na stovku, přesto byl ještě dítě.

“Zkontrolovali jste to jídlo? Mohlo by být ještě v pořádku,” ozvala se Sam, tím opět přitáhla jeho pohled.

“Salám byl zkažený,” zalkal Bricker z gauče, což ji jemně překvapilo.

“Bricker se pustil do salámu a sýra, když se probudil,” vysvětlil Mortimer. “Samozřejmě vám to nahradíme. Vlastně vám nahradíme všechno jídlo, protože se zkazilo kvůli našemu generátoru.”

Jenom mávla rukou. “Neblázni. Tak jako tak by se zkazilo, kdybychom je nechaly v našem chladicím boxu. Ale nejlíp udělám, když se vrátím a oznámím to holkám. Mají hlad. Myslím, že budeme muset zajet do města na snídani a nakoupit zásoby.”

“Snídaně ve městě?” Světe div se, Bricker jako zázrakem ožil a posadil se na gauči.

Mortimer nevěřil vlastním očím. Před chvilkou vypadal zralý na psaní vlastního nekrologu.

“Chceš jet taky?” zeptala se Sam a Bricker okamžitě vyskočil z gauče.

“Jasně, že jo. Mám hlad jako vlk,” postěžoval si mladík a už sypal za nimi.

“Brickere,” ponuře odtušil Mortimer a kývnul hlavou k oknům. Vzhledem k tomu, že měly speciální úpravu chránící před UV zářením, nebylo potřeba stahovat žaluzie. Jasné sluneční světlo venku bylo dobře vidět.

Bricker se podíval, kam ukazoval a pokrčil rameny. “Můžeme jet naším SUV. Okna jsou upravená.”

“Upravená?” vydechla Sam, zatímco Mortimer probodával parťáka pohledem, že se prořekl.

“Mortimer je citlivý na slunce. Okna v teréňáku kvůli tomu mají speciální fólii.”

“Aha.” Sam k němu obrátila účastný pohled. “Co se stane? Osypete se či co?”

“Či co,” zamumlal a Brickerovi adresoval: “I když pojedeme SUV, stejně budeme muset dojít pěšky do obchodu a zase zpátky, a nemáme žádnou… ehm… medicínu,” zakončil neurčitě, krev říci nemohl.

“To bude ještě doba, než medicínu dodají,” odpověděl Bricker. “Lepší netrpět taky hlady.”

Mortimer otevřel pusu, aby oponoval, ale Bricker ho předběhl. “Pravděpodobně si to nepamatuješ, Mortimere, ale dej na mne, mít hlad ničemu nepomůže.”

“Bricker má nejspíš pravdu,” ozval se Decker. Zavěsil a teď šel kolem kuchyňského pultu za nimi. “Bude čas k večeři, než se sem medicína dostane, a pěkný krvavý biftek a vajíčka by mohly pomoci. Pokud se situace příliš zhorší, vždycky se můžete uchýlit k mimořádným krokům.”

Decker tím chtěl říci, že pokud bude zle, mohou kousnout nějakého smrtelníka, krev prostě potřebovali. Směli to udělat v mimořádných situacích a současná situace by se mohla rychle stát mimořádnou. Přesto Mortimera mnohem víc trápilo, jak by ta slova mohla zapůsobit na Sam, a nijak ho nepřekvapilo, když při poslechu jejich konverzace viděl na její tváři zmatek. Při řečech o medicíně a mimořádných krocích pravděpodobně dumala, o co tady do pekla jde.

S povzdechem si prohrábl rukou vlasy, uvažoval, co dělat. Nakonec se jeho rozhodnutí nezakládalo na loudivém kukuči Brickera, ani na Deckerově logické argumentaci, ale na prostém faktu, že raději půjde do města se Sam, než aby zůstal tady sám bez ní.

“Dobrá,” řekl, na Brickerovu tvář tím přičaroval široký úsměv. Mortimer to ignoroval a Sam nabídl: “Ale vezmeme si SUV. Ty a sestry klidně můžete jet s námi.”

“Půjdu jim to povědět.” Sam byla ve dveřích skoro dřív, než zaznělo poslední slovo.

“Zatímco se budete toulat venku s děvčaty, hodlám koupit nový generátor,” oznámil Decker. “A než se zeptáte, ne, nemám zájem jet ho kupovat s vámi. Rád vejdu, dostanu to, co potřebuji, a odejdu. Ženy rády bloumají od ničeho k ničemu, když nakupují, a darmo ztrácí čas. Nemám náladu ztrácet čas.”

Bricker se pobaveně zasmál, ale řekl jenom: “Proč to nenechat až po setmění? Proud jde, není kam spěchat.”

“Tak nějak si nemyslím, že v Canadian Tire mají otevřeno do desíti večer,” suše opáčil Decker. “Krom toho nehodlám zažít, že přivezou krev, vypnou proud a i tahle várka přijde vniveč.”

“Jasně.” Bricker přikývl. “To dává smysl.”

“Děkuji, jsem znám tím, že čas od času mluvím smysluplně,” odtušil sarkasticky a přejel pohledem z Brickera na Mortimera, oči přimhouřené soustředěním. “Začínáte vypadat bledě. Mám vážné podezření, že ve městě budete oba muset někoho kousnout.”

Mortimer se nesmlouvavě zadíval na Brickera. “Ne Sam ani její sestry.”

“Čestné skautské,” řekl mladší nesmrtelný, ruku zvednutou, jako by přísahal. Potom popošel k oknu a zadíval se k sousední chatě. “Doufám, že jim to nebude trvat moc dlouho. Mám—”

“—hlad.” Mortimer s Deckerem dokončili větu za něj. Unisono.

8. KAPITOLA

“Miluju jídlo.”

Sam se slovům Brickera zachechtala. Koukala na vozík, který tlačil po parkovišti k jejich vozu. Byl vrchovatý, plný tašek s potravinami, stejně jako vozík, který před sebou strkal Mortimer. Mužští se chovali, jako by celé dny nejedli, když sem dorazili, házeli si do vozíků všechno, co jim padlo pod ruku. Nyní aspoň viděla, proč trvali na tom, že potřebují dva svoje vlastní velké chladicí boxy navrch k tomu jednomu, co měly se sestrami v plánu vzít na jídlo, které by se během hodinové zpáteční jízdy na chatu zkazilo. Pánové očividně měli zdravý apetit, otesánek mohl leda závidět.

“Nemůžu uvěřit, že jste tohle všechno nakoupili,” kroutila hlavou Alex. “Jak dlouho tu vlastně zůstanete, kluci?”

Podívali se po sobě a Mortimer pokrčil rameny. “Chvíli. A co vy?”

“Dva týdny,” odpověděla Jo a pak významně dodala: “Tak se radši neloudej.”

Sam přimhouřila oči, kabonila se na škádlivé úsměvy sestřiček. Trochu zpomalila, zaostala, až šly vedle ní a zamumlala: “Zpátky už s Mortimerem a Brickerem nepojedu. Jela jsem s nimi sem. Teď je řada na vás.”

“Ale to—” Jo začala protestovat, ale Sam zvedla ruku a umlčela ji. Nehodlala o tento argument přijít. Přestože mokrý sen, ve kterém vystupoval Mortimer, byl nesmírně vzrušující a jedna část jejího já zoufale toužila prožít s ním románek doopravdy, druhá část byla dost realistická na to, aby věděla, že u něho nemá šanci. Byl prostě mimo její ligu. Samozřejmě, byl laskavý a starostlivý, když se vyskytoval poblíž ní, čili pořád. Nehnul se od ní na krok a pořád ji bral za loket a pomáhal jí s rovnováhou, ale nebyla dost naivní, aby si myslela, že to je projev zájmu ve smyslu přitažlivost. Tenhle mužský je prostě milý kluk, ochranitelský typ, kterému přišlo vhod, že ho i s kamarády včera v noci pozvaly na dlabanec, a podle všeho se rozhodl pečovat o ni jako o mladší sestru, coby poděkování.

Alespoň se toho obávala. Prostě nemohla uvěřit, že by chlap jako on – tak nádherný, že to bralo dech – považoval ji za atraktivní. Rozhodla se chránit své srdce, o hrdosti nemluvě. Nejsnazší způsob, jak to udělat, bylo vyhýbat se mu jako moru. Právě proto navrhla, že by si se sestrami měly vzít vlastní auto. Samozřejmě pod záminkou potřeby místa na potraviny a chlaďáky. K její velké úlevě Jo s Alex ihned souhlasily a tak už si v duchu mnula ruce, jak elegantně se jí podařilo vyhnout dlouhé cestě v SUV s mužskými.

Co se toho týče, doteď si nebyla jistá jak to, že nakonec přece jen jela s Brickerem a Mortimerem. No, vlastně ano, ale nemohla uvěřit, že se to tak zvrtlo. Problém nastal, když se rozhodli nakoupit v Huntsville. Je vzdálené pětačtyřicet minut jízdy, ale zase je to větší město, kde mají hned několik obchodů s potravinami, restaurace a také legrační obchůdky se suvenýry, které si můžou projít.

To bylo pořád fajn, dokud se Bricker nezeptal, kde Huntsville je a Alex neusoudila, že nejjednodušší bude, když jedna z nich pojede s nimi a ukáže jim cestu. Sestry odhlasovaly, že tou jednou, co pojede s nimi, bude Sam a bylo to. Většinu cesty si zoufale přála být kdekoli na světě, jen ne v tom autě. Ne, že by pánové nebyli perfektně okouzlující a milí. Vlastně se ji oba celou dobu snažili zapojit do hovoru.

Bricker řídil, zato Mortimer si dokonce sedl bokem a přibral ji tak do party. Byli zábavní a vtipní, a cestou ji několikrát rozesmáli, a nebýt toho, že se přistihla, jak s každým nádechem vdechuje Mortimerovu vůni, neschopná odvrátit od něho zrak, znovu a znovu očima putuje od krásných stříbrozelených očí k měkkým, ale pevným rtům, k rukám, které jí ve snu daly tolik rozkoše, a pak na hruď, která vypadala tak silná a krásná v měsíčním světle… Well, jízda byla peklem, které si nehodlá zopakovat při pětačtyřicetiminutové cestě nazpět.

“Zpátky s nimi nepojedu,” prohlásila kategoricky.

Zlostný pohled, kterým častovala mladší sestru, vzal rychle za své, když jí začala zvonit kabelka. “Co to je?” Jo se zmocnilo podezření. “Nevzala sis s sebou telefon, že ne? Měla’s ho nechat doma.”

Sam ji ignorovala, sáhla do kabelky pro mobil. Vytáhla ho a mrkla na display. Stiskla rty, když si přečetla jméno Clarence Babcocka, nejstaršího senior partnera a svého šéfa. Krátce uvažovala o tom, že by telefon nevzala. Koneckonců, má dovolenou. Přístroj znovu zazvonil, měl pronikavý zvuk a ona citlivé uši. Mohlo by to být důležité, hartusila na sebe v duchu. Měla by to vzít.

“Je to z práce, viď? Neopovaž se to vzít,” ponuře ucedila Jo. “Zasloužíš si dovolenou stejně jako každý jiný. Sam!” vyštěkla a odmašírovala za ostatními, když Sam telefon otevřela a dala k uchu. Prostě to nemohla nevzít. “Haló?” ozvala se opatrně.

“Ach, Samantho! Výtečně, výtečně, vzala jste si telefon s sebou. Poslouchejte, strašně nerad vás obtěžuji o dovolené, ale potřebujeme od vás jednu rychlou laskavost. Nemělo by to trvat dlouho. Jen pár minut, určitě. Jde o Latimerovy, chápete?”

Vykulila oči. Latimerovi byli nejvýznamnějšími klienty firmy. Také to byli staří přátelé jejího šéfa, který navíc měl tu čest být kmotrem jejich dcery. Jenomže momentálně byli v Evropě a nedokázala si představit, jakou laskavost by od ní mohli potřebovat.

“Martin a Trisha Latimerovi jsou právě teď v Evropě, ale Cathy, jejich dcera, je na rodinné chatě v Mindenu a nemohou se jí dovolat. Tak trochu panikaří, proto mi zavolali a já jim řekl, že jste někde tam a že jsem přesvědčen, že pro vás nebude problém stavit se u té dívky a zjistit, zda je v pořádku a možná jí také vyřídit, aby se ozvala rodičům, aby si o ni přestali dělat starosti. Není, že ne? Problém, myslím.”

Sam stála zcela bez hnutí. Dokonce tajila dech. Minden byl dobrou hodinu daleko odtud, a od chaty poctivé dvě, což znamenalo čtyřhodinovou cestu tam a zpět, a to nepočítá čas, který zabere řeč s Cathy Latimerovou. Část Sam měla chuť mu doporučit, ať jde k čertu, že má dovolenou, že pro firmu pracovala osmdesát hodin týdně, že toto je velmi vzácné volno, které hrozně moc potřebuje a že nehodlá všeho nechat a spěchat kontrolovat nějakého zhýčkaného spratka, který se ani neobtěžuje zavolat rodičům nebo jim aspoň vzít telefon. Ale to už se dostalo ke slovu její rozumnější já, připomínalo, že tvrdá práce ji vynesla z pozice stážisty na post junior partnera, za necelý rok, něco dříve neslýchaného. Pokud prostě kousne do kyselého jablka a dál bude dřít do úmoru, za pár let to dotáhne na senior partnera a pak nebude muset pracovat tak tvrdě, a její život nebude samé soupeření a honička a poklonkování a…

“Samozřejmě to nebude problém, pane. Bohužel, právě teď jsem v Huntsville, ale brzy bychom měli zamířit nazpět do Magnetawan. Jakmile se tam dostaneme, mohu si půjčit auto a odjet do Mindenu. Měla bych tam být v…” Odmlčela se, jako by si to už dávno v duchu nespočítala a posléze řekla: “Okamžik, bezmála hodina nazpět do Magnetawan a odtam přes dvě hodiny do Mindenu… měla bych tam dorazit za tři hodiny a něco a zavolám vám hned, jak si promluvím s Cathy Latimerovou. Bude to stačit?”

Následovala pauza na opačném konci telefonu a Sam věděla, že šéf si dělá poznámky o délce cesty a potížích spojených s prokázáním této malé laskavosti. Nebyla hloupá. Nemá valný smysl nechat se uvrtat do takovéto věci, pokud dotyční nemají ponětí, co po vás chtějí. Šéf nyní přesně věděl, kolik úsilí bude muset vynaložit místo něho – o dovolené. “Děkuji vám, Samantho,” řekl nakonec, znělo to velmi vážně. “Cením si toho a jsem si jist, že také Latimerovi to ocení. Dám jim vědět, jak daleko si musíte zajet, abyste je pomohla uklidnit. Bude to pro ně hodně znamenat.”

“Žádný problém, pane,” řekla jenom, ale uvažovala, jestli jmenování senior partnerem opravdu stojí za všechny tyto nepříjemnosti. Chce vůbec být senior partner? Zatlačila takovéto pochyby a nejistotu do pozadí, se šéfem se rozloučila a ukončila hovor.

“Neslyšela jsem právě, jak souhlasíš pracovat o dovolené?”

Sam se ušklíbla podrážděném tónu Alex a otočila se s nuceným úsměvem. “Vlastně to není práce. Je to laskavost pro Latimerovy. Jejich dcera je na chatě a nemohou se jí dovolat. Jenom tam zajedu a mrknu na ni.”

“Ty teď hodláš jet do Mindenu a mrknout na ni?” zeptala se suše a Sam udělala obličej. Tak trochu doufala, že tohle Alex neslyšela.

“Je to kmotřenka pana Babcocka,” řekla v naději, že tím zmírní její do očí bijící zlost. “A má o ni starost.”

“Je ten Minden daleko?” zamračeně se zeptal Mortimer, čímž ji upozornil, že se on, Bricker a Jo vrátili i s vozíky zjistit, kde to vázne.

“Odtud asi hodinu dvacet,” informovala ho Alex a hned dodala: “Ale víc než dvě hodiny od chaty. Nevrátí se z prokazování téhle malé laskavosti před půl desátou, spíš v deset a to ještě kdo ví jestli.”

Sam se na prognózu zamračila a koukla na hodinky. Překvapilo ji, když zjistila, že už je půl páté. Kam se ten den poděl, ptala se v duchu sama sebe, ale potom si uvědomila, že už bylo po poledni, když se probudila a vyrazila pro salám a vajíčka k snídani. Pak se zastavili na brunch, následovala další zastávka v Canadian Tire, kde Bricker koupil ty dva obrovské chlaďáky, o kterých si byl jist, že je s Mortimerem budou potřebovat k transportu jídla na chatu. Teprve potom konečně dorazili sem, do obchodu s potravinami.

“Měli bychom naložit potraviny do auta,” odtušila Sam ve snaze odvést Alex od tématu. Sestry si o ni dělaly starosti kvůli délce pracovní doby a tlaku, pod kterým byla. Částečně to byl důvod, proč naplánovaly tento týdny dlouhý pobyt s ní, na zahájení chatařské sezóny. Mělo ji to donutit vzít si dovolenou. Přemluvily ji, aby si zamluvila volno před měsíci, když ještě žila v sebeklamu, že touhle dobou už se odrazí ode dna.

Při té myšlence se ušklíbla. Byla stejně zavalená prací, když nadešel čas dovolené, jako předtím a vážně uvažovala o zrušení dovolené, ve prospěch práce. Pouhý návrh její sestry tak hrozně rozčílil a rozzuřil, že si to rychle rozmyslela.

“Mohu ji svézt.”

Sam zmateně pohlédla na Mortimera. Slyšela dobře? Nebyla si jistá. Nedíval se na ni. Mluvil se sestrami.

“Můžeme naložit potraviny a led do chladicích boxů a – pokud vám nebude proti mysli odvézt Brickera a chlaďáky – mohu vzít Sam do Mindenu v SUV. Bude to rychlejší. Zkrátí to cestu minimálně o dvě hodiny.”

Jako kouzlem se všechen sarkasmus a vztek z Alex a Jo vypařil.

“Okay,” obě vesele souhlasily a Alex řekla: “Takže bychom měli naskládat jídlo do chlaďáků.”

Sam sledovala, jak kvartet míří k autům a vyjeveně vrtěla hlavou. Dumala, kdy ztratila kontrolu nad svým životem. Všichni rozhodovali za ni. Chvíli zvažovala odmítnutí Mortimerovy laskavé nabídky, ale došlo jí, že by si akorát naběhla na smeč. Přijetí jeho návrhu zkrátí cestu o dvě hodiny. A taky zchladí Alexinu výbušnou náladu.

Mějte na paměti, že to znamenalo strávit tři a půl hodiny, nebo víc, uvězněná v autě s Mortimerem… Poněkud děsivá vyhlídka, pomyslela si Sam, a skoro už na ně zavolala, aby nabídku nakonec přece jen s díky odmítla, když vtom se Bricker otočil a usmál se na ni: “Všechno je fajn. Bude to v pořádku. Uvolni se a vychutnej si jeho společnost.”

Sam zvolna přikývla. Měl pravdu, všechno bude fajn, ale pořád jí vrtalo hlavou, jak to dělá, že s ní mluví a nehýbá při tom pusou. Možná si budu muset zajít k očaři, napadlo ji bezděčně, a šla pomáhat přemístit dva chlaďáky mužů do Alexina Matrixu a vyskládat do nich potraviny. Bylo to úžasně rychle hotové a než se nadála, seděla na předním sedadle SUV a zapínala si bezpečnostní pás.

“Sestry mají o tebe starost,” poznamenal Mortimer, když nastartoval motor.

“Ano,” přitakala Sam s nešťastným povzdechem. Popravdě řečeno, ona občas taky. Každý, s kým pracovala, tvrdě makal a věčně dělal dlouho přesčas. Neměla ponětí, jak to zvládají. Začínal se na ní podepisovat stres.

“Jsou přesvědčené, že si ničíš zdraví kvůli práci,” dodal, sám to říkal trošku nešťastně.

“Je to povolání, ne práce. A tímto tempem musím pracovat, jenom dokud nezískám senior partnerství. Pak můžu zpomalit a rutinní, nudnou práci nechat na juniorech.”

Mortimer vážně kývl a pak se zeptal: “Stojí to za to?”

Sam se zamračila. Tohle byla otázka, kterou si často kladla. Právo ji bavilo a z valné části měla svou práci ráda. Kromě dlouhé pracovní doby. A přestože si říkávala, že jednou, až získá senior partnerství, může zpomalit a nechat juniory a stážisty dělat práci místo ní, jak to měl ve zvyku její šéf, nebyla si jistá, že toho opravdu bude schopná. Bude se bát, že jim něco unikne a stejně to všechno překontroluje. Měla problém, byla posedlá kontrolou a věděla to. Kromě toho, když už na to přišla řeč, cítila by se hrozně, přetěžovat podřízené tak, jako to šéf dělal jí. Každý si zaslouží žít.

Vydechla, spíš si povzdechla a potřásla hlavou. “Mluvme o něčem jiném.”

Mortimer chvíli mlčel, zdolával nástrahy dopravního provozu, ale potom přikývl. “Domluveno. Prozatím.”

Zamrkala překvapená tím dovětkem, jenže to už se znovu ptal: “O čem chceš mluvit?”

Zaváhala, v duchu hledala nějaké bezpečné téma k hovoru, ale žádné se nezdálo bezpečné, aspoň jí. Každé možné téma, které jí přišlo na mysl, mělo něco společné s mužem vedle ní, jeho životem a co má a co nemá rád. Ba co hůř. Má rád ji? Líbí se mu? Připadá mu přitažlivá? Měl by chuť se s ní zaplést? Políbit ji? Dotýkat se jí? Přinutit její tělo křičet touhou po něm, jako to udělal ve snu?

Ne-bezpečná témata. Odklepnuto. Uvědomovala si, že na ni Mortimer zvědavě hledí, odkašlala si a řekla: “Nevím. Jak se ti tady zatím líbí?”

“Líbí,” odtušil. “Je tu klid a mír a kupodivu pohoda.”

“Předpokládám, že to je velká změna, ve srovnání s tím, na co jsi zvyklý v L.A.”

“V L.A. už moc nepobývám,” řekl tiše.

“Máš tam dům?” dala průchod zvědavosti.

“S Brickerem tam máme byt, ale vezmu-li v úvahu, jak málo času tam strávíme, vážně bychom se tím neměli zatěžovat,” odpověděl ironicky. “Čas od času se v L.A. stavíme navštívit rodinu, o svátcích a tak, ale většinou jsme na cestě.”

“No ano, na šňůře s kapelou a tak,” zamumlala, přemýšlela o tom, co řekl. Mortimer se často zmiňoval, že s Brickerem dělají to či ono. Nemělo by se jí to zdát zvláštní, protože jsou spolu v kapele a tak nejspíš společně pracují a hrají… jenomže to vždycky byl on a Bricker, a nikdy on, Bricker a Decker. Mluvil tak, že to skoro vyznívalo, jako by byli partneři. V duchu se zamračila a pak vytřeštila oči hrůzou… co když jsou partneři? Párek gayů.

Pane na nebi, to by jí bylo podobné, myslet si na gaye. A nejhorší na tom je, že je to klidně možné, uvědomila si vyděšeně. Věděla, že jí schází gaydar. Jeden z právníků ve firmě byl jasný gay, ale ona o tom neměla ponětí, dokud její sekretářka nepoznamenala, jak hezký a milý je a jaká prý je škoda, že je gay. Sam se minulý rok až do té chvíle domnívala, že jeho životní partner je spolubydlící a kamarád.

Teď jí ta myšlenka uvízla v hlavě a nemohla se jí zbavit. Visela v koutku její mysli jako netopýr, který co nevidět roztáhne křídla a začne jí zběsile poletovat uvnitř lebky. Mortimer se několikrát pokusil začít konverzaci, ale Sam dělalo problém dát dohromady víc, než jednoslovnou odpověď. Nakonec to vzdal a nechal ji jejím myšlenkám.

Sam toho záhy litovala, protože se nyní přistihla, že podrobně zkoumá každou maličkost, kterou řekl, a každou chvilku, kdy ty dva viděla pospolu. Taky se cítila prostě hrozně kvůli tomu vášnivému snu, který se jí zdál. Přestože o něm nemohl vědět, měla pocit, jako by ho svým způsobem zneužila. Mentálně znásilnila chudáka teplého souseda. Dobrý Bože!

“Myslíš, že tady mají nějakou restauraci nebo kavárnu?” zeptal se zničehonic Mortimer, čímž ji vytrhl z nepříjemného sebezpytování. “Dal bych si něco k snědku.”

Sam se rozhlédla, uviděla, že dorazili do Mindenu. Projížděli okolo velkých Nezávislých maloobchodníků. Zamračeně přiznala: “Nejsem si jistá. Byla jsem tady jenom jednou, s našima, ještě jako malá. Něco tady ale mít musí.”

Zastávka v restauraci byl dobrý nápad. Sama měla trochu hlad a ani návštěvou koupelny by nepohrdla. Rozhlédla se po podnicích podél ulice a potom ukázala dopředu po pravé straně, kde na rohu zahlédla obchodní pasáž.

“Tamhle by mohli mít něco, kde se můžeme stavit.”

“Dobře,” přitakal s úlevou Mortimer. “Protáhneme si nohy, něco sníme a mrkneme do mapy, kudy máme jet, abychom se dostali k těmhle Latimerovým. Máš adresu?”

Přikývla. Šéfa sice nenapadlo, že by bylo záhodno nadiktovat jí adresu, ale přesto ji znala. První tři měsíce stáže strávila na případu pro Latimerovy a neustále jim na chatu posílala dokumenty. Psala tu adresu tak často, že ji nejspíš nikdy nezapomene. “Najdu to na mapě při jídle.”

Kývnul a odbočil do pasáže.

Měli na vybranou mezi pizzerií a malou restaurací, kde podávali ryby & hranolky a další jednoduchá jídla. Zvolili si restauraci. Mortimer i Sam si objednali u pultu a pak oba zamířili do koupelny. Mortimer už byl zpátky a našel jim stůl, když se Sam vrátila do jídelny. Byl zahleděný do mapy a nevšiml si jejího příchodu, tak využila příležitosti a cestou si ho pořádně prohlédla, zoufale hledala nějaký rys, který by prozradil jeho sexuální orientaci. Bohužel, neviděla nic, podle čeho by poznala, zda je homo nebo hetero. Na sobě měl standardní džíny a triko. Vlasy krátké, učesané, špinavě blond a byl hladce oholen. Z toho nic nepoznám, pomyslela si a zamračila se, když zaznamenala, že je také velmi bledý.

Mortimer vzhlédl, když se vmezeřila na protější stranu boxu, tázavě povytáhl obočí, protože si všiml, jak se mračí. “Co se děje?”

“Jsi bledý,” odtušila znepokojeně. “Necítíš se dobře?”

Zaváhal a pak s pokrčením ramen uhnul pohledem. “Je mi fajn. Jídlo pomůže.”

Jeho odpověď ji přivedla na myšlenku, jestli třeba není diabetik nebo netrpí nějakou jinou nemocí, která ovlivňuje jeho organismus, ale dřív, než se stihla zeptat, byli vyrušeni donáškou jídla, a tak se rozhodla nechat tu otázku prozatím plavat. S plnou pusou stejně nemohl odpovídat a Mortimer ji měl plnou pořád, dokud z jeho talíře nezmizel poslední drobeček. S Brickerem mají úctyhodnou chuť k jídlu, jen co je pravda, pomyslela si a zamračila se, protože si uvědomila, že je v duchu spárovala. Už nedokázala myslet na jednoho, aniž by se jí vybavil druhý. V hloubi duše byla přesvědčená, že pálila za gayem.

“Jsi gay?” Nechtěla se na to zeptat, aspoň ne tak okatě, ale slova z ní vyletěla dřív, než je dokázala zastavit. Zavřela oči hrůzou ze svého chování, nakonec je ale pomalinku otevřela. Mortimer na ni zíral s pusou dokořán, v němé hrůze vlastní provenience. Jestli proto, že není gay nebo proto, že se na to vůbec zeptala, nedokázala poznat, a tak omluvným tónem spustila: “Omlouvám se. Opravdu, strašně se omlouvám. Nic mi do toho není, jestli jsi, a nemám žádné problémy s homosexualitou. Ráda se budu dál kamarádit s tebou a Brickerem. Já—” Omluvné koktání skončilo vyjeknutím, když zničehonic vstal, chytil ji za ruku a vytáhl z boxu.

“Opravdu jsem tě nechtěla urazit,” blábolila, když ji vlekl restaurací a ven ze dveří. “Je to v pohodě, jestli seš. Jenom bych to ráda věděla, protože…” Kousla se do jazyku dřív, než mohla vyhrknout, že se jí líbí a pak rychle navázala: “Protože Jo asi má tak trochu zájem o Brickera a nechtěla bych, aby si natloukla, protože—” Slova jí došla s dalším vyjeknutím, tentokrát proto, že na parkovišti o něco zakopla a podlomila se jí noha.

Mortimer okamžitě zpomalil, pustil její ruku a popadl ji kolem pasu, na posledních pár stop k SUV si Sam přitiskl k boku. Otevřel dveře spolujezdce a pokusil se ji strčit do vozu, ale zapřela se rukou o dveře a otočila se tváří k němu. “Prosím, nezlob se, jenom jsem to chtěla vědět.”

Tentokrát ji umlčelo, když se jeho rty snesly na její. Zkameněla. Stejně jako ve snu, tohle nebylo pouhé pusinkování ani laškování rtů. Toto byl polibek. Hladový, náročný a všepohlcující. Mortimer vzal do dlaně zátylek její hlavy, držel ji na místě, zatímco vehementně dokazoval, že rozhodně není gay. No, ledaže ho zmýlila má chlapecká postava, třeba si myslí, že jsem skutečně Sam a ne Samantha, letělo jí hlavou, a pak ten nápad opustila. Volnou rukou totiž našel a uchopil drobné ňadro, přes bavlnu vínově červeného trička.

Sam mu zasténala do úst a přitiskla se k němu blíž, nepřestával ji líbat. Bylo to přesně jako ve snu a její tělo podle toho reagovalo. Bradavky se okamžitě postavily do pozoru a stehna přimáčkla k sobě, jak mezi nimi začal pulzovat žár. Cítila rám dveří SUV, zařezával se jí do zad, jak na ni Mortimer tlačil, a pak ruka za zátylkem sjela dolů a zmáčkla jednu zadní tvář a ponoukala ji kupředu, aby se o něj otírala. Sam se přistihla, že mu svírá ramena, když zoufale bojovala s nutkáním obtočit mu nohy kolem boků a přimět ho pokračovat. Přece však ještě nepřišla o rozum docela a část mysli jí říkala, že se jen snaží dokázat, že není gay. Odtrhla rty a odvrátila hlavu, aby mu zabránila dál ji líbat a udýchaně vyhrkla: “Okay. Nejsi gay. Nemusíš—”

“Já chci,” zavrčel. Přimáčkl se k ní, takže nyní přesně cítila, jak moc chce, zatímco jeho rty jí přistály na hrdle, protože ze rtů je vykázala.

“Oh,” vydechla, když se do ní vtiskl tvrdý důkaz jeho touhy. Chce. Odklepnuto. Rty jí propaloval pěšinku podél žíly v hrdle. A ona chtěla také, zoufale, ale stojí venku pod širým nebem, pro smilování Boží, a pořád je světlo, a jsou na očích všem, kdo mají zájem se dívat.

Trefila do černého. K jejím uším dolehlo vytí a pískání. Nebyla jediná, kdo to uslyšel. Najednou ji Mortimer odstrkával a obracel čelem k SUV. “Nastup.”

Poslušně vlezla dovnitř, očima střelila čelním sklem ven, kde spatřila trio mladíků. Křenili se a stále pokřikovali oplzlé návrhy, směřovali ke dveřím restaurace.

“Zapomněl jsem uvnitř automapu. Hned budu zpátky,” řekl Mortimer a pak za ní zabouchl dveře a následoval mládence do restaurace.

Zírala za ním, žasla, že vypadá tak klidně a vyrovnaně po tom vášnivém objímání, když se ona sama cítí totálně vykolejená. Nějakou tu chvíli tam jenom seděla, vychutnávala si rozechvění, které vibrovalo jejím tělem, ale potom si začala dělat starosti. Nejprve se strachovala, že by v restauraci mohly nastat problémy s těmi třemi provokatéry. Ihned sama sebe přesvědčila, že je to inteligentní, jak se zdá vyrovnaný muž a že to bude v pohodě, když vtom se začala obávat jeho návratu. Jak se má chovat po vášnivé chvilce, kterou právě prožili? Jsou odteď pár?

Při té otázce v duchu zasténala. Že si ji vůbec mohla položit po jediném polibku, jenom dokazovalo, že obavy Alex jsou opodstatněné. Tom sem Tom tam, rozhodně jsem panna, pokud jde o aférky, přiznala sama sobě. Jedna pusa pár nedělá, v dnešní době. Co pusa, už dokonce ani sex ne. Lidi mívají zástoje na jednu noc každou chvíli a ani na minutu si nepředstavují, že jsou pár. Vážně není připravená na tyhle rychlovky. Co to dělá? A co tomu Mortimerovi tak dlouho trvá?

Mortimerovi se ulevilo, když atlas uviděl na stole, kde ho nechal. Vzal si ho, ale nezamířil hned zpátky k SUV. Nebyl to hlavní důvod, proč se vrátil – pouze šikovná záminka. Faktem bylo, že ho pouhé vteřiny dělily od okamžiku, kdy by vnořil zuby Sam do krku a ukojil hlad, kterým se mu momentálně svíral žaludek, když mu pokřikování a pískání připomnělo kde je a co dělá.

Nepolíbil Sam s úmyslem ji kousnout. Políbil ji kvůli její otázce na jeho sexuální orientaci. Nejprve ho šokovala a pak zjistil, že je tak trošku vzteky bez sebe, že ženská, po které touží, pochybuje o jeho sexuálních preferencích. Pak dostal strach, že pokud si o něm myslí, že je gay, nebude mít o něj zájem, a on chtěl, aby měla a doufal, že má.

Pěkně jedno k druhému a nakonec to vyvrcholilo chlapáckou taktikou, však já jí ukážu, kde mám sféru zájmu. Polibek. Mělo to být jenom rychlé, demonstrativní polaskání, ale sotva ji ochutnal na svých rtech, proměnil se v cosi víc. A když zareagovala, jeho dobré úmysly vyletěly oknem docela. Ta ženská byla mimo jejich sen stejná časovaná bomba jako v něm. Reagovala tak dychtivě a vášnivě, až docela ztratil hlavu. Dal svým rukám volnost, ať se toulají po libosti, myšlenky mu plnily obrazy, jak z ní rve oblečení a miluje ji opřenou o SUV. Ale pak přerušila polibek a odvrátila hlavu.

Když jí putoval rty dolů po krku a cítil žílu pulzující vzrušením, jeho vášeň nakrátko přehlušil jiný hlad – zoufalá potřeba krve. A momentálně se vážně cítil pěkně zoufale.

Přes veškerou snahu nebyli dnes s Brickerem schopni vyhnout se vystavení slunečním paprskům docela. Sice si oblékl džíny místo mnohem pohodlnějších kraťasů, aby co nejvíce napomohl ochraně před ozářením, ale košile s dlouhým rukávem by za horkého letního dne vypadala divně, takže měl paže, ruce a tvář nechráněné. A zatímco v SUV byli před škodlivými UV paprsky celkem v bezpečí, každá zastávka, kterou během dne udělali, znamenala minimálně krátkou procházku pod zhoubnou sluneční září.

To všechno, v kombinaci s potřebou jeho těla vypořádat se s alkoholem z minulé noci a se zkaženou krví, kterou zkonzumoval, když se v poledne probudil, způsobilo dehydrataci a on teď nutně potřeboval krev. Toto byl jeden z těch stavů krajní nouze, kdy se jeho lidé směli nakrmit z paznehtu a kousnout smrtelníky. Ale ze Sam se krmit nebude. Nedokázal ji kontrolovat, takže jí potom nemohl vymazat vzpomínku na své kousnutí z paměti, a ještě bylo příliš brzy, aby jí odhalil, co je zač a doufal, že to dokáže přijmout, aniž vyběhne s řevem do noci.

Ne, Sam kousnout nemůže. Potřebuje jiného dárce. Pohledem pročesával restauraci, registroval a vyřazoval různé hosty, až mu oko padlo na trio chechtajících se mládežníků, kteří je venku tak hrubě vyrušili. Každého krátce ohledal, vybral toho, který působil nejzdravěji a vklouznul mu do myšlenek. Za pár sekund se mládeneček omluvil a vydal se na pány.

Mortimer šel za ním.

9. KAPITOLA

Sam dělala doba, kterou Mortimer potřeboval na vyzvednutí automapy, takové starosti, až se začala vážně bát, že se nakonec přece jen zapletl do rvačky s jejich čumily. Zrovna sahala po dveřích, aby vystoupila z auta, když se konečně objevil.

S úlevou ruku stáhla, pozorovala, jak kráčí k autu. Nebyly na něm patrné žádné známky jakéhokoli konfliktu. Vypadal perfektně v pohodě. Vlastně vypadal lépe, než když odcházel. Určitě měl lepší barvu, než když ji opouštěl.

“Tu máš.” Mortimer otevřel dveře a podal jí automapu, sotva se vmezeřil za volant. “Tímto tě pasuji na navigátora.”

Sam si knížku vzala a rychle začala listovat stránkami, celá ráda, že má co dělat, pomine-li dumání o jejich polibku. Strčila hlavu do atlasu a soustředila se na hledání chaty Latimerových.

“Vypadá to, že musíme jet zpátky tudy, kudy jsme přijeli,” oznámila, jakmile nastartoval a ucítila, že se na ni dívá.

Teprve až když obrátil pozornost k řazení a začal couvat z parkovacího místa, riskla rychlý pohled jeho směrem. Ale fofrem zase sklopila zrak k mapě, když na ni pohlédl.

“Jsi v pořádku?” zeptal se tiše Mortimer, zatímco vedl SUV na silnici.

Prudce vzhlédla, upíral oči na její ústa. Předpokládala, že se ptá, jestli je v pořádku, co se týče jejich líbání a pocítila bezradnost. Jak má odpovědět?

“Já— Ano, samozřejmě,” vykoktala nakonec, začervenala se rozpaky, když se krátce střetla s jeho pohledem a pak zdráhavě špitla: “A ty?”

“Ó, ano,” vzdychl, zaznělo v tom něco skoro jako radost.

Přičtěme k tomu spokojený úsměv na jeho tváři a Sam si uvědomila, že i na jejích rtech hraje váhavý úsměv. Na moment tam zmrzl, když Mortimer bez varování sundal ruku z volantu a natáhl se po její, uvěznil ji ve své dlani. Neodtáhla se, jenom zírala na jejich propletené prsty, plná zmatku. Jsou pár teď? Panebože, tohle všechno bylo tak nové a matoucí. Nemusela čelit modernímu chození se všemi jeho nejistotami a pravidly, od puberty. Jestli vůbec ještě nějaká pravidla existují.

“Jako dlouho zůstaneme na této silnici?”

Sam se lekla a přinutila rozhlédnout. Znovu míjeli Nezávislé maloobchodníky a vzdalovali se od města. Obrátila pozornost k mapě, aby zjistila trasu. “Za pár minut odbočíš doprava, myslím.”

Vzhlédla, aby přečetla ceduli, návěští další silnice, ke které přijížděli, a vytřeštila oči, když uviděla jméno. “Tady. Odboč doprava. Hned. Po téhle pojedeme na konec a pak doleva,” myslela nahlas s pohledem do mapy. Už byla zase trochu víc ve své kůži, když ji nedržel za ruku, přesto byla přesvědčená, že nebude úplně v pohodě, dokud nebude zase bezpečně zpátky na chatě se sestrami. A bez Mortimera za zadkem. Kéž bych tam teď byla. Potřebovala čas na strávení všeho, co se dělo a na ujasnění, co vlastně chce. Ale jestli ji život něco naučil, pak to, že nedostanete vždy, co chcete.

O několik okamžiků později už odbočovali na dlouhou příjezdovou cestu k chatě Latimerových. Byla dlážděná, žádný prašný hrbolatý tankodrom, jaký vedl k většině místních chat. Sam nijak nepřekvapilo, když uslyšela Mortimera téměř tiše hvízdnout skrz zuby, jakmile konečně ustoupila poslední řada stromů.

“Pěkný,” řekl suše.

Sam jenom zírala. Tohle nebyla žádná chata. Tohle bylo setsakra sídlo. Ale na druhou stranu, od Latimerových ani nic míň nečekala. Byli prachatí a rádi ty prachy utráceli. A proč taky ne? Do hrobu si je nevezmou.

“Je to fáro té dcery?”

Podívala se, kam Mortimer ukazoval, a uviděla malý červený sporťák zaparkovaný u boku domu.

“Ano,” hlesla s úlevou a sáhla po klice. Bude to rychlé a snadné. Jenom musí vyřídit Cahy, ať zavolá rodičům a můžou zase jet. Brnkačka, pomyslela si, když otevřela dveře vozu.

“Můžeš počkat tady, jestli chceš. Měla by to být jen minutka,” řekla Sam, když vystoupila.

Mortimer místo odpovědi vystoupil na své straně a obešel vůz, bez řečí ji doprovázel k předním dveřím domu. Vlastně zadním, napadlo Sam. Tady nahoře se za průčelí domu považovala strana obrácená k jezeru.

S pokrčením ramen hodila bezděčnou úvahu za hlavu, jakmile došli až k dvoukřídlým dveřím. Vztáhla ruku ke klice, ale strnula, když se při pouhém zavadění konečky prstů hladce otevřely dokořán. Nebyly dovřené.

Ještě než to stihla pořádně strávit a vydedukovat, co by to mohlo znamenat, Mortimer už ji bral za zápěstí. Rychle ji odtáhl dozadu a stranou, kde mu nestála v cestě, takže mohl jít dál

“Počkej tady,” zasyčel, a protáhl se dveřmi a zmizel.

Civěla za ním vykulenýma očima, dočista v šoku. Tom by se nikdy takto nezachoval, neujal by se vedení. Nechal by ji jít první. Bylo docela pěkné mít někoho, kdo na ni dával pozor.

A frustrující, dodala jedním dechem. Chtěla vědět, co se uvnitř děje, a to nezjistí ze svého bezpečného místečka na verandě. Netrpělivě přešlápla, ale prostě nedokázala být hodná holčička a čekat venku, zatímco si pan Muž vyšetřuje. Tak jako tak je to její práce. To mne přece požádali, abych zkontrolovala Cathy Latimerovou, připomněla si Sam, když se vydala ve stopách Mortimera a proklouzla otevřenými dveřmi.

Tichou hudbu zaslechla, sotva vešla dovnitř. Hraje rádio, uvědomila si, nevěděla kam s očima. Luxusní místo, jen co je pravda. Prohlížela si nablýskanou mramorovou podlahu a dvoukřídlé vyřezávané schodiště po obou stranách obrovské bílé haly.

Dobrý Bože, Latimerovi nemají ponětí, co je chataření, pomyslela si s pootevřenou pusou, když co nejtišeji pokračovala dál.

Hala přecházela v obrovskou otevřenou místnost s prosklenými stěnami, orientovanou na jezero. Výhled bral dech, nemohla se nezastavit. Hleděla ven, dokud si nepřipomněla, proč je vlastně tady. Odtrhla oči od úchvatné vyhlídky a vrhla pohled na obývací pokoj. Otevřený televizní programu na konferenčním stolku před gaučem, sako přehozené přes jeho zadní opěradlo, velká plážová osuška pohozená na barové stoličce u snídaňového baru, který odděloval obývací prostor od rozlehlé kuchyně.

Sam instinktivně přešla k barové židličce a osahala ručník, byl suchý, ale měl na sobě trochu písku. Byl použitý, na opalování nebo na utření, ale stačil uschnout.

Pustila ho a obešla bar, nahlédla do kuchyně. Plná sklenice něčeho, co vypadalo jako kola, stála na pultu. Tekutina nahoře byla trochu průzračnější, jako by ji nalili na led a ten se rozpustil. Sama často nechávala pití bez povšimnutí, dokud se led nerozpustil, tak to poznala. Oko jí sklouzlo k nesnědenému sendviči na talíři. Sýr vyčníval přes kůrku a Sam se zamračila, když uviděla, že seschl a asi i ztvrdl.

Vypadalo to, jako by Cathy přišla z pláže, nalila si pití a nachystala svačinu, když vtom ji něco, nebo někdo, vyrušilo.

Sam váhavě popošla vpřed, zahleděla se na sýr a pak do něj opatrně šťouchla prstem. Nabíral tmavší odstín a skutečně tvrdl.

“Myslím, že jsem ti řekl, abys čekala venku.”

Skoro vyskočila z kůže, když ta ostrá poznámka prořízla ticho. Otočila se na patě a střelila po Mortimerovi jízlivým pohledem. “Já jsem ji sem měla přijet zkontrolovat, ne ty,” připomněla mu a pak se přinutila přestat mračit. “Je tady?”

Zalila ji směs strachu a úlevy, když zavrtěl hlavou. Úlevy proto, že v takto tichém domě, s nesnědenou svačinou v kuchyni, měla vážné obavy, že být Cathy tady, nemusela by být v dobrém stavu. Strachu proto, že to znamenalo, že Cathy Latimerová je nezvěstná, a otevřené dveře a nesnědená svačina naznačovaly neobvyklé okolnosti. Pravděpodobně také ne dobré neobvyklé okolnosti, ale spíš námět pro film týdne.

S povzdechem vyšla z kuchyně a vydala se obývacím pokojem k chodbě vedoucí do zbytku domu na tomto podlaží.

“Zkontroloval jsem všechny místnosti,” ujistil ji Mortimer, držel se jí v patách, když prohlížela přízemí, rychle procházela chodbou, nakoukla do knihovny, multimediální místnosti, jídelny… “Nikdo tady není.”

“Já vím. Nikoho nehledám,” odpověděla Sam, vrátila se odkud přišla a zamířila do druhého poschodí.

“Co teda hledáš?” Mortimer vybíhal schody hned za ní.

“Její…” Sam se odmlčela, protože právě otevřela první dveře a ocitla se na prahu místnosti, kterou – podle toho, co viděla – zasáhl cyklón. Vydechla a dokončila: “… ložnici.”

Mortimer ji následoval do pokoje, pohledem mapoval spoušť a dokázal, že se i sem nahoru prve podíval, slovy: “Dospěl jsem k názoru, že byla napadena tady.”

“Napadena?” Sam se na něho překvapeně obrátila.

“No, je pohřešovaná a—” významně ukázal kolem sebe, jako by stav pokoje mluvil za vše.

Sam zavrtěla hlavou. “Za tohle nemůže žádné napadení. Jenom život skoro-dvacítky-a-pořád-líné-jako-puberťačka.”

Když zvedl obočí, kápla božskou: “Můj pokoj vypadával jako tenhle.”

“Vypadával?” najednou přimhouřil oči.

“Hmm.” Kývla a trpce přiznala: “Mívala jsem ve zvyku oblečení prostě házet na zem. A pak, jednoho krásného dne – zrovna uprostřed závěrečných zkoušek – jsem objevila, jak praktické jsou koše na prádlo, a že je prima nezakopávat o šatstvo, když jsem se dostala domů z knihovny za kuropění, vyčerpaná biflováním.”

“Aha.” Pousmál se, ale zůstal zticha, když kráčela pokojem zpátky k němu.

“Předpokládám, že bych to měla ohlásit.”

Mortimer přikývl a přestal se opírat o zárubeň, aby mohla projít. “Viděl jsem budovu O.P.P. cestou do města.”

“O.P.P.?” Sam se zastavila a ohlédla se na něj, překvapená zmínkou o Ontarijské provinciální policii.

“Ano.” Zamračil se, a když viděl, jak se tváří, zeptal se: “Copak té jsi to ohlásit nechtěla?”

“Ne, myslela jsem svému šéfovi,” přiznala, teď si okusovala ret. Měla v úmyslu sejít dolů a použít telefon, který zahlédla v obýváku. Ale nyní si uvědomila, že ohlásit to O.P.P. by snad mohlo být lepší. Vlastně by mohli vědět, co se té holce stalo. Třeba prostě měla autonehodu nebo… No jo, autonehoda je lehce mimo mísu, když má auto tady, ale mohla havarovat s ATV nebo s vodním skútrem. Mohli volat pohotovost a ve spěchu nechat dveře otevřené…

Nezdálo se to pravděpodobné, ale na druhou stranu bude lepší zajít na O.P.P. a ubezpečit se, že Cathy Latimerová neměla nehodu nebo tak něco dřív, než zavolá šéfovi a vyvolá paniku. Navíc by ji tam stejně nejspíš poslal.

Vyfoukla dech, který nevědomky zadržovala, a kývla. “Ano, raději to nejprve ohlásíme O.P.P.”

Mortimer ji vyprovodil z pokoje a po schodech dolů. Ubírali se ke dveřím, když spatřila kabelku na stolku u vchodu. Sam se zastavila, ale nedotkla se jí. Viděla dost kriminálek, aby věděla, že se na místě činu nemá ničeho dotýkat, a tohleto by jím klidně mohlo být. Přesto se pokoušela nakouknout dovnitř. Bohužel to bylo psaníčko a dovnitř neviděla. Pohledem sklouzla na klíče ležící vedle něj a po krátkém zaváhání je vzala do ruky. Prostě nedokázala odejít a nechat dům nezamknutý. Kriminalita tady byla sice nízká, ale ne nulová, a nechávat dveře odemčené byla prostě poukázka na problémy.

Třetí klíč, který zkusila, zamknul vchodové dveře. Vzdychla úlevou, trochu upjatě se usmála na Mortimera a hodila klíče do svojí kabelky, to už šla k SUV.

Mortimerovi se seržant Belmont nelíbil od okamžiku, kdy vysoký, šedovlasý muž nadutě vykráčel ze dveří v zadní části přijímací místnosti ústředí O.P.P. a líným krokem se obtěžoval dopředu za nimi. Líbil se mu ještě méně po pěti minutách přihlížení, jak se Sam jedná, jako by to byla nějaká hysterka, která pro nic za nic vyvádí.

“Jsem si jist, že vaše kamarádka je v pohodě,” zopakoval potřetí, čímž také potřetí přerušil pokus Sam vysvětlit situaci. Dodal: “Sepíšeme protokol, ale nemá smysl dělat nic víc. Nejspíš se za den za dva objeví s kocovinou a fůrou historek o nějakém novém maníkovi, kterého si narazila.”

“Posloucháte mě vůbec?” zeptala se nevěřícně Sam. “Přední dveře domu byly odemčené a pootevřené. Její kabelka ležela na stole, rádio hrálo a byl tam nesnědený sendvič—”

“Tak prostě změnila názor a místo, aby jedla sendvič, vyrazila za přáteli,” skočil jí do řeči bohorovným tónem. “Není potřeba dělat paniku.”

“Rodiče se jí nemohou dovolat několik dní,” vážným hlasem odtušila Sam.

“No tak možná utekla,” opáčil lhostejně. “To se v těchhle končinách stává. Místní děvčátka vidí chataře, jak sem přijíždí, rok co rok, s jejich nablýskanými auty a čtyřkolkami a vodními skútry a sněžnými skútry a penězi, a najednou jim jejich ospalé malé rodné městečko připadá těsné a nudné a začnou toužit zamířit do velkého města se sny, že udělají díru do světa jako zpěvačka nebo herečka nebo modelka nebo nějaký jiný nesmysl a budou žít tak, jak to vidí u všech těch chatařů. Právě tohle ta vaše přítelkyně pravděpodobně chtěla a taky udělala. Zdrhla hledat zářivá světla velkoměsta.”

Mortimer měl cukání převzít kontrolu nad myslí toho chlapa a přesvědčit ho, že musí udělat víc, než jen sepsat protokol, když vtom si povšiml, jak Sam přimhouřila oči. Vztekala se a on tušil, že seržant Belmont brzy zjistí, že padla kosa na kámen.

“Vy jste tu nový, Belmonte?” zeptala se příkře, oči zaostřené na osloveného.

Seržant se zatvářil poněkud podezíravě, jako by si myslel, že je to chyták, ale za chvilku si povytáhl kalhoty a pomalu přikývl: “Čirou náhodou ano, byl jsem sem přeložen minulý měsíc.”

“Jistě,” vážně přitakala Sam. “To mnohé vysvětluje.”

“Co to vysvětluje?” zamračil se Belmont.

“Proč nemáte ponětí, o kom mluvím,” odsekla. “Pokud dovolíte, napravím to. Cathy Latimerová je chatařka, nikoli místní uprchlice před maloměstským životem. Není ani týnejdžr, ale dvacetiletá dcera velmi bohatého obchodníka, jehož zastupuje má právní firma,” dodala jedovatě. “Jezdí sporťákem, bydlí v sídle rodičů a má tolik peněz, kolik si zamane. Nemusí utíkat do velkoměsta. Ona ve velkoměstě žije a přijela si sem od něj drobet odpočinout. Nyní je nezvěstná.”

Vteřiny ubíhaly, ticho houstlo a Belmont jenom mrkal, jak se pokoušel strávit změnu jejího přístupu. Z uctivé žadatelky se vyklubala chladná, tvrdá právnička. Ale Sam ještě ani zdaleka neskončila. “Její rodiče mají vlivné přátele, Belmonte. Včetně komisaře Ontarijské provinciální policie. Nechcete, abych Martinovi Latimerovi sdělila, že nezachováváte due diligence, náležitou pečlivost, při šetření této záležitosti. Mohu vám garantovat, že první věc, kterou udělá, bude telefonát komisaři… a pak budete mít máslo na hlavě.” Na moment se odmlčela, aby mu to došlo a posléze navázala: “Vřele vám doporučuji udělat vše, co je ve vašich silách, abyste našel Cathy Latimerovou.”

Mortimera ani za mák nepřekvapilo, když na Belmontově tváři spatřil zděšení. Zato ho trošku překvapilo, jak rychle se seržant dokáže hýbat, když chce. To jak se opíral o pult, odkdy přišli, nenaznačovalo, že by byl bůhvíjaký rychlík. Muž, který si nyní povytáhl opasek se zbraní výš na bocích a obrátil se ke dveřím, řval rozkazy na policisty, kteří se znenadání objevili na prahu, ale každopádně rychlík byl.

“Sepište všechny informace, které můžete získat tady od paní, konstáble Macku,” vyštěkl seržant Belmont na prvního muže, který vešel do místnosti. Já jedu k domu Latimerových obhlédnout situaci.”

“Seržante Belmonte,” ozvala se Sam, sladká jako pie teď, když už ho rozpohybovala. Jakmile se zastavil a obezřetně podíval za sebe, zvedla klíče, které vzala z domu Latimerových. “Budete potřebovat toto, abyste se dostal do domu. Vzala jsem je ze stolku u dveří, tak jsme mohli zamknout.”

Rty stisknuté, odkráčel nazpět pro klíče a pak vyběhl z budovy.

“Poznal jsem, že seržant narazil na důstojného soupeře, když jsem uviděl vás dva zastavit a vystoupit z SUV. Pravdou je, že jsem si myslel, že to budete vy, kdo ho usadí.”

Mortimer pohlédl na řečníka – konstábla Macka, na kterého Belmont štěkal, než vyklidil pole – a pousmál se na oplátku za široký úsměv na policistově tváři. Pokrčil rameny. “Nakonec mou pomoc nepotřebovala.”

“Ne, to tedy nepotřebovala,” souhlasil s tichým smíchem. “To je dáma, která se umí o sebe postarat. Vsadil bych se, že v soudní síni je jako řemen.”

Mortimer povytáhl obočí nad jasným důkazem, že muži vzadu špicovali uši, jak ostatně tušil, a pak obočí spustil. Všiml si totiž obdivu v Mackových očích, když se policista upřeně zadíval na Sam. Měl vážné podezření, že si ji nepředstavuje v soudní síni, jak ji tak pozoroval kráčet dozadu za nimi, a představa, co by si Mack mohl představovat, mu brala nervy. Hned mu vklouzl do myšlenek a dočista zkoprněl lascivitou vize, kterou tam objevil. Zdá se, že zatímco on sám si stál na vedení a trvalo mu, než rozpoznal její atraktivnost, tomuto muži se líbily ženy útlé a autoritativní. Mack si představoval, jak leží spoutaný a bezmocný před Sam ve vysokých kožených botách až po stehna, kožené čapce a s jezdeckým bičíkem v ruce.

Naštěstí se ten obraz rozplynul dřív, než ho Mortimer musel za to fantazírování praštit. Konstábl Mack si tiše povzdechl, když se vize vytratila, a obrátil se k Mortimerovi. “Seržant Belmont je atavismus. Stará škola. Žádnému z nás se moc nelíbí jeho metody ani přístup, ale je to seržant.”

“Hmm,” zabručel Mortimer, stále podrážděný jeho představami. Kristepane, teď mu ta scéna nepůjde z hlavy. Akorát zruší bičík, vtáhne Sam do náručí a—

“Někdo jako tenhle Latimer, o kterém se zmínila, by to mohl změnit,” dodal a bylo poznat, že v to doufá.

Mortimer si odkašlal a vytlačil obraz z mysli. “Nepochybně.”

Nato se otočil a pohlédl na zcela oblečenou Sam, které zrovna zazvonil telefon a tak ho lovila z kabelky.

Sam koukla na display. Při pohledu na šéfovo číslo se zamračila a mrkla na hodinky. Řekla mu za tři hodiny a ty před chvilkou uplynuly. Očividně chce hlášení, jak pokračuje. Zhluboka se nadechla, otevřela přístroj a šla ke dveřím budovy, zatímco si ho dávala k uchu. “Haló?”

“Samantho? Říkala jste, že zavoláte za tři hodiny.” Tón byl rozhodně káravý.

Pěkný pozdrav, povzdechla si v duchu a příjemným hlasem přitakala: “Ano, říkala. Ale myslela jsem, že budete raději, pokud zavolám, až vám budu mít co povědět.”

“Co povědět? Vy jste ještě nedojela do Mindenu?” zeptal se Clarence Babcock a v hlase mu dobře slyšela podráždění.

“Ano, dojela. Právě teď jsem v Mindenu. Cathy v chatě nebyla. Její auto tam bylo, svítilo se, dveře byly nezamknuté a otevřené, a rádio hrálo, ale po ní nikde ani stopy.”

Jedinou odpovědí byl táhlý, těžký povzdech. Tohle nebyly dobré zprávy.

“Jsem na stanici O.P.P., ohlašuji to.”

“Chápu. Ano, ohlásit to, dobrý nápad,” mumlal, zněl staře a unaveně. Vůbec poprvé slyšela toho vitálního senior partnera znít na svůj věk, ale Cathy je jeho kmotřenka.

“Je tam něco, podle čeho lze zjistit, jak dlouho… tam nebyla?” dokončil nešťastně.

Sam se otočila a pohlédla na Mortimera a policistu, se kterým hovořil, zatímco přemýšlela o otázce. Nebyly tam žádné doručené noviny, ležící na verandě, žádný kalendář s příhodně odškrtanými dny. Kromě oschlého sýra tam nebylo nic, co by naznačovalo, jak dlouho je dům prázdný.

“Je mi líto, ne,” řekla nakonec a zeptala se: “Jak je to dlouho, co s ní rodiče mluvili naposled?”

Dech Clarence Babcocka zasyčel ze sluchátka. “Vlastně nevím. Zavolám jim a zeptám se.” Bylo slyšet nějaký pleskavý zvuk, jako by mlaskal jazykem, a pak netrpělivý povzdech. “Nenapadlo mě ptát se na takové věci. Popravdě řečeno jsem čekal, že ji tam najdete živou a zdravou, a všechno jak má být.”

“Ano, samozřejmě,” odtušila Sam. Nikdo tragedii nečeká, když udeří, pomyslela si, a pak se sama na sebe zamračila, protože si uvědomila, že už Cathy Latimerovou odepsala, přitom by se naopak měla snažit zůstat pozitivní. Cathy může být v pořádku. Snad. Nepravděpodobné, ale— K čertu, ulevila si v duchu a zeptala se: “Co chcete, abych udělala, pane?”

“Uvědomuji si, že jste na dovolené, Samantho, ale…”

Sam zavřela oči, tušila, co přichází.

“Mohla byste tam zůstat a dohlédnout na postup policie? Uvědomuji si, že dům by mohl být místem činu a tak v něm pravděpodobně bydlet nemůžete, ale na usedlosti je několik chat pro hosty a mohla byste se ubytovat v jedné z nich.”

Bingo, povzdechla si v duchu. A za daných okolností ani nemohla odmítnout. Alex s Jo na ni budou tak naštvané.

“Ihned zavolám Martinovi a jeho ženě,” pokračoval Clarence Babcock. “Jsem si jist, že budou chtít přiletět domů a vyrazit tam, aby byli při pátrání. Já přijedu, jak nejdříve to půjde, ale skutečně bych ocenil, kdybyste tam mohla zůstat a zajišťovat, že místní vykonavatelé zákona dělají vše, co mohou, dokud nepřijedeme.”

V žádném případě nemohla odmítnout. Ne proto, že Babcock je její šéf, ale protože se pohřešuje mladá žena a její rodina šílí. Prostě bude muset najít způsob, jak to zvládnout.

“Samozřejmě, pane,” hlesla a byla ráda, že to udělala, když uslyšela úlevu a vděčnost v jeho hlase.

“Děkuji vám, Samantho. Na tohle nezapomenu,” slíbil. “Nyní bude nejlepší, když zavolám Martinovi a Trish. Ozvu se vám hned, jak se dozvím, kdy se vrátí a kdy se tam mohu dostat já, ale kdyby se do té doby něco stalo…”

“Budu vás informovat,” ujistila ho Samantha.

“Velmi dobře. Děkuji vám,” řekl odměřeně a zavěsil.

Sam s povzdechem zaklapla telefon a ušklíbla se, když pohledem zalétla k Mortimerovi. Zatímco ona musí tvrdnout tady, on ne. Vlastně může odjet okamžitě, jestli bude chtít. Byla si jistá, že ji policie může dopravit k domu, až s ní sepíšou protokol. I tak ji ale hryzalo svědomí, že bude muset jet nazpět do Magnetawan sám, v tuto hodinu, potom co velkoryse nabídl, že ji sem zaveze. A část jejího já byla zklamaná, že práce, nebo minimálně problém s prací spjatý, zhatila první šanci na společenský život, která se jí po dlouhé době naskytla.

Přinejmenším si to říkala, ale sama sebe neošálila. Věděla, že se jí v hloubi duše ulevilo, když se jí situace vymkla z rukou. Teď už se nemusí mučit přemítáním, jestli je připravená na svou první aférku nebo ne. Také se nebude muset bát zlomeného srdce. Zmizení Cathy Latimerové se o to pěkně postaralo.

Potřásla hlavou, šupla mobil do kabelky a vykročila za Mortimerem.

10. KAPITOLA

“To byl můj šéf, pan Babcock.”

Mortimer odkývnul informaci, se kterou k němu dorazila Sam. Předpokládal to. “Kontaktuje dívčiny rodiče?”

“Ano. Nejspíš jim volá právě teď,” odpověděla, a pak vyhrkla: “Ale požádal mě, abych zůstala tady a dohlédla na” – zaváhala, po očku se podívala na konstábla Macka, než přednesla cenzurovanou verzi – “situaci, dokud se sem nedostane on sám nebo Latimerovi. A já souhlasila.”

“Samozřejmě,” zamumlal Mortimer, vůbec ho to nepřekvapilo.

“Pokud zůstáváte,” ozval se konstábl Mack, “mohu zavolat do Dominionu a zjistit, jestli pro vás nemají pokoj na noc. Je to hotel tady v Mindenu. Na Main Street.”

“Děkuji vám.” Sam mu za tu ochotu věnovala široký, překvapený úsměv. Očividně to byla poslední věc, kterou by čekala po dočista neochotném chování jeho seržanta. Mortimer pochyboval, že by byla stejně překvapená, znát roli, kterou hrála ve fantasii, kterou si konstábl před chvilkou vychutnal. Zrovna se za tu ochotu začínal na policistu pro změnu mračit, když Sam navázala: “Ale pan Babcock mne požádal, abych bydlela u Latimerových, v některé z chat pro hosty.”

Mortimer se zrovna uklidňoval, že žádná ochota od toho chlapíka nebude potřeba, když dodala: “Ale asi budu potřebovat svézt k Latimerovým, až sepíšeme protokol, pokud by vám to nevadilo.”

A mračna byla hnedle zpátky, Mortimer zavrčel: “Nikam svézt nepotřebuješ. Jsem tady já. Odvezu tě.”

“Aha.” Sam na něj nejistě pohlédla. “Myslela jsem, že budeš chtít rovnou vyrazit na zpáteční cestu na chatu, lepší než tady posedávat. Aspoň bys nemusel cestovat moc pozdě.”

Mortimer chvíli mlčel a přemýšlel. Faktem bylo, že za jiných okolností by se mohl cítit povinován ji tady nechat a vrátit se za Deckerem a Brickerem a k lovení. Ale tohle zmizení mu nešlo z hlavy. Zatímco Sam opuštěnost domu s nesnědeným sendvičem, hrající hudbou a otevřenými dveřmi přesvědčila, že tady jde do hry násilný trestný čin, skutečnost, že tam nejsou patrné vůbec žádné stopy boje, vadila jemu. Mohlo to připadat nezvyklé jí i ostatním smrtelníkům, zato on tohle viděl mnohokrát, při práci na případech nesmrtelných psanců. Jeho druh se dokázal vloudit do smrtelníkovy mysli a bez cavyků, bez povyku a prakticky bez námahy ho vyvést ze dveří.

Problémem bylo, že si až doteď mysleli, že jejich psanec jenom okusuje místní. Velké ne-ne, ale dokud on či ona nezpůsobovali trvalé poškození zdraví, jenom by zjistili kdo, co a proč to všechno, a předali jedince Radě, ať si to s ním vyřídí. Nikdo si ve skutečnosti nemyslel, že se jim dostal do rukou vzteklý pes nebo někdo nebezpečný.

Nebylo to nic, co rádi přiznávali smrtelným přátelům nebo třeba i mladším našincům, ale faktem zůstávalo, že starší nesmrtelné občas unavila studená krev z pytlíku a zatoužili po starých dobrých časech lovení. V takových případech se kradli po okolí a jedli z paznehtu. Jakmile je chytili, obvykle slíbili, že toho nechají a vrátili se k sáčkované krvi, nebo jim bylo důrazně doporučeno přestěhování do Evropy, kde bylo jedení z paznehtu přijatelnější. Přesně to čekal, že najde tady. Osamělého, starého nesmrtelného, znuděného jedením balené krve a hledajícího intimitu kousání smrtelníků.

Jenomže zmizení Cathy Latimerové všechno změnilo. Absence známek boje naznačovala, že v tom má prsty nějaký nesmrtelný, a jestli je za tím jejich psanec, dívka nemohla být unesena s dobrými úmysly. Mortimer se vážně obával, že vykrvené tělo Cathy teď nejspíš leží někde v lese a čeká, až ho najdou smrtelníci, a to pro našince nebude dobré. Většina jeho rodiny byla vyhlazena lovci upírů během hysterie po vydání té Stokerovy zpropadené knihy. Nález mladé dívky bez krve, bez zranění, zato se stopami po tesácích, by mohl vést k rozpoutání stejné hysterie a zavinit pronásledování a zabíjení dalších našinců. Právě kvůli takovýmto věcem se stal lovcem. Chtěl jim zabránit. Cathy Latimerová musí být nalezena. Je-li naživu a on si všechno pouze špatně vyložil, pak je dobře, je-li ale mrtvá v rukou nějakého nesmrtelného, jak se obával, její tělo bude muset být spáleno nebo jinak zničeno.

Potřeboval si o tom promluvit s Deckerem a Brickerem, ale už tušil, že zůstane tady a bude Sam pomáhat pátrat. Nebo házet klacky pod nohy, bude-li třeba.

“Trefíš do Magnetawan sám?” Sam ho svým dotazem vytrhla ze zamyšlení.

“Samozřejmě že trefím,” odsekl podrážděně.

“Jsem si jist, že to nebude problém. Zavezu vás k Latimerovým, až dokončíme protokol,” ochotně sliboval konstábl Mack. “Kdyby došlo na nejhorší a Belmont s tím měl problém, končím za hodinu a mohu vás tam vzít ve svém volném čase.”

Mortimer se přistihl, že se na mladíka opět škaredí. Zrovna se vsadil, že by mládenci nevadilo ji povozit, až bude mít volno, ale nehodlal mu dát šanci.

“Odvezu ji,” prohlásil nekompromisně. “Teď se dejme do těch hlášení.”

Trvalo to mnohem déle, než Mortimer čekal, vyplnit hlášení. Měl podezření, že hlavně proto, že to mladý Mack protahoval, co možná nejvíce, jenom aby tam Sam zdržel, co možná nejdéle. Pravděpodobně doufal, že Mortimera dlouhé průtahy unaví, vyrazí nazpět do Magnetawan a vyklidí mu pole ke svezení Sam. Poznal, že ono podezření bylo na místě, když se konstábl Mack v půli procesu omluvil za jeho časovou náročnost a znovu ho ujistil, že rád odveze Sam k Latimerovým, pokud by si Mortimer přál odejet.

Mortimerovou odpovědí bylo odfrknutí. Sam se zatvářila zmateně, a konstáblovi Mackovi se rozbřesklo. Zjevně pochopil, že s ní sám nezůstane, konstábl se přestal loudat a celou proceduru urychlil.

Zatímco Sam měla plné ruce práce s podepisováním lejster, Mortimer se omluvil a vyšel ven zatelefonovat Deckerovi. Bylo skoro devět večer a venku bylo ještě světlo, ale bylo to šeré světlo soumraku. Nijak ho však nepřekvapilo, když to vzali. Patrně čekali, že se ozvu, pomyslel si, když poznal Deckerův hlas.

“Je tam někde Bricker?” optal se hned, pozdravem se nezatěžoval.

“Ano, chceš s ním mluvit?” zeptal se Decker, znělo to překvapeně.

“Ne. Ano, ale s oběma najednou,” vysvětlil Mortimer. “Zavolej Brickera, jestli tam není, a dej mě na hlasitý odposlech.”

“Je tady,” řekl Decker a pak se ozvalo kliknutí a otázka: “Slyšíš mě?”

“Jo,” přisvědčil Mortimer.

“Hej, Morte. Jak ti dupou králíci? Už ses někam dostal nebo si Sam hraje na nedobytnou?” provokoval Bricker, čímž mu patrně chtěl dát vědět, že tam je.

“Brickere?” ucedil zlověstně.

“Jo?” zeptal se mladík, úsměv mu bylo slyšet po hlase.

“Tohle máš u mě schované a vrátím ti to i s úroky, až konečně potkáš svou životní družku,” pronesl hedvábným hlasem.

“Mám dojem, žes ho naštval, Brickere,” pobaveně odtušil Decker.

Mortimer jen zakroutil hlavou a pustil se do rychlého resumé, co se Sam v chatě našli.

Následovalo nekonečné ticho, když skončil, a potom Decker řekl: “Ty si myslíš, že je to ten náš psanec a nyní překročil meze pouhého kousání.”

“Cože?” vyhrkl Bricker, po telefonu to znělo užasle. “Jak jsi na to přišel? Chci říci, jo, v chatě bylo všechno tip ťop a to osiřelé jídlo a otevřené dveře by mohly ukazovat na prstíky nějakého nesmrtelného, ale ta Latimerovic hacienda je v Mindenu, dobré dvě hodiny od nás tady v Magnetawan. Vy dva si snad myslíte, že nemáme na krku jen jednoho psance, nebo co?”

Mortimer se zamračil. Tohle ho nenapadlo. Dvě hodiny fakt byla docela dálka, pro psance. To už je pořádný revír. Možná ho ovlivnilo přání zůstat se Sam a vykonstruoval celý scénář, že byl—

“Stopy kousnutí nebyly spatřeny pouze tady v Magnetawan,” skočil mu do myšlenek Decker. “Byly hlášeny v Huntsville, Bracebridge a Gravenhurst. Minden není tak daleko.”

Mortimerovi při té novině vyletělo obočí nahoru. “Já nevěděl, že kousance byly spatřeny i jinde, nejen v Magnetawan.”

Decker se suše zasmál. “Pak tedy strýc Lucian udělal chybičku. Ale na druhou stranu ho momentálně malounko rozptylují svatební plány a Leigh, a není tak výkonný jako obvykle.”

Úsměv zvlnily Mortimerovy rty při zmínce o hlavě Rady a Leigh, jeho životní družce. S Brickerem byli u toho, když se Lucian s tou ženou setkal poprvé. Žádný z nich tenkrát neměl ponětí, že ti dva skončí coby životní druhové. Jasně, tehdy byla v bezvědomí. Ale už když je viděl spolu podruhé… Mortimerův úsměv se při té vzpomínce rozšířil. Nikdy neviděl, aby se Lucian choval tak, jak se choval v přítomnosti Leigh. Bilo do očí, že jsou stvořeni jeden pro druhého.

“Strýc Lucian mi poslal úplnou zprávu, když si uvědomil, že ji tobě a Brickerovi nedal. Dorazila dnes,” dodal Decker.

“Chápu,” zamumlal pomalu Mortimer. “Pořád si myslí, že je to jeden psanec nebo teď už jde do hry skupina?”

“Jeden,” odpověděl Decker. “Hlášení zpozorovaných kousnutí jsou dost daleko od sebe jak z hlediska času, tak i vzdálenosti, takže si myslí, že je jeden. A ať už je to kdokoli, zjevně nežije jenom z kousání smrtelníků, ledaže jich pekelnou spoustu nikdo nezpozoroval nebo nenahlásil.”

“Nebo se prostě ztrácí a nejsou identifikováni jako jeho oběti,” odtušil Mortimer tichým hlasem.

“Jo,” zamumlal Decker, znělo nešťastně.

Mortimer se zamyslel nad tím, co se právě dozvěděl a pak řekl: “Mohlo by nám pomoci kontaktovat Bastiena a nechat ho zařídit, aby nám hoši z Argeneau Blood Bank poslali seznam všech, komu sem doručují krev. Získáme tím krátký seznam nesmrtelných v této oblasti, které potom můžeme vyslechnout. Náš psanec může být mezi nimi.”

“Dobrý nápad,” odtušil Decker. “Zavolám Bastienovi ohledně ABB, hned jak to položím. Chceš, abychom s Brickerem přijeli pomáhat hledat tu holku?”

Mortimer krabatil čelo, zvažoval situaci a nakonec řekl: “Ne. Tohle na psance sice vypadá, ale možná to tak není. Dokud nebudu mít víc důkazů pro či proti, raději bych vás dva nestahoval z našeho původního systematického pátrání ani z oblasti. Vy dva pokračujte, a Sam a já budeme hledat Cathy.

“Okay,” souhlasil Decker.

“Hola hej, Morte?” zajódloval Bricker, zrovna když Mortimer otevíral pusu, aby se rozloučil.

“Ano?” opáčil obezřele.

“Co šatstvo a krev a tak vůbec? Máme ti přivézt zásoby?”

Mortimer zaváhal. Na to nepomyslel. Ale je to dvouhodinová cesta a tahal by dva muže od jejich vlastního pátrání…

“Stejně máme do těch končin tak trochu namířeno,” ozval se najednou Decker, a hned vysvětlil. “Zakreslili jsme do mapy všechny ohlášené kousance a našli střed. Z nějakého důvodu se Bricker domnívá, že právě tam s největší pravděpodobností má náš psanec domovskou základnu.”

“Viděl jsem to v seriálu o policajtech v televizi,” bránil se Bricker. “Nebo to možná byl film. To je fuk. Pokud objevíte střed, obyčejně je to místo, kde ten špatňák bydlí.”

“A kde je ten střed?” zeptal se Mortimer, napůl pobaven a napůl zvědav. Sice to znělo divoce, ale fungovat by to mohlo.

“Uprostřed Cardwell Lake,” odpověděl Decker.

“Myslíš, že tam má dům nebo chatu?”

“Možná,” připustil Decker. “Už se staly podivnější věci. Dneska v noci to hodláme prověřit. Mínili jsme počkat na tebe, ale za daných okolností nejspíš vyrazíme hned potom, co zatelefonuji ABB o ten seznam, jak jsi navrhoval. Bricker ti zatím může sbalit něco na sebe a krev, a ty bys na nás mohl počkat u jezera Cardwell. Zkrátí ti to cestu napolovic.”

“A mohl bych taky zaběhnout vedle, jestli by sestry Sam nenabalily něco šatstva i pro ni,” prohodil Bricker.

“Dobrý nápad,” pochválil ho Mortimer. “Takže domluveno. Odvezu Sam zpátky k Latimerovým a potom na vás dva počkám u jezera Cardwell. Zavolám vám na mobil, až se tam dostanu, a vy mi řeknete, kde přesně jste.”

“To zní dobře,” odtušil Decker.

“Souhlas,” přitakal Bricker. “Mám ti přibalit něco speciálního? Něco, co bude mít Sam za sexy?”

“Brickere…” Mortimer varovně zavrčel.

“Jo, aha, ty nic sexy nemáš, viď?” pokračoval relativní mladík, jeho prostě ignoroval. “Mohl bych ti něco půjčit.”

“Justine,” vyštěkl.

“Slušely by ti moje černé kožené kalhoty,” nedal si říct Bricker a Mortimer slyšel, jak se Decker v pozadí pochechtává. “Mohly by být trochu těsné, ale obtažené tak jako tak vypadají nejlépe a— Počkat! Mám fungl nová pruhovaná tanga, dezén zebra. Ještě jsem je neměl na sobě, mohl bys—”

Mortimer zaklapl mobil a utnul zlobivého partnera provokatéra, ale stejně mu koutky rtů cukaly smíchy. Zebří tanga? Pane Bože! Ačkoli ty kožené kalhoty by nemusely být marné… všiml si, jak se ženské po Brickerovi dívají, když má ty kožené kalhoty na sobě, a nijak by mu nevadilo, kdyby se na něj Sam dívala zrovna tak.

Sam přecházela sem a tam po malém obývacím pokoji chaty pro hosty Latimerových a pak se zastavila u okna, a vyhlédla na temnou krajinu. Jediné, co viděla, byla inkoustová čerň. Cokoli mohlo stát na druhé straně okna, pod pláštíkem tmy, a ona by to nepoznala. Měla by na to být zvyklá od nich z chaty, ale tohle nebyla chata její rodiny. Tohle byla jedna z chatek pro hosty Latamerových a necítila se v ní zrovna ve své kůži. Až moc dobře si uvědomovala, že Cathy Latimerová se ztratila z domu ani ne sto stop za chatou, ve které teď byla. To vědomí jí nahánělo husí kůži. Co když byla Cathy unesena? Co když ten, kdo ji unesl, ať už to byl kdokoli, je stále poblíž? Co když—?

Okamžitě tyhle myšlenky utnula, věděla, že by to k ničemu dobrému nevedlo. Jedné věci tím ale nezabránila, pořád si přála, aby Mortimer šlápl na plyn a vrátil se, a už tu nebyla sama. Odvezl ji přímo sem, jakmile odešli ze stanice O.P.P. Po příjezdu našli seržanta Belmonta, jak postává okolo s párkem konstáblů, dělá důležitého, ale ve skutečnosti nedělá nic užitečného.

Připustil, že situace vypadá podezřele a slíbil, že celou věc prošetří. Nechtělo se mu se dát z ruky klíče od usedlosti. Sam byla nucená zavolat svému šéfovi, aby zatelefonoval Latimerovým do Evropy, aby oni zavolali Belmontovi na jeho vlastní mobil a pověděli mu, že chtějí, aby tam zůstala a že má jejich svolení dát jí klíče.

Martin Latimer pak podle všeho požádal o rozhovor s ní. Belmont jí totiž se sevřenými rty předal svůj telefon a oddusal kopat do kamínků a větviček kousek opodál. Pan Latimer poděkoval Sam za to, co dělá a ubezpečil ji, že během svého pobytu u nich má vše plně k dispozici. Prý už zařizuje zpáteční let. Doufal, že se jemu a manželce Trish podaří vrátit do Kanady zítra a do večera se dostat na chatu.

Sam ho zase ubezpečila, že udělá, co bude moci, dokud nedorazí, ale na uklidněnou mu neměla moc co nabídnout. Nic ho neuklidní, dokud se jeho dcera nenajde živá a zdravá. Sotva dohovořili, popošla k Belmontovi a vyměnila mobil za klíče Cathy. Alespoň většinu z nich. Klíč od domu zabavil s tím, že je to místo činu a ona tam nesmí. Krátce poté se svými policisty odešel.

Sotva byli pryč, připojil se k ní Mortimer a vyrazili spolu na prohlídku tří chat pro hosty. Vedl ji pod paží, aby na cestičkách neupadla, blížil se večer a smrákalo se. Zůstal, dokud se nerozhodla, ve které chajdě chce bydlet a potom zamířil nazpět do Magnetawan. Ale vrátí se. Jel jim jenom pro oblečení a něco k snědku, aby den dva vydrželi, a pak zase pojede celou tu dlouhou cestu zpátky. Sice ho přesvědčovala, že to není nutné a že v pohodě přežije, i když nepodstoupí takovou štrapác, ale jenom mávl rukou, slíbil, že se vrátí co nejrychleji a odfrčel.

Od té chvíle chodila jako tygr v kleci. Teď se otočila a znovu přešla malou místnost, nepřítomně bloumala pohledem po nábytku a doplňcích. Bylo to tam moc hezké, na chatu pro hosty, připouštěla v duchu. Když nic jiného, všechno vypadalo draze, ale bylo to titěrné. Dvě pěkně zařízené, ale malé ložnice zabíraly zadní část chajdy a tato místnost přední. Na jedné straně kuchyňský kout, na druhé pak posezení právě tak velké, aby se tam vešel gauč a křeslo. Navíc to byla chatka nejblíž k jezeru. Tou dobou už ale věděla, že se Mortimer míní vrátit a dvě ložnice byly pravý důvod, proč si ji vybrala.

Ne, že by její sestry očekávaly, že oba pokoje použijí, pomyslela si suše, když si vzpomněla na telefonát, který absolvovala, jakmile Garrett Mortimer odjel. Bricker k nim do chaty zatím ještě nedorazil, shánět pro ni šatstvo, takže jí nezbylo, než poreferovat o tom, co se děje, osobně. Obě dvě, Jo i Alex, volaly po krvi, že zůstává, dokud neuslyšely, že Mortimer hodlá zůstat s ní. Najednou jim to vůbec nevadilo. A v té chvíli taky začaly potutelné návrhy a hanbaté narážky. Ulevilo se jí, když debata skončila.

Ještě jednou přešla pokojem, znovu se zastavila a vyhlédla do tmy. Pořád tam nebylo nic k vidění. V chatě taky nebylo nic k snědku ani co dělat, a tohle nekonečné čekání ji přivádělo k šílenství. Teplo nepomáhalo. Chata byla neprodyšně uzavřená a uvnitř bylo strašné horko, které nezdolaly ani stropní větráky zapnuté poslední… mrkla na hodinky. Skoro čtyři hodiny uplynuly, odkdy ji Garrett Mortimer opustil.

Čtyři hodiny. Skousla si ret a opět vyhlédla ven, ale na stromech se neobjevil náhlý záblesk reflektorů, oznamující jeho návrat. Věděla, že si dělá přehnané naděje, když v to doufá. Pravděpodobně má před sebou další hodinu čekání, než ho bude mít smysl očekávat, uvědomila si a ušklíbla se. Nevěděla, jak tady vydrží další minutu, neřkuli šedesát.

Zvuk lodního motoru přilákal její pohled k jezeru a Sam uviděla světlo na přídi lodi, pomalu se blížila na dohled. Tiše stála, pozorovala, jak proplouvá kolem. Světlo už téměř zmizelo z dohledu, když konečně zaslechla šplouchání vody omývající pláž.

Ten zvuk ji přivedl na myšlenku, jak chladné musí být jezero a jak krásně by jí svlažilo přehřátou kůži. Přemýšlela, jestli si Jo s Alex užívají nočního koupání, právě v této chvíli. Když zvuk lodního motoru v dálce utichl, popadla baterku, jednu z prvních věcí, které hledala, když Mortimer odjel. Vešla do mrňavé koupelny, která ukousla roh obýváku, a vzala z police plážový ručník, rozsvítila baterku a vrátila se na druhou stranu místnosti.

U dveří se sítí proti hmyzu se zastavila, najednou znervózněla z představy, že má vykročit do tmy, pak ale sama sobě vynadala, že je strašpytel, posvítila na zem a vyšla ven.

Jenom se rychle vykoupu. Akorát se namočím, fakt, slibovala si v duchu, abych se ochladila, a pak se vrátím do chaty a počkám na Mortimera. Pořád lepší, než vyšlapat pěšinu do dřeva podlahy.

Posvítila baterkou na svažitou zemi mezi místem, kde stála a pláží. Pak přesunula paprsek doleva a potom doprava, při tom si namlouvala, že opravdu nehledá únosce ani sériové vrahy číhající za stromy.

Jenomže oklamat samu sebe bylo těžké. Obrátila oči v sloup při pohledu na žlutý blesk, který zřejmě vytvořila, když obrátila světlo zase kupředu, a opatrně vykročila z verandy. Těch padesát stop k molu byla nejdelší vzdálenost, jakou kdy urazila. Sečte-li opakované zastávky na svícení do okolních stromů, vlastní neschopnost udržet rovnováhu, když se nervózně rozhlížela při každičkém zašustění, a nutnost zvednout se ze země pokaždé, když tu rovnováhu ztratila a upadla, procházka jí pravděpodobně trvala pětkrát déle, než měla.

V době, kdy se dostala na pláž, trpce litovala nutkání, které ji vyhnalo ven. Také si přísahala, že už nikdy nebude odkládat návštěvu lékaře, a každý neduh si nechá zavčas ošetřit. Vinou ušní infekce si určitě pořídila minimálně tři modřiny, o odřených dlaních nemluvě.

Zalila ji úleva, když sešla z chodníčku a pod nohama ucítila písek. Některá jezera byla kamenitá a obtěžovaly tam pijavice, ale toto jezero bylo buďto přirozeně písčité nebo sem Latimerovi nechali písek navézt. Ať tak či tak, pokud se bude držet dál od balvanů, které viděla vyčnívat z vody kus dál stranou, měla by být v pohodě.

Ručník hodila na zem a obětovala chvilku času a ještě jednou posvítila baterkou na stromy za sebou. Když se nezdálo, že by něco nebylo jak má být a nikdo na ni nevybafl, zhasla. Moment neviděla ani ťuk a skoro už znovu rozsvítila, pak ale její oči začaly rozeznávat měsíční světlo třpytící se na jezerní hladině a pomalu se rozkoukala.

Vyfoukla dech, o kterém ani nevěděla, že ho zadržuje, baterku položila na tmavý útvar, který byl jejím ručníkem, a popošla dopředu, jednou nohou zkusila vodu. Krása, prolétlo jí hlavou, a už se rychle svlékala. Nejdřív šortky a kalhotky, hodila je na ručník, a nakonec sáhla po spodním okraji halenky. Ta brzy přistála vedle kraťasů, stejně jako podprsenka, kterou vlastně nepotřebovala, a zase se obrátila k jezeru. Voda jí chladila rozpálenou kůži, když do ní vstoupila, ale ne nepříjemně… zavřela oči a slastně si povzdechla. Voda začala z jejího těla vyhánět horkost. Stoupala stále výš, jak Sam pokračovala krok za krokem vpřed, laskala lýtka, kolena, stehna—

Ze rtů jí splynul tichý povzdech, když studená voda dosáhla až k ohanbí, a otřepala ji zima, ale věděla, že to rychle pomine a tak šla dál, dokud voda nezaplavila prsa. Potom se zaklonila a namočila si vlasy, zahleděla se nahoru, na hvězdy nad hlavou. Právě si začínala všímat, že jako by tady těch jiskřivých světýlek nebylo tolik, kolik jich bylo k vidění v Magnetawan, a uvažovala pročpak asi, když zaslechla prasknutí větvičky.

Strnula ve vodě, zvedla hlavu a zadívala se na břeh. Vytřeštila oči, když spatřila nějakou temnou postavu stát vedle ručníku. Zrovinka začínala úspěšně panikařit, když poznala Mortimerovu siluetu.

“Jsi zpátky dřív, než jsem čekala,” zavolala, v jejím hlase převládala úleva.

“Decker s Brickerem na mě čekali na půli cesty, tím mi trochu ježdění ušetřili,” vysvětlil.

Povytáhla obočí. V tom případě mu to trvalo mnohem déle, než mělo. Nejspíš se před odjezdem stavil s Deckerem a Brickerem na kávu. S ohledem na to, že si dali tu práci a ušetřili mu lán cesty, to asi bylo na místě. Nijak to však nekomentovala. V duchu už se věnovala jiným věcem, náhle ji totiž napadlo, že je ve vodě nahá jako prst. Rychlým pohledem se ujistila, že vše důležité je pod hladinou. Podívala se zase na Mortimera. “V chajdě je vedro. Napadlo mě, že se svlažím. A jsem moc ráda, že ses vrátil. Dostávám hlad.”

“Já také,” řekl Mortimer a Sam ztichla. Slova zněla zastřeně, dominoval jim sugestivní tón, při kterém zbystřila.

Určitě nechtěl, aby to vyznělo takhle, pomyslela si, a jenom zírala, když najednou přetáhl triko přes hlavu a přihodil je na její hromádku textilií. Džíny rychle následovaly a pak Mortimer vykročil k vodě.

Měla oči na stopkách, ale jediné, co z jeho těla ve tmě viděla, byly stíny a další stíny. Nemohla si pomoci, napadlo ji: krucipísek, věčná škoda, že jsem nechala baterku na břehu. V příští chvíli už se jí tyhle myšlenky vykouřily z hlavy a srdce rozbušilo, poněvadž si uvědomila, že se Mortimer brodí přímo k ní. Krátce měla nutkání prchnout na břeh, ale jen velmi krátce a snadno je překonalo mnohem silnější nutkání počkat a zjistit, co se stane. Dobře si pamatovala na vášeň a náruživost tamtěch okamžiků před restaurací ve městě, a její tělo těžklo a chvělo se očekáváním.

Mortimer neochvějně pokračoval vpřed, až stanul pouhých pár palců od ní, a tam se prostě zastavil. Klidně, mlčky stál, snad jí dával čas protestovat – nebo utéct – ale sotva čas na rozmyšlenou vypršel – a ona neudělala to ani ono – vztáhl ruku, vjel jí do mokrých vlasů a přitáhl ji kupředu.

Šla ochotně, zalapala po dechu, když se jejich těla ve vodě setkala, a pak už byly jeho rty na jejích. Polibek začal něžně, skoro zkoumavě. Očividně se snažil jít na věc pomalu, ale Sam to nepotřebovala pomalu. Buďto ji rozdováděla pouhá vzpomínka na to, co se odehrálo prve, nebo předchozí vášeň ve skutečnosti neodumřela, jen byla pohřbena pod jinými starostmi. Potřeba a touha a bolavé chtění, které tehdy rozdmýchal, ožily téměř v okamžení, sotva položil rty na rty. Sam se v jeho objetí dařilo zůstat v klidu stěží pár prvních okamžiků něžných polibků, a potom její tělo projevilo vlastní vůli. Obtočilo se kolem něho jako mokré prostěradlo, nohy se mu zahákly kolem boků a paže ho objaly kolem ramen ve stejné chvíli, kdy se její rty pod jeho rty vstřícně otevřely.

Mortimer se v mžiku vykašlal na veškerá podobenství něhy. Jeho jazyk vyrazil ven v roli dobyvatele, polibek se proměnil v invazi a ruce se začaly hýbat, braly ji do dlaní, hnětly a mačkaly, tiskly ji k němu silněji, takže se otírala o tvrdý úd, kde mezi nimi uvízl.

Sam mu prosebně zasténala do úst. Byla si jistá, že už i tu poslední kapku vody zpomezi sebe vytěsnili a stejně to pořád nestačilo. Jezero už se najednou nezdálo tak krásně chladné. Skoro to vypadalo, že svou vášní vodu ohřívají, a pak jí Mortimer své rty zabavil a začal sázet polibky směrem dolů, zatímco ji rukou na jejím pozadí mírně zvedal nahoru.

Zvrátila hlavu dozadu, tiše kňourala, nabízela mu své hrdlo, a on mu vzdal hold, ale bylo to pouze chvilkové potěšení. Jeho rty brzy pokračovaly níž a při tom ji zvedal z vody výš, až mohl polapit vztyčenou bradavku. Znovu lapala po dechu a nezbylo jí, než se ho chytit za hlavu, když hrot bradavky vtahoval do úst a láskyplně svlažoval a oblažoval. Boky se mu teď vrtěla na břiše, nohy obtáčela až nad pasem, a postrádala tvrdost erekce mezi nimi. Sotva na to pomyslela, Mortimerova ruka slanila bolů a zlehka zavadila o otevřený středobod jí samé.

V příkrém rozporu s tím, na co myslela před pouhou chviličkou, tohle na ni bylo příliš. Nikdy nezažila rozkoš této intenzity. Jako by ji prožívala v nějaké podivné komnatě ozvěn. Rozkoš se zdvojnásobovala s každým dotekem a pohlazením, až jí naplnila hlavu a tělo. Vykřikla, kopnutím si uvolnila nohy a tahala ho za hlavu, nutila nechat ňadra na pokoji a zvednout se, chtěla si opět přivlastnit rty, při tom sjížděla po jeho těle níž. Políbila ho téměř zoufale, z hrdla se jí dralo tiché, prosebné mňoukání.

Mortimer jí vyhověl a polibek opětoval. Matně si uvědomovala, že je přemisťuje ke břehu, a když chodidly zavadila o písek, instinktivně zvedla nohy a znovu mu je obtočila kolem boků. V tom okamžiku ucítila pohyb svalů a došlo jí, že kráčí, ale při každém kroku se jí tvrdým údem otíral o rozkrok a jediné, na co se zmohla, bylo sténání. Vzpínala se vstříc slastnému dráždění, narůstající rozkoš se přes ni přelévala, vlna za vlnou.

Očividně to působilo i na Mortimera, protože v půli cesty ke břehu změnil směr a po několika dalších krocích ucítila pod zadkem studený kámen. Došlápla nohama na zem a rozhlédla se, protože udělal další líbací pauzu. Uviděla, že ji odnesl pouze k nejbližšímu napůl ponořenému balvanu a cosi se jí vybavovalo… ale to už ji Mortimer pokládal na skálu a vrátil se k olizování a sání ňader.

Zasténala a nechala se zabavit, vjela mu rukama do vlasů, aby se měla za co držet, zatímco se nad ní skláněl jako nějaká mohutná větev, ukládal ji zády na balvan. Boky a nohy měla uvězněné, protože ji předkem nohou tiskl ke kameni, soustředěný na něžnou péči o jedno a poté i druhé ňadérko. Při každém pohybu jeho těla se o ni erekce vábivě otírala a Sam těžce dýchala a skoro fňukala, prsty jedné ruky mu zaplétala do vlasů a nehty druhé bezpochyby drásala rameno, jak na ni v mohutnících vlnách dorážela rozkoš.

Vtom zvedl hlavu a zajal její ústa svými, otevřela se mu a kňourala, když jazykem pronikl dovnitř a dorážel na ten její. Jenomže chtěla víc. Chtěla ho v sobě a přesně takovéto přirážení. Touhou rozbolavěné tělo pro něj skutečně plakalo.

K nesmírné úlevě Sam zřejmě také Mortimer po ničem jiném netoužil, protože ji najednou chytil v pase, zvedl a posadil na kraj balvanu. Bez meškání roztáhla kolena, aby mezi ně mohl vstoupit a když to udělal, políbila ho. Bezostyšně vjela jazykem dovnitř, aby si zašermoval s jeho. V téže chvíli mu položila ruce na zadní tváře, tlačila a pobízela ho vpřed, zvednuté nohy zapřené o čelo potopeného skaliska, když posouvala tělo dopředu, až se jeho boky ocitly v objetí vstřícně rozevřených kolen.

Mortimer ji přinutil ulehnout na balvan, líbal ji, ale pak, k jejímu zděšení, přestal. Mžouravě rozlepila oči, vzhlížela na temnou siluetu jeho hlavy a – ačkoli do tváře mu v té tmě neviděla – v jeho hlase uslyšela napětí, když se otázal: “Jsi si jistá?”

“Děláš si ze mě srandu?” Ta slova z ní vyletěla spolu s nevěřícím smíchem dřív, než je stačila zarazit… a hned se kousla do rtu. Většina mužů by neměla sílu dát jí v této fázi možnost couvnout. Dlužím mu minimálně vážné zamyšlení, napadlo ji, a hned se do toho pustila. Faktem je, že se znají pouhých pár dní. Nic si neslibovali. Tohle mohlo být ve stylu ošustit a opustit. Nikdy v životě neměla románek na jednu noc, vždyť měla jen jednoho jediného milence, až doteď. No jo, a nemají ochranu. Můžu chytit nějakou pohlavní chorobu, nebo přijít do jináče nebo—

Pane Bože, na co to do pekla myslím? vykřikla v duchu, všechno to předchozí vzrušení se totiž začalo rychle vytrácet. Právě se pokoušela vymyslet, jak mu říci, že si vlastně zas až tak moc jistá není, když ucítila, jak se jí rukou dotýká na boku, ale jaksi pátravě, nemělo to nic společné s žárem a vášní před pouhou chvilkou.

“Co je?” hlesla udiveně, když najednou kousek couvnul a sklonil se, zadíval se jí na bok zblízka.

“Nevím jistě,” zamumlal. “Moment. Zůstaň tady.”

K jejímu úžasu byl najednou pryč, čvachtal mělkou vodou ke břehu. Posadila se na balvanu a nevěřícně zírala, jak se zohýbá a něco zvedá.

“Co to máš?” zeptala se zmateně. Nedošlo jí, že sebral ze země baterku, dokud nerozsvítil. Světlo ji udeřilo rovnou do očí.

“Promiň.” Mortimer baterku sklonil, ale dál svítil na její tělo, postupoval dolů a pak dokola na bok, kde zpozorněl. “Já jen— No nazdar… To není dobré.”

Sam rychle mrkala, aby se rozkoukala, a přetočila se, zadívala se tam, kam svítil baterkou. Zjistila, že zírá na nějakou tmavou tečku na boku. Hleděla na ni nechápavě a pak si uvědomila, že tam není sama. Viděla minimálně tři rozmazané, tmavé puntíky, které se pomalu zaostřovaly.

Civěla na ně s čím dál větší hrůzou, protože jí svitlo, co to je… a že tam nejsou jenom tři.

“Pijavice!” Ten zděšený výkřik se jí vydral z hrdla, když v panice seskočila z balvanu. Taktak si všimla, že Mortimera srazila do vody. Byla příliš zaměstnaná škobrtáním z jezera zamořeného pijavicemi a úprkem k chatě.

11. KAPITOLA

“Pijavice.”

Mortimer měl co dělat, aby zamaskoval úsměv, když Sam zamumlala to slovo, s bytostným odporem. Přejel jí pohledem po zádech, ležela před ním na ručníku na stole v chatě, a zakroutil hlavou nad hrůzou drobných pijavic. Musely mít na tom proklatém balvanu hnízdo, pomyslel si, a snad posté si v duchu vynadal, že ji usadil na šutr a neodnesl raději o pár stop dál na ručník na pláži. Kdyby totiž ano, pravděpodobně by se právě nyní nořil do tepla jejího rozpáleného lůna a křičel úlevou. Místo toho tady stál, frustrovaný a do půl těla nahý, v teď už mokrých nepohodlných džínách, které si natáhl, a sundával Sam ze zad pijavice. Well, ze zad, půlek zadečku, nohou… a to ho čekal ještě předek.

S úšklebkem přejel jedním prstem k místu, kde se pijavice krmila a nehtem ji vytlačoval z rány, dokud se nepustila. Současně druhým prstem oddělil zadní přísavku a rychle pijavici odtrhl ze zad dřív, než se stihla znovu přisát. Byl to časově náročný proces.

“Nemůžeš ty malé bastardy prostě upálit?” zavrčela Sam a celá nesvá se na stole zavrtěla.

Překvapen první nadávkou, kterou od ní kdy slyšel, Mortimer vzhlédl a zjistil, že se vztekle ohlíží přes rameno.

“Už jsem ti přece říkal, že bude lepší to nedělat,” odpověděl trpělivě, věděl, že se cítí trapně. Navíc ji každé místečko, odkud odstranil pijavku, nejspíš svědí jako blázen… a být pokrytý pijavicemi je samo o sobě prostě odporné, fakt. No, takové to asi bude z jejího pohledu. Ne, že by byla nějaká extra radost vidět ji takto, ale on se každých pár minut neotřásl hnusem, jako ona.

Mortimer přejel pohledem po místech, ze kterých sundal pijavice, všiml si, jak z ranek volně vytéká krev. Byl rád, že se nakrmil – a to pořádně – čerstvě dodanou krví, která na něj čekala v Deckerově náklaďáku, když se sešel s kolegy.

“Jo, jo, jo,” brblala Sam, znovu tím upoutala jeho pozornost. “Když je připálíš, vyvrhnou potravu, vyplivnou obsah žaludku do otevřené rány a to může způsobit infekci, protože mají v bříškách bakterie a bla, bla, bla.”

Jak to tak vypadá, Sam se na něj zlobí. Nejspíš si myslí, že je odpovědný za tuhle patálii. Nemohl jí to vyčítat. Kdyby vybral ručník namísto balvanu, nebo krucinálfagot aspoň písek—

“Tohle se může stát jenom mně,” řekla najednou. “To jsem prostě celá já… ehm… relaxovat ve vodě a skončit plná pijavic.”

“Relaxovat, huh?” odtušil suše. Jestli měla to, co dělali, za relaxaci, tak něco dělal špatně. Když se Sam červenala, zjevně zčervenala všude. Mortimer viděl, jak barva stoupá pod bledou, holou kůží, roztaženou před ním. Zahryzlo se do něho špatné svědomí, že znovu přispěl k jejímu nepohodlí, tak se ji pokusil přivést na jiné myšlenky a plácl první, co mu slina na jazyk přinesla. “Vlastně se mi docela ulevilo, že to jsou jenom pijavice. Když jsem to nahmatal poprvé, bál jsem se, že máš nějaký podivný výrůstek.”

Sam to věru nenadchlo, došlo mu, když se pozvedla na pažích a přetočila. Planoucí pohled, který mu věnovala, by dokázal sežehnout chlupy krávě. Nicméně brzy pochopil pravý zdroj její zatrpklosti a zlosti, když vyštěkla: “Proč se vrhly na mě? Ty nemáš ani jednu, zato já je mám vzadu, vepředu, po stranách. Co je to za karmu? Tys vybral ten zatracený balvan.”

Mortimer se kousnul do rtu, když se zase sesula na stůl. Vážně neměl ponětí, proč se nevrhly na něj. Jediné, co ho napadlo, bylo, že krev nesmrtelných pijavice tak nějak neláká. Jenomže to jí povědět nemohl. Odkašlal si, sklonil se k práci na další pijavici a omluvně poznamenal: “Třeba mám hořkou krev.”

Sam si srdceryvně povzdechla, složila hlavu na překřížené ruce a zanaříkala. Po chvilce hlavu zase zvedla a tiše řekla: “Omlouvám se. Nechtěla jsem být tak protivná. To jen že mě pekelně svědí záda a mám pocit, že se mi kůže hemží odpornými malými věcmi, a tohle je jedním slovem ponižující. Raději bych se nechala máčet ve vroucím oleji, než přetrpět toto, a všechno, co doopravdy chci, je zalézt do nejteplejší koupele, jakou snesu, seškrábat si každou píď kůže a jít spát a zapomenout, že se tahle noc vůbec kdy udála.”

Mortimer tichým hlasem odtušil: “Úplně celá snad ne, doufám.”

Po krátkém mlčení zahuhlala do složených rukou: “Ne. Úplně celá ne.”

Koutky rtů se mu zvedly úlevou a zase se zaměřil na pijavice. Postupem času se stále zrychloval. Stejně to ale byla úleva vhodit do hrnce, kam je dával, poslední.

“Se zády jsem hotov,” oznámil. “Jestli se otočíš, zruším taky těch pár vpředu.”

V duchu se připravoval na nejhorší, čekal protesty, a že ji bude muset přesvědčovat, ale ukázalo se, že se raději zbaví pijavic, než aby si uchovala, co zbylo z její důstojnosti. Po kratinkém zaváhání si povzdechla a začala se na stole převracet. Mortimer si nasadil na tvář neutrální výraz, jakmile se otočila. Pohlížel na ni očima lékaře, odkdy se položila na záda. K jeho velké úlevě jich vpředu měla jenom pár. Na zádech a po stranách bylo pijavic desetkrát tolik.

Rychle se pustil do jejich odstraňování. Alespoň těch, na které viděl. Pohledem přejel k ohanbí, jakmile sundal poslední ze stehna. Otočil se a vhodil pijavici do hrnce a položil na něj talíř, než opatrně řekl: “Myslím, že mám všechny, ale třeba bys ráda, abych zkontroloval i místa, kam nevidím.”

Sam na něj užasle koukala, rychle se posadila a vytáhla ručník, na kterém ležela, a zakryla se. “Viděl jsi všechno. A v ostrém světle,” dodala nešťastně.

“Všechno ne,” neurčitě ukázal na rozkrok, když sklouzla ze stolu.

Strnula.

“Ne,” vydechla celá pobledlá. V příštím okamžiku zmizela v koupelně.

Byla to mrňavá koupelna. Všiml si toho, když procházeli touto chatou. Měla toaletu, umyvadlo a sprchu, vše tak natěsnané, že bylo těžké se tam otočit. Kousnul se do rtu, když uslyšel, jak uvnitř do čehosi vráží, nejspíš prováděla akrobatické prostocviky ve snaze uvidět si mezi nohy, a pak dal sám sobě v duchu kázání, že mu něco z toho připadá zábavné. Tohle byla děsná situace. Zlikvidovala veškerou naději, že dokončí, co začali ve vodě. Možná jednou provždy. Sam by si odteď mohla vzpomenout na pijavice pokaždé, když ji políbí, a znechuceně se od něho odvrátit.

To Mortimerovi smazalo úsměv z tváře.

Uvědomil si, že v koupelně je teď podezřelé ticho, přešel ke dveřím a chvíli naslouchal, než se zeptal: “Sam? Jsi v pořádku? Nepotřebuješ zrcátko? Mám jedno v holení, mohl bych ti je přinést.”

“Ne, zrcátko tady je,” řekla podivně napjatě. “Je to jenom obtížné— Je to tady tak stísněné— Chvilenku,” skončila, vysvětlením se neobtěžovala.

“Okay,” hlesl Mortimer, podařilo se mu včas spolknout slova křikni, kdybys potřebovala pomoc. Tak nějak si nemyslel, že by nabídku ocenila.

Uplynula další chvíle a pak přes dveře uslyšel úlevný povzdech. “Žádné další pijavice. Dám si sprchu.”

Okamžitě se ozvalo šumění vody, tak se ani nenamáhal odpovídat. Cestou ode dveří se rozhlédl po pokoji, oko mu padlo na hrnec zakrytý talířem. Dospěl k názoru, že asi bude nejlépe zbavit se jich dřív, než Sam vyjde z koupelny. Rychle hrnec sebral a zamířil ven z chaty. Na kraji malé verandy se zastavil, nebyl si jist, co s tvorečky provést. První instinkt mu napověděl nějak je usmrtit, ale dělali jenom to, co museli, aby přežili. Přesně jako jeho lidé.

Sklopil zrak k hrnci ve své ruce a zašklebil se. Nijak ho nelákalo vytahovat jednoho po druhém a dupat na ně. Také nedokázal vymyslet jiný šetrný způsob, jak je zabít. Slyšel, že na to stačí sůl, ale jestli ano, měl vážné podezření, že by to byla dlouhá, bolestná smrt. Něco jako přikurtování na slunce pro jeho druh.

Ne. Tohle prostě nedokáže. Půjdou zpátky do vody, rozhodl se, a okamžitě vyrazil po pěšině dolů, chtěl to mít hotové, než Sam vyjde ze sprchy. Věděl jistě, že by jeho řešení situace neschválila. Momentálně by je pravděpodobně ráda upekla v troubě, pomalu.

Ve tmě neměl větší problémy zvládnout cestu, než když se vydal hledat Sam po návratu ze srazu s kolegy. Vypustil miniaturní našince do jezera a zrovna se nakláněl z mola a mával hrncem ve vodě, aby ho vypláchl, když uslyšel vrčení motorů. Nejdřív si myslel, že to musí být lodě, ale za chvilku přijela na dohled parta na vodních skútrech.

Vytáhl hrnec z vody, otřepal ho a pak si sedl na paty a pozoroval kvartet na Sea-Doo. Vypadalo to na dva muže a dvě ženy, a od pohledu se dobře bavili. Až moc dobře. Evidentně jsou namol a touží se zabít, že blbnou na jezeře v tuhle hodinu, pomyslel si, když je pozoroval, jak obrací, jen těsně se minuli, a pak motory zařvaly a parta opět zmizela z dohledu.

Potřásl hlavou, vstal a zamířil nazpátek do chaty, ale už dumal, jestli se skútry někde tady nedají vypůjčit. Mohla by to být legrace, s chutí by si je vyzkoušel. Musí najít psance a teď taky pohřešovanou Cathy Latimerovou, ale určitě vyšetří chvilku na trochu zábavy.

Sam byla pořád ještě ve sprše, když Mortimer došel k chatě. Pára, která vycházela ze škvír nad a pode dveřmi koupelny, dávala tušit, že se pokouší uvařit zaživa. Nepochyboval, že se taky drhne do krve. Bez nadsázky šílela, že má na sobě pijavice. Mohl by jí vyprávět, jak bývaly používány k léčebným účelům, když byl mladší, ale pomyslela by si o něm, že je cvok, kdyby prohlásil, že je mu osm set a viděl víceméně všechno, co je na tomto světě k vidění.

Hrnec s talířem dal do dřezu a znovu odešel z chaty. Chladicí box nechal v SUV, když se prve vrátil. Nechtěl ho nosit dovnitř, Sam mohla být ještě vzhůru, proto v prvním kole přinesl jenom oblečení a jídlo. Dveře koupelny byly zavřené, když vešel, a zprvu si myslel, že je uvnitř, tak rychle vybalil potraviny a uklidil je. Teprve potom zjistil, že v koupelně není a vyrazil ji hledat po venku. Spadl mu kámen ze srdce, když od jezera zaslechl cákání vody a šel po zvuku na břeh, kde ji uviděl.

Měl se vrátit k SUV pro chlaďák a strčit ho do zásuvky ve svém pokoji. Jenomže krev bylo to poslední, na co myslel, když uviděl, jak se bledá zář měsíce zrcadlí na její pokožce.

Teď ale na krev myslel a uháněl pro ni do auta, celý vděčný, když po návratu zjistil, že Sam je pořád ve sprše. Jakmile měl box u sebe v pokoji a strčený do zásuvky, šel zpátky do kuchyňky. Rozhlédl se. Při pohledu na hrnec a talíř ve dřezu se rozhodl je umýt a uklidit, tím pádem nezbudou žádné důkazy, které by Sam darmo připomínaly neblahý zážitek, až vyjde ze své extrémně dlouhé sprchy.

Chopil se láhve se saponátem postavené na dřezu, do hrnce nalil štědrou dávku a pustil teplou vodu. Z koupelny se ozval vřískot. Otočil se na kramfleku a hrnul se ke dveřím, ale byly zamčené.

“Sam? Co se děje?” vykřikl.

“Nic! Jsem v pohodě,” ozvala se okamžitě, nejspíš se bála, že vyrazí dveře. Což ostatně byla oprávněná obava, už se na to chystal. “Jenom najednou teče studená. Myslím, že jsem si zvykla na úplně horkou.”

Vyvalil oči a valil vypnout kohoutek. Došlo mu, že asi odvedl všechnu teplou vodu do dřezu.

“Hned budu venku.”

Při těch slovech se ušklíbl a pustil se do horečného drhnutí hrnce a umývání talíře, a nakonec obojí opláchl a utřel, čímž zahladil důkazy, že to byl on, kdo jí pokazil sprchu. Právě je uklidil tam, kde je našel a rozprostíral utěrku na linku, aby uschla, když se dveře koupelny otevřely a vyšla Sam.

Obrátil se k ní s úsměvem… vytřeštil oči, když uviděl, že je od hlavy k patě rudá jako rak. Výsledek kombinace horká voda plus drhnutí, jak tušil. Vlasy měla sčesané dozadu a vlhké, a kolem sebe ovinutou osušku coby tógu. Kradmo ustupovala k chodbičce vedoucí do ložnic.

“Jdu do postele. Díky za… všechno. Brou,” mumlala, při tom ještě víc zrudla.

“Dobrou,” začal Mortimer, ale už se otáčela a běžela po chodbě, když dořekl: “noc.”

Tolik k jejich první noci o samotě.

Neodbytné – o tom že protivné ani nemluvě – zvonění telefonu ráno probudilo Sam. Překulila se na posteli, sáhla dolů, nahmatala na zemi kabelku a vytáhla ji k sobě na postel, kde se jakž takž posadila. Neobtěžovala se v ní štrachat, prostě kabelku obrátila vzhůru nohama a chňapla po mobilu, když vypadl ven spolu se vším ostatním.

“Haló?” zachraptěla do telefonu, totálně grogy.

“Dobré ráno, Samantho. Omlouvám se. Zjevně jsem vás probudil.”

Narovnala se, sotva zaslechla nesouhlas v hlase Clarence Babcocka, a odkašlala si. “Ano, zůstala jsem v jedné z chat tady u Latimerových, ale nevěděla jsem, že tu nakonec budu muset být přes noc, když jsem sem vyrážela, a tak jsem s sebou neměla šaty ani jídlo, což si vyžádalo trochu ježdění při jejich obstarávání. Bylo celkem pozdě, když se to podařilo,” objasnila, opatrně volila slova, takže nelhala. Nebylo nutné se zmiňovat, že to ježdění ve skutečnosti absolvoval někdo jiný, a že ona sama jenom zůstala vzhůru a čekala na něj. Raději by z toho Mortimera prozatím vynechala.

“Omlouvám se, že vám takto narušujeme dovolenou, a upřímně si cením vaší pomoci, Samantho,” odtušil pan Babcock vážným hlasem.

“To je v pořádku, pane,” řekla okamžitě, cítila se provinile. Nezmiňovala se o tom, aby měl špatné svědomí. Jenom nechtěla, aby ji měl za pecivála. Odkašlala si a změnila téma. “Seržant Belmont se mi neozval, takže zatím asi není nic nového, ale zavolám mu a ověřím to, a hned vám dám vědět.”

“Dobře, dobře. To bude výtečné. Zatím, obávám se, Martin s Trish v té Evropě na chvíli uvízli. Podle všeho tam panuje poněkud drsné počasí a všechny lety byly zrušeny. Martin doufá, že chytí jedno z prvních letadel, ale informoval jsem se v aeroliniích a nedávají valnou naději, že by začali létat dřív, než zítra ráno.”

“Aha.” Sam si skousla ret a čekala, co pěkného má ještě na srdci.

“Mínil jsem přijet s nimi, když jsem s vámi včera hovořil, ale obávám se, že jsem při všech těch starostech docela zapomněl, že případ Manning začíná dnes.”

Při zmínce o případu Manning strnula. Nadmíru důležitá kauza, pro firmu. Nijak ji proto nepřekvapilo, když řekl: “Musím být tady. Možná dokonce budu muset pověřit syna, aby zítra Martina s Trish vyzvedl na letišti a sám odvezl na chatu, ačkoli doufám, že se mi podaří nějak si to zařídit a utrhnout se odtud.”

Poposedla na posteli a skoro vzdychla nahlas při provokativním tichu, které následovalo, ale nakonec to vzdala: “Chcete tedy, abych tady zůstala a dohlédla na situaci až do zítřka?”

“To by od vás bylo velmi milé, Samantho. Děkuji vám. Vážím si toho.”

“Jistě,” povzdechla si. “No, zavolám teď Belmontovi a zjistím, jestli má něco nového.”

“Děkuji vám. Určitě mi hned potom zavolejte.”

Sam slíbila, že zavolá, rozloučila se a zaklapla mobil, čímž ukončila spojení. Šklebila se na něj, když ho pokládala na noční stolek. Rychle shrábla všechno zpátky do kabelky, odhodila deku a vstala. Nebude telefonovat Belmontovi, dokud se neobleče. Prostě neměla odvahu mluvit s tím hnusákem v noční košili, obzvlášť ne v té, co měla momentálně na sobě. Kratinká, průhledná černá krajková košilka patřila Alex nebo Jo. Velice ji překvapilo, když negližé našla mezi věcmi, které jí poslaly, potom si však uvědomila, že se není čemu divit. Sestry se jí snažily obstarat sex. Jak ponižující to je?

Potřásla hlavou, rychle svlékla jemnou košilku, natáhla si šaty a pak popadla mobil a vyšla z pokoje.

Vůbec ji nepřekvapilo, že je kuchyňský kout/obývák prázdný, když vstoupila. Ještě bylo brzy a nepochybovala, že Mortimer spí. Telefon odložila na pult a šla udělat kávu. Jakmile ji nachystala, vzala přístroj a šla si zavolat na verandu, aby nevzbudila Mortimera.

Co následovalo, bylo nejvíce frustrujících deset minut konverzace, jaké kdy protrpěla. Když telefon zvedli se znělkou O.P.P., požádala o Belmonta a bylo jí řečeno, ať počká. Čekala… několik minut, načež jí žena s velmi profesionálně znějícím hlasem sdělila, že je mimo, prý vyšetřuje nehodu. Vzhledem k tomu, že ji prve požádali, ať počká, jako by tam byl, neuvěřila tomu ani na vteřinu, ale těžko mohla té ženské říct, že lže.

Místo toho se zeptala: “Mohu tedy mluvit s konstáblem Mackem, prosím?”

“Dnes má volno,” zněla odpověď.

Sam si začala nervózně bubnovat nehty do stehna, uvažovala, co dál. Nakonec se otázala: “Well, tak tedy, je tam někdo, kdokoli, kdo by mi byl schopen sdělit, jak postupuje pátrání po Cathy Latimerové?”

Přišlo zaváhání a pak ji ta žena požádala o další strpení. Sam si povzdechla, netrpělivě čekala, až se vrátí, ztuhla, když zaslechla cvaknutí, hovor pokračoval.

“Obávám se, že momentálně tu není nikdo, kdo by vám mohl pomoci,” bylo jí řečeno. “Vyřídím, aby vám seržant Belmont zatelefonoval, až se vrátí. Přeji pěkný den.”

“No, ale—” začala Sam a zavrčela frustrací, protože se ozvalo cvaknutí, následované oznamovacím tónem. Zaklapla telefon, přinutila se zhluboka nadechnout a uklidnit. Prostě bude muset počkat, až zavolá. Bohužel zatím bude muset podat šéfovi zprávu, že se nedozvěděla lautr nic. Tolik k mému dohledu nad policií, pomyslela si suše, když mačkala číslo kanceláře.

Ke své nemalé úlevě zjistila, že mluví se sekretářkou pana Babcocka, Madge. Pan Babcock už odešel k soudu a po zbytek dne nebude k zastižení, ledaže by šlo o něco urgentního.

“Je to urgentní?” optala se opatrně Madge.

“Ne,” okamžitě vyhrkla Sam. “Jestli zavolá a bude se pídit po zprávách ode mne, prostě mu povězte, že policie zatím nic nového nemá a já se mu ozvu hned, jak něco mít bude.”

“Vyřídím,” odpověděla ochotně a pak dodala: “Doufám, že se tam aspoň trochu pobavíte, Samantho. Máte být na perně zasloužené dovolené.”

“Ano, inu… takový je život,” zašeptala Sam.

“Ne, život je takový, jaký si ho zařídíte, drahá. Neseďte celý den v chatě Latimerových a nečekejte, až se vám někdo ozve. Máte mobil. Běžte se trochu pobavit, klidně při tom můžete čekat na zavolání.”

“Ale Cathy—”

“Já znám Cathy Latimerovou odmalička,” skočila jí do řeči, nenápadně jí tím připomněla, že je sekretářkou pana Babcocka už skoro třicet let.

“Ta holka v jednom kuse utíká a vyvádí to či ono, a všechny tím děsí k smrti. Nedovolte, aby vám její blázniviny pokazily dovolenou. Dneska si musíte vyhradit čas pro sebe a bavit se.”

“Možná bývala problémová v minulosti, Madge, ale myslím, že tentokrát by mohla být skutečně v maléru,” tiše řekla Sam. Při práci pro pana Babcocka s touto dámou často jednala a odjakživa se jí líbily a respektovala její názory, ale v tomto případě si byla jistá, že se Madge mýlí. “Dveře domu byly nezamknuté a pootevřené, a byl tam nesnědený sendvič a pití a—”

“Já vím, všechno už jsem to slyšela od Clarence,” přerušila ji Madge. “Přesto si myslím, že je za tím zase jenom nezodpovědnost Cathy. Ale ať už je nebo není, od vás se nečeká, že po ní budete pátrat osobně. To je práce policie. Chápu to tak, že Clarence po vás jenom chce, abyste pořád volala a obtěžovala místní policii, aby tu holku nezapomněli hledat. Mezi telefonováním se přece můžete bavit, že ano?”

“Ano, asi ano,” váhavě řekla Sam.

“No tak do toho,” zahartusila Madge. “Život je příliš krátký, abyste pracovala tak tvrdě, jak to máte ve zvyku.”

“Ano, Madge,” zamumlala, při tom uvažovala, jestli ta dobrá duše přece jen nemá pravdu. Může se bavit mezi telefonováním Belmontovi. A jestli jí nezavolá do oběda, zavolá mu znovu. A jestli ho zase nezastihne, zajede na stanici O.P.P. osobně a uloví ho.

Uvědomila si, že má hnedle lepší náladu, usmála se a řekla do telefonu: “Děkuji vám, Madge.”

“Nemáte zač. Teď zavěste a upalujte se bavit.”

“Provedu. Mějte se pěkně.” Tentokrát zavřela mobil něžněji. Cítila se mnohem lépe, než po telefonátu na stanici O.P.P. Strčila ho do přední kapsy a vydala se nazpět do chaty.

Po Mortimerovi zatím ani vidu ani slechu, ale káva byla hotová. Sam si hrnek nalila a začala zjišťovat, jaké potraviny přivezl. Spokojila by se s plátkem toastu nebo miskou cereálií. Našla však krabici palačinkové směsi, javorový sirup a věnec klobásek. Sestry ji věčně otravovaly, že musí přibrat, tohle nejspíš bude jejich pokus přiložit ruku k dílu i v této oblasti. Jenomže Sam měla s přibíráním potíže odjakživa. Jedla jako kůň a nikdy nepřibrala ani unci. Bylo to deprimující. Setkala se s několika ženami, které tvrdily, že přiberou libru jenom koukáním na jídlo a ani chvilku o tom nepochybovala, ale dala by nevím co, kdyby si s nimi na pár měsíců mohla vyměnit metabolismus. Aspoň by nevypadala tolik jako hlady polomrtvá oběť koncentráku.

Pustila se do dělání palačinek a klobásek. Byly téměř hotové a zrovna dumala, jestli má Mortimera vzbudit nebo mu jeho díl schovat a později ohřát, když se dveře otevřely a vklopýtal chodbičkou do kuchyně. Na sobě měl jenom džíny a nesl komínek šatstva, který jen napůl zakrýval nádhernou hruď. Taky vypadal, že napůl ještě spí, vlasy mu trčely na všechny strany… a jí to připadalo rozkošné.

Huhlal cosi o sprše a zapadl do koupelny.

Sam zvolna syčivě vydechla, když se zavřely dveře, ukrývající všechnu tu mužnou krásu. Vážně minulou noc u jezera skoro měla sex s tímto výstavním exemplářem chlapa? Musela to být nějaká iluze. Nikdo tak hezký nebude mít zájem o někoho tak kostnatého a plochého jako je ona.

Kroutila hlavou a obrátila se zase ke svému kuchtění. Dumala, proč s ní vůbec ztrácel čas. Zajet si do města, mohl sbalit minimálně půltucet ochotných krásek. A každá by pravděpodobně měla lepší figuru, než ona. Sam si byla dobře vědomá, že v tomto ohledu k ní byla příroda skoupá. Dobírali si ji a v pubertě na ni volávali Twiggy, Olive Oyl a zázrak bez koz. A posléze byla její postava jednou z věcí, na které si Tom stěžoval nejhlasitěji, během posledních měsíců před rozchodem.

A nešlo jen o nedostatky její postavy, že uvažovala, proč se s ní zahazuje. Nutno připočíst, že poslední dny se nemohla pochlubit ani extra grácií či štěstím. Nejdřív ušní infekce, a tak pořád zakopávala o vlastní nohy, a pak přišla minulá noc. Upřímně pochybovala, že existuje mnoho lidí, ať mužů či žen, které málem snědí zaživa pijavice, při intimní chvilce.

Vědoma si toho, že se jí momentálně nedostává čehokoli podobného figuře, půvabu a dokonce i štěstí, těžko si dokázala představit, že by o ni Mortimer mohl mít v tomto smyslu zájem. Ne, že by neměla vůbec žádnou sebeúctu. Věděla, že je chytrá a má poměrně úspěšnou kariéru, ale mužský si nebere ženskou do postele kvůli její kariéře ani mozku, tak – sečteno a podtrženo – bylo pro ni pěkně těžké uvěřit, že by Mortimer mohl mít skutečně zájem. Mnohem větší smysl dávalo, že minulá noc byla jakási anomálie. Byl tam a byl nadržený, a ona byla po ruce, nahá a lehce k mání … aspoň dokud se do ní nepustily pijavice a nezkazily náladu. Předpokládala, že Mortimer jí vzal zavděk, protože tam prostě byla. Deprimující pomyšlení, masochisticky se jím mučila při čekání, až se vynoří z koupelny.

Sam právě obrátila poslední palačinku, když se dveře koupelny otevřely a závan pánské kolínské ji dočista omámil.

“Mmm, jídlo,” jako v transu zamumlal Mortimer.

“Ano, já—” Skoro si překvapením ukousla jazyk, když ji jednou rukou zezadu objal kolem pasu a letmo políbil na ucho. Načež sáhl kousek stranou nad ni do skříňky pro talíře.

“Prostřu, jo?”

“Děkuji,” hlesla, cítila, jak jí hoří tváře, když ji lehce stiskl v pase a odešel i s talíři. Vteřinu zírala na palačinku a pak mrkla přes rameno na něj.

Okay, řekla si v duchu, když sledovala, jak si cosi pobrukuje a prostírá stůl, takže si budou hrát na domácnost, dokud budou tady, ale neměla by si to brát k srdci a představovat si, že mají vztah. Jenom využívá situace, spokojí se s tím, co či kdo je k mání. A já zrovna tak, ujistila sama sebe, ale byla překvapená, že jí nepovyrostl nos.

Zvedla oči v sloup a raději se zeptala: “Kolik chceš palačinek, Mor— Garrette?”

Mortimer vedle stolu znehybněl a obrátil k ní překvapenou tvář, a Sam se zaksichtila, ale řekla: “Myslím na tebe jako na Mortimera, protože ti tak pořád říkají kluci, ale napadlo mně, že bych ti asi měla říkat křestním jménem, když jsme—” Zmlkla, neřekla skoro měli sex. Začervenala se kvůli slovům, které neřekla a zkusila to jinak: “Chci říci, jestli budeme—” Slova jí zase zaskočila v krku. Jestli budeme co? Spolu spát? Chodit? Kluk a holka? Ježíši.

“Většina lidí mi říká Mortimere, ale ty mi klidně říkej Garrette, jestli chceš,” řekl něžně.

Okamžitě ohrnula nos a pak si uvědomila, co udělala a že si toho – samozřejmě – všiml, vzdychla a vysvětlila: “Jméno Garrett se mi fakt nelíbí. Připomíná mi jednoho poněkud otravného příbuzného, dospívaly jsme a—” Ztichla, když přešel místnost a vzal její obličej do dlaní, zjevně se bavil.

Něžně ji políbil a doznal: “Mně se jméno Garrett nelíbí jakbysmet. Ve skutečnosti to není křestní jméno. Je to matčino jméno za svobodna. A Garrette mi všichni říkají pouze a jenom, když jsem v průšvihu, pak je to Garrette Gordone Mortimere,” zahřměl hlubokým vyčítavým hlasem.

Pousmála se, ale hned se pochybovačně zeptala: “Gordon, huh?”

“Není o moc lepší, než Garrett, což?” optal se suše a zasmál se jejímu výrazu. Pustil ji. “Můžeš mi říkat, jak chceš, Sam. Mortimer, Mort, Mo.” Pokrčil rameny a šel ke stolu. “Nebo mi vymysli přezdívku.”

“Přezdívku,” mumlala zadumaně, když se otáčela, aby zachránila poslední palačinku před upálením. Vytáhla talíř palačinek, které dala do trouby, aby nevystydly, přidala k nim ještě tu poslední, vypnula sporák a šla ke stolu. “Nějaký návrh, co by to mělo být?”

Mortimer přemýšlivě naklonil hlavu, Sam postavila palačinky na stůl, a začal si je nakládat na talíř, když mu ukázala, ať si poslouží.

Usadila se na své místo a zvědavě čekala, ale dával si načas. Než odpověděl, položila si na talíř dvě palačinky, potřela je máslem, polila sirupem, ukrojila sousto a šupla si je do pusy.

“Sladké prstíky?” navrhl konečně a hned rychle vyskočil, oběhl stůl a bouchl ji do zad, protože se začala palačinkou dusit. “Bože, promiň. Jsi v pořádku?”

“Sladké prstíky?” kuckala, zatímco do ní dál bušil.

Mortimer se ušklíbl. “Máma tak říkávala tátovi.”

Nevěřícně vykulila oči a bez rozmyslu vyhrkla: “Nemůžu se dočkat, až je poznám.”

“To nemůžeš.”

Ztuhla a cítila, jak se zase červená. “Ne, samozřejmě, že ne. Nemyslela jsem to tak, že by existoval nějaký důvod, proč bys mě měl jednou představit rodičům, já jen—”

“Moc rád bych tě rodičům představil, Sam,” přerušil ji vážným tónem, a dodal: “Ale nemohu. Jsou mrtví.”

“Aha, omlouvám se,” šeptla.

Mortimer zkroutil rty v cosi, co podle ní měl být asi úsměv, pak ji políbil na tvář, narovnal se a odešel zpátky na svou židli. Pozorovala ho, v hlavě chaos. Řekl, že by ji moc rád představil rodičům a tak si teď týrala mozek, jestli proto, že ji má rád, nebo jestli tím myslel, že by byl prostě rád, kdyby jim mohl představit kohokoli, že by si přál, aby byli ještě naživu?

Chvilku o tom hlavolamu přemýšlela a pak si uvědomila, co dělá a skoro si dala pohlavek. Na střední jí jeden kantor jednou řekl, že moc přemýšlí a jak to tak vypadá, právě teď a tady dokazuje, že měl recht. Pro smilování Boží! Hodlá snad rozebírat každou maličkost, kterou ten chlap vypustí z pusy? Musím toho nechat. Hned. Musí prostě sedět a vychutnávat si přítomnou chvíli takovou, jaká je. Ať už je, jaká je. Jinak sama sebe dožene k šílenství.

“Dobrý, sladké prstíky tedy neprošly,” ozval se najednou Mortimer, čímž opět upoutal její pozornost.

“No, já…” odmlčela se a odkašlala si. “Prostě si nedokážu představit, že bych ti tak říkala.”

“A co tak něco standardnějšího, jako drahý nebo miláček?” navrhl a lehce chraplavě dodal: “Rád bych byl tvůj miláček.”

Sam vytřeštila oči, zírala na něj s pusou dokořán, nemohla uvěřit, že to řekl. Nedá se to vykládat i nějak jinak? Určitě chtěl říci—

Zazvonění telefonu přerušilo její vzrušené myšlenky a Sam se zamračila a dokonce zvažovala je ignorovat, dokud si nevzpomněla kde je a proč. Tiše zaklela, sebrala mobil a vstala, šla ke dveřím chaty, cestou ho otevřela.

“Ano?” vyštěkla, když vyšla na malou verandu před chatou.

“Paní Willanová?”

Sam se podařilo nezaskřípat zuby, když poznala Belmontův hlas. Jeho načasování bylo neuvěřitelné. Odsunula tamty obavy stranou a přitakala: “Ano, seržante. Děkuji, že voláte. Telefonovala jsem vám, abych zjistila, co je nového v případu Cathy.”

Ozvalo se odfrknutí, potom zavrčel: “Nového je to, že pořád není doma. Přesto si furt myslím, že si jenom někde vyhazuje z kopýtka, ale jezdím od čerta k ďáblu a hledám ji místo toho, abych se zabýval jinými věcmi, které je potřeba řešit, protože jinak mě váš šéf dostane do potíží. Co kdybyste vy a všichni jeho pitomí asistenti a junior tohle a výkonný támhleto, přestali volat a plýtvat mým časem tím, že mě nutíte se s vámi se všemi vybavovat a nechali mě dělat mou práci?”

Sam se zamračila. Pan Babcock očividně pověřil lidi ve firmě, aby telefonovali. Nejspíš by se tomu neměla divit. Tímto způsobem pracoval, zapojil do kauzy co nejvíce lidí a protistranu v podstatě doháněl k šílenství, dokud případ nevzdala nebo neztratila nervy a neudělala chybu. Jenomže tady nejsou u soudu a jí nepřipadalo zrovna nejchytřejší vytáčet seržanta, když se snažil pracovat. Vlastně by se mu za to měla omluvit, ale Belmont už zjevně řekl vše, co považoval za nutné. Ostré cvaknutí vzápětí následoval oznamovací tón v jejím uchu.

Udělala obličej a zaklapla mobil. Většina soucitu tímto vzala za své. Opravdu, ten člověk měl něco jako problém s přístupem, žasla, jak to mohl dotáhnout na seržanta.

“Soudě dle tvého naštvaného kukuče bych řekl, že to byl Belmont,” poznamenal Mortimer, když se vrátila do chaty. “Chápu to správně, že ten dobrý muž pro tebe neměl nic nového?”

“Ne,” přiznala nešťastně.

“Co hodláš dělat?”

Potřásla hlavou a smutně pokrčila rameny. “Co můžu dělat? Jak řekla Madge, nejsem policajt.”

“Madge?” optal se zvědavě.

“Sekretářka pana Babcocka,” vysvětlila. “Dneska ráno mi zdůrazňovala, že pan Babcock jenom chce, abych stále volala na policii a ujišťovala se, že na případu pracují. Zjevně si myslí, že bych se mezi telefonováním měla bavit a užívat si dovolenou.”

Chvíli byl zticha a pak řekl: “Nevypadáš tím návrhem dvakrát nadšená.”

Pokrčila rameny. “Mám pocit, že bych toho měla dělat víc, abych pomohla najít Cathy, ale nemám ponětí, co by to víc mohlo být. Chci říci, nemám potuchy kam, ani kým byla unesena. A pokud vím, Belmont má pravdu a vůbec ji neunesli. Madge si je tím zdá se jistá.”

“Vážně?” tohle Mortimera zaujalo.

“Ano. Připomněla mi, že Cathy je tak trochu… ehm… well, její rodiče jsou tak trochu shovívaví,” dokončila rozpačitě.

“Chceš říci rozmazlená,” tlumočil pobaveně.

Sam se omluvně zaksichtila. “Jsou to významní klienti firmy. Nikdy bych neřekla rozmazlená… ale je,” dodala zavile. “Moc, moc rozmazlená. Tak rozmazlená, že všichni firemní junioři a asistenti prchají z místnosti při pouhém náznaku, že je potřeba něco, při čem se hrozí komunikace s ní.”

Mortimer se záhadně pousmál. “Třeba bychom mohli zabít dvě mouchy jednou ranou.”

“Jaké dvě mouchy?” nechápala.

“Třeba bychom mohli uspokojit za prvé Madge, podle které si máš o dovolené užívat, a za druhé tvou touhu víc pomáhat při pátrání po té holce.”

Sam zvedla obočí. “Jak?”

12. KAPITOLA

“Měla’s pravdu. Tři tam vidím,” řekl Mortimer, který si zastínil rukama oči a nahlížel oknem loděnice na motorový člun, hliníkovou rybářskou loďku a tři Sea-Doo. Podíval se na ni. “Pojď se mrknout,” a udělal jí místo, aby se vmáčkla vedle něj k oknu.

Sam zaváhala, ale pak tam vklouzla a nakoukla do okna.

Mortimer ji pozoroval, zasněně se usmíval a vdechoval její vůni. Přirozená vůně se mísila s vůní přírody z jejich ranní výpravy. Od snídaně prohledávali pozemek a některé stezky a pěšiny, jestli nenajdou Cathy Latimerovou. Nenašli. Žádné vykrvené tělo na ně na pěšině nečekalo, ani žádné známky nedávné aktivity na cestách, které by rozpoznal. Nic než zvířecí bobky a tak.

Teď se to chystali trochu propátrat kolem jezera, nejen vodu jako takovou, ale také břeh. Jestli je neživé tělo Cathy Latimerové někde tady, Mortimer chtěl být tím, kdo je najde pro případ, že bude zapotřebí přivolat našince a nějak závažně zmanipulovat důkazy. Raději by při tom netahal Sam s sebou, ale protože nebyl schopen kontrolovat její myšlenky ani chování, nepřišel na žádný způsob, jak to zařídit. Pokud jde o ni, myslela si, že jí prostě pomáhá a vlastně tu dívku ani nijak zvlášť najít netouží. Že hraje v kapele, prokristapána.

“Klíč od loděnice musí být jeden z těchto,” řekla najednou Sam, to už lovila kroužek s klíči Cathy z kapsy. Začala se jimi probírat a pak toho zničehonic nechala a zkusila kliku. Po tváři jí přelétl stín, když se ukázalo, že dveře nejsou zamčené a prostě se otevřely. Mortimer byl sám trochu překvapen. Už mu došlo, že ostraha je tady celkem laxní, ale dveře by se opravdu měly zamykat. Tohle jsou moc drahé věci na to, aby se nechávaly jen tak ležet napospas každému, komu se zamane je ukrást.

Následoval Sam dovnitř a po chodníku k místu, kde parkovaly skútry. Očima laskal jeden nablýskaný stroj za druhým.

“Uvažuji proč tři?” poznamenal. “Divný počet.”

Sam pokrčila rameny. “Jsou jenom tři. Martin, jeho žena Trisha a dcera Cathy.”

Přikývl. Dřepl a prohlížel si jeden stroj víc zblízka. Sice Sea-Doo použijí k prohledávání jezera a břehu, přesto byl nadšený vyhlídkou, že se na jednom z nich sveze. Tomu se podle jeho názoru říká spojit příjemné s užitečným. “Fakt na tom umíš jezdit?”

“Ano. Samy dva máme,” odpověděla, a když na ni pohlédl se zvednutým obočím, vysvětlila: “Střídáme se na nich, ale uvažujeme o tom, že si letos v létě koupíme třetí.”

“Žádné jsem u chaty neviděl,” odtušil s mírně nakrabaceným čelem, v duchu si vybavoval dvorek a molo u chaty sousedící s Deckerovou.

“Ještě tam nejsou. No, vlastně, teď už asi ano,” dodala ironicky. “Grant nám lodě a skútry obvykle přistaví, když se na chatě objevíme poprvé. Lodě spustil na vodu minulý týden a na Sea-Doo se chystal, až se tam dostaneme.”

“Grant?” vyzvídal Mortimer.

“Soused na druhé straně než Decker,” objasnila Sam. “Bydlí na své chatě po celý rok. Spisovatel či co. Ve stylu hladový umělec. Žije tam nějakých pět let a my mu za jisté věci platíme.”

“Jako například?” zeptal se Mortimer, vstávaly mu vlasy při představě, jaké věci by tenhle Grant mohl dělat.

Sam pokrčila rameny. “Začátkem léta spustí na vodu lodě a skútry, na příjezdovou cestu naveze nový štěrk a na pláž písek, aby držel pijavice na dištanc.” Ušklíbla se, když to řekla a rychle pokračovala: “V létě seká trávník, když se sem pár týdnů nedostaneme a dává pozor na chatu. Jakmile nadejde říjen, vytáhne lodi a Sea-Doo, zazimuje je a uloží do garáže, a pak dělá všechno, co chajda potřebuje, a kácí stromy, které začínají vypadat, že další zimu už možná nepřečkají.” Pokrčila rameny. “Mívali jsme jiného pána, který to všechno dělal před ním, ale zestárl a usoudil, že už je to na něho moc.”

Mortimer kývnul. Tohle znělo, jakože ten Grant je pro děvčata velebený všeuměl a okamžitě o něj ztratil zájem, obrátil zrak zpátky k Sea-Doo. “Myslíš, že klíčky budou na tom kroužku?”

Sam shlédla na klíče ve své ruce, ale zavrtěla hlavou. “Obvykle na sobě mívají maličké plovací věcičky, aby zůstaly na hladině, když ti spadnou do vody.”

“Plovací věcičky?” pobaveně zopakoval Mortimer.

“Nevím, jak se jim říká,” přiznala a začala se rozhlížet po loděnici.

Když jí ze rtů splynulo tiché hele, podíval se tam, kam ona a na zdi uviděl desku s klíči. Při tom pohledu si nemohl nepomyslet, že nezamknuté dveře loděnice jsou ještě divnější, než se původně zdálo. Kdokoli mohl vejít a ukrást jedno nebo klidně všechna plavidla. Ale pustil to z hlavy, raději poškádlil Sam.

“Aha, plovací věcičky,” zamumlal, narovnal se a vyrazil za ní k desce. Bylo tam šest háčků, ale jenom patery klíčky. Uvažoval, jestli tam původně byl další skútr nebo loď. Pohledem přejel řádku pozůstalých. Každý klíč měl na sobě jasně zbarvenou plovací věcičku, ze které se vyklubal dlouhý tenký obdélník z polystyrenu. Všechny měly neonovou barvu, žlutou, oranžovou, růžovou, fialovou a zelenou, a byly označené černým permanentním popisovačem, ke kterému vozidlu patří.

“Tak co?” Sam na něj tázavě pohlédla. “Připraven na první lekci? Do plavek a hurá na věc?”

Mortimer se zakřenil a kývnul, a tak zamířila ke dveřím. Zastavil se už jen, aby vrhl poslední pohled na Sea-Doo, než se vydal za ní.

Slunce docela pálilo, po chladném interiéru loděnice, a Mortimer strávil chvíli úvahami, zda přišel o rozum. Osm set let se vyhýbal dennímu světlu, aby nemusel konzumovat větší dávky krve, a přesto teď plánuje vyrazit pod zhoubné paprsky, navíc polonahý na vodním skútru. Nebyla to nejmoudřejší věc, jakou kdy udělal, ale byl si jistý, že přivezl dost krve, aby tuhle frajeřinu zvládl, nezůstane-li venku příliš dlouho.

Když poprvé nadnesl téma prohledání jezera, představoval si poklidnou projížďku za soumraku. Sam samozřejmě předpokládala, že myslí ve dne. Ve chvíli, kdy mu to došlo, už byla na nohách a mířila k loděnici. Mohl jí připomenout svou alergii na slunce a navrhnout posečkání do soumraku, ale leda by mu řekla, že to už nebude pořádně vidět. Což nemohl rozporovat a při tom neprozradit své speciální schopnosti a bál se, že mu navrhne, ať teda zůstane v chajdě, že bude pátrat sama. A ostatně se domníval, že by to mohl zvládnout. Určitě by byla přes den v bezpečí a mohl ji sledovat ze stínu loděnice, ale tohle je jeho práce. Krom toho, náramně si užil jejich dopolední túru lesem. Těšila ho společnost Sam, už jen být s ní uklidňovalo… a ať se propadne, jestli si nechá ujít Sea-Doo.

Takže se odhodlal převléknout do plavek, vysát několik sáčků krve z chlaďáku ve svém pokoji, a vtrhnout na jezero polonahý, na hřbetu mořského oře a hledat mrtvou Cathy Latimerovou. Měla to být zábava.

Sam se chechtala Mortimerovým kašpařinám. Hnal se s větrem o závod prostředkem jezera, když vtom cosi upoutalo jeho pozornost a vystartoval od ní s výkřikem, který neslyšela přes řev svého motoru.

Projížděli se po jezeře hodinu, možná i víc. Nejprve pročesávali břeh, jestli nenajdou nějakou stopu po Cathy Latimerové, s tím však byli rychle hotoví. Chata Latimerových ležela u jezera menšího, než Magnetawan. Jakmile dokončili okruh a dorazili zase k loděnici, Mortimer navrhl provětrat skútry a zjistit, co dokážou, než je vrátí do stáje. Od té chvíle se fakt skvěle bavili při vodní verzi hry na honěnou, ale když se zvědavě koukla, co mu padlo do oka, smích jí zmrzl na rtech a srdce sevřela ledová ruka strachu. Mortimer mířil k párku bójek, které se pohupovaly na vodě, a ona si s hrůzou uvědomila, že ho nevarovala, k čemu tam jsou.

Obvykle označovaly nějaký objekt pod hladinou, skalisko nebo něco na ten způsob, co mohlo poškodit loď. Od místa mezi dvěma bójkami se lodě měly držet dál. Pochybovala, že pro skútry by znamenaly něco dobrého.

Zrychlila, snažila se ho dohnat, řvala z plných plic, ale Mortimer ji neslyšel o nic lépe, než ona jeho. Díkybohu nebyl blázen a zpomaloval, když se blížil k bójkám, a to mu pravděpodobně zachránilo život, blesklo jí hlavou, když Sea-Doo poskočil, jak narazil na cosi pod hladinou a Mortimer po hlavě sletěl ze stroje.

Sam cítila, jak se o ni pokouší panika, když ho viděla jít pod vodu. Sice měl na sobě záchrannou vestu, ta mu ale neochrání hlavu před nárazem do toho, co je tam dole, lamentovala v duchu, při tom zrychlovala a uháněla k Sea-Doo, který se nyní pohupoval na vodě. Dech, který nevědomky zadržovala, jí unikl ze rtů, když se Mortimer nakonec přece jen vynořil, to už byla blízko a jela pomalu. Vysílala tichou děkovnou modlitbu k nebesům, zatímco vedla stroj, jak nejblíž si troufala. Zrovna se chystala vlézt do vody a doplavat zjistit, jestli je v pořádku, když se chytil svého skútru a nasedl. Zpočátku vypadal v pohodě, ale pak uviděla krev, která mu stékala zboku po hlavě a opět se hlásila o slovo panika.

“Zpátky!” zavrčel dřív, než se mohla pokusit k němu doplavat nebo dostat blíž. Okamžitě se odstrčil od toho, co zastavilo skútr, a vystřelil po jezeře směrem k loděnici Latimerových.

Sam hned za ním, vděčná, že se Sea-Doo zdá být v pořádku, ale větší starost měla o Mortimera. Věděla, že zranění hlavy hodně krvácí, ale množství krve, kterou zahlédla, bylo děsivé, a taky byl extrémně bledý. Pokusila se ho dohonit, aby se na něj lépe podívala už cestou, ale jel na plný plyn. Už sesedl ze skútru a narovnával se od jeho uvazování, když ona ten svůj teprve dovedla do loděnice.

Rychle připoutala Sea-Doo k molu a pak – bála se, že mu bude muset volat záchranku – se zastavila a z vodotěsné přihrádky skútru ještě vytáhla svůj telefon. Vylezla na chodník a pospíchala za Mortimerem, který klopýtal ke dveřím.

“Ukaž, podívám se,” vyhrkla strachy bez sebe.

“Jsem v pohodě,” zavrčel, rozběhl se napřed a ji nechal, ať se za ním žene, jak dovede. Mortimer uměl pohnout kostrou, když chtěl, a teď se zdálo, že před ní utíká, jako by byla sám ďábel, když pelášil k chajdě.

Klela jako pohan a pohybovala se, jak nejrychleji dovedla, ale neměla jeho hbitost ani rychlost. Mortimer už byl v chatě a ona s bídou v půli cesty.

Mělo mě napadnout, že mu musím vysvětlit, k čemu tam ty bójky vlastně jsou, ještě než vyrazíme, spílala si rozzuřeně. Co za učitele zapomene na něco takového? Tohle všechno je moje vina.

Už byla skoro u chaty, když se jí rozezvonil telefon. Pohlédla na display a zamračila se, když zjistila, že volá pan Babcock, ale nevzala to. Momentálně tady má krizi, tak bude muset počkat. Stejně pro něj nic nového nemá. Přestože si dala tu práci a předtím, než se vydali na projížďku, zatelefonovala na stanici, Belmonta nesehnala. Podle všeho se jí vyhýbal. Stejně jako teď Mortimer, pomyslela si nevesele, když vešla do chaty a uviděla, že dveře koupelny jsou zavřené.

“Mortimere?” křikla a přichvátla si ke koupelně. “Musíš se mi ukázat. Možná tě budeme muset odvézt do nemocnice.”

Když se nedočkala odpovědi, opatrně otevřela dveře. Bála se, že omdlel a leží za nimi zkroucený na podlaze malinké koupelny. Chyba lávky, byla prázdná. Zamračila se, zase dveře zavřela a zamířila do chodby.

“Mortimere?” Zastavila se u jeho dveří a pokusila se je otevřít. Překvapilo ji, když zjistila, že jsou zamčené. Jí zatím ani nedošlo, že tady jsou zámky na dveřích. Čelo svraštělé obavami, zavolala: “Mortimere, otevři dveře.”

Chvilku bylo ticho a potom odpověděl: “Jsem v pořádku, Sam. Jenom jsem si odřel čelo o šutr. Zrovna se utírám a převlékám, a pak vyjdu ven.”

Nedůvěřivě zírala na dveře. Viděla ho sletět do vody. A viděla krev, když vylezl zpátky na mašinu. Nebyl jenom odřený.

“Mortimere—” začala vážně.

“Co kdybychom si vyrazili do města na oběd?” navrhl a ještě dodal škádlivým tónem: “Můžeme se potom stavit na stanici O.P.P., zvedneš Belmontovi mandle, že si dává tak načas, než ti zavolá. Rád pomůžu.”

Sam zmateně zírala na dřevěnou plochu dveří. Jeho hlas skutečně zněl naprosto v pořádku.

“Co kdyby ses šla převléknout, ať můžeme jet do města poobědvat?” pokračoval. “Za minutku budu venku. Přísahám, že jsem dobrej.”

S povzdechem vydechla. Třeba se vážně nezranil tolik, jak si prvně myslela. Přesto se zeptala: “Víš jistě, že jsi v pořádku?”

“Otevřel bych dveře a ukázal se ti, ale momentálně jsem nahý a neručím za to, co se stane, jestli to udělám.”

Nevěřícně vytřeštila oči při té hrozbě, ale přistihla se, že couvá ode dveří. Jestli je dost zdravý, aby říkal takovéhle věci, nejspíš fakt bude v pořádku. Potom peprně zaklela, protože jí zase začal zvonit telefon.

“Vezmu to a obleču se. Ale křikni, kdyby se ti zatočila hlava nebo tak něco,” nařídila a odešla k sobě do pokoje telefonovat.

Byl to pan Babcock, volal od soudu během pauzy na oběd, aby zkontroloval situaci. Sam vysvětlila, že zatím není nic nového a slíbila mu zavolat, jakmile bude, pak se pokusila hovor spěšně ukončit, aby se mohla převléknout a znovu zkontrolovat Mortimera. Jestli nebude venku z ložnice, než se obleču, říkala si v duchu, mohla bych se pokusit třeba vylomit zámek, abych se dostala dovnitř a osobně se přesvědčila, že je v pořádku.

Pan Babcock naneštěstí nedal jinak, než že jí poví, jak se to má s letem Latimerových. Stručně řečeno špatně, prý stále trčí na letišti. Poté se cítil povinován jí sdělit, co se děje u soudu, jelikož se podílela na rešerších a výsleších ve věci projednávaného případu. Musel strávit celou přestávku na oběd vykládáním s ní, protože trvalo přes půl hodiny, než se jí ho podařilo vystrnadit z aparátu. Kdykoli jindy by byla blahem bez sebe. Pravděpodobně to bylo dobré znamení pro její kariéru, že se s ní obtěžuje tak dlouze hovořit, ale momentálně jí na ničem moc nezáleželo, hlavně chtěla na vlastní oči uvidět, že je Mortimer v pořádku.

S úlevou zavěsila, hodila telefon na postel a rychle sundala záchrannou vestu a plavky, a natáhla si šaty. Když však vyletěla na chodbu, Mortimerovy dveře byly dokořán a pokoj prázdný.

Zamračeně vyšla do kuchyně/obýváku, ale nebyl ani tam, tak vyběhla z chaty. První místo, kde ho hledala, bylo SUV. Když tam nebyl, instinktivně zamířila dolů na břeh k loděnici a tam Mortimera konečně našla. Na kolenou na chodníku, skláněl se, aby viděl na spodek přídě Sea-Doo.

Oddechla si tak, že by parní lokomotiva mohla leda závidět a už metla za ním. “Co to děláš?”

“Chci mít jistotu, že jsem nepoškodil Sea-Doo. Dost žasnu, ale vypadá to, že ne,” dodal, hlavu pořád dole.

Sam vedle něho netrpělivě přešlápla, nemohla se dočkat, až tu hlavu uvidí.

“Připravená jít na oběd?” Konečně se narovnal a Sam šla okamžitě blíž. Přimhouřila oči, protože si všimla, že na čele žádné zranění nemá.

“Je to někde tady,” řekl suše, při tom ukazoval na místo asi palec za linií vlasů.

“Dovol, podívám se.” Popošla k němu a sáhla po jeho hlavě, ale chytil ji za ruce, sotva se zvedl na nohy.

“Jsem dobrej,” neústupně trval na svém. “Dokonce mě ani nebolí hlava. Musel jsem si ji jenom odřít, jak jsem spadl.”

Sam skutečně chtěla spatřit tu ránu na vlastní oči, ale sama viděla, že Mortimer vypadá v pohodě. Měl dobrou barvu a jasné oči. Vzdychla a s kývnutím to vzdala.

Jak to tak vypadá, patří k mužům, kteří nesnáší obskakování. Spustila ruce podél těla, když je pustil a omluvně řekla: “Je mi to líto. Měla jsem tě před těmi bójkami varovat a vysvětlit, k čemu tam jsou.”

“Není čeho litovat,” ujišťoval ji a současně pobízel k odchodu z loděnice. “Samotného mě napadlo, že ty bóje musí před něčím varovat, ale myslel jsem, že to bude rybářská síť a Sea-Doo po ní sklouzne. Nenapadlo mě, že by to mohlo být něco jiného a nebezpečného, teprve až těsně před tím, než jsem do toho narazil. Proto jsem zpomalil. Původně jsem se chtěl prostě dívat dolů, jak přes to pojedu.”

Sam se ušklíbla, stejně dávala vinu sobě.

“Jak se tam tak obrovský balvan vlastně dostal?” zeptal se, když vykročili po stezce k chajdě.

Pokrčila rameny. “Všechna tato jezera byla vyhloubena při postupu ledovců. Myslím, že některý z nich prostě malé kousky kamene nevymlel.”

“Hmm,” zahučel Mortimer a ztichl.

Stavili se v chajdě, aby si Sam mohla vzít kabelku, ale potom zamířili rovnou k SUV.

Minden bylo malé město, ale našli nevelké bistro u řeky. Bylo tam plno a museli se spokojit se stolem uvnitř, místo na terase. Mortimer nic neřekl, ale v skrytu duše se mu ulevilo.

“Jak ti je?” zeptala se zničehonic Sam, čímž ho upozornila, že si ho s obavami prohlíží.

Mortimer se ušklíbl a zvedl oči v sloup. “Řekl jsem ti, že je mi fajn. Dokonce mě ani nebolí hlava z toho—”

“To nemyslím,” přerušila ho. “Vypadalo to, že se ti tak trochu ulevilo, místo abys byl zklamaný, že nemůžeme sedět venku, a právě jsem si vzpomněla, jak Bricker říkal, že máš alergii na slunce. Dneska jsme valnou většinu dne strávili venku a—”

“Aha, to,” Mortimer mávl rukou, že nemá důvod ke starostem. “Pod stromy byl stín, když jsme prohledávali les.”

“Na jezeře stín nebyl.”

Ne, na jezeře rozhodně stín nebyl, uznal v duchu. A právě začínal vnímat účinky slunce a uvažovat, že by měl navrhnout návrat, což by mu umožnilo zkonzumovat jeden dva pytlíky krve, když uviděl ty bóje. Po jeho malé nehodě bylo slunce ten nejmenší problém. Jenomže to těžko mohl vykládat Sam, tak jen pokrčil rameny. “Je mi fajn.”

Zamračila se a otevřela psu, aby se zeptala na něco jiného, ale předešel ji dotazem: “Proč ses chtěla stát právníkem?”

Sam zamrkala, překvapená náhlou změnou tématu, ale pak se opřela dozadu a vážně se nad otázkou zamyslela, než řekla: “Dvanáct rozhněvaných mužů.”

Mortimer udiveně zamrkal.

“To je film,” dodala.

“Já vím.”

“Aha.” Zřejmě žasla, ale pak pokrčila rameny a spustila: “No, porotci mají život toho chlapce ve svých rukou. A způsob, jakým postava, kterou hrál Henry Fonda, ovlivnila a zviklala ostatní porotce, mě okouzlil. Chtěla jsem být jako on. Chtěla jsem bojovat za pravdu a spravedlnost.” Rozpačitě se usmála a dodala: “Jasně, profesionální porotci nejsou. Právník k tomu měl nejblíž.” S pokrčením ramen uhnula pohledem a potom se na něj zase podívala: “A co ty? Na základě čeho sis vybíral povolání ty?”

“Také jsem chtěl bojovat za pravdu a spravedlnost,” přiznal ironickým tónem.

Sam se zamračila a naklonila hlavu. “Tak ses přidal ke kapele?”

Mortimer zamrkal a prudce se narovnal, vzpomněl si na lži, které použili coby krycí historku. “To ne. Well, to bylo jenom— Chci říci chtěl jsem, ale…”

“Ale srdce tě táhlo k muzice?” napověděla, když se odmlčel a jenom na ni bezradně zíral.

“Ano.” Skoro to slovo zafuněl, jak nesmírně si oddechl, že mu pomohla z úzkých. Servírka si právě tento okamžik vybrala pro své entrée u jejich stolu. Mortimer si od ní vzal jídelníček a tvářil se pozorně, když chrlila denní speciality, ale neslyšel ani slovo z toho, co říkala. Měl moc práce, v duchu sám sobě nadával za to hloupé prořeknutí. Vykonavatele dělal víc než jedno století a takovéto chyby už by si měl odpustit.

Servírka dorecitovala a nechala je přemýšlet, a Mortimer obrátil pozornost k jídlům v menu. Názvy mu nic neříkaly. Neměl ponětí, co je club sendvič nebo BLT, ale stručný popis pod nimi byl užitečnější. Skoro až moc. Nejeden zněl lákavě a on si měl vybrat jenom jedno jídlo. Dělal, co mohl. Nakonec se mu podařilo zúžit výběr na dvě, ale tím to haslo. Než by se dál trápil, rozhodl se objednat obě dvě a jídelníček odložil.

Pohled na Sam mu prozradil, že si stále ještě vybírá z nabídky restaurace. Otevřené menu položila před sebe na stůl a studovala, jako by na mapě hledala X označující místo, kde má být zakopán poklad. Přistihl se, že se usmívá jejímu soustředění a má chuť ji políbit. Vlastně víc, než jen to. Rád by obešel stůl, zvedl ji ze židle, položil na stůl, jako ji včera v noci uložil na skalisko, a poté rty a jazykem putoval od úst po krku dolů, se zajížďkou k oběma ňadrům, přes bříško… a potom by polibky vydláždil cestičku mezi nohy a—”

“Chcete si objednat?”

Mortimer zamrkal, když se jeho vize roztříštila a zjistil, že Sam skončila se studiem jídelníčku a odložila ho stranou, a servírka se vrátila, aby přijala jejich objednávku. Pozvolna vydechl, čekal, až si objedná Sam. Potom si také objednal a vrátil menu. Jakmile usměvavá dívčina odešla, znovu pohlédl na Sam. Bohužel mu mysl okamžitě zaplavily obrazy jídla, které by rád udělal z ní – byl to jedinečný zákusek.

“Něco se děje?” zamračila se.

“Ne, samozřejmě, že ne,” vyhrkl.

“Aha.” Povedlo se jí usmát. “Díval ses na mě trochu podivně. Napadlo mě, že mám třeba něco na tváři nebo tak něco.”

“Ne,” uklidnil ji a v duchu hledal co říci, aby rozptýlil poněkud lascivní vidiny, které se mu opět pokoušely opanovat myšlenky. Potřeboval nějaké ne sexy téma a nejplatoničtější věc, která ho napadla, byli rodiče, tak spustil: “Decker říkal, že prý tvoji rodiče zahynuli při nějaké nehodě?”

“Ano,” tiše přitakala, rázem posmutněla. “Autonehoda cestou domů z kina, ten den měli výročí.”

Mortimer svraštil čelo, tohle možná není zas až tak dobré téma. Nechtěl se dozvědět tyhle věci. Chtěl se o Sam dozvědět všechno, ale byl krásný letní den, seděli v restauraci a tohle podle něho byly řeči na deštivé odpoledně, kdy si špitají přitulení pod peřinou, a on ji pevně svírá v náručí, po úžasně úžasném sexu.

“Neříkal jsi, že tví rodiče jsou po smrti?” zeptala se najednou Sam, čímž se jí podařilo vyhnat mu z hlavy představu úžasně úžasného sexu s ní, která uvízla tam, kde se musela před momentem zastavit.

Odkašlal si a přikývl. “Ano.”

“Také nehoda?”

Ztuhl a ostražitě se zeptal: “Proč si myslíš, že nezemřeli přirozeně?”

Sam vypadala překvapeně, ale zdůvodnila to logicky: “No, nemůže ti být víc, než nějakých osma-devětadvacet, Mortimere. Takže pokud rodiče nebyli extrémně staří, když tě měli, nepřipadá mi pravděpodobné, že by oba zemřeli přirozeným způsobem.”

“No ano, jasně,” zabrblal a dal si mentální kopanec. “Zemřeli společně. Při požáru v domě.”

Sam se natáhla a vzala ho za ruku položenou na stole. Krátce, soucitně ji stiskla a začala ho pouštět, ale Mortimer ruku přetočil a chytil její prsty do svých, přidržel si ji. Užasle mu pohlédla do očí a on najednou dostal šílenou chuť povědět jí pravdu o svých rodičích. O všem. Ale to nesměl. Samozřejmě.

“Kolik ti bylo, když zahynuli?” zeptala se, svou ruku ponechala v jeho.

Mortimerovi bylo šest set osmdesát osm v roce 1898, kdy mu rodiče umřeli. Řekl: “Osmnáct.”

“Ach, to je mi líto,” Sam mu znovu stiskla ruku. “Tolik bylo Jo, když se naši zabili.”

Servírka si vybrala tuto chvíli na to, aby se objevila s jejich jídlem, a Sam si vyprostila ruku a poposedla dozadu, udělala jí místo na servírování talířů a pití.

“Díky,” zamumlala, když dívčina skončila a odvrátila se. Povytáhla jedno obočí na dva Mortimerovy talíře se dvěma sendviči a dvěma hromádkami hranolek. “Jste s Brickerem příbuzní?”

Otázka ho rozesmála, ale zavrtěl hlavou. “Ne, vůbec nejsme příbuzní, ačkoli se nedivím, že si to momentálně myslíš.”

“Hmm,” odtušila pochybovačně.

“Třeba jsem přetavil úplně jiný hlad v hlad po jídle,” poznamenal s hříšným úsměvem a zachechtal se, když jí došlo, co tím myslel, a zarděla se do temně rudého odstínu. Ale hned svého popichování zalitoval, protože se zaměřila na jídlo a přestala se s ním bavit. Měl podezření, že ji jeho škádlení tak trochu rozčiluje, i když netušil proč. V rámci pokání ji nechal najíst v klidu.

Ani jeden nepromluvil, dokud nedojedli, ale sotva odstrčil talíř, Sam se kapku stroze zeptala: “No a pominu-li sex, drogy a rokenrol, co se ti ještě líbí na hraní s kapelou?”

“Nemám rád sex, drogy ani rokenrol,” zamračil se na ni, a pak si uvědomil, co řekl a dodal: “Chci říct, mám ho rád. Teda sex, ne drogy a rokenrol.” Když jen naklonila hlavu a pozorovala ho čím dál zmateněji, pokračoval v chůzi po tenkém ledě. “Tím myslím, že mám rád sex, ale ne s fanynkami nebo tak něco.”

“Ale drogy a rokenrol ne?”

“Správně.” Začal kývat, ale přestal a zavrtěl hlavou, jakmile ta slova mozek přežvýkal. “Ne, žádné správně. Rokenrol mám rád taky, to dá rozum. Jsem v kapele, ale já— jenom drogy rád nemám… a pištící fanynky,” a potom zmlkl a snažil se rozluštit její výraz. Rty jí cukaly, ale nedokázal poznat, jestli se baví nebo je znechucená. Dospěl k názoru, že nezaškodí konverzaci trochu popohnat a vyhrkl: “Cestování. To se mi na mé práci líbí.”

A byla to pravda. Odjakživa ho těšilo poznávat nová místa a lidi.

“Kde všude už jste hráli?”

“Kalifornie, Kansas City, New York. Navštívili jsme skoro všechny státy, a také všechny provincie v Kanadě,” řekl upřímně.

“Vaše kapela hrála v Kanadě?” podivila se Sam.

Mortimer se ušklíbl, ale podařilo se mu vyhnout lži větou: “Pracovali jsme na mnoha místech v Kanadě.”

“V Torontu ne,” řekla s jistotou. “Pamatovala bych si, kdyby v Torontu někdy vystupovala kapela, co si říká Morty & Mupeti.”

Mortimer v duchu zaúpěl, příšerné jméno, a s úlevou se obrátil k servírce, která přinesla účet.

“Myslím, že dneska už jsme udělali všechno, co jsme mohli, pro nalezení kmotřenky tvého pana šéfa,” prohlásil Mortimer, když kráčeli k SUV. “Co tak dát na radu Madge a podniknout něco pro zábavu?”

“Jako například?”

Chvilku mlčel, v hlavě mu to šrotovalo. Pravdou bylo, že cítil, že by měl pracovat, ale vážně by raději trávil čas se Sam. Což pro něj byla naprosto nová situace. Práce vykonavatele byla těžištěm jeho života dlouhou dobu. Určovala kde a jak žil, s kým se stýkal a… well, v zásadě všechny aspekty jeho života. Až doteď. Nyní zjistil, že smysl pro povinnost vede bitvu s touhou být se Sam, a tak bojoval sám se sebou. Jedna část jeho já se cítila zavázána soustředit se na práci, zatímco ta druhá namítala, že už obětoval Radě a práci vykonavatele hrůzu let a zaslouží si trochu volna.

Mortimer doufal, že problém vyřeší spojením příjemného s užitečným, jako dneska ráno. Vzhledem k tomu, že pátrání po Cathy Latimerové nic nepřineslo, rozhodl se podívat na zoubek dalšímu místu, kde byly spatřeny kousance a zjistit, jestli na něco nepřijde. Nejblíž bylo pekařství ve městě Haliburton. Jeden ze zaměstnanců prý měl na krku stopy po kousnutí asi před měsícem, a tak na otázku Sam odpověděl návrhem: “Mohli bychom zajet do Haliburtonu a uvidíme, co nabízí.”

“Haliburton?” užasla.

“Zahlédl jsem ho na mapě. Vypadá o trochu větší, než Minden a není daleko.” Když zaváhala, dodal: “Máš přece mobil, pro případ, že by Belmont přišel s něčím novým.”

Díky vzpomínce na moudrá slova Madge se Sam zmohla na úsměv. “Takže vzhůru do Haliburtonu.”

Nakonec se ukázalo, že Haliburton je přesně to, co potřebovala. Uvědomila si, že báječně relaxuje a vychutnává si poklidnou procházku nevelkým centrem města. Když se Mortimer zastavil a zadíval se na seznamy ve vitríně realitní kanceláře, zvedla obočí.

“Chceš tady něco koupit?” dobírala si ho.

“Spíš v Magnetawan,” odpověděl ve vší vážnosti, a když jí kukadla div nevypadla, dodal: “Je tam pohoda. Klid. Pěkně. Líbí se mi tam. A společnost je prima.”

Sam se na chvilku rozbušilo srdíčko a začervenala se, když jí kouknul do očí, ale pak ji jeho oči minuly a zazářily.

“Pekařství!” a už ji vlekl přes parčík vedle realitky k domu postavenému kousek dál od silnice. “Neměl jsem čerstvě upečený chleba celá staletí.”

“Staletí, huh?” zasmála se Sam, myslela si, že musí přehánět, a nechala se uvést dovnitř.

Mortimer pečené dobroty fakt miloval. Logicky dospěla k tomuto závěru, když sledovala, jak málem vykoupil pekařství. Hezky dlouho si povídal s oběma ženami, které v krámě pracovaly, taky ale koupil šest různých bochníků chleba, všechen jablečný štrúdl do posledního kousku, plus pár dalších věcí. Oba byli obtíženi balíčky, když konečně odcházeli. Proto pro ni byl dočista šok, když prohlásil: “Cestou zpátky bychom se měli stavit v potravinách.”

“V potravinách?” nevěřila vlastním uším.

“Nemáme nic na ráno ke snídani,” upozornil. “Myslím, že ti udělám slaninu s vejci. Byla vážně dobrá, když jsem si to dal v Huntsville.”

Sam se zasmála a zakroutila hlavou. Jestli se o Mortimerovi něco dozvěděla, pak to, že fakt miluje jídlo.

Na zpáteční cestě se zastavili v Nezávislém obchodě s potravinami v Mindenu. Mortimer opět prokázal svou lásku k jídlu přehnaným nákupem. Měl skvělou figuru bez špetky tuku, takže jediné, co ji napadlo, bylo, že má buďto stejný metabolismus jako ona nebo že všechno to jídlo spálí na pódiu. Vzhledem k tomu, že viděla, jak někteří zpěváci při představení poskakují a praží na ně silné reflektory, sázela na to druhé.

“Co bys řekla grilovanému steaku k večeři?” zeptal se Mortimer, když zaparkoval vedle chajdy.

“Zní to dobře,” usoudila Sam, vystoupila a šla mu dozadu pomoci s nákupy. “Hodlám znovu zavolat Belmontovi, ale hned potom se do toho pustím.”

“Uvařím,” nabídl se Mortimer a Sam zatajila dech ani ne tak překvapením, jako se spíš skoro bála uvěřit, že slyšela správně. Když viděl, jak se tváří, zvedl jedno obočí a pobaveně se zeptal: “Co je? Tys ještě nikdy neviděla muže vařit?”

“Nějakou dobu už ne,” přiznala hořce. Zatímco táta občas udělal nedělní snídani a griloval, když byl v dobrém rozmaru, její ex— Škoda hovořit, raději tu myšlenku zapudila. Garrett Mortimer není Tom a musí je přestat srovnávat. Kromě toho, Mortimer už ten závod stejně vyhrál, levou zadní.

“Inu, tohleto je jednadvacáté století,” poučil ji Mortimer, jako by si toho mohla nevšimnout. “Z dobrých zdrojů vím, že muži teď vaří.”

“Jaképak zdroje to jsou?” zeptala se pobaveně.

“Jeden magazín, který jsem četl loni v Tallahassee,” odpověděl pohotově.

“V Tallahassee?” zasmála se.

“Co je špatného na Tallahassee?” zeptal se okamžitě.

“Nic,” ujistila ho rychle a připustila: “To jen že způsob, jak jsi to řekl, naznačuje, žes ve skutečnosti nikdy sám nevařil.”

“Taky že ne,” přiznal bez uzardění a vyndal většinu tašek z vozu, jí nechal akorát dvě. “Ale není to mozková chirurgie. Nemůže to být tak těžké.”

“Chraň tě ruka páně říkat takovéhle věci na doslech Alex,” doporučila mu suše, když pobrala zbylé tašky, zavřela hatchback a vydala se za ním do chajdy.

“Všechno uklidím. Můžeš zatím zavolat Belmontovi,” odtušil, když vešli dovnitř.

Zaváhala, ale pak vzala telefon a šla si ven zavolat. Nijak zvlášť ji nepřekvapilo, když jí bylo řečeno, že je mimo kancelář, ale tentokrát se tím nenechala vytočit. Jen zanechala vzkaz, že volala a potom vytočila pana Babcocka. Ulevilo se jí, když byla přesměrována do hlasové schránky a nemusela s ním mluvit osobně. Právě diktovala zprávu, když Mortimer vyšel ven se steaky a začal si hrát s grilem, který postavil na verandu vedle dveří. Soustředěná na to, co říká, nedávala pořádně pozor na to, co dělá Mortimer, dokud nenadálé pšouknutí a šťavnaté nadávky nepřitáhly její pozornost k místu, kde se podle všeho pokoušel ugrilovat vlastní ruku.

Vzkaz ukončila mnohem rychleji, než měla v úmyslu, zaklapla telefon a uháněla za ním. Zrovna ucukl rukou se zapalovačem z grilu. “Cos to dělal?”

“Nic,” uklidňoval ji. “Jenom jsem se snažil zapálit gril.”

“Shora?” hrůzou jí přeskočil hlas.

“Ono to jde i jinak?” podivil se.

“Tou dírkou!” vykřikla zděšeně, když si uvědomila, že pustil plyn a sáhl dovnitř, aby tu věc zapálil. “Zespodu. Hele, tady jsou dírky. Ty jsou— těmi prostrčíš zapalovač. Gril se nezapaluje shora.”

“Aha.” podíval se na gril a pokrčil rameny. “No co, vždyť se nic nestalo.”

“Ne— Mohl sis—” zmlkla a zhluboka se nadechla. Mohl si vážně ublížit a měl z pekla štěstí, že se nezranil. Zvolna zase vydechla. “Tys nikdy dřív ani negriloval?”

“Ne, ale všechno je jednou poprvé. Jsem v pohodě,” ujistil ji. “A gril je zapálený. Můžu vařit. Co kdybys zašla dovnitř pro víno?”

“Možná bych ti to měla—”

“Ne, vařím já. Jestli chceš pomáhat, můžeš mi donést víno. Oběma jsem nalil skleničku.”

“Ale—”

“Ne,” trval na svém a pošťuchoval ji ke dveřím. “Běž dovnitř. Já jsem muž. Já griluji, zatímco ty postáváš vedle a vypadáš roztomile.”

Zrůžověla, leccos to evokovalo, ale dovolila mu zahnat ji do dveří. V chajdě zjistila, že – mimoto že otevřel a nalil víno – Mortimer už namíchal Césarův salát a nakrájel chleba a obojí nachystal na stůl. Ani na talíře a příbory nezapomněl. Kroutila hlavou, vzala víno a pospíchala ven, aby měla jistotu, že nevyhodí gril do povětří.

13. KAPITOLA

“Štrúdl a víno?”

Mortimer vzhlédl od stolu, na který zrovna položil závin, právě otevřenou láhev vína a balíček karet, a zamyslel se nad výrazem Sam, která se vracela dovnitř. Hlas měla pobavený a snažila se usmívat, ale sevřené čelisti a napětí v ramenou mu prozradily, že telefon dobře nedopadl. Přál si, aby netrvala na tom, že se ještě jednou pokusí dovolat Belmontovi, jakmile dojedli, ale tahle ženská brala svou zodpovědnost vážně a ten chlap se jí neobtěžoval zavolat od samého rána. Mohl se jí aspoň ozvat, i kdyby jen aby řekl, že není nic nového a pátrání pokračuje.

“Belmont se nekoná?” zeptal se místo odpovědi na její poznámku.

“Ne,” hlesla znechuceně, oči jí planuly vzteky. Potřásla hlavou. “Pan Babcock se tak zlobil, že se vyhýbá mým telefonátům, že volá nějakým přátelům.”

“Přátelům?” Přidržel jí židli.

“Hmm.” Sam se ušklíbla a sedla si. “Mám vážné podezření, že tím myslel komisaře provinciální policie. Komisař se přátelí jak s panem Babcockem, tak s Latimerovými.”

“Jejda.” Mortimer cestou ke své židli pokyvoval hlavou. “Cítím v kostech, že ten nepolapitelný seržant Belmont se co nevidět ocitne ve světě trablů.”

“Možná,” vzdychla Sam. “Jestli ano, může si za to sám, ignorant. Přesto je mi líto, že jsem pana Babcocka takhle zklamala.”

“Tys ho nezklamala,” zahartusil Mortimer. “Udělala’s všechno, cos mohla, včetně toho, žes po ní pátrala osobně. A o dovolené. Problémem je tady seržant Belmont. Vážně by měl být s tebou v kontaktu a dávat ti vědět, co a jak.”

Sam se při jeho slovech krapet uvolnila a pohlédla na dobroty na stole. Znovu zvedla obočí. “Štrúdl a víno?”

“Měl jsem hlad na dezert, ale napadlo mě, že bys mohla potřebovat drink, až dotelefonuješ,” objasnil.

“A karty?” koukla na balíček uprostřed stolu.

“Poslaly je tvoje sestry. Myslel jsem, že by sis třeba ráda zahrála.”

“Mám karty ráda,” přiznala, viditelně pookřávala. “Co si zahrajeme?”

Mortimer zaváhal a pak navrhl: “Poker?”

“Co použijeme místo žetonů?”

Zvážil situaci, načež odtušil: “Můžeme hrát poker pravdy.”

“Co je to?”

“Když vyhraješ list, položíš mi otázku, na kterou musím odpovědět pravdu… a naopak.”

Sam vykulila oči, ale po kratinkém zaváhání přikývla.

Mortimer se s úsměvem ujal karet a začal míchat.

Chvíli ho pozorovala a pak poznamenala: “Nikdy jsem o této verzi pokeru neslyšela.”

“Ani já ne, právě jsem si ji vymyslel,” přiznal se smíchem.

“Fakt?”

Pokrčil rameny. “Tvoje sestry navrhovaly svlékací poker, ale nemyslel jsem si, že bys byla pro.”

Zasténala. “Musíš jim odpustit. Jsou nevychované.”

Zazubil se její omluvě. “Copak neměly stejné rodiče jako ty?”

“Měly, ale ony je neposlouchaly a já ano,” odpověděla okamžitě.

Mortimer se zasmál a začal rozdávat. Když dostal nápad hrát poker pravdy, nenapadlo ho, že by se mohl dostat do problémů, pokud mu Sam položí nevhodnou otázku. Naštěstí si rozdal dobré karty.

“Do toho, ptej se,” vyzvala ho Sam vážně, zatímco sbírala karty.

Málem si ji začal dobírat, ale na první pohled bylo jasné, že je stejně nervózní, na co by se jí mohl zeptat, jako on, tak pouze řekl: “Jaká je tvá oblíbená květina?”

“Mečíky,” odpověděla okamžitě a zářivě se na něho usmála. Sam se nesporně ulevilo, že položil tak snadnou otázku a když rozdávala, působila mnohem uvolněněji. Ale znovu z ní vycítil napětí, když zvedla karty, a brzy pochopil proč. Rozdala si hrozně. Vyhrál s párem trojek.

“Pokračuj.” Povzdechla si, když začal sbírat karty. Bez ohledu na první otázku, tentokrát zdá se čekala nějakou osobnější, možná trapnou.

“Jaká je tvá oblíbená sladkost?”

Svěsila ramena a koukla na něj trošku zmateně, jako by ho podezírala, že těmi lehkými otázkami něco sleduje, ale nevěděla co. Přesto odpověděla: “Oříšková čokoláda.”

Mortimerovi padala karta a vyhrál také následující list, tentokrát se jí zeptal na oblíbené jídlo. Jenom zavrtěla hlavou a odpověděla: “Čína,” zatímco rozdávala další partii.

Tentokrát to byla ona, kdo vyhrál, a Mortimer byl na řadě, aby s úzkostí očekával její otázku, když posbíral karty a začal je míchat.

“Máš nějaké bratry nebo sestry?” zeptala se po chvilce.

Mortimer znehybněl a pak přikývl. “Dva bratry.”

“Vážně?” vyhrkla překvapeně a potom si skousla ret a zamumlala: “Je to tak trochu zvláštní, viď?”

“Jo?” nechápal.

“No…” udělala obličej a řekla: “Máš dva bratry, já mám dvě sestry. Tvoji rodiče zahynuli při požáru a moji při autonehodě, kde auto explodovalo.”

“Jejich auto explodovalo?” Prve se o tom nezmínila, a když to neudělala, tak patrně proto, že ji přemýšlet o tom rozrušovalo, pomyslel si zamračeně, když v odpověď na jeho otázku přikývla. Krátce zaváhal, ale zeptat se musel: “Zabili se při té nehodě nebo—”

Zavrtěla hlavou a tak nechal otázku nedokončenou. Její rodiče uhořeli, stejně jako jeho. A tímto pro dnešek vážným řečem odzvonilo, rozhodl se Mortimer a sáhl po láhvi s vínem, aby jim dolil sklenky. “U televize je DVD přehrávač a v mém pokoji police plná disků, povětšinou komedie. Máš ráda komedie?”

“Miluju komedie,” viditelně ožila, tvář se jí rozjasnila.

“Bezva. Koukněme se na komedii.”

“Okay,” vstala. “Nějakou vyber a já zatím přenesu víno a závin ke stolu.”

Kývnul, vstal a vydal se chodbou ke svému pokoji. Sebral z police tři čtyři komedie a odnesl je Sam. Zrovna se uvelebovala na malém gauči, víno a dobroty vyskládané na konferenčním stolku před sebou. Zamyslela se nad filmy, které jí podával a, očividně se nemohla rozhodnout, rychle udělala: “Enyky benyky kliky bé, ábr, fábr, dominé.”

Rozesmátý její sofistikovanou metodou výběru, Mortimer zapnul televizi a přehrávač, šupl do něj film, popadl dálkové ovládání a už si to hasil za ní na gauč. Seděla ukázněně na jedné straně a nechala mu spoustu místa na jeho konci. Nicméně ho nehodlal využít. Měl chuť schoulit se s ní v náručí na malé dvojkřeslo a sledovat film… nebo možná nesledovat film, pomyslel si optimisticky a pak ho ovanula její vůně, zrovna došel ke gauči. Strnul.

“Mortimere? Stalo se něco?” zeptala se Sam, když tam pořád jen stál jako špatně vyřezaný svatý a on cítil, jak se mu při té otázce kroutí rty.

“Ne,” zabručel a hned se usadil na svou stranu gauče, nejdál od ní, kam se dostal a nepřesedl si do křesla. Kino bylo jeho nápad, těžko teď z toho mohl vycouvat, ale sotva film skončí, musí přijít na nějakou záminku, proč se vypařit. Do té doby musí mezi nimi udržovat maximální odstup… a možná se snažit nevdechovat její vůni.

Při tom pomyšlení zvedl oči v sloup a přinutil se soustředit na film, který právě začínal. Doufal, že bude dost zábavný a pomůže mu ignorovat vůni, která momentálně mučivě dráždila jeho chřípí. Marná naděje. Sam se film asi líbil a několikrát se zasmála, ale Mortimer neměl ponětí, co se na obrazovce odehrává. Jeho mysl byla zcela a naprosto zahalena voňavým aroma, které se linulo ze Sam, přes dvojkřeslo se neslo až k němu a sadisticky ho obkličovalo. Eau de Sam byl omamný koktejl, při kterém se mu sbíhaly sliny, až se bál, že se poslintá.

Byla to ohromná úleva, když film konečně skončil. Vyskočil z gauče a DVD vysouval skoro dřív, než se po obrazovce rozběhly první titulky. Zastrčil disk do obalu a obrátil se ke gauči, už otevíral pusu, ale zarazil se. Sam zívala. Zářivě se na ni usmál, jako kdyby udělala něco chytrého. “Jsi utahaná jako kotě. Myslím, že bychom to měli pro dnešek odpískat.”

“Oh.” Vypadala tím návrhem překvapená, ale váhala a z nejistoty, která jí přelétla po tváři, poznal, že neví, jestli by ho měla ujistit, že je svěží a můžou pokračovat, nebo jestli si on přeje večer ukončit. Mortimer držel jazyk za zuby, v duchu se modlil, aby prostě šla na kutě.

Strašně moc potřeboval krev a zoufale chtěl Sam dostat do postele, do její, aby se mohl vytratit a nějakou sehnat. Producírování na sluníčku plus rána na hlavě rovná se zlikvidoval veškeré zásoby, které si s sebou přivezl. Zranění hlavy bylo mnohem vážnější, než čemu nakonec uvěřila Sam. Narazil na skalisko pod vodní hladinou krkolomnou rychlostí a měl nepříjemné podezření, že utrpěl frakturu lebky. Proto tak spěchal zpátky, ujel Sam a zamkl se v pokoji. V žádném případě by nevzala ne za odpověď, jestli jet do nemocnice, kdyby to uviděla.

Vrhl se na krev v chladicím boxu ve snaze urychlit hojení a pak se mu dařilo – s malou dopomocí telefonátu jejího šéfa – vyhýbat se Sam tak dlouho, až se krvácení zastavilo a hlava se začala hojit. Bohužel při tom krev vypotřeboval do poslední kapky.

Přesto mohl být v pořádku a vydržet do návratu do Magnetawan příštího dne, to by si ovšem nesměl popálit ruku při pokusu zapálit gril. Také tohle se mu podařilo před Sam utajit a ruka už byla skoro úplně zahojená, když si ji teď položil na nohu, jenomže opět zoufale potřeboval krev.

“Já— Ano, myslím, že bych měla jít do postele,” řekla nakonec Sam. Ještě se zarazila, střelila po něm pohledem a hned zase odvrátila zrak.

Mortimer dobře věděl, že doufá, že jí poskytne nějakou záminku zůstat vzhůru, ale mlčel jako zařezaný. Čekal.

“Well.” Vstala a odcházela od dvojkřesla, krok pomalý, tón hlasu briskní. “Byla to zábava. Děkuji. A také díky za uvaření. Ráno na viděnou.”

“Dobrou noc,” zašeptal, když zamířila chodbou k pokoji, kde nocovala. Mlčky se za ní díval, dokud nezmizela uvnitř a nezavřela za sebou dveře, teprve potom si troufnul vydechnout úlevou… a vzdychnout lítostí.

Neušlo mu zklamání v jejích očích. Dostávala od něj roztodivné signály a nejspíš neměla tušení, jak si jeho chování vyložit. Včera v noci byl nedočkavý, náročný milenec, kterého při pokusu dostat ji do postele – vlastně na balvan – zastavily teprve pijavice. A dneska večer… nic. Dokonce ani pusa na dobrou noc. Ale tak blízko si k ní netroufnul. Hlad mohl příliš snadno převládnout nad touhou a mohl by ji kousnout.

Mortimer si byl jist, že Sam ještě není připravená vyslechnout, co jí musel povědět. Raději by pár dní posečkal a dal jí možnost začít je považovat za pár. Za tímto účelem se pokoušel namlouvat si ji tak, jak si zaslouží, ale momentálně toho prostě nebyl schopen.

S úšklebkem se otočil a začal přecházet sem a tam po kuchyni, počítal minuty. Počká aspoň hodinu, aby jí dal šanci usnout, a potom musí vyrazit ven, hledat krev. Vrátil se ke krmení z paznehtu.

Sam ležela v posteli, zírala do tmy, celá zmatená naslouchala, jak Mortimer chodí po kuchyni. Neměla potuchy, co si o tom mužském myslet. Přiváděl ji k šílenství tím svým střídáním žáru a chladu. První noc na ni byl celý žhavý a dneska dostala ranní pusu, ale pak šlus. Ani se ji nepokusil políbit na dobrou noc, neřkuli využít dvojkřeslo k něčemu vážnějšímu. To vše ji pouze utvrzovalo v přesvědčení, že měla pravdu. Předchozí noc byla anomálie, něco, co se pravděpodobně nezopakuje.

Zrovna nad tím zoufale vzdychala, když k ní dolehl zvuk otevírání a zavírání dveří chajdy. Ztuhla a posadila se. Nejprve ji napadlo, že si třeba jde zaplavat, ale potom uslyšela startování SUV a křupání štěrku, odjížděl.

Pomalu zase ulehla, byla si jistá, že Mortimer odjíždí hledat noční život, na který se s kumpány pořád vyptával tu první noc, poté co se seznámili. Nebyla to příjemná představa, ale ty, co následovaly, byly ještě horší. Ležela tam, představovala si ho, jak vchází do nějaké špeluňky, kterou místní vydávají za bar, a tančí s vnadnými domorodkami a chatařkami, pak klopýtá do svého SUV, pod paží jednu z nich, a dělá všechny ty kouzelné věci, které dělal s ní… než ji napadly pijavice, takže vypadala jako nakažená šlapka.

Se zaúpěním se překulila na bok a natřásla si polštář, pak zavřela oči a snažila se mermomocí usnout. Bohužel, sužovaná těmihle myšlenkami byla pořád ještě vzhůru, když křupání pneumatik na štěrku zvěstovalo návrat SUV a Mortimer se potichu vkradl dovnitř. Naslouchala, jak tam obchází, dokud v chajdě nezavládlo ticho, a ještě chvíli poslouchala to ticho, než konečně upadla do spánku.

Sam neměla ponětí, kolik bylo, když nakonec usnula, ale probudila se v devět ráno. Přesto už byl Mortimer dávno vzhůru a na nohou. Slyšela ho chodit, když si brala čisté oblečení a sandály. Sotva vyklouzla ze svého pokoje, přivítal ji vzduch provoněný kávou a opékanou slaninou.

Vdechujíc lahodné vůně, plížila se po chodbě v noční košilce, šaty držela před sebou coby štít. Na konci chodby vykoukla za roh. Smažil brambůrky u sporáku, zády k ní. Rychle zapadla do koupelky dát si sprchu.

O deset minut později se objevila v kuchyni, oblečená, vlhké vlasy sčesané z obličeje a nenamalovaná. Mortimer nevyběhl s řevem z chajdy.

“Dobré jitro,” přivítal ji širokým úsměvem.

“Brýtro,” hlesla na půl úst a mínila ho minout, jenže místo toho vyjekla překvapením, když ji chytil za ruku a přitáhl k sobě. Polibek byl rychlý, ale velmi tvrdý a důkladný. Když ji pustil a obrátil se zase ke svému kuchtění, lapala po dechu a nevěděla, co si z toho má vybrat.

Upřímně řečeno, neměla tušení, co má ten chlap za lubem. Jednu chvíli byl nažhavený a vášnivý, za moment přátelský a jednal s ní jako s kamarádem nebo mladší sestrou. Pak jí vlepí pusu na dobré ráno, jakou by rozhodně nedal kámošovi ani ségře. Zadařilo se mu zmást ji a to dokonale.

Stála tam a užírala se tím hlavolamem, dokud neoznámil, že snídaně je hotová a že by se měla chopit talíře. Vrtěla hlavou, vzala talíř pro oba a šla za ním, takže mohl naservírovat jídlo. Jakmile byl hotov, odnesla je ke stolu. Zasedla ke snídani dřív, než se na ni pořádně podívala. Slanina byla spálená na troud, vajíčka polosyrová a brambory zčernalé… a Sam věděla, že to přesto bude nejlahodnější snídaně, jakou ji kdo kdy pohostil prostě proto, že si dal práci ji připravit.

Hořce se pro sebe usmívala, když vzala do ruky vidličku. Zprvu jedli v tichosti a posléze začal Mortimer vesele tlachat o tom, co by ten den měli dělat. Zvládal konverzaci sám a nezdálo se, že by mu to vadilo. Teprve až když se zapojila vlastním návrhem a všimla si, jak se najednou uvolnil, jí došlo, že mu její mlčení vadilo. Potom už poklidně brebentili, drželi se témat jako počasí, zahraniční politika, co za knížky rádi čtou, jaké se jim líbí filmy a hudba a tak dál.

Jakmile dojedli, pustili se společně do nádobí. Sam umývala, Mortimer utíral, dokud jí nezazvonil mobil. Pokračoval, zatímco si odešla ven zatelefonovat. Poklidil nádobí a při čekání ještě umyl linku a sporák. Měl všechno hotové, když zaklapla mobil a vrátila se dovnitř.

“Latimerovi mají přistát ve čtyři třicet odpoledne,” tlumočila mu informaci, kterou jí poskytl Clarence Babcock. “Syn pana Babcocka je vyzvedává na letišti a pojedou rovnou sem.”

“Tím pádem máme den na hraní,” frivolně podotknul Mortimer, když se otočil a položil hadr na nádobí na dřez. Pak se opřel o linku, neuvěřitelně sexy v džínách a černém triku, vypadal přímo k sežrání.

Začervenala se, když jí ta myšlenka prolétla hlavou, a odvrátila se. “Raději zavolám Belmontovi a zjistím, jak je na tom s hledáním Cathy, abych mohla informovat její rodiče, až přijedou.”

“Dobrý nápad,” zamumlal Mortimer. “Já se zatím sprchnu.”

Sledovala ho, jak jde po chodbě a mizí ve svém pokoji, ze rtů jí při tom splynul tichý povzdech, ale pak se přinutila obrátit pozornost k telefonu. Namačkala číslo a opřená o linku si dala aparát k uchu, oči jí utekly k Mortimerovi, který zrovna vyšel z pokoje. Málem jí vypadly, jak se do něho vpíjely, když se teď po chodbě vracel. Zákeřně si totiž svlékl triko, které měl prve na sobě, a byl polonahý a bosý jen v džínách, čisté oblečení v ruce.

Doslova zírala, automaticky mu oplatila úsměv, zatímco pozorovala, jak se ztrácí v koupelně a zavírá za sebou dveře. Telefon u ucha nepřestával vyzvánět, ale stěží to registrovala. Stěny v chajdě byly neskutečně tenké. I přes dveře dobře slyšela ten praskavý zvuk, to jezdec na Mortimerově zipu sjížděl dolů, a vzápětí šustění látky, když se svlékal. V puse jí vyschlo, její mysl vizualizovala, co se tam děje, a pak se ozvalo šumění sprchy a ona si ho představovala, jak nahý vchází pod teplý déšť.

Zčistajasna jí bylo horko, začala se ovívat, vtom si ale uvědomila, že se – vějíře nemaje – ovívá telefonem a ten že na ni mluví. Rychle si ho dala k uchu. Měla práci a neměla by se nechat rozptylovat. Ne práci jako práci, ale slíbila dohlížet na policii, dokud se sem nedostane šéf, a přesně to hodlala dělat.

Mortimerovi stačil jediný pohled na rozzuřenou tvář Sam, když vyšel z koupelny, a hned věděl, kolik uhodilo. Po chvilce si zašel pro sandály a odnesl je k jedné z židlí u malého kuchyňského stolu. Posadil se a začal se obouvat. “Co říkal Belmont?”

“Ani se neptej,” vyprskla, očividně vzteky bez sebe. “Zase se rozhovoru se mnou vyhnul. Údajně je mimo, prý vyšetřuje jiný případ. Povídali, že mu hráli, je tam a nechává se zapírat.”

Mortimer zvedl obočí. “S kým jsi tedy mluvila?”

“S nikým,” řekla suše. “Podle všeho tam není vůbec nikdo, kdo by mě informoval, co v té věci podnikli, zase. Myslím, že Babcockův telefonát přátelům ničemu nepomohl.”

“Zatím je brzy,” poznamenal Mortimer. “Třeba ještě zabere.”

“Hmm,” zamumlala.

Obutý Mortimer vstal, vzal ji za ruku a vedl ke dveřím.

“Kam jdeme?” zeptala se překvapeně.

“Odreagovat něco z těch starostí a vzteku, co ti vidím bublat pod kůží, chůzí.” Sam otevřela pusu, pravděpodobně chtěla namítnout, že by měla zůstat na chatě, jak slíbila, ale předešel ji dodatkem: “Máš mobil, kdyby někdo volal, a je to pořád lepší, než chodit sem a tam po téhle prťavé chaloupce a čekat, až se něco dozvíš.”

Překvapeně shlédla na telefon ve své ruce. Zjevně si neuvědomovala, že ho pořád svírá v prstech, až jí zbělely klouby. Chvíli na něj zírala a pak to s tichým povzdechem vzdala a zasunula přístroj do kapsy kraťasů.

Mortimer cítil, jak se mu ulevilo, že se tak snadno poddala. Čekal větší bitvu, ale stejně by vyhrál. Dokázal být tvrdohlavý, když musel, a měl dojem, že Sam k sobě nějakého paličáka potřebuje. Z toho, co říkaly její sestry, a co se dozvěděl přímo od ní, když spolu rozprávěli, bylo celkem jasné, že moc tvrdě pracuje a moc málo si hraje. Nezaškodí jí drobet legrace a relaxace, a on je na to ten pravý.

No, aspoň chci být, pomyslel si kysele. Nebyl zrovna společenský. Ve skutečnosti obojí platilo i na něj. Ale u ní to viděl nerad. Chci Sam trochu odlehčit břímě a vidět ji šťastnou, říkal si v duchu, když ji vedl po pěšině poblíž chajdy.

“Minulou noc jsi byl venku,” odtušila Sam o několik minut později.

Pohlédl na ni, rád viděl, že ji začíná opouštět zlost a vypadá trochu uvolněněji. Procházková strategie fungovala, ačkoli to chvíli trvalo. Zatím ušli pěknou dálku po cestičce, kterou vybral, jedné z mnoha, které protínaly pozemek. Chata teď byla z dohledu a viděl jenom stromy a další stromy. Stromy také byly jediným důvodem, že vůbec byl venku. Tvořily přírodní baldachýn, chránící ho před sluncem. Mohl tady být venku za denního světla, přitom v bezpečí, což byl příjemný zážitek.

“Mortimere?” ozvala se Sam, připomínala mu, že neodpověděl na její poznámku.

Váhal, jak odpovědět a nakonec řekl: “Byl jsem neklidný. Myslel jsem, že mě ježdění třeba uklidní a pomůže usnout.”

“Dlouhé ježdění,” zabručela a on to nepopřel. Trvalo mu celou věčnost najít čtyři dárce, kteří mu poskytli dost krve, aby získal pocit, že zase může bez rizika pobývat v blízkosti Sam. Jenomže tohle jí říci nemohl.

“Pokud jsi slyšela, jak se vracím, musela jsi být vzhůru taky,” řekl namísto toho.

Začervenala se. “Nemohla jsem usnout.”

“Ani já ne, i přes to ježdění,” připustil ironicky a pak bez rozmyslu vyhrkl: “Nejsem zvyklý chodit do postele tak brzy.”

Obočí jí vyletělo nahoru. “Opravdu? Musely být dvě pryč nebo možná dokonce tři ráno, když ses vrátil.”

Mortimer se ušklíbl svému uřeknutí, vtom ale dodala: “Ačkoli členství v kapele s sebou asi musí nést řekněme divoký životní styl. Pravděpodobně jsi po vystoupení nabuzený, příliš vzrušený na spaní. Nejspíš na šňůře flámujete do svítání.”

Sam vyhlížela ztrápeně, když to říkala, nejspíš srovnávala jejich velmi odlišné životní styly, uvědomil si, a v duchu sám sobě přiznal, že jejich životní styly jsou velmi odlišné. Ale ne z důvodů, jak si myslela ona. Byl neustále na cestách, pronásledoval psance nebo plnil nějaký jiný úkol z pověření Rady, kdežto ona žila v Torontu a pracovala na stejném místě den co den. Krmil se krví smrtelníků a ona byla jedním z těch smrtelníků, ze kterých se krmil. Vlastně, jestli někdy darovala krev, mohl ji klidně požít. Pravděpodobné to sice nebylo, ale nemožné také ne.

“Musí ti to tady připadat velmi nudné,” podotkla znenadání, byly v tom slyšet obavy.

“Nudné?” Mortimer se polekaně zastavil a přitáhl ji před sebe. Pustil ruku, vzal do dlaní její tvář a ujistil ji: “Nenudil jsem se ani chvíli, odkdy jsem potkal tebe.”

Ústa Sam se při těch slovech pootevřela příjemným překvapením a Mortimer toho okamžitě využil. Překryl její rty svými, jazykem okamžitě pronikl mezi ně. K jeho nesmírné spokojenosti se nebránila, ale povzdechla si rozkoší a ovinula mu ruce kolem ramen, zatímco on ji objal kolem pasu a přitáhl blíž.

Mortimer prohloubil polibek, strkal jí jazyk do pusy, dokud nezasténala a dychtivě se ho nechytila kolem krku. Když se posunula, otírala se o něj pánví a on nedokázal odolat. Tentokrát vzal do dlaní zadní tváře a zmáčkl. Povytáhl ji nahoru, pevně přitiskl k sobě, až nesl celou její nepatrnou váhu a nohy jí visely těsně nad zemí. Pak pomalu a opatrně sešel z pěšiny, mířil ke stromu, o kterém věděl, že je jenom pár stop za ní.

Sotva na hřbetech rukou ucítil kůru, přesunul je a přišpendlil ji ke stromu spodní polovinou těla, takže ona už neměla žádné pochybnosti o úplné absenci nudy z jeho strany, a on měl ruce volné ke zkoumání.

Udělal pořádný kus výzkumné práce hned první noc tady, a nemohl se dočkat, až ji svlékne do naha a prohlédne si ji na denním světle. Nicméně to nechtěl uspěchat a vystrašit ji, tak začal posouváním rukou mezi jejich těly nahoru, hodlal vzít do dlaní ňadra, zatím ještě přes tričko.

Sam mu okamžitě zasténala do úst a vyklenula se, podbízela drobné hroty jeho dotekům. Když se zaměřil na bradavky a zlehka za ně přes bavlnu tahal, zalapala po dechu a začala mu skoro horečně sát jazyk a kudlit ho za vlasy. Zachechtal se, těšilo ho, jak nadšeně reaguje, a pak jí vsunul koleno mezi kolena a postupoval vzhůru, až se přes šortky stehnem otřel o samo její jádro. Maličko z toho přišla o rozum. Cítil to, její prudce narůstající touha do něj vtékala a vzrušovala i jeho.

Tichounké kňourání rozkoší se jí dralo ze rtů na jeho rtech, když jela rukama dolů, sevřela mu zadek a nutila ho pokračovat, až se vůně jejího vzrušení šířila vzduchem kolem nich. Mortimer tu vůni vdechoval, načež zanechal líbání a sáhl po knoflíku jejích kraťasů, při tom se chraplavě otázal: “Už ses někdy milovala v lese?”

Bez dechu zavrtěla hlavou.

“A chtěla bys?” zavrčel, když se knoflík dostal na svobodu. Začala kývat, ale pak se zarazila, vytřeštila oči a zběsile zavrtěla hlavou.

“Ne?” užasl Mortimer, jeho ruka na jejím zipu znehybněla.

“-upatý,” vyšlo z ní jako odpověď.

“Ano, oba musíme být nahatý,” zasmál se.

“Ne nahatý, chlupatý,” vyjekla. “Medvěd. Chlupatý medvěd. Medvěd!”

Mortimer se otočil a kouknul, kam ukazovala. Chvíli nemohl uvěřit vlastním očím. Byl to medvěd. Ten zatracený chlupáč nebyl ani deset stop daleko. Jak se himlhergot dostal tak blízko, aniž jsem ho uslyšel?

“Mortimere!” zasyčela Sam, čímž ho upozornila na fakt, že tam stojí jako tvrdé Y a zírá na stvoření, které – ač mnohem větší, než pijavice, a mnohem méně slizké – s přehledem překazilo další pokus pomilovat Sam. Copak ji nikdy nebudu mít?

“Do pekla,” ulevil si a krátce uvažoval, že by udělal něco, čím by zvíře zaplašil. Něco jako praštit ho do nosu by se šiklo, pomyslel si zavile. Frustrovaný a vytočený, jak byl, by medvěda určitě složil. Momentálně byl tak nakrknutý, že by možná skolil i dva, jenomže by tím Sam prozradil víc, než na kolik byl připravený, a ranní chvilka vášně už tak jako tak byla v háji zeleném. Nebylo pravděpodobné, že by chtěla pokračovat tady v lese, ať už méďa Béďa bude pryč nebo ne. Na čumendu by mohl přijít taky Bubu nebo se otevře nebe a začnou na nás pršet mrtvé žáby, pomyslel si prozaicky. Venku mi prostě pšenka nekvete.

“Mort—” začala Sam, ale nejnovější zasyčení utnul otočením zase čelem k ní. Chytil ji v pase, hodil si ji přes rameno a vyrazil zpátky, odkud přišli, závratnou rychlostí. Doufal, že Sam bude příliš vystrašená obavami, že se stane medvědí snídaní, než aby si všímala, že se pohybuje mnohem rychleji, než by to svedl smrtelník.

“Ne… do… ká… žeš… utéct… med… vě… dům,” hekala Sam. Nadskakovala mu na rameni a Mortimer jenom doufal, že ji nezraní, jak se o ně bouchá do břicha, ale pak logicky usoudil, že jestli může mluvit, tak nejspíš ne.

“Vidíš medvěda?” zeptal se místo odpovědi.

Chvilku mlčela a on cítil, jak mu zatíná nehty do zad a snaží se nadzvednout, aby viděla na stezku za nimi.

“Ne,” připustila, dokázala to říci překvapeně i ve své pozici.

“Prima,” hlesl a uvažoval, jestli předhonil medvěda nebo se je chlupáč vůbec nenamáhal honit. Měl podezření, že to druhé. Medvěd nevypadal nijak zvlášť agresivně, jen trochu hladově a možná zvědavě, když se k nim šoural. Ruku na srdce, bylo mu jedno proč, hlavně že byl v trapu.

To zatracené zvíře už takhle nadělalo dost škody a zhatilo velmi slibně se vyvíjející chvilku.

S povzdechem zmírnil tempo, zvolnil do běhu, chůze, než se zastavil docela a sundal si Sam z ramene a postavil na nohy.

Zadíval se na ni, její zarudlá tvář mu dělala starosti, a přidržel ji, protože se před ním opile zakymácela. “Jsi v pořádku?”

Sam se ho chytla za paže, aby udržela rovnováhu, zatímco se snažila zorientovat, ale kývla. “Ano. V pohodě,” vydechla a ironicky dodala: “Živá a nesežraná každopádně.”

Mortimer kvitoval úsměvem, jak rychle se jí vrátil humor, ale dal jí ještě chvilku na vzpamatování, než ji pobídl pomalu vykročit. Ušli pár kroků, když jeho pozornost upoutalo nějaké zavrčení přicházející od ní. Shlédl a zaznamenal zkroušený výraz. “Copak?”

“Nic,” zavrtěla hlavou a přiznala: “Ale matka příroda mě asi nenávidí. Odteď bychom možná už tyhle věci neměli dělat pod širým nebem.”

“Amen,” zašeptal Mortimer a zasmál se sám sobě a celé téhle situaci, a přitáhl si Sam k boku, aby ji mohl obejmout, než ji zase pobídl do kroku. Ušli další pár stop, než chraplavě zalaškoval: “V tom případě bych se vážně rád dostal zpátky na chatu.”

14. KAPITOLA

Sam se zamračila, když se o chvilku později vynořili z úkrytu stromů – jenže ne u chajdy, kde bydleli – ale poblíž hlavního domu. Mortimer musel někde špatně odbočit, při tom svém zběsilém úprku nazpět. Povzdechla si, protože spatřila hlídkový vůz O.P.P. zaparkovaný na příjezdové cestě a otevřené dveře domu. Jak to tak vypadá, chajda bude muset počkat.

“Nejspíš bych měla zjistit, co se děje,” odtušila bez nadšení. Vážně teď neměla náladu na dohadování s Belmontem, ale věděla, že musí.

“Ano,” přitakal Mortimer a stiskl jí ruku. Zvedla zrak k jeho něžnému úsměvu. “To je v pohodě. Máme spoustu času.”

Trochu se uvolnila a dokonce se zmohla na malý úsměv, když spolu s ním kráčela k domu, ten jí ale zmrzl na rtech sotva vešla dovnitř a našla Belmonta rozvaleného na jedné z barových stoliček u kuchyňského pultu. Řehtal se čemusi, co říkal druhý policista. Bilo do očí, že onen páně Babcockův telefonát přátelům buďto nedocílil zhola ničeho anebo Belmont jeho následky zatím ještě nepocítil. Tohle jí nepřipadalo jako vyšetřování.

“Ech.” Seržantovi Belmontovi došel smích a postavil se, zatímco šla s Mortimerem k němu. Nyní se tvářil vážně, kývnul a oznámil: “Přišel jsem vám sdělit aktuální informace, ale nebyla jste tady.”

“Byli jsme se projít,” řekla klidně. “Měl jste zavolat na číslo, které jsem vám dala, seržante. Vzala jsem si mobil.”

“Hmm,” zabručel Belmont a stroze sdělil: “Uveřejnil jsem oznámení o pohřešované osobě po celé Kanadě.”

Sam kývla a čekala, až se dozví, co dál udělal… a čekala. Když tam pořád jenom stál, nevěřícně na něj pohlédla. “A to má být všechno?”

Belmont se okamžitě načepýřil jako kohout, než zakokrhá a bojovně vyštěkl: “No a co jste čekala, že jako udělám? Ohledali jsme místo činu. Náš daktyloskop zajistil otisky prstů a probíhá jejích prověřování.” Odmlčel se a zakabonil, než dodal: “Což mi připomíná, dotkli jste se vy dva něčeho?”

Sam a Mortimer zavrtěli hlavou. Jenom zavadila o dveře a ty se hladce otevřely. Uvnitř se ničeho nedotkla, až na to že šťouchla do toho sýra a nepovažovala za pravděpodobné, že z něj snímali otisky.

“Ničeho, jenom klíčů,” ujistila ho a zeptala se: “Mluvili jste se sousedy Latimerových?”

“O čem?” podivil se. “Nic by neviděli. Všechny tyhle usedlosti jsou velké a zalesněné, budované kvůli soukromí. Nemá smysl s nimi mluvit.”

“Možná, ale mohl jste to aspoň zkusit,” řekla Sam, byla tak rozčilená, že si ani neuvědomila, že ječí. “Zabere to jenom chvíli a mohli zahlédnout někoho v této oblasti neobvyklého nebo si všimnout auta, které sem nepatří, když přijížděli nebo odjížděli.

Belmont podrážděně zafuněl. “Fajn. Půjdu si promluvit se zatracenými sousedy, ale bude to ztráta času.”

Začal mašírovat ke dveřím, pak se ale zarazil a otočil a vrátil a pleskl jí klíč do dlaně. “Ten Babcock nechal vzkaz, že prý se Latimerovi dneska vrací. Dejte jim klíč od domu. A zamkněte za sebou, až půjdete,” nakázal úsečně a udělal čelem vzad a vypochodoval z domu. Druhý policista se krapet pozdržel, věnoval jim omluvný pohled, ale pak pelášil za ním.

“To je ale otravný, nafoukaný, samolibý hňup,” zavrčela, když za muži zapadly dveře.

“Nemohu než souhlasit,” zlehka odtušil Mortimer a Sam na něj pohlédla, celá překvapená, že se usmívá.

“Jak z toho můžeš mít legraci?” žasla. “Já jsem z toho chlapa vzteky bez sebe.”

“Já vím, a jsi děsivá takovým fakt rozkošným způsobem, když zuříš,” vysvětloval, šel stále blíž. “Nikdy jsem neviděl muže zblednout jako on, když jsi začala křičet.”

“Já nekřičela,” ohradila se, zatímco ji jeho ruce braly kolem pasu, a pak se zamračila. “Křičela?”

Mortimer přikývl, smíchem mu stále cukaly rty. “Ale zasloužil si to. On je otravný, nafoukaný, samolibý hňup.”

Vyprskla tichým smíchem, když se sklonil a škádlil jí ouško, ale oči měla na dveřích a v duchu pořád ještě prodlévala u samolibého hňupa a jeho absolutní neužitečnosti.

“Sam,” zamumlal Mortimer vedle jejího ucha.

“Hmm?” nepřítomně ho objala kolem pasu.

Zvedl hlavu a přejel jí rty po rtech, vzal její spodní ret mezi zuby a jemně za něj zatáhl, načež ho pustil, mírně se zaklonil a významně odtušil: “Jsme pod střechou.”

Sam přesunula pohled i pozornost zpátky k němu, vykulila oči, protože jí začal tahat tričko ze šortek.

“Oh,” vydechla, když jel dlaněmi nahoru po jejím bříšku, ale pak se mentálně otřepala. “Ne. Neměli bychom. Ne tady.”

“Ano, měli,” vydechl, popadl ji v pase a usadil na pult. “Nejsou tady žádné pijavice, žádní medvědi a žádná matka příroda nás tady nevyruší.”

Vyhrnul tričko výš, obnažil ňadra a naklonil se, jazykem jel od středu žaludku k jedné bradavce, bez meškání ji vsál do úst.

“Vážně bychom tady neměli,” kňourala Sam, prsty mu cuchala vlasy na zátylku a tahala ho blíž. “Latimerovi se dnes vrací.”

“Později dnes,” jeho dech jí ovanul kůži, zatímco prsty pracovaly na pásku kraťasů, rozepínaly knoflíčky a zip. “Za celé hodiny. Moře času.”

“Co když se vrátí Belmont?” zasténala, protože uždibnul bradavku a jeho ruka našla cestu do nitra šortek.

“Utratím ho,” slíbil Mortimer a Sam vyprskla překvapeným smíchem.

Nicméně mu její poznámka stejně musela nasadit brouka do hlavy, protože si sice podmanil její ústa svými, ale také ji zvedl z pultu a odnášel do kuchyně.

“Teď jsme v bezpečí, nenajdou nás,” zašeptal, když oba ukládal na podlahu.

Věděla, že nejsou doopravdy v bezpečí, ale bylo to dost dobré. Začala mu polibky oplácet, zatímco jeho tělo klesalo na její.

Jakmile se zapojila do hry, Mortimerovi zjevně došlo, že vyhrál souboj argumentů a přitvrdil. Během chvilky měla svoje i jeho triko pod hlavou místo polštáře, a přestože byli oba od pasu dolů stále oblečení, Mortimer byl uhnízděný mezi jejími stehny, otíral se o ni, při tom ústy zkoumal ta její a rukama bloumal po tom, co už z jejího těla odhalil.

Sam se ještě nikdy nemilovala na kuchyňské podlaze a rychle si uvědomila, že o nic nepřišla. Keramické dlaždičky ji studily do nahých zad a tlačily do lopatek. Když jí Mortimer začal shrnovat kraťasy s cílem je sundat a poprvé ucítila chlad na vršku pozadí, rozhodla se, že nechce být dole a že už mu byla pasivně po vůli dost dlouho.

Využila momentu překvapení, vymanila si nohu zpod jeho nohou a současně mu zatlačila do hrudi, takže se převalil na záda s tichým, překvapeným uf. Hbitě se překulila a vylezla si na něj, rozesmátá jeho výrazem polekaným výměnou pozic.

“A mám tě,” zašeptala a sklonila se, aby ho nejprve políbila, než se narovnala, že sáhne po knoflíku džínů. Ruka jí ale strnula a Sam se posadila, když zaslechla přední dveře domu. Otevřely se a přibouchly.

Mírně se nadzvedla a nakoukla do obýváku, zalapala po dechu, když spatřila ženu přicházející z foyer.

“Cathy!”

Mortimer hnedle rozloupl oči, protože to jméno uniklo Sam ze rtů s hrůzou, která bývá obvykle vyhrazena příšerám, co na vás nečekaně vybafnou ve filmu. Bez varování padla k zemi – zaskučel, když mu kolenem přistála v rozkroku – a začala šmátrat po svém tričku.

“Promiň,” sykla, ale ani se po něm nepodívala. Hlavu měla uvězněnou v triku, které si zoufale rvala přes hlavu.

“Haló? Je tady někdo?”

Mortimer zaklel a zase rychle zapnul knoflík, který mu Sam na džínech rozepnula. Tou dobou měla triko na sobě, kraťasy pozapínané a urputně se snažila učesat si vlasy prsty, to už vyskakovala na nohy.

“Cathy! Ahoj!”

Úsměv, který vystřihla, mu připadal parádně panický a nepřirozený, ale nezaslechl podezření ani obavu v hlase přišedší ženy, když řekla: “Vypadáte povědomě. Kdo jste? Jeden z papínkových lokajů?”

“Pracuji pro právníka vašeho otce, Clarence Babcocka,” lehce odměřeně odvětila Sam. “Jednou nebo dvakrát jsme se setkaly, když jste doprovázela rodiče do kanceláře.”

Údajně ztracená dívka se musela blížit. Minimálně její hlas zněl víc zblízka, pomyslel si Mortimer, popadl svoje triko a začal si je natahovat. Nehledě na to, Sam mazala kolem dokola pultu, předpokládal, že to byl obranný manévr, který měl zabránit, aby přišla až dozadu a uviděla ho.

“Poslali mě sem, protože jste byla nezvěstná,” uslyšel říkat Sam, která odcházela z dohledu. “Vaši rodiče jsou strachy bez sebe. Zatímco spolu mluvíme, letí nazpět z Evropy.”

S úšklebkem dokončil navlékání trička, nešikovně si je zastrkal do kalhot, rukama prohrábl vlasy a zvedl se na kolena, opatrně vykoukl přes pult.

“Jé, to je jim podobné, panikařit,” podrážděně vyprskla Cathy Latimerová, lhostejně mávla rukou a vrhla se na gauč. Mortimer nemohl nezaznamenat, že je to vnadná blondýna a vypadá jako ztělesnění jeho Jessicy Králíkové… ehm… jeho životní družky, jak si ji dlouho představoval, opravil se okamžitě.

“Nešlo pouze o vaše rodiče,” ujistila ji Sam. “Pan Babcock měl starost také a policie vyhlásila pátrání po pohřešované osobě.”

“Well, tak to neměli dělat. Byla jsem jen u přátel,” nevrle utrousila dívka, znělo to spíš otráveně, že vznikl takový rozruch, než rozrušeně nebo rozpačitě, že ho zavinila.

Na Sam tím velký dojem věru neudělala. Stiskla rty. “Protože dveře zůstaly otevřené. Ne jen nezamknuté, ale otevřené. Rádio hrálo, na pultu byl nedotčený sendvič a pití, a vaše kabelka, auto a klíče byly pořád tady… Vypadalo to na násilný trestný čin.”

“Pche.” Cathy si odfrkla, co je to za nápad. “No tak jsem zapomněla zamknout.”

Mortimer viděl Sam na moment zavřít oči a věděl, že musí počítat do sta, aby ovládla vztek. Byla v tom docela dobrá. Její hlas zněl skoro klidně, když se zeptala: “Jak to bylo?”

“Chystala jsem se sníst sendvič, když vtom zavolala Mattie odvedle. Že prý přijeli její bratranci ze Států. Dvojčata a nádherná,” pokrčila rameny. “Tak jsem vyběhla ven, naskočila na Sea-Doo a vyrazila rovnou tam. Asi jsem zapomněla zamknout dveře.”

Mortimer bezděky přikývl. Lámal si hlavu, proč jsou jenom tři, když jsou v loděnici na skútry čtyři místa.

“Chápu,” chladně odtušila Sam. “Jak je to dlouho?”

“Umm, tři dny, myslím. Možná čtyři.” Cathy bez zájmu pokrčila rameny a rozkošnicky si povzdechla. “Ti dva vážně vědí, jak se bavit, což jsme taky těch posledních pár dní dělali. Než se objevil ten kretén Belmont a pokazil všechnu legraci. Mlel a mlel o problémech, co jsem prý způsobila, a táta Mattie nakonec řekl, ať raději zajedu domů a dám všem vědět, že jsem v pořádku. Idiot,” dodala hořce a pak s nadějí pohlédla na Sam. “To jste jako vy? Ten plebs, co sem poslal strejda Clarence, aby nadělal všechen tenhle humbuk? Jestli jo, můžu se rovnou vrátit a povědět tátovi Mattie, že jsem udělala, co po mně chtěl, že ano?”

Mortimer přesunul pohled k Sam. Vůbec nebyla nadšená, že byla nazvána plebsem, ani slečnou Králíkovou jako takovou, když na věc přijde. Ani on sám nebyl nadšen, ale měl nepříjemný pocit, že Sam hodlá děvče seřvat na tři doby. Dát jí kázání, na které jen tak nezapomene. Marná sláva, sice by si ulevila, jenomže by tím také mohla ohrozit své zaměstnání.

Sam kontrolovat nedokázal a nedokázal ani vymyslet nic, co by přinutil říct nebo udělat Cathy Latimerovou, aby to zchladilo vzteky soptící Sam těsně před výbuchem, tak udělal jediné, co ho napadlo. Zvedl se a klidně kolem pultu nakráčel do zorného pole obou žen, čímž je hnedle přivedl na jiné myšlenky.

Reakcí Sam bylo zaváhání a skousnutí rtu, ulevilo se mu. Reakcí Cathy bylo okamžité vyvalení kukadel a pootevření rtů, to už ale vstávala, šinula si to k němu a předla: “Nazdar, krasavče.”

Dokonce se při chůzi vlnila stejně jako ta králičí Jessica, konstatoval v duchu Mortimer, když pobaveně sledoval, jak kroutí boky při každém kroku. A její Nazdar, krasavče, by klidně mohlo splynout ze rtů paní Králíkové. Nicméně jedna věc na tom byla proklatě zvláštní. Přestože kyprá postava, houpavá chůze a to, jak ho požírala zaživa očima, když se blížila, mohl být z fleku úryvek z některé z jeho fantazií o životní družce… v reálném životě ho to nechávalo ledově chladným. Vlastně cítil, jak se mu erekce v džínách scvrkává. I Mortimerek dával přednost své Olive Oyl.

Ne, že by Sam byla nějaká Olive Oyl, pomyslel si rychle. Byla krásná a inteligentní a měla kouzelné oči, a navíc si byl jist, že bude mnohem graciéznější, až se promění. Ta její úporná ušní infekce se stane minulostí.

Vtom si uvědomil, na co myslí. Mortimer pohlédl na Sam a přistihl se při úsměvu. Rozhodl se – navzdory nemotornosti, pijavicím a medvědovi – ji chce za svou životní družku. Nedokázal si představit žádnou lepší ženu, která by mu stála po boku.

Ukazováček sugestivně mu sjíždějící dolů po hrudi obrátil jeho pozornost nazpět k Cathy-Jessice-Králíkové-Latimerové. Pevně ji chytil za ruku, zrovna když se chystal zdolat knoflík jeho džínů. “Ne díky, zlato. Jsem na dospělé ženy.”

Škaredé mračení okamžitě vystřídalo předchozí svůdný pohled. Cathy Latimerová nebyla zvyklá na odmítnutí. S touhle figurou a pohyby ho to nepřekvapovalo. Málokdo odmítne, co tak štědře nabízela, a bezpochyby často. Ale zatímco jiný muž její nabídku možná přijme, Mortimer si byl jist, že tentýž muž ji odhodí jako použitý kapesník, když dosáhne svého. Aspoň ten, který uvažuje jako on. Podle jeho názoru má hodnotu nevalnou, co může mít – a pravděpodobně také má – kdekdo.

Velkým obloukem dívku obešel, vzal Sam pod paží a vedl ke dveřím, cestou hodil přes rameno: “Asi byste měla zavolat rodičům a dát jim vědět, že jste živá, a jenom sobecká, bezohledná a lhostejná. Přestože si to nezasloužíte, zdá se, že vás milují.”

Rozzuřené lapání po dechu ignoroval. Mortimer za nimi zavřel dveře domu a popoháněl Sam po stezce k chajdě. Šla jako stroj a byla zvláštně zamlklá, ale nesnažil se ji přimět k řeči. V duchu se stále prala se vztekem a podivnou změtí ostatních emocí, soudě podle výrazů, které se jí míhaly po tváři. Pobavení, znechucení, hořkost a odhodlání bylo jen několik z pocitů, které zahlédl.

V chatě si mlčky sbalili věci, zamkli dveře a odnesli zavazadla k vozu. Sotva bylo všechno naloženo, Sam se zarazila a zadívala na klíče ve své ruce.

Mortimer jí je bez řečí vyškubl z prstů a svižně kráčel nazpět k domu.

“Strýčku Clarenci! Konečně! Pokoušela jsem se tě sehnat celou věčnost!” zaslechl vřískat Cathy, když vstoupil. Rychle přešel do obývacího pokoje, uviděl, že telefonuje. Okamžitě jí vjel do myšlenek a vyčetl z nich jeduplnou zášť. Neměla ponětí, kdo je a tak nemohla dostat do potíží přímo jeho, ale věděla, že má nějaký vztah k Sam, a proto se mu za odmítnutí mínila pomstít očerněním Sam u strýčka Clarence, a trvat na tom, aby ji vyhodil. Cathy-Jessica-Králíková-Latimerová byla v nitru stejně šeredná, jako byla zvenku líbezná.

Urychleně jí přeorganizoval vzpomínky a podstrčil do nich i něco lítosti a výčitek svědomí, a pak vyklouzl z jejích myšlenek. Ještě počkal tak dlouho, aby si byl jist, že to zabralo, a potom už jen položil klíče na stolek u dveří a vytratil se.

“Co se stalo?” zeptala se ustaraně Sam, když se vrátil za ní k SUV.

“Nic,” opáčil nevinně. “Mluvila s tvým šéfem, tak jsem jenom položil klíče na stůl a šel pryč.”

“Abych zamávala své kariéře na rozloučenou,” šeptala si Sam, když nasedala na sedadlo SUV.

Mortimer za ní zaklapl dvířka a oběhl vůz na stranu řidiče. Při startování odtušil: “Tvoje kariéra je určitě v pohodě. Neříkala o tobě nic zlého, aspoň co jsem slyšel.”

“Chvíli ses tam zdržel,” poznamenala.

Ostře se na ni podíval, ale koukala ven z postranního okénka, takže neviděl, jak se tváří. Ačkoli měl pocit, že v jejím hlase zaslechl cosi jako žárlivost… muselo se mu něco zdát. Snad je na to Sam moc chytrá, přece by nežárlila?

“Chvilku jsem čekal, že jí klíče vrátím, ale znělo to, že hned tak neskončí, tak jsem je prostě položil na stůl.” Vedl SUV po příjezdové cestě.

“Hmm.” Dál se dívala z okna a pak najednou řekla: “Je hezká, že?”

Mortimer otočil hlavu tak prudce, že SUV skoro napral do stromů u cesty, než obrátil pozornost zpátky k silnici a srovnal volant. Ona vážně žárlí, uvědomil si. Sam neměla potuchy, jak mimořádná je, když žárlila na takovou mrňavou couru.

Před sebou zahlédl kousek trávy bez stromů, tak sjel s vozem ze silnice.

“Co to děláš?” zeptala se překvapeně, když zaparkoval.

Mortimer se místo odpovědi otočil, naklonil přes řadicí páku a políbil ji. Líbal ji, dokud nezačala reagovat a pak ji líbal pořád dál, tentokrát si nechával své ruce pro sebe. Když ji zlíbal tak důkladně, že by nejspíš dokázal vymodelovat otisk jejích zubů zpaměti, konečně polibek ukončil.

Oba těžce dýchali, když se odtáhl a podíval se na ni. Hleděl Sam do očí a posléze řekl: “Je vnadná, je pěkná a je volná jako husa a podlá jako chřestýš. Já mám rád ženy štíhlé, tmavovlasé a… tebe.” Nechal ta slova patřičně vyznít, než dodal: “A pokud sis nevšimla, když se mě dotkla, úplně jsem ztratil erekci, která mi ještě pořád napínala kalhoty, od našeho polibku v kuchyni.”

Sam na něho zírala, oči doširoka otevřené, dlouho, předlouho… a pak se na něj bez varování vrhla. Rty na jeho rtech, ruce na jeho ramenou, hrudník pevně přitisknutý k němu. Uvědomil si, že určitě sedí na šaltpáce a že to musí být nepohodlné. Nemeškal a přetáhl ji přes ni, a na sedadle šoféra je uspořádal tak, že seděl čelem dopředu a ona jemu obkročmo na klíně.

Zatroubení klaksonu mu napovědělo, že ho tiskne prdelkou. Okamžitě ji popadl za boky a přitáhl těsně k sobě, aby ten pronikavý zvuk utnul. Zjistil, že se mu to líbí, tak si ji přitáhl ještě blíž, zatímco jí oplácel líbání, svému jazyku dovolil vyjet ven a zašermovat si s jejím, při tom ji o sebe třel.

Evidentně dočista přišel o rozum. Učební předmět vybírání místa a času zatím jasně nezvládal. Venku byl bílý den a oni v SUV na krajnici. Očividně jsem se nic nenaučil od pijavic, medvěda ani od Cathy Latimerové, sebekriticky v duchu konstatoval Mortimer o chvíli později, když se při zaklepání na okno oba udýchaně zarazili a vykoukli z něho ven.

Reakcí Sam – když uviděla Belmonta čumět na ně přes sklo – bylo odkulení z jeho klína zpátky na své sedadlo, při tom zanaříkala ponížením. Mortimer ji zcela chápal. Skutečně, nechat se nachytat seržantem Belmontem, to byla poslední kapka.

“Napadlo mě, že to budete vy dva,” řekl suše, když Mortimer stiskl tlačítko na stahování okénka. “Toto je veřejná komunikace a my tady nejsme nakloněni veřejným projevům citů.” Poslední slovo vyslovil patřičně výsměšně. “Vy dva si jeďte najít nějaký pokoj, chcete-li v tom pokračovat.”

Mortimer se na něj zamračil, věděl, že si to náramně vychutnává.

Belmont se jenom zakřenil, jak mlčky zuří, a samolibě poznamenal: “Chápu to tak, že Cathy se dostala domů v pořádku? Podle všeho byla na návštěvě u přátel, jak jsem si myslel, a tohle všechno bylo jen mnoho povyku pro nic.”

Mortimer začínal být zralý převzít kontrolu nad jeho myslí a zařídit, aby se počural nebo něco jiného, stejně ponižujícího, když Sam sladce pronesla: “Ano. Není dobře, že jste mne poslechl a dělal svou práci a zašel si promluvit se sousedy, takže jsme to mohli zjistit? Věčná škoda, že vás nenapadlo udělat to dřív, sám od sebe, jak by každý očekával. To bychom si pak všechny tyto zbytečné starosti mohli ušetřit.”

Malý obdivný úsměv zvlnil Mortimerovy rty.

Belmont z toho měl už menší radost. Zfialověl vzteky, narovnal se a vyštěkl: “Zmizte odtud dřív, než vám oběma napařím pokutu za veřejné obnažování.”

“Nic nebylo obnažené, strážníku. Pouze jsme se líbali,” prohlásila Sam striktním tónem. “A přestože je to nelegální v Malajsii, v Kanadě nikoli. Studovala jsem to na právnické fakultě.”

Belmont začal couvat ke svému hlídkovému vozu, vrčel: “Prostě odtud vypadněte.”

Sam tiše vyfoukla trochu vzduchu a probodávala muže na ústupu pohledem, dokud se Mortimer nenatáhl a nevzal ji za ruku. Když k němu obrátila vyjevený zrak, usmál se. “Tohle kolo vyhrává slečna Willanová.”

Pousmála se jeho šprýmu, ale hned zavrtěla hlavou. “Myslím, že se nám vesmír pokouší něco sdělit. Prostě nám není souzeno, aby—”

Mortimer ji rychle umlčel položením prstu na její rty. “To je čirá spekulace, slečno Willanová. Zde se zabýváme pouze fakty.”

“Že by?” optala se ironicky. “A co fakta říkají vám?”

“Faktem zůstává, že nás osud zavál do chat hned vedle sebe. Takže možná právě tam máme být spolu.” Něžně se usmál a navrhl: “Pojeďme domů. Hmm?”

“Domů,” hlesla Sam, zatímco zařadil rychlost a vedl SUV zpátky na silnici. “Naše chata je pro mě jako druhý domov, ale Deckerova chata není tvůj domov.”

“Je mi domovem víc, než kterýkoli z hotelů, kde obvykle bydlím,” opáčil suše.

Sam mlčela, pokoušela se to strávit a nakonec řekla: “Předpokládám, že trávíš spoustu času na cestách s kapelou.”

Mortimer se zamračil, nerad lhal, ale pravdu povědět nemohl. Místo toho opatrně řekl: “Trávím hodně času na cestách.”

“Vsadím se, že máš fůru fanynek.”

Křísl o ni pohledem, ale nevypadala naštvaně ani žárlivě, jen zvědavě. Odkašlal si. “Fanynkami bych se netrápil. Ve skutečnosti jsem nebyl se ženou dlouhou dobu.”

“Fakt?” Neskrývala údiv.

“Fakt,” ubezpečil ji.

“Myslela jsem, že fanynky jsou částečně důvod, proč mužské láká být v kapele.”

“Nejsem obyčejný mužský,” řekl suše.

“Začínám to tušit,” připustila Sam.

Mortimer se usmál a sáhl po její ruce. Pasovala mu do dlaně. Jako by do ní patřila. To jen potvrdilo, k čemu už se rozhodl.

Zdá se, že ti co zařizují, aby nesmrtelní nedokázali jisté lidi přečíst, přece jen nedělají chyby, když přidělují životní druhy. Vybrali mu perfektní ženu.

Teď ji o tom ještě musí přesvědčit.

15. KAPITOLA

“Jedeme do města pro pivo a tak. Chceš jet s námi?”

Sam vzhlédla od knihy, jejíž čtení předstírala, a usmála se na Jo, která se svalila vedle ní na deku, co si rozložila na sluníčku. “Ne, díky. Tahle knížka mě baví.”

Jo odfrkla. “To určitě. A já si myslela, že sleduješ vedlejší chatu, jestli se neobjeví Mortimer.”

Sam provinile zrudla, ale nepopřela to. Opravdu pozorovala sousední chatu. Skoro se s Mortimerem neviděla, ty tři dny, odkdy se vrátili. Od návratu si všechen jeho čas nárokovali kamarádi. Odcházel s nimi sotva se smrklo, nevrátil se před svítáním a spal minimálně do oběda. Objevil se po poledni a strávil s ní tu trochu času, než vstal Bricker s Deckerem. Potom se omluvil, že prý má práci, a zase s kumpány zmizel.

Předpokládala, že si pronajali něco ve městě a nacvičují nové písně nebo tak něco, než vyrazí na šňůru. Ale jistá si tím být nemohla, protože Mortimer měl v tomhle ohledu pusu na zámek. Už by ho pustila k vodě, nebýt toho, že si zjevně ukrajoval ze spaní, aby mohl být s ní. Nenaspal víc, než nějakých pět šest hodin, od návratu z Minden.

Bohužel z toho vyšetřeného času ani chvilku nestrávili o samotě. Alex a Jo byly pořád v dohledu, tahaly je na výlety a kdesi cosi, nebo se prostě poflakovaly spolu s nimi, takže se veškeré intimnosti mezi ní a Mortimerem omezovaly na pár ukradených polibků.

“Ať si z tebe nestřílí.” Alex se poskládala na deku z druhé strany. “Už nám došlo, že Mortimer se podle všeho může trhnout od kamarádů jenom odpoledne, tak jsme se rozhodly dát vám svátek a nechat vás dva dneska samotné.”

“Fakt?” hlesla příjemně překvapená Sam.

“Fakt,” broukla Alex. “Ale doufám, že toho nebudeme litovat. Jestli ti zlomí srdce, svážu ho do kozelce a upeču na rožni.”

“Nezlomí mi srdce,” vyhrkla Sam.

“Zlato, už teď seš do toho chlapa napůl zamilovaná,” suše konstatovala Alex. “Srdce ti nezlomí srdce jedině, když vy dva skončíte u oltáře.”

“Nejsem napůl zamilovaná—” pobouřeně spustila Sam, ale zmlkla, nedokázala tu lež doříct do konce. Ruku na srdce, sama se obávala, že by mohla být napůl zamilovaná do Garretta Mortimera. Rozhodně po něm toužila. Přistihla se, že prahne po jeho přítomnosti, když tam nebyl, a přeje si, aby každičkou minutu mohla trávit s ním. Myslela na něj neustále, dokonce i ve spaní. Sny, které mívala od návratu do Magnetawan, ho byly plné a obvykle byly velmi, velmi žhavé. Je to láska?

“Myslím, že Sam má pravdu,” řekla najednou Jo. “Není zamilovaná napůl, je zamilovaná úplně. A je v tom až po uši.”

Sam zrudla a strčila do mladší sestry. “Přestaňte mě otravovat a jeďte, jestli jedete.”

“Jasně, jedeme,” ujistila ji Alex, už se zvedala na nohy stejně jako Jo. “A před setměním se nevrátíme. Tehdy naši přátelští sousedé upíři obvykle vyráží.”

“Upíři?” nechápala Sam.

“Celý den spí a celou noc jsou venku. Co jiného by byli?” hecovala Alex.

Věděla, že to říká jenom proto, aby ji pozlobila kvůli fobii z netopýrů, tak Sam akorát zakroutila hlavou a popřála jim: “Bavte se.”

“Vy taky,” zakřičela s úsměvem Jo, cestou k Alexinu Matrixu.

Sam pozorovala, jak odcházejí, pohlédla na spící chatu vedle, a pak sklopila oči ke knize ve své ruce, než ji zaklapla a odložila. Právě uvažovala, že si zajde dovnitř pro něco k pití, když prasknutí větvičky přitáhlo její pozornost k cestě a uviděla Brickera jít po trávníku směrem k ní.

“Ahoj,” pozdravil, když došel až k dece.

“Ahoj.” Zvedla ruku, aby si při koukání nahoru na něj stínila oči.

“Decker a já se dneska vyplížíme do práce sami,” oznámil.

“Vyplížíte?”

Přikývl. “Jestli se nevykrademe ven, dokud bude ještě v limbu, Mortimer nedá jinak, než že půjde s námi.”

Když vyklenula jedno obočí, ušklíbl se a vysvětlil: “Mortimer je pan Zodpovědný.”

“Je, že jo?” zasmála se.

“Jo a normálně je to pro dobro věci, ale…” pokrčil rameny. “Má tady na práci něco důležitějšího.”

“Vážně?” optala se zvědavě.

“Ano, má,” ubezpečil ji Bricker. “Mnohem důležitějšího, něco na celý život.”

Sam si tím stále ještě týrala mozek, když navázal: “Takže se plížíme ven, ale myslel jsem, že bude lepší, když ti to zajdu povědět, abys mu o tom mohla říct, až vstane.”

“Chápu,” zašeptala a pak naklonila hlavu a zeptala se: “Copak ho při práci nepotřebujete?”

“Kdepak,” mávl rukou. “Tohle hravě zmáknem s Deckerem.”

“Ale je hlavní zpěvák,” připomenula. “Jak můžete cvičit bez něho?”

“No jo,” zamumlal a hned pokrčil rameny. “On všechny texty umí. Cvičit potřebujeme jenom my dva, já a Decker.”

“Aha,” špitla nejistě.

“Jinak, klidně běž k nám do chaty a počkej na něj tam, jestli chceš,” navrhl a když zvedla obočí, dodal: “Vzkazuje to Decker. Mohla by ses třeba přikrást dolů do Mortimerova pokoje a probudit ho dobrou zprávou, že má večer volno, máš-li zájem.” Zakřenil se a přičinlivě doplnil: “Jeho pokoj je ten nejdál od schodů.”

Sam našpulila rty a prohlédla si ho od hlavy k patě… potřásla hlavou. “Legrační.”

Zarazil se, nachýlil hlavu. “Co jako?”

“Takhle jsem si tě nepředstavovala,” odtušila a popíchla ho: “Kdožvíproč jsem si odjakživa myslela, že Amor bude vyšší.”

Bricker se zasmál, ale jenom se otočil a zamířil zpátky po cestičce mezi stromy. Decker vyšel ven, jakmile dorazil k chatě a oba se hned vydali k vozům parkujícím před ní. Dost ji překvapilo, že Bricker nastoupil do SUV a Decker do svého pickupu. Zatímco seděla a dumala, pročpak si berou obě auta, když jednou na stejné místo, náklaďáčky se s řevem probraly k životu a vystartovaly po příjezdové cestě.

Sam počkala, dokud nezmizeli z dohledu, teprve potom vstala. Pohybovala se pomalu a skoro váhavě, když sbírala knížku, sklenici a deku a vydala se do chaty. Uklidila věci na místo, vykartáčovala si vlasy a chvíli si pohrávala s myšlenkou, že se převlékne nebo dokonce osprchuje, ale pak zatřepala hlavou. Sprchovala se dneska ráno, šaty má v pořádku a leda by tím oddalovala odchod k sousedům, protože zničehonic znervózněla.

Kroutila nad sebou hlavou, když se přinutila udělat čelem vzad, vypochodovat z chajdy a pokračovat rovnou k Deckerově chatě. U dveří se automaticky zastavila. Zvedla ruku, že zaklepe, ale zarazila ji dřív, než kotníky ťukly o dřevo. Šeptem hodnotila své počínání, při tom otevřela dveře se sítí proti hmyzu a protáhla se dovnitř. Stála hned za nimi, pokoušela se rozhodnout, jestli má nervy na to, aby sešla dolů a probudila Mortimera u něj v posteli, a vtom se zjevil u paty schodů.

“Sam!” vykřikl, celý strnul, když ji uviděl. Zmačkal cosi, co vypadalo na igelitový sáček s načervenalým nádechem a vykročil po schodech nahoru. “Co tady děláš?”

“Bricker říkal, že prý bude okay, když půjdu dál a počkám tu na tebe, než vstaneš,” koktala, on zatím zdolal schody a proklouzl kolem ní do kuchyně.

“Nepovídej.” Mortimer zašel vyhodit sáček, který prve zahlédla, do odpadků a pak se vrátil k ní. “Kde je Bricker?”

“Odjeli s Deckerem do práce. Požádal mě, abych ti to vyřídila a taky že prý máš den volna.”

“Oni odjeli?” užasl. “Tak brzy?”

Sam nijak nepřekvapil mrak, který mu přelétl po tváři. Ti dva nikdy nevstávali, dokud slunko nezapadlo a z denního světla nezbylo než mdlé šero. “Bricker tvrdil, že když neodejdou, dokud ještě spíš, budeš trvat na tom, že pojedeš s nimi a že prý máš důležitější, celoživotní věci na práci tady, tak se rozhodli vypařit.”

Mračení se mu z tváře vytrácelo a Mortimer se hořce usmál. “Má pravdu.”

“Co máš tak důležitého?” zvědavost jí nedala.

Upřel na ni oči, zvážněl, ale místo odpovědi se zeptal: “Kde máš sestry?”

“Odjely do města. Říkaly, že se nevrátí před setměním,” dodala, dokázala se nezačervenat, když si vybavila, co ještě říkaly.

Zbytek napětí, které v jeho těle přetrvávalo, z Mortimera při této novině opadlo. “To je od nich velmi vstřícné. Nemluvili Decker s Brickerem nejdřív s nimi?”

“Cože?” užasla. “Ne. Teda, aspoň si myslím, že ne.”

“Hmm.” Pokrčil rameny a tuhle starost hodil za hlavu. Objal Sam jednou rukou kolem pasu a přitáhl si ji blíž. “Jsi mi to ale pěkné pokoukání na probuzení.”

“Děkuju,” zašeptala, jedním prstem jí podebral bradu a zvedl obličej tak, že mohl vtisknout polibek do koutku úst.

“Chceš dneska dělat něco konkrétního?” zeptal se tiše, zatímco trousil polibky podél čelisti směrem k uchu.

“Ne,” vydechla, když ji kousnul do lalůčku.

“Já bych o něčem věděl,” zavrčel, objal ji oběma rukama a přitahoval ještě blíž, ústy couval zpátky k jejím rtům.

Sam vzdychla, otevřela pod něžným náporem rty, sotva je políbil. Vzala ho kolem krku, ale přistihla se, že otevírá i oči a nervózně šilhá ke dveřím. Napůl čekala, že se muži vrátí nebo prostě kohokoli, kdo zčistajasna zaklepe na dveře. Výčet jejich dosavadních milostných úspěchů by dohnal k ostražitosti snad každého.

Zřejmě si všiml, že je myšlenkami jinde, Mortimer se odtáhl a tiše řekl: “Myslím, že můj pokoj má zámek.”

Polkla, ale zašeptala: “Snad bychom tam tedy mohli jít.”

Na rtech mu zahrál úsměv, prozrazující úlevu. Vzal ji za ruku a táhl ke schodům, které zrovna vystoupal.

Sam se nechala odvléct dolů po schodišti a přes společenskou místnost ke dveřím, které pravděpodobně vedly do jeho pokoje. Zvědavě se rozhlédla, když ji uvedl dál, zaregistrovala bledě světlehnědou barvu na zdech a tmavomodrý přehoz… na posteli.

“Tak.”

Pohlédla ke dveřím, zjistila, že je Mortimer právě zamknul. Obrátil se k ní se spokojeným úsměvem a oznámil: “V bezpečí, živí a zdraví.”

Zmohla se na úsměv. “Bezva,” zašeptala, její oči náhle upoutaly jeho oči. Zjistila, že od nich nedokáže odtrhnout zrak, když si všimla, že jsou víc stříbrné, než zelené. Toho si ostatně všimla už dříve, většinou v noci. Přes den hodně nosili sluneční brýle, takže opravdu jen v noci a zkraje večera mu vidívala do očí, a tenkrát tu podivnou stříbrnou zář přičítala mizernému světlu, ale světlo v této místnosti bylo dobré. Umělé, ale dobré, pomyslela si a vrhla roztržitý pohled dolů, protože vzal její ruku do své.

“Chci tě.” Slova byla sexy vrčením, to už si ji přitahoval blíž, a Sam zapomněla na stříbrné oči pro teplo, které sálalo z jeho těla, a pak se to tělo přitisklo k ní. Každý nerv, každičká buňka Sam ožily, až se najednou celá rozechvěla vzrušením a jaksi zjitřeným vnímáním, od hlavy k patě. Instinktivně zvedla tvář k jeho. Oční víčka se přivírala, zatímco rty se pootevíraly a unikl z nich tichý vzdech, když na ně položil ty svoje. Ale toto první polaskání bylo jen lehké zavadění jeho rtů o její, spíš sladké pohlazení než horečná vášeň předchozích polibků.

“Chci na to jít pomalu,” šeptal, jeho ústa se jí sunula přes tvář k uchu. “Chci si to vychutnat.”

“Aha,” vydechla Sam, nakláněla hlavu, protože znovu našel lalůček. Cítila jeho ruce vklouznout pod tričko a zlehka přejet po podbřišku, a skousla si ret, když břišní svaly pod laskající dlaní vzrušeně poskočily. Ruce zvolna nadzvedly halenku, odhalily pupík, žaludek, ňadra. Mortimer jí přetáhl tričko přes hlavu a upustil je na zem. Přestože už měla prsa obnažená a dokonce před ním byla úplně nahá již dříve, měla co dělat, aby nezvedla ruce a nezakryla se, když teď po ní líně bloumaly jeho oči.

“Jsi krásná,” zašeptal, čímž ji pohladil po duši a zaplašil rozpaky. “Dokonalá.”

A potom ji znovu políbil. Tentokrát se jeho jazyk vynořil k dráždivému obkroužení jejích rtů, než se zase schoval, takže mohl přesunout ústa na kraj brady, zlehka ji kousnul do čelisti.

“Chci tě vidět celou.”

Sam polkla, ale neprotestovala, když sjel rukama k pasu, aby tam zapracoval na knoflíku a zipu. Kraťasy se jí svezly ke kotníkům. Najednou tam stála jenom v kalhotkách a nebyla si jistá, že se jí to líbí, přestože mu oči zářily a rty se pochvalně zvlnily.

Ale přestala si s tím dělat starosti a překvapením zalapala po dechu, když si najednou sedl na paty. Udělala malý krok vzad a pozadím vrazila do prádelníku. Zmateně koukala dolů, nevěděla jistě, co dělá, dokud ji nepřiměl zvednout nejprve jednu a pak druhou nohu, takže mohl kraťasy odsunout z cesty. Jenomže se nezvedl, jak očekávala, pouze na kolena a sáhl po jejích bocích a vtiskl polibek na bříško.

Olízla si rty a trošku se u prádelníku zavrtěla ve stylu shimmy. Zahihňala se, když ji jazykem poškádlil v důlku pupíku, ale skončilo to opětovným lapáním po dechu, když jazykem slanil k pásku bílých krajkových bikinek.

“Hezoučké,” zašeptal uznale, svým dechem ji lechtal na kůži a Sam cítila, že se červená. Prádlo bylo jedinou její velkou slabůstkou. V práci musela vyhlížet profesionálně a prakticky, ale krajkové podprsenky a kalhotky byli malí rebelové schovaní vespod, její vlastní osobní tajemství.

Myšlenky se jí vykouřily pod přívalem úžasu a rozkoše, když Mortimerův jazyk přejel podél krajky. Zatajila dech, protože vzal do prstů krajkou obšitou gumičku a začal ji stahovat přes boky. Kalhotky skončily kolem kotníků. Tentokrát si nedal načas, nekochal se pohledem, okamžitě spustil ruce k jedné noze a pak i k druhé, pomohl jí vystoupit z jemné krajky. Mortimer přihodil bílé nic na malou hromádku svršků a teprve nyní se otočil a jal se Sam obdivovat.

Nyní musela skutečně bojovat, aby se nezakryla. Dlaněmi jel nahoru po zadní straně lýtek, zlehka, něžné hlazení téměř uklidňovalo… sklonil hlavu a vdechl polibek do kolenní jamky. Jazyk neposeda při tom vykoukl ven a olízl hřejivou tkáň.

Sam se ztěžka nadechla a sáhla za sebe po prádelníku, aby jí pomohl zůstat zpříma, protože cítila, jak se jí třesou nohy, a záhy sevřela jeho okraj ještě pevněji, neboť Mortimerovy rty se jaly pozvolna pokračovat v túře vzhůru, po vnitřní straně stehna. Dechu se jí nedostávalo, když se zastavil a políbil i druhou kolenní jamku, jednak aby jí to nebylo líto, jednak aby přiměl Sam trochu roznožit. A lízal dál, postupoval po další neviditelné stezce k vrcholu. Tentokrát se ale nezastavil v půli cesty, přemístil ruce na stehna, zlehka je sevřel a pobídnul od sebe, a prolíbal se až do samotného jádra jí samé.

Vykřikla a zvrátila hlavu dozadu, jednou rukou se pustila prádelníku a poslepu hledala jeho hlavu. Zapletla mu prsty do vlasů a držela, zatímco ji laskal jazykem. Když se jí kolena podlomila a nohy ji zradily, začala klouzat z kraje prádelníku. Mortimer ji jednoduše nadzvedl a posadil o kousek dál, a pak vzal její nohy a přehodil si je přes ramena… a pokračoval v tom, co dělal. Ptáte se, co dělal? Redukoval ji na třaslavou masu bezdeché, bezduché touhy. Ještě nikdy nezažila rozkoš podobnou tomu, co jí skýtal on. Nebylo to jen příjemné. Nebyla to jediná vlna rozkoše řinoucí se po ní při každém doteku. Byly to vlny v množném čísle. Počáteční rozkoš na ni narazí a pak, když dorazí nová vlna, ozvěna té první ji zaplaví také, takže je bombardována dvojnásob. Jako kdyby byl každý vjem odrážen na totéž místo, a pak se vracel zdvojnásobený, a posléze ztrojnásobený, a tak dál, až byla její mysl a tělo v jednom ohni, naplněné donekonečna násobenou rozkoší.

Omračovalo to, téměř mučilo, a zrovna když si Sam pomyslela, že už to nevydrží ani o vteřinu déle, Mortimer pustil jedno stehno a přibral do hry ruku. Vsunul do ní jeden prst.

Být někdo v domě, v žádném případě by nepřeslechl výkřik, který se jí vydral z hrdla. Ruku na srdce, Sam by nepřekvapilo, ani kdyby se dozvěděla, že ho bylo slyšet na protějším břehu jezera. Rezonoval celým jejím tělem, trhal hlasivky a tryskal ze rtů. Tělo jí sevřela křeč, chvěla se na prádelníku jako osika, neboť v ní ta nesnesitelná rozkoš explodovala. Téměř s úlevou přivítala, když ji začaly obestírat mrákoty… a posléze spolkla tma.

Sam se probudila o něco později a zjistila, že leží, propletená s Mortimerem, na koberci na zemi v jeho ložnici. Věděla, že omdlela, ale podle všeho ztratil vědomí i on.

Kousala si ret, vymotala se z jeho bezvládného těla a sedla si. Zahleděla se na něj s obavami, uvažovala, co se asi stalo. Snad v tom vzrušení nestiskla stehna moc silně, snad toho nebožáka neudusila?

Zdálo se, že je to jediné možné vysvětlení a Sam byla v šoku. Pane Bože, třeba jsem ho neúmyslně zabila. Smrt sexem, vyděsila se v duchu a sklonila se a přiložila mu ucho na hruď, aby zjistila, zda mu ještě bije srdce.

První silný úder srdce uslyšela ve stejné chvíli, kdy ucítila jeho ruku ve vlasech. Prudce se posadila, uviděla, že je vzhůru a zakvílela: “Omlouvám se!”

Totální zmatek v mysli se Mortimerovi okamžitě odrazil ve tváři. Zvedal se do sedu, zatímco Sam začala blekotat: “Nechtěla jsem tě přidusit. Byla jsem prostě tak vzrušená. Ale neměla jsem tisknout tak silně,” vyčítala sama sobě a hned dodala na svou obranu: “Nevěděla jsem to. Nikdy bych tě neškrtila schválně. Přísahám, já—”

Je po čertech těžké mluvit s cizím jazykem v ústech, aspoň pokud do onoho jazyka nemíníte kousnout. Sam do něho kousat rozhodně nemínila, ne poté, co téměř zabila muže, který jí dal tolik rozkoše, tak jí nezbylo než mlčet.

Mortimer ji líbal, dokud nesténala znovuprobuzenou vášní, teprve potom se odtrhl. “Nepřidusila jsi mne.”

Okamžitě namítla: “Musela jsem.”

“Ne,” ujistil ji, při tom palcem něžně hladil koutek jejích úst.

“Ale byl jsi v bezvědomí,” zdůraznila zmateně.

“Příliš mnoho vzrušení,” pokrčil rameny.

Sam udělala obličej. “To já si užívala všechno to vzrušení. Tys mi ho dával.”

“Tak jsem možná něco snědl.” Najednou se zvedal na nohy a tak mu neviděla do tváře, ale jeho hlas zněl lhostejně.

Zamračila se, byla si jistá, že jenom chce, aby se cítila lépe. V budoucnu bude muset dávat větší pozor. Poslední místo, kde by se chtěla ocitnout, byla soudní síň, obviněná ze zabití z nedbalosti, a pokoušet se vysvětlit, jak nešťastnou náhodou udusila milence. Jestli si vůbec kdy troufne tohle zase dělat a riskovat tak choulostivou smrt, pomyslela ji. Třeba už nikdy nebude chtít—

Tyhle myšlenky Sam opustily a vyjekla leknutím, když si ji bez varování zvedl do náručí. Chytila se ho za ramena a koukla mu do tváře. Barvu měl dobrou, zdál se perfektně v pohodě. Jí bylo také fajn, ačkoli by raději nesázela na své nohy, že ji v této chvíli unesou.

“Děkuji,” zašeptala, ale neměla na mysli svůj odnos. Nikdy dřív takovou rozkoš nezažila. Určitě si za to zasloužil jedno děkuji. Vlastně si zaslouží mnohem víc, pomyslela si, a když došel k posteli, políbila ho dřív, než ji stihl uložit.

Mortimerovy paže se kolem ní sevřely pevněji, polibek opětoval, jeho jazyk se nadšeně pozdravil s jejím. Víc nebylo potřeba, aby v Sam znovu začalo pulzovat předchozí vzrušení a brzy už mu zasténala do úst a kopla nohama, aby ji pustil.

Okamžitě poslechl, dal nohám svobodu, a přejel jí oběma rukama za záda, sotva došlápla na zem, takže teď stála v kruhu jeho paží. Pořád byla trochu roztřesená, ale jen se o něj opřela, když se políbili. Své ruce nejprve pustila na výzvědy po rozložitých zádech a pak přejela dopředu, odstrčila ho.

Když přerušil polibek, pozvedl hlavu a zadíval se na ni, usmála se a zašeptala: “Jsem na řadě.”

Jak opatrně usedala na kraj postele, dráždivě pomalu klouzala dlaněmi po jeho těle dolů… přes hruď, břicho, až dosáhla na knoflík džínů. Rozepnula ho včetně zipu a vzhlédla skrz řasy, při tom prsty sevřela současně kalhoty i boxerky a začala mu je přetahovat přes boky. Mortimer vše, co dělala, sledoval tak fascinován a pln očekávání, že se musela usmát, než zase sklopila oči ke své práci.

Svlékala ho, jako prve on ji. Přinutila ho udělat krok vzad od postele, takže mu mohla pomoci vystoupit z textilií, načež začala motýlími polibky posévat vnitřní stranu stehen. Hodlala ho mučit, jako mučil on ji, ale brzy zjistila, že kdo jinému jámu jámu… Každý polibek, který vdechla na jeho kůži, cítila, jako by ho dostala ona sama, takže se záhy při jeho opečovávání tak trochu svíjela. Sama Sam byla neuvěřitelně vzrušená ve chvíli, kdy konečně obrátila pozornost k erekci a vzala ho do úst. Přejela rty po celé délce, čímž z obou vyloudila sten a míra jejího vzrušení vyletěla do oblak.

Popletená vzrušením a rozkoší, kterou prožívala spolu s ním, nejprve zaváhala a pak to udělala znovu. Vytřeštila oči a střelila pohledem k němu nahoru, neboť se jí rozkoš prohnala stejně silně, jako kdyby něco podobného udělal on jí.

Mortimer zahlédl, jak Sam údivem kulí očka, když ho polaskala rty, a rázem věděl, že jeho rozkoš prožívá jako svou vlastní. Vyvedlo ho to z míry. Šlo o další příznak životního partnerství. Milování bylo mnohem komplexnější, spravedlivější záležitostí, když každý prožíval také rozkoš toho druhého. Splývaly, narůstaly, jak mezi nimi přeskakovaly a odrážely se, kulminovaly, až oba dosáhli výbušného vyvrcholení, ve stejném okamžiku. Zažíval to, když Sam oblažoval na prádelníku. Zakoušel rozkoš, kterou jí dával, vnímal, kdy se stupňuje nebo slábne. Pobízelo ho to, napovídalo, co je nejpříjemnější a jak je oba rozdivočit, až společně dospěli k orgasmu… a omdleli. Což byl další příznak. Milování životních druhů bylo tak intenzivní, že smrtelníci, stejně jako nesmrtelní, krátce poté ztráceli vědomí. Bude to pokračovat dlouhá desetiletí, dokud jejich mysli a těla nepřivyknou novým vjemům a pocitům a nedokážou ustát omračující rozkoš.

Jenomže Sam o tomhle nic nevěděla a povědět jí to nemohl. Přestože ji zastavoval moc a moc nerad, musel. Vyvstalo by příliš mnoho otázek, na které nesměl odpovědět, kdyby jí dovolil pokračovat.

Sáhl dolů, chytil ji za paže a vytáhl na nohy.

“Oh, ale já chtěla—” protestovala, pokoušela se vzdorovat.

“Jindy,” zavrčel, tvrdošíjně ji tahal nahoru. “Až budeš—” zarazil se těsně předtím, než vyřkl slovo proměněná, a v duchu si spílal, že skoro sám vyprovokoval jednu z otázek, kterým se chtěl za každou cenu vyhnout.

“Až budu co?” zeptala se zmateně.

Políbil ji s vášní, která jí měla tu otázku vyhnat z hlavy. Ústa měl odhodlaná a panovačná, a rukama zpracovával každou píď těla, na kterou dosáhl. Dlaněmi jel nahoru po zádech, dolů po rukou a pak po břiše zase nahoru ke kopečkům prsou, až mu do každé vklouzlo jedno. Chvíli je mačkal, dráždil bradavky, což do ní vystřelovalo šípy rozkoše, které následně prolétaly také jím, ostré a vzrušující, mohutnící ozvěnami.

Se zasténáním spustil ruce dozadu k zadečku a pevně ho stiskl, zvedal ji nahoru, až se jejich slabiny setkaly a třely o sebe, a pak i se Sam vykročil kupředu. Uložil ji na postel, naaranžoval tak, že ležela s nohama ohnutýma v kolenou visícíma dolů, šlapkami dosáhla na zem.

Sam lapala po dechu a sevřela mu ramena, horečně sála jazyk. Také se mu otevřela, roztahovala nohy v němém pozvání. Mortimer zneužil jejich pozici a přiváděl oba k šílenství pouhým třením tvrdého údu o kluzký žár, dokud rozkoš přeskakující mezi nimi nedosáhla bodu, kdy už to prostě nemohl vydržet.

Když mu Sam zaryla nehty do zad, odtrhla rty od jeho a zaškemrala: “Prosím!” konečně se uvolil dát jim, co oba chtěli, a vklouznul dovnitř, do vlhkého hebkého horka.

Bylo to jako návrat domů a čtvrtý červenec současně. Protekla jím šoková vlna rozkoše, zbavila ho sebekontroly, nutila pokračovat. Popadl Sam za boky a přirážel, znovu a znovu, dokud oba vítězně nevykřikli s explozí orgasmu. Zdálo se, že trvá celou věčnost, než se přes něj přelila temnota a víčka mu ztěžkla, začal ztrácet vědomí. V poslední chvíli, těsně předtím než světla zhasla docela, se Mortimer pokusil překulit na bok, aby Sam neumačkal, a dál už nic nevěděl.

16. KAPITOLA

Mortimer se zvolna probudil a natáhl se po Sam, jenže zjistil, že postel vedle něho zeje prázdnotou. Okamžitě byl vzhůru, posadil se a pohlédl ke dveřím. Byly zavřené, ale nezamknuté. Rychle vyskočil z postele, jeho myšlenky ovládla starost o ni. Nechtěl to udělat, ale kousnul ji, když se naposled milovali, a teď zoufale potřeboval zjistit, zda je v pořádku.

Nejspíš šla do koupelny, říkal si, když si natahoval džíny. Jasně, byla tu i mizivá možnost, že se Sam znovu vydala pátrat po jídle a mohla by se podívat do lednice dole, kde by našla sáčky krve. To by ovšem byl problém, ale větší starosti mu dělalo, jak jí je. Jemu osobně bylo zatraceně dobře, ale…

Poté, co konečně konzumovali svou touhu, se Sam s Mortimerem oddávali jeden druhému. Probudil se několikrát, během posledních bratru dvaceti hodin, odkdy našel Sam v chatě, a hned po ní sahal. Pokaždé ji nacházel teplounkou, svolnou a dokonce nadšenou, a společně pak opakovaně hledali a znovu nacházeli extázi.

Toliko jedenkrát se obtěžovali vydat za pokrmem, aby dodali energii své rozkoši. Nicméně se dobrot, které se jim podařilo vyndat z lednice nahoře, sotva dotkli předtím, než se opět neovládl a neodolal a políbil ji, a jejich pozornost se opět obrátila k sobě samým. Tenkrát začali na kuchyňském pultu a už bylo téměř příliš pozdě, když konečně dostal rozum a odnesl ji do svého pokoje, takže nepadli do mdlob na podlaze v kuchyni.

Mortimer byl hloupý. Zatímco hlad po jídle mohl dokázat ignorovat a raději si vychutnávat Sam, potřeba krve se tak snadno potlačit nedala. Měl v sobě jenom jeden sáček, když ji toho dne našel po probuzení nahoře. Což ani zdaleka nestačilo. Při posledním milování hlad po krvi vzrostl a on bezmyšlenkovitě vnořil zuby do jejího krku, když si ji vzal. Ba co hůř, byl tak vzrušený a ohromený tím, jak dokonale jsou obě potřeby ukájeny, že si vzal víc krve, než bylo zdrávo dřív, než si uvědomil, co dělá, a silou vůle vytáhl tesáky z jejího hrdla. Poslední jeho myšlenka předtím, než upadl do bezvědomí, byla starost, aby Sam byla v pořádku.

A právě tato starost mu v prvé řadě hlodala v mysli, když uháněl ze svého pokoje a vybíhal schody nahoru, kde zjistil, že Sam není ani tady… zato Bricker a Decker ano. Pohledem zalétl k těm dvěma, co si teď u stolu vychutnávali sáček krve, a pak k oknu, na obzoru svítalo.

“Sam odešla hned, jak jsme dorazili,” oznámil Decker, vytahující prázdný sáček z pusy.

“Vykradla se ven zasouvacími dveřmi dole,” dodal Bricker, když si vyndal prázdný pytlík, a zakřenil se. “Slyšeli jsme ji, ale dělali jsme, že ne.”

“Aha.” Mortimer si projel rukou vlasy, pohlédl na jídlo, které se Sam prve zapomněli na lince, ale pak zamířil zpátky dolů, nohy ho samy nesly k lednici, kde byla uskladněná krev. Dělal si starosti, jestli je v pořádku, když si bral sáček krve a nabodával si ho na zuby.

“Je v pořádku,” ozval se Decker, čímž Mortimera varoval, že oba sešli za ním a že mu zase čte myšlenky. “Zdála se drobet slabá a bledá, když šla po trávníku, a pravděpodobně prospí celý den, zatímco se jí bude zotavovat tělesná schránka, ale k žádnému trvalému poškození nedošlo.”

Mortimer cítil, jak ho zalévá úleva. S pytlíkem v puse mluvit nemohl, tak jen přikývl.

“Vsugeroval jsem jí, že ji pokousaly černé mušky,” dodal Decker, když Mortimer konečně strhl prázdný sáček.

“Děkuji,” zachraptěl, už zase otevíral dvířka lednice.

“No?” tázavě vydechl Bricker.

“No co?” zavrčel Mortimer, který vytáhl další sáček krve.

“No a kdy jí to hodláš povědět?” dekódoval Bricker.

Mortimer se podrážděně zamračil. Panenko skákavá, právě se mu konečně podařilo proměnit své city k té ženě v činy, a oni už ho tlačí, aby jí všechno vyzvonil. “Příští sobotu nebo neděli.”

“Čekáš do poslední chvíle, huh?” suše odtušil Decker, a sám se natáhl pro další sáček. “Nedivím se ti, že si ji chceš užít co možná nejdéle pro případ, že se jí budeš muset vzdát.”

Mortimer se zakabonil, že to riziko vůbec vyslovil nahlas. Přesně toho se nejvíc obával.

“Ale,” pokračoval Decker, “možná bys měl vzít v úvahu, že bude potřebovat čas, aby si všechno promyslela, než se rozhodne.”

Mortimer si místo odpovědi nabodl na zuby druhý sáček.

Decker ho to nechával strávit, zatím si napíchl pytlík na zuby i on. Bricker nemeškal a posloužil si jakbysmet, a pak tam všichni tři lovili bobříka mlčení, dokud sáčky nebyly prázdné. Ale sotva si Decker strhl igelit ze zubů, poznamenal: “Dát jí pár dní na rozmyšlenou je asi rozumné, nezdá se ti?”

“Možná,” neochotně připustil Mortimer. “Ale přece si to nemusí rozmýšlet tady. Můžu jí to povědět v neděli před odjezdem a pak zajet do Toronta, až chytíme našeho psance a…” Hlas se mu vytratil, Decker totiž vrtěl hlavou. Nešťastně přešlápl. “Ne?”

“Ne,” nekompromisním tónem prohlásil Decker. “Je to příliš nebezpečné. Mohla by o tom někomu povědět. Sam se musí rozhodnout dřív, než se sestrami odjede, tak jim můžeme vymazat vzpomínky, jestliže odmítne být tvou životní družkou.”

Mortimer sebou trhl, když to uslyšel, ale věděl, že má pravdu. Bezpečí našinců bylo na prvním místě. Chce-li jí dát čas na rozmyšlenou, což je jenom fér, musí jí to říct brzy.

“Povím jí to dnes v noci,” řekl tichým hlasem a vzal si další krev, vydal se do svého pokoje. Potřeboval být sám a vymyslet, jak na to.

“Ty celá záříš,” perlila Jo a hned zvýšila hlas: “Že září, Alex, viď?”

“Strč si to, Jo,” doporučila Sam, cítila, jak jí tváře hoří rozpaky, když otevřela lednici a nakoukla dovnitř, co se jí tam nabízí. Bylo pozdě. Skoro osm hodin, zrovna se probudila. Konečně. Domů se z vedlejší chaty připlížila za rozbřesku. Nemohla uvěřit, jak dlouho spala… nebo snad i mohla. Rozhodně si s Mortimerem zacvičila. Milovali se tolikrát, že to přestala počítat. Tělo na to nebylo zvyklé a podle všeho se rozhodlo, že potřebuje odpočinek.

Teď měla hlad jako vlk a žízeň jako trám. Cítila se, jako by jí z těla vysáli veškerou tekutinu.

“Ano, září,” přitakala Alex, vcházející do kuchyně z chodby. “Nemůžu uvěřit, žes prospala celý den. V kolik ses vrátila?”

“V šest ráno,” odpověděla místo ní Jo a hned vysvětlila: “Vzbudila jsem se, když po špičkách kulhala kolem mých dveří.”

Sam zrudla rozpaky, ale nekomentovala to, jenom vyndala z lednice pomerančový džus a nalila si ho do sklenice.

“Well, to tedy muselo být něco,” málem závistivě poznamenala Alex, vytahující koláče z trouby. “Jednu chvíli jsme tě slyšely křičet až tady.”

“Cože?” Sam se zděšeně otočila. Jo se křenila od ucha k uchu a kývala.

“Nebyly jsme si jisté, jestli tě morduje nebo co,” přiznala mladší sestra.

“A to jste to ani nepřišly zjistit?” praly se v ní rozpaky, že bylo slyšet, jak křičí rozkoší, a rozhořčení, že jí nepřišly na pomoc.

“No, uvažovaly jsme o tom, ale prokristapána, chci říci, jestli tě mordoval, umírala’s šťastná,” bez mrknutí přiznala Alex. Položila koláče na sporák a obrátila se na ni, s rukama v bok. “Holka, já fakt nevěděla, že máš tak zdravé plíce. Výt rozhodně umíš.”

Sam zasténala a otočila se pro oranžádu. Vypila ji na ex až do dna, jakou měla žízeň.

“Myslela jsem, že se ti ty štípance od černých mušek už zahojily,” prohodila zničehonic Jo, blížící se k ní. “Zase vypadají skoro jako čerstvé.”

Sam pokrčila rameny a dolila si džus. “Dostaly mě minulou noc.”

“Kdy?” zeptala se sarkasticky. “Já myslela, že jste byli uvnitř. Jémine! Už zase jste to dělali v přírodě? Měla jsem takový dojem, že ses zapřísáhla už nikdy víc.”

Sam zrudla. Byla tak pitomá, že jim povykládala o pobytu v Mindenu. Sestry jí vyjádřily upřímný soucit… hned jak se přestaly řezat smíchy.

“Muselo to být cestou zpátky,” zamumlala, ačkoli ty stopy zahlédla v zrcadle v koupelně u Deckera, když se oblékala. Nechtěla probudit Mortimera, proto se přesvědčila, že obývák dole je prázdný, posbírala si oblečení a vyklouzla ven obléknout se v koupelně. Zaslechla, že se muži vrací, už byla hotová a tak se fofrem vytratila zasouvacími dveřmi, než ji tam objeví.

Stopy na krku viděla už v koupelně, tak věděla, že k nim nepřišla cestou zpátky. Muselo to být cestou tam, pomyslela si, a pak se zamračila, když jí oko padlo na koláče, kolem kterých se točila Alex. Není divu, že je tak vyprahlá. Alex pekla a vytopila chatu troubou.

“Pro koho jsou?” Hladově se šla kouknout na oba pie.

“Pro nás a Granta,” odpověděla Alex. “Napadlo mě, že co můžeš udělat dnes… takhle ho určitě budeme moct dát přímo jemu a nenechávat zase na molu se šekem, jako loni. Na mou duši, ten chlap skoro nikdy není doma.”

Sam kývla. Vždycky mu dávaly pie spolu s šekem za práci, kterou pro ně během roku dělal. Začala s tím jejich máma, dělávala to pro pana Warnera, jeho předchůdce. Alex po smrti rodičů navázala na tradici a jednoduše v tom pokračovala, když přišel Grant.

“Alex upekla druhý pie pro nás,” zavrněla natěšená Jo.

“Neměla jsem na vybranou,” suše konstatovala Alex. “Vy dvě jste loni tolik uždibovaly z kůrky, že z toho nejspíš podezíral myši.”

Sam se té vzpomínce usmála. “Můžu tedy kousek dostat?”

“Ne,” vyhrkla Alex. “Nebudeš si dávat pie ke snídani.”

“Je osm večer,” namítla Sam skoro ufňukaným tónem. “Tomuhle přece nemůžeš říkat snídaně.”

“Můžu, když ses právě vzbudila,” prohlásila nekompromisně a ještě dodala: “Dáme si ho zítra po večeři. Uvař si vajíčko nebo tak něco.”

“Tak co?” ozvala se Jo, která ji pronásledovala k ledničce. “Hodláš nám o tom vyprávět?”

“Ne,” odsekla Sam, otevřela dvířka mezi ně a pohledem pročesávala lednici. Oko jí padlo na lančmít a sýr, tak to vyhrál sendvič.

“No, přinejmenším víme, že tentokrát to nepřekazili netopýři ani žádná jiná zvířena,” dobírala si ji Jo a potom se zamračila a zase šla blíž, aby si lépe prohlédla její krk. “Tahle kousnutí vypadají ještě víc jako upíří polibek, než ta posledně. Byla trochu moc u sebe, zato tyhle mají perfektní vzdálenost, dokonalé upíří kousnutí.”

“Fúúj! Přestaň říkat takovéhle věci,” vyprskla znechuceně Sam, ale najednou jí hlavou probleskla vzpomínka na štípnutí na krku, jak ji tam Mortimer kousnul, zatímco do ní přirážel. V příští chvíli už bolest odplavila vlna extáze, která ji pohltila, když je bleskurychle vynášel na vrchol.

Nohy jí slábly pod náporem připomínky nezapomenutelné vášně. Zatřepala hlavou a chytila se pultu, aby udržela rovnováhu. Vážně se musí najíst.

“Co když je Mortimer upír,” provokovala Jo. “Vsadím se, že pak už by ti upíři tolik nevadili.”

Zarazila se a probodla Jo pohledem. “To vůbec není legrační. Ani o tom nežertuj.”

“O čem?”

Sam se ohlédla a za sítěnými dveřmi spatřila Mortimera. Nic nedokázalo zastavit úsměv na uvítanou, který jí zvlnil rty, když otevřel a vešel za nimi dovnitř.

“Že jsi upír,” zasmála se Jo, zatímco došel k Sam, objal ji a dal jí rychlou pusu na pozdrav. “Sam jim moc nefandí. Myslím, že by ti dala kopačky, kdybys byl upír.”

“Cože?” Mortimer ztuhl a Sam se kysele usmála, když křísl pohledem o její tvář.

“Nejspíš má pravdu. Je dobře, že nejsi upír, huh?” šprýmovala, při tom ho objala jednou rukou kolem pasu a stiskla. Když na ni Mortimer jenom zíral a vypadal lehce šokován, dodala: “Ignoruj Jo.”

“Jo, nevšímej si jí,” přidala se Alex. “Jenom hecuje. Naše Sam má fobii z netopýrů, abys věděl.”

“Netopýrů,” zamumlal, znělo to zmateně.

“Jo. Tak nemá v lásce upíry a všechny ty ostatní nesmysly. Však víš, proměňují se v netopýry a jinou havěť,” pokrčila rameny.

“Jasně, netopýry a havěť,” řekl tiše a podle všeho se mu ulevilo.

“Když už mluvíme o netopýrech, s Jo jsme si říkaly, že zajdeme do města na netopýří noc,” oznámila Alex.

Mortimer vypadal zmateně. “Co je netopýří noc?”

“No, postaví obrovskou stěnu ze sítí a chytají netopýry a každý si je pak může prohlédnout a dozvědět se jakého jsou druhu a tak, a pak je zase pustí na svobodu. Vy dva byste měli jít s námi. Bude to senzace,” lákala ho Jo.

“Moje sestra je vysazená na brouky a netopýry a havěť obecnou,” řekla suše Sam. “Vyšiluje, když si dovolíš rozplácnout pavouka nebo nějaké jiné nechutné stvoření. Ona je má ráda.”

“Aha.” Mortimer se poustál.

“Když už o tom mluvíme, měly bychom jít. Venku je skoro tma,” otočila se Alex k Jo.

“Jo,” kývla Jo a hodila rozpustilým úsměvem po Sam a Mortimerovi. “Očividně raději zůstanete tady a budete se muchlovat, místo abyste se šli s námi vzdělávat, tak vás myslím opustíme.”

“Díky,” suše řekla Sam.

“Od pie ruce pryč,” rozkázala Alex, to už si brala kabelku a mířila ke dveřím. “Na viděnou.”

“Na viděnou,” zopakovala Jo v patách za ní a ještě se ohlédla a hříšně na ně zamrkala: “Nedělejte nic, co bych nedělala já.”

“Vzhledem k tomu, že toho, co by Jo neudělala, není mnoho, třikrát varovně zatroubím, až se budeme vracet,” odtušila Alex, když vycházela ze dveří.

Rozesmátá jejím slibem, Sam vyklouzla Mortimerovi z podpaží a šla k oknu nad dřezem sledovat, jak sestry nastupují do auta, startují a odjíždí po příjezdové cestě. Věděla, že Mortimer popošel a zůstal stát za ní, cítila jeho teplo na zádech, ale čekala, dokud auto nezmizelo z dohledu, teprve potom se otočila čelem k němu. Hned si stoupla na špičky, chytila ho kolem krku a stáhla dolů, aby ho mohla políbit.

Reagoval, ale jaksi vlažně, nebyla v tom špetka vášně z minulé noci. Došla k názoru, že takhle to nepůjde. Nechala líbání, vzala ho za ruku a odvlekla do obýváku. Zastavila u gauče, žduchnutím do něho Mortimera usadila a vylezla si mu obkročmo na klín. Zase ho začala líbat, při tom poslepu rozepínala knoflíčky košile s krátkým rukávem.

K jejímu úžasu ji chytil za ruce, zarazil je a dokonce na ně zatlačil, odstrčil ji, takže musela polibek přerušit.

“Copak je?” vydechla překvapeně. Když se s ním viděla naposled, nedokázal z ní spustit ruce. Oba byli nenasytní. Nyní zjevně neměl zájem. Něco musí být špatně.

Mortimer zaváhal. “Jde o tu věc s upíry.”

Sam se zasmála, nemohla uvěřit, že mu taková hloupost zdá se leží v hlavě, a pak vykulila oči, něco ji napadlo. “O co jde? Chceš si hrát? Ty jako budeš veliký strašidelný upír a já ubohá se choulím strachy, zatímco mě znásilňuješ?”

Pousmála se při té představě a sáhla mezi ně, erekci už měl na půl žerdi. Nebyl tak netečný, jak vypadal, uvědomila si a hrdelně se zasmála, naklonila se blíž a políbila ho, hladila přes džíny. Pod rukou přes látku cítila, jak sebou cuká, ale neotevřel pusu, neopětoval polibek. Místo toho odvrátil hlavu.

“Sam, musíme si promluvit,” řekl vážně, když ho nechala být a celá zmatená kousek odsedla.

Strnula při vážnému tónu jeho hlasu. Musí si promluvit? ptala se v duchu sama sebe, zmocnilo se jí zlé tušení. Tohle vždycky předcházelo nepříjemné konverzaci. Věcem typu tví rodiče se zabili při autonehodě nebo tvůj pes Fluffy se udusil kostí a pošel nebo chci se s tebou rozejít.

Rodiče jsou dávno mrtví a psa nemá… Kriste, prolétlo jí hlavou. To už je po všem?

“Sam, mám tě rád. Vlastně tě mám víc než jen rád.”

Zafuněla úlevou a uvolnila se mu na klíně, naklonila se a vdechla polibek do koutku jeho úst. “Taky tě mám ráda.”

“Ne,” vážně opáčil Mortimer. “Chci říci, že tě opravdu mám rád. Tak trochu až na věky.”

Sam se odsunula a zírala na něho vyjevenýma očima, pokoušela se vyluštit, kam tohle povede. Tak trochu až na věky, povídal? Co to má znamenat? A co se do pekla pokouší říct? Jejich vztah byl ještě příliš čerstvý, aby třebas jen uvažovali o něčem opravdu vážném. Má ho ráda, zatím se jí na něm všechno moc a moc líbí, ale—

“Uvědomuji si, že se to zdá zbrklé a pravděpodobně máš strach, abys neudělala chybu, ale—” Mortimer vzal její tvář do dlaní a vážně se na ni díval, když říkal: “Není to chyba, Sam. Ručím ti za to. Jsi moje životní družka.”

Zírala na něho nechápavě. Životní družka? To byl nový termín, který nikdy dřív neslyšela. Slyšela slovo družka a životní partnerka, ale životní družka nikdy. A o čem to k ďasu vlastně mluví? Připadalo jí, že mu jde o něco na způsob slibu věrnosti, ale nebyla si jistá. A nebyla si jistá, jak by měla odpovědět. Ruku na srdce, vlastně by jí nějaký slib věrnosti mezi nimi ani nebyl proti mysli, ale věděla, že ostatní si pomyslí, že spěchají a— Well, on ale doopravdy neexistuje žádný důvod ke spěchu, že ano? Věděla, že bude rozumnější brát věci víc zvolna.

Pustila ho, posadila se mu na klíně rovně jako svíčka a odkašlala si. “Taky tě mám ráda, Mortimere. Ale vážně není potřeba tohle uspěchat. Můžeme spolu chvíli chodit, možná bydlet.”

“To pravděpodobně nebude klapat,” řekl tiše, a když se zamračila, ušklíbl se a přiznal: “Potřebuji od tebe slib dřív, než o víkendu odjedeš.”

Zalapala po dechu. Tak tohle tedy podle ní rozhodně vykazovalo všechny znaky skutkové podstaty uhánění. “Proč?”

“Má práce mne často odvádí daleko,” řekl pomalu a dodal: “A právě nyní nechci být od tebe daleko. Možná to nebudu chtít nikdy.”

Sam při těch slovech tála blahem. Byla tak sladká. Uvědomila si, že ani ona nechce být od něho daleko… jenomže má svou práci v právní firmě a on svou kapelu.

“Další důvod zvolnit, Mortimere,” zašeptala. “Zjistit, jestli nám to může klapat.”

“Může,” vyhrkl.

“Doufám, že ano,” přiznala. “Ale musíme vymyslet, jak. Dlouho a tvrdě jsem studovala, abych se stala právníkem. Nehodlám to prostě zahodit a jezdit za tvou kapelou v roli stíhačky.”

“Nejsem v žádné kapele.”

Pár bleskových slov a jaký efekt. Vyvalila na něho oči, nic nechápala. “Cože?”

“Já – nikdo z nás – není v kapele. Neexistují žádní Morty & Mupeti, ani Rozparovači.”

Sam mu sjela z klína na gauč. Takže ono to přece jen bude strašně vážné. “Tys mi lhal?”

“Ne. Lhal Bricker. Já ho jenom neopravil,” řekl rychle.

“Prašť jako uhoď,” odsekla podrážděně.

“Ale byl pro to důvod. Nemohl jsem ti povědět pravdu. Neuvěřila bys.”

“Jaká je pravda?”

Mortimer zaváhal a pak se zeptal: “Pamatuješ, jak Jo hned tu první noc hádala, čím jsme, a tys řekla, že bys tipovala něco kolem policie?” Počkal, až kývla a potom řekl: “No, uhodla jsi to.”

Sam zvedla obočí. “Jsi policista z L.A.?”

“Něco na ten způsob,” řekl opatrně. “Jsme vykonavatelé.”

“Vykonavatelé?” zopakovala užasle.

Přikývl, olízl si rty a dodal: “Rady.”

“Jaké rady?” zeptala se okamžitě.

“Naší Rady, našeho vládního orgánu.”

“Vy pracujete pro vládu?” zeptala se s údivem a hned zavrtěla hlavou, protože si vzpomněla, že Bricker s Mortimerem jsou ze Států a Decker z Kanady. Stiskla rty. “Pro kterou vládu? Spojených států nebo Kanady?”

“Naše Rada vládne našim lidem ve Spojených státech i v Kanadě,” odtušil opatrně.

Sam začínala dostávat vztek. Očividně jí zase rval klíny do hlavy. “Nic takového neexistuje.”

“Ano,” ubezpečil ji. “Existuje.”

“Jé, propánakrále, tak už jí to prostě řekni.”

Oba se otočili za hlasem. Spatřili Brickera, otevřel sítěné dveře a vešel dovnitř. Napochodoval až ke gauči, ruce v bok a mračil se.

“Ještě si pomyslí, že seš cvok, s tím tvým tancováním kolem horké kaše,” řekl mu suše Bricker a potom pohlédl na Sam. “Omlouvám se za lhaní, ale jak ty, tak sestry byste mi těžko uvěřily, kdybych prohlásil, že jsme lovci upířích psanců.”

“Lovci upířích psanců?” vyvřískla a v tu ránu byla z gauče pryč. Couvala několik stop, při tom si je zlostně měřila. “Jestli si takhle představujete žert—”

“Nesnažíme se žertovat,” řekl rychle Mortimer, už se zvedal na nohy. “Sam, tentokrát mluví pravdu.”

“Jasně. Lovíte upíří psance,” odfrkla znechuceně.

Mortimer se až otřásl, jak pohrdavě to řekla, ale přikývl. “Ano, lovíme.”

Sam na něho nevěřícně civěla. “Čekáš snad, že uvěřím, že upíři opravdu existují a vy, pánové— co? Ulovíte je a propíchnete kolíkem? Uříznete jim hlavu, abyste jim dali věčné odpočinutí? Prosím vás.” Otočila se, že se vyřítí z pokoje, ale Bricker jí stál v cestě. Navíc měl otevřenou pusu a ona se do ní zahleděla, morbidně fascinovaná. Vypadalo to, jako by se přední špičáky posunuly dopředu a klesaly jako žaluzie sjíždějící dolů po okně.

“Vidíš,” řekl, pořád s otevřenou pusou, takže to znělo spíš jako šidíš. Tesáky se zatáhly a pak zase vystřelily ven, a potom se ještě jednou zasunuly. Pokrčil rameny. “Upíři.”

Sam jenom zírala. Musel to být nějaký trik, falešné zuby na baterku, s dálkovým ovládáním nebo tak něco. Ale byl to dobrý trik.

“Ach,” vydechla nakonec. “Jste dobří. To se musí nechat. Teď, jestli už jste skončili se svým malým žertíkem, ráda bych, abyste oba odešli.”

“Vypadni odtud, Brickere,” ponuře nařídil Mortimer a vyčkal, dokud parťák neodešel. Otočil se a šel k ní, cestou tiše říkal: “To není žádný žert, Sam.”

“Nesahej na mě,” zasyčela, ustupovala před ním. City měla ještě zmatené, ale zlost bitvu vyhrávala. “Jistěže to je žert. Co má tohle být? Tvůj způsob, jak mi dát kopačky? Přesvědčit mne, že jsi šílený, takže to udělám za tebe?”

“Nechci ti dát kopačky.”

“No, zájem o mě nemáš, jinak by ses nevytasil s takovou stupidní historkou. A museli jste to plánovat hezky dopředu, protože vím jistě, že v žádném z místních krámků neprodávají speciální udělátka, jako jsou tamty zuby, co předváděl Bricker. Jak to bylo? Prostě jste sem přijeli s plánem sladkými řečičkami zlákat do postele nějakou holku a pak s ní sehrát tuhle frašku? Holka jako holka a já jen čirou náhodou byla zrovna po ruce?”

“Ne, já—”

“Nemusíš se namáhat,” skočila mu do řeči a – nepopsatelně zraněná – krutě dodala: “Tak jako tak jsi neměl být nic víc, než pouhé povyražení. Však to znáš, spadneš z koně, nasedneš na jiného. Vážně sis myslel, že by se někdo jako já mohl zamilovat do beatníka? Co sis představoval? Že sním o tom, jak se za tebou táhnu od štace k štaci a zubím se na tebe z publika?”

“Sam.” Znovu se ji pokusil vzít za ruce, ale bleskem couvla.

“Ne. Nezkoušej si teď hrát na hodného kluka. Včera v noci ses pobavil, dneska jsi to chtěl skoncovat a podařilo se. Teď se můžeš vrátit za kamarády a zasmát se, jak bylo snadné dostat mě do postele, a jak jsem se odbourala, když jste na mě vytáhli tuhletu habaďúru. Nejspíš to pro ně bude stejná psina, jakou muselo být to extempore s pijavicemi. Tomu by se měli zasmát jaksepatří. Moje sestry se mohly smíchy potrhat,” dodala hořce.

“Nikdo si nebude myslet, že toto je legrační,” řekl Mortimer, ještě jednou se ji pokusil vzít za ruku.

Ucukla, stiskla rty. “Běž pryč.”

“Sam,” zaprosil tichým hlasem.

“Hned,” zavrčela, příliš rozzuřená, aby měla chuť poslouchat. Byla ublížená a rozzlobená a chtělo se jí něco rozbít. Nebo plakat. Buď jak buď, chtěla, aby odešel, než s tím začne.

K její velké úlevě Mortimer dál nenaléhal, jen si dlouze povzdechl a prostě se otočil a šel pryč.

Sam se dívala oknem, dokud nezmizel v sousední chatě. Hned potom se otočila na patě a obhlédla místnost. Potřebovala něco udělat, nějak se zabavit. Myšlenky se jí v hlavě splašily, a pak se najednou přistihla, že bere do ruky knížku ležící na rohu stolu a zuřivě s ní hází o zeď. Narazila do rodinného portrétu, vyfoceného už moc dávno, a srazila ho ze zdi. Spadl na zem za cinkání tříštícího se skla. A potom se rozplakala.

Odvrátila se od vyčítavých pohledů příbuzných na fotografii, šla ke gauči, vylezla si na něj a usadila se s nohama pod sebou. Popadla jeden polštář, přitáhla si ho na prsa a zabořila do něho tvář, když začala vzlykat.

Měla pocit, že jí puká srdce, a měla strach, že ten pocit je správný.

“Tys jenom tak odešel?” Bricker tomu nemohl uvěřit.

“Co jsem měl dělat?” zavrčel Mortimer, chodící po kuchyni sem a tam. “Byla příliš ublížená a rozzlobená, aby poslouchala.”

Bricker si vyměnil pohled s Deckerem a pak řekl: “Měl’s do ní hučet. Přesvědčit ji, že to nebyl žádný žert. Řvát, že je tvá životní družka.”

Mladší muž si pořád ještě myslel, že můžete vyhrát cokoli, pokud bojujete dost tvrdě. Ale po osmi stovkách let se Mortimer naučil, že existují věci, které bojem nezískáte, a že se občas musíte prostě stáhnout a dát jim prostor a čas. Unaveně potřásl hlavou. “Bože, Brickere, občas jsi tak mladý.”

“Jo, well, občas seš tak starej a tvrdo—”

“Má pravdu, Brickere. Hádat se a nutit ji poslouchat tady ničemu nepomůže,” vmísil se do debaty Decker.

“Cože?” mladík se k němu užasle obrátil. “No a co jiného můžeš dělat? Ona—”

“— nebude poslouchat nic a nikoho, ledaže si získáme její pozornost,” odtušil Decker a dodal: “A pokud vím, právě nyní je přesvědčená, že se s ní hrála nečistá hra, a příliš zraněná a rozzuřená na Mortimera, aby poslouchala cokoli, co jí musí říci.”

Bricker se mračil, chvíli to proháněl mozkovými závity, a potom se obrátil k Mortimerovi a nabídl se: “Mohl bych se za tebe pokusit přimluvit.”

Vztek na toho chlápka poněkud přitlumila ona nabídka, ale přesto zavrtěl hlavou. “Momentálně nás má – oba – za šmejdy.”

“Pak tedy já,” ozval se Decker a Mortimer zavřel oči. Není nad dobré přátele.

“Děkuji,” požehnal to, ale snažil se nedělat si velké naděje. Ani Decker nemusí být schopen přimět Sam naslouchat. Pravděpodobně teď považuje za šmejda i jeho. “Kdy tam—”

“Hned,” přerušil ho Decker a rovnou vykráčel z chaty.

Mortimer šel ke dveřím a mlčky sledoval, jak nesmrtelný kolega prochází mezi stromy. Velmi dobře si uvědomoval, že ten muž má jeho budoucnost ve svých rukou.

17. KAPITOLA

Sam přestala plakat, když ji něčí klepání na dveře přinutilo vzhlédnout z gauče, kde byla se svým polštářem stočená do klubíčka. Pohled na Deckera přes síť na dveřích v ní vzkřísil vztek. Jak to tak vypadá, fraška ještě neskončila, pomyslela si a trpce se zeptala: “Co chceš?”

“Mluvit.” Vešel bez pozvání a zastavil se nad ní, prohlížel si ji.

Vzpurně zvedla bradu, věděla, že vidí stopy slz. Po několika okamžicích mlčení si uvědomila nesmírně zvláštní čeření v mysli. Jednou dvakrát už to během minulého týdne zažila, pokaždé u toho byl Mortimer a jeho kamarádi, ale tehdy to bylo mnohem rychlejší a muži záhy odvedli její pozornost. V nynějším vleklém, mrtvém tichu však nebylo nic, co by ji rozptylovalo a navíc to tentokrát trvalo mnohem déle, než v předešlých případech. Začínala mít strach, že jí roste nádor na mozku nebo tak něco.

“Neroste ti nádor na mozku,” řekl náhle Decker a dodal: “Je ve tvém nejlepším zájmu, abys mne poslouchala.”

Sam jenom zírala. Jak poznal, že si dělám starosti s mozkovým nádorem? zamyslela se, ale hned na ten problém zapomněla, když se v duchu zahloubala nad jeho poznámkou, že je v jejím nejlepším zájmu poslouchat. Způsob, jakým to vyslovil… vyznělo to skoro hrozivě.

Nejprve se ji Bricker s Mortimerem snažili ponížit a teďka jí Decker hodlá vyhrožovat. Paráda, pomyslela si a pochmurným tónem se zeptala: “A když tě poslouchat nebudu?”

“Nebude se ti líbit, co udělám potom.”

“To má být vyhrožování, Deckere?”

Pokrčil rameny a nalil jí čistého vína: “Pokud nebudeš poslouchat, budu nucen vymazat posledních několik dnů z tvojí paměti. Bude to, jako by ses s Mortimerem nikdy nesetkala.”

Vyprskla nevěřícím smíchem. “Jasně. No ano. Zatím to zní zajímavě, tak pokračuj.”

“Nevěříš, že to dokážu, samozřejmě.”

“Ne, kdopak by to řekl?” suše odtušila a zalapala po dechu překvapením, protože zjistila, že najednou odkládá polštář stranou a vstává. Nechtěla ani neplánovala to udělat. Prostě to udělala. Zatímco bojovala se svým zmatkem, Decker zašel k rádiu na lince vedle sporáku a zapnul je. Místnost zaplavila tichá hudba.

“Smím prosit?”

“Já—” Sam došla slova, protože se její tělo najednou vydalo přes místnost. Jako kdyby si mozek vzal volno nebo byl nějak obcházen a ona byla ovládána zvenčí. Pokusila se zastavit, snažila se donutit nohy přestat se hýbat, ale mozku to asi nikdo neřekl. Když došla k Deckerovi, její tělo se samo od sebe zastavilo a ruce zvedly. Jedna se mu přesunula na rameno, druhá do nastavené dlaně a poté začali tančit.

“Jak to děláš?” zeptala se roztřeseným hlasem, zatímco ji vedl po kuchyňské podlaze. “Co mi to děláš?”

“Kontroluji tě,” odvětil jednoduše, její rozčilení mu zjevně bylo zcela lhostejné. “Nutit tě tančit mi připadalo laskavější, než některé z alternativ, které se mi nabízely, ale musel jsem vybrat něco, co by tě jinak ani ve snu nenapadlo udělat, aby bylo jisté, že se ti nepodaří přesvědčit samu sebe, že to, co tě já nutím dělat, děláš z vlastní vůle. Smrtelní jsou v sebeklamu velmi dobří.”

“Smrtelní,” zopakovala slabým hlasem, ničemu nerozuměla. Její mozek v žádném případě nebyl ochoten akceptovat, že ji ovládá, i kdyby to dělal, což zřejmě opravdu dělal, uvědomila si omámeně. Ona sama v tomto okamžiku samu sebe neovládala zcela určitě.

“Ano… smrtelní. Ty jsi… a já ne.” Odvinul ji od sebe v rytmu hudby a tělo Sam vystřihlo malou piruetu a přitančilo nazpět do jeho náruče. Což bylo poslední místo, kde by chtěla být, ale její tělo zdá se vůbec nezajímalo, co její mysl chce.

“Ty nejsi smrtelný?” zeptala se otřeseným hlasem.

“Se vší jistotou nikoli,” ubezpečil ji Decker a přestal tančit, ale dál ji držel u sebe… otevřel pusu. Sam nevěřícně zírala, jak mu zpoza špičáků najednou vyrašily tesáky, stejně jako prve Brickerovi. Nechal pusu otevřenou, aby se na ně mohla do sytosti vynadívat, a posléze tesáky zasunul a vyklenul jedno obočí. “Mám tě kousnout nebo jsi zralá uvěřit?”

Zabodla do něj oči, ale nebyla sto promluvit. Nemohla ani myslet.

Decker vyklenul i druhé obočí. “Mám tě tedy kousnout?”

“Ne,” vydechla a pokusila se bojovat, ale přestože z mozku vysílala příkazy, její tělo zůstávalo v jeho náruči, nehybné a netečné. Dokonce se mi ani nezrychlil tep, uvědomila si Sam, ačkoli byla hrůzou bez sebe a srdce by jí mělo bít jako splašené. To zvláštní čeření uvnitř hlavy se vrátilo, načež Decker řekl: “Kontroluji srdeční činnost a udržuji tě v klidu. Mortimer by mi nikdy neodpustil, kdybych dovolil, abys umřela na infarkt.”

“Ty mi čteš myšlenky?” zděsila se.

“No ano,” ironicky se usmál.

“A Mortimer?” to pomyšlení proměnilo zděšení v čirou hrůzu. Copak slyšel každou nemravnou myšlenku, která se jí o něm zrodila v hlavě? Panenko skákavá!

“Ne.” Decker odpověděl ve vší vážnosti. “Kdyby ano, nebyla bys jeho životní družkou.”

“Životní družkou?” zopakovala Sam. Vzpomínala se, že Mortimer ta slova použil.

Decker zaváhal a pak jí dal svobodu a ustoupil. Nejenže ji pustil, ale i její tělo pojednou patřilo zase jenom jí. Sam to poznala, když začala klesat k zemi, kolena se jí podlomila a nohy už ji neunesly. Decker ji bryskně chytil pod paží a pomohl zůstat zpříma.

“Omlouvám se za své chování,” pronesl formálně, když ji napůl odnesl k jedné z židlí u jídelního stolu. “Byla jsi příliš zraněná a rozzlobená tím, cos považovala za krutý žert, než abys poslouchala. Musel jsem tě něčím šokovat, abych si získal tvou pozornost. Dle mého jsi nyní připravená vyslechnout, co ti Mortimer musí říci.”

Nečekal na její souhlas či nesouhlas, ale obrátil se a šel ke dveřím chaty.

Sam sledovala, jak odchází, tvář bez výrazu, v hlavě jako vymeteno.

“Je připravená naslouchat.”

Mortimer vyskočil od stolu, sotva Decker vešel, s tímto oznámením na rtech.

“Naslouchat?” znejistěl.

“Uklidnil jsem ji a přesvědčil, že vy dva jste nelhali. Nyní jí můžeš vysvětlit, jak se věci mají. Bude naslouchat,” ujistil ho, ale hned dodal: “Nicméně zda se stane tvou životní družkou…” pokrčil rameny. “To je na ní.”

Mortimer přikývl a šel ke dveřím.

“Garrette.”

Zarazil se, ostražitě se ohlédl. Decker mu nikdy Garrette neříkal. Že to nyní udělal, nevěstilo nic dobrého.

“Uvěří všemu, co jí teď povíš, ale nebude-li ochotná stát se tvou družkou…” Nechal větu vyznít do ztracena, ale Mortimer přesně věděl, co neřekl. Pokud Sam nedokáže přesvědčit, aby byla jeho životní družkou, její vzpomínky bude nutné kompletně vymazat, stejně jako vzpomínky sester. Nebudou si pamatovat, že se s nimi vůbec kdy setkaly.

Ta představa Mortimera děsila, ale věděl, že by se to udělat muselo, na ochranu jejich lidí před odhalením. To byl vždy jejich prvořadý zájem. Jeden nesmrtelný se zlomeným srdcem nic neznamenal vedle nebezpečí, že by byli všichni našinci vydáni napospas pronásledování a vyhlazení.

Úsečně přikývl, otočil se a vyrazil ze dveří. Musí Sam nějak přesvědčit, aby s ním zůstala, aby byla jeho životní družkou. Buď to anebo ji navždy ztratit, protože se k ní už nikdy nebude smět přiblížit od chvíle, kdy jí vymažou paměť. Existovalo příliš velké riziko, že by se jí vzpomínky mohly vrátit, pokud ho opět uvidí. Bude to nejdůležitější rozmluva jeho života. Jenom si přál důvěřovat, že v ní uspěje.

Mortimer spatřil Sam sotva vystoupal na verandu a došel ke dveřím. Seděla u stolu, hlavu svěšenou, stejně jako ramena. Vypadala poraženě, a tak nemohl neuvažovat, co jí asi Decker řekl. Nebo udělal, najednou ho sevřel strach. Decker tvrdil, že je připravená naslouchat, což naznačovalo, že sám jí toho mnoho neřekl. Takže musel něco udělat, aby ji přesvědčil, že to není žert.

Sáhl po klice, že otevře dveře, ale zaváhal a pak místo toho zaklepal. Viděl, jak Sam ztuhla, potom se narovnala, ale ke dveřím se nepodívala.

“Pojď dál.”

Nervy měl napnuté ponurostí jejího hlasu, ale otevřel dveře a vstoupil dovnitř.

“Decker říkal, že jsi připravená se mnou mluvit,” zamumlal, obešel stůl a vybral si židli naproti ní.

“Myslíš poslouchat, viď?” odtušila tiše, jakmile dosedl. Hleděli na sebe mlčky a pak sklonila pohled k jeho rtům. “Ukaž mi své zuby.”

Nepoprosila, všiml si Mortimer, ale rozkazovací tón ho nenahněval. Byla rozrušená.

Který smrtelník se zdravým rozumem by nebyl? Dodneška pro ni upíři byli bájné příšery. Navíc poněkud nezvládl jejich předchozí rozmluvu a věděl to. Přestože pravděpodobně nikdy nebylo snadné vést tyto řeči, určitě existovaly lepší způsoby, jak na to jít, než přístup, který zvolil on. Přesto váhal zuby ukázat. Měla fobii z netopýrů nebo upírů, nebo obojí, a nechtěl vidět, jak se od něj s odporem odvrací.

“Prosím.” Tentokrát byl tón mnohem méně ostrý, téměř smířlivý. Dával mu naději.

Určitě by ji nezajímalo, zda je či není hrubá, nezajímat se o mě, říkal si v duchu, když otevíral pusu a vysouval tesáky. Potom je zase rychle zasunul a zavřel pusu, spolkl tekutinu, která se mu posbírala vzadu v hrdle.

“Bolí to, když vyjíždí?” zeptala se, vypadala spíš zvědavá, než co jiného.

“Ne.”

“Cítíš to?”

Mortimer se nad otázkou zamyslel. Nikdy pořádně nepřemýšlel o tom, co cítí, když zuby jedou ven. Nakonec řekl: “Vlastně ne. Je to spíš jako když ohýbáš koleno. Vlastně to necítíš, ale víš o tom.”

Sam zvolna přikývla a pak přesunula pohled od pusy k očím. “Decker povídal, že mi vysvětlíš, jak se věci mají.”

Kývnul a odmlčel se, uspořádával si myšlenky, nevěděl odkud začít. “Well,” vydechl nakonec: “Jsem nesmrtelný.”

“Myslíš upír, viď?” optala se suše.

Mortimer se ušklíbl. “Někdo nám tak říká.”

“Ale tobě se to nelíbí?”

Zavrtěl hlavou. “Upíři jsou příšery. Napadají nic netušící kořist… ehm… lidi a krmí se z nich.”

“Ale ty ne?”

“Ne,” řekl rychle. “Vysávám sáčky krve, kterou dostáváme z krevní banky. Jako hemofilik,” políbila ho múza. “Jediný rozdíl je v tom, že oni ji dostávají transfuzí a my ji sajeme zuby.”

“Vy koušete pytlíky?” zeptala se Sam s podivnou kombinací znechucení a zklamání.

“Nekoušeme do nich. Ne doopravdy. Napichujeme si je na zuby.” Kéž by mě napadlo vzít si s sebou jeden na ukázku, pomyslel si a otevřel pusu, vysunul tesáky a rukou naznačil, co by udělal, kdyby se chystal krmit.

“Aha.” Sam se najednou opřela o zadní opěradlo, její tělo se uvolnilo. Pytlíky sající upír podle všeho nebyl zas až tak děsivý.

Mortimer si krátce pohrával s myšlenkou přiznat, že se občas – v krizových situacích – krmí z paznehtu, jak tomu rádi říkali. Že on sám to udělal zrovna před pár dny, v Mindenu, ale pak usoudil, že bude asi nejlepší nechat tohle doznání na později. Mnohem později.

“Nevypadáš mrtvý.”

Ušklíbl se, protože si uvědomil, že má hodně co objasňovat.

“Nejsem mrtvý,” řekl trpělivě. “Dracula je fikce, ačkoli vychází z jednoho z nás a v některých ohledech je nám podobný.”

“Jestli nejsi mrtvý, jak ses stal—?” Sam ukázala na jeho ústa.

“Nanoboti,” vyhrkl.

Zvedla obočí. “Nanoboti? Myslíš vědu. Tvé upírství je ve své podstatě vědecké?”

“Přesně tak,” vydechl, šťastný jako blecha. “Víš, naši vědci našli způsob, jak zkombinovat nanotechnologii a mikrobiologii a vytvořit mikroskopicky maličké nanoboty, kteří když jsou vpraveni do krevního řečiště, tam žijí a replikují se. Byli vyvinuti k léčbě zranění a boji s infekcemi nebo nemocemi jako rakovina, a pak se měli rozpadnout a tělo je mělo vyloučit coby odpad.”

S úlevou, že naslouchá s pozorným výrazem, Mortimer podotknul: “Skutečně to byl průlomový vědecký objev, když se nad tím tak zamyslíš.”

“Ano,” špitla. “Takže ti dali tyhle nanoboty, protože jsi byl zraněný nebo nemocný?”

“Ne. Nesmrtelný jsem se už narodil. Mí rodiče byli oba nesmrtelní a předali mi je se svojí krví.”

“Ale… to by znamenalo, že tato technologie je známá… kolik? Zhruba třicet let?” nedůvěřivě odhadla Sam.

Mortimer zaváhal. Co přijde, pro ni bude těžké akceptovat. “To nebyli smrtelní lékaři, ti kdo vyvinuli tyhle nanoboty, Sam.”

Prudce si odsedla, ve tváři zděšený výraz. “Ty jsi mimozemšťan? Spala jsem s mimozemšťanem?”

“Ne, ne,” ujišťoval a chytil za ruku, protože začala vyskakovat od stolu.

S nerozhodným výrazem se zastavila, ale už se neposadila.

“Nejsem žádný mimozemšťan,” ubezpečil ji, ulevilo se mu, když zase pomalu klesla na židli, a dodal: “Jsem Atlanťan.”

Viděl, že tohle pro ni není o moc přijatelnější, tak se zhluboka nadechl a pustil se do vysvětlování.

“Dobrá,” pomalu odtušila Sam o několik minut později. “Takže ty mi tvrdíš, že kdysi dávno skutečně existovala nějaká Atlantida. Byli tam technologicky neuvěřitelně vyspělí a jeden z jejich vědců měl hlavu na tyhle nano-věci a vytvořil drobounké nanoboty, kteří dokážou opravovat a regenerovat lidské tělo.” Odmlčela se, a když kývnul, zeptala se: “Atlanťané jsou lidé, viď?”

Mortimer opět přikývl a doplnil: “Ve skutečnosti toho dělají mnohem víc, než že jenom opravují a regenerují. Udržují své hostitele ve špičkové kondici. Dokonce v ještě lepší. Jsme silnější a rychlejší, než smrtelníci.”

Sam si vybavila, jak ji v lese zvedl a bleskurychle utíkal před medvědem. S kývnutím pokračovala ve výčtu toho, co se dozvěděla: “Vaši vědci otestovali tyto nanoboty na několika vašich lidech, než si uvědomili, že lidské tělo neustále potřebuje nějaké opravy, proto nanoboti nikdy neodumřou a nerozpadnou se, ale budou pilně pokračovat ve své práci, udržovat své lidi zdravé a fit…” Zarazila se a položila otázku otázek: “Jak dlouho?”

“Jak dlouho?”

“Jak dlouho to trvá?” upřesnila. “Jak dlouho zůstanete fit a zdraví? Dokud nezestárnete a neumřete stářím ve spánku?”

“Ehm…” Mortimer našpulil rty. “No, my vlastně nestárneme.”

“Vy nestárnete,” zopakovala slabým hlasem.

Mortimer zavrtěl hlavou. “Stárnutí považují za nějaké zranění, a tak nanoboti buňky opravují a udržují tělo mladé a zdravé.”

Kukadla jí div nevypadla, když se znovu ptala: “Jak dlouho?”

“No, to je u každého jiné, samozřejmě. Nanoboti nedokážou zabránit nehodám. Pokud našinec přijde o hlavu nebo uhoří…” Pokrčil rameny. “Umřeme.”

“Jasně, ale když nemáte nehodu ani neuhoříte… jak dlouho zůstanete fit a zdraví a mladí?” zeptala se Sam vážně.

“Na to nikdo nezná odpověď,” přiznal Mortimer.

“Nikdo to neví,” řekla zvolna, nespokojeně našpulila rty. “Jak je teda starý nejstarší nesmrtelný?”

“Nejstarší?” Poposedl a uhnul pohledem, vyhlížel poněkud nesvůj. “Myslím, že nejstarší našinec, kterého znám, je můj šéf, Lucian.”

“A kolik mu je?”

“Nevím jistě. Narodil se v Atlantidě, ještě před její zkázou, ale přesný rok neznám. Je mu—”

“Narodil se v Atlantidě?” zavřeštěla. “A Atlantida zanikla… kdy? Před pár tisíci let?”

“Celkem ses trefila,” zamumlal Mortimer.

“A vypadá stejně mladě, jako ty?” optala se s hrůzou.

“To si piš. Všichni vypadáme na něco mezi pětadvacítkou a třicítkou.”

Sam se v židli zhroutila, pokoušela se to strávit, a pak na něj ostře koukla, protože ji zčistajasna napadla jedna zásadní otázka. “Kolik je tobě?”

“Mně?” zašklebil se.

“Nejsi starý pár tisíc let, viď že ne?”

“Ne, ne,” uklidňoval ji rychle a Sam se zrovna začínala uvolňovat, když vtom dodal: “Já se narodil až v roce 1210.”

Vzduch z ní unikl, jen to zafičelo, a hned začala lapat po dechu: “To ti je kolik, osm set let?”

“Plus mínus,” připustil omluvně.

“Ale to – já – tos mohl chodit s mojí babičkou. Dokonce prababičkou.”

“Vysoce nepravděpodobné,” ujistil ji a sarkasticky dodal: “Ztratil jsem o ženy zájem před staletími.”

Obočí jí vyletělo na vrch hlavy a vyštěkla: “No to jsi mne tedy parádně obalamutil, tím co bylo v noci. Jestli tamto byl nezájem, nechci vidět, co je pro vaše lidi zájem. Pravděpodobně bys mě zmrzačil, mít zájem.”

“Aha, no, chtěl jsem říct, že jsem neměl zájem o jiné ženy. Mám zájem o tebe,” objasnil a ještě dodal: “A to proto, že jsi má životní družka.”

Když na něho zírala nechápavě, dal se zase do výkladu: “Umím číst myšlenky většiny žen a také je ovládat. Tím se z toho vytrácí všechna legrace. Nemusíš hádat, co mají rády, prostě jim to vytáhneš z hlavy. Nemusíš konverzovat. Snazší je prostě číst jim myšlenky. A pokud jde o sex…” Zmlkl a udělal obličej. “Inu, upřímně řečeno, stejně dobře můžeš masturbovat, protože je neúmyslně přiměješ dělat všechno, co si zamaneš. Sex, jako krmení, je dost intimní, takže naše mysl instinktivně přebírá kontrolu.”

Vzal ji za ruku a podíval se jí do očí. “Ale ty jsi jiná. S tebou si s ničím z toho nemusím dělat starosti. Nedokážu ti číst myšlenky ani ovládat mysl.”

Sam vzdychla. Vypadal a říkal to tak nadšeně, a část jejího já mu chtěla skočit kolem krku a obejmout ho, ale stále měla moře otázek. S úšklebkem si ruku vyprostila a řekla: “Pořád nerozumím všemu. Jako třeba, odkud se vzaly tesáky a co ta krev?”

“Aha.” Teď se šklíbil Mortimer. “Well, nanoboti používají krev sami pro sebe jako pohonnou látku a také na opravy a regeneraci a tak dál, ale spotřebují jí příliš mnoho na to, aby ji naše těla stačila dodávat. Což nás nutí shánět pro ně krev navíc,” vysvětlil. “Nebyl by to problém, kdyby se nanoboti deaktivovali a rozložili, jak se to od nich čekalo, sotva skončí s opravami. Vědci ale nevzali v potaz, že tělo potřebuje opravovat neustále.”

“Fakt?” podivila se.

“Jistěže. Sluneční světlo tělo ničí, stejně tak i vlivy životního prostředí a věci, které jíme a pijeme. Dokonce i pouhé plynutí času tělo poškozuje. Jak tady tak spolu sedíme, tvoje buňky stárnou, vypovídají služku a odumírají, pomalu, jedna po druhé. Nikdy nenastane situace, že by tělo nepotřebovalo něco opravit.”

“Takže se nanoboti nikdy nevypnou a nerozpadnou,” došlo jí.

Zavrtěl hlavou.

“A tesáky?”

“Když nanoboty sestrojili, lidé, kterým byli vstříknuti, dennodenně dostávali krevní transfuze, aby nanoboti nenapadali orgány hostitele, při hledání krve. Ale když Atlantida zanikla, ti kdo přežili, se najednou ocitli ve světě, který nebyl ani zdaleka tak vyspělý, jako jejich rodná Atlantida. Neexistovali lékaři ani krevní banky a dárci.”

Sam přikývla, představovala si, jak hrozné to muselo být. Jako kdyby se zničehonic ocitla v temném středověku, navíc se zdravotním problémem. Nedokázala si to představit. “Co dělali?”

“Někteří zemřeli příšernou, bolestnou smrtí, když nanoboti napadli jejich tělo a požírali vnitřní orgány při hledání krve. Ostatní—”

“Ostatní co?” zeptala se, když zaváhal, věděla, že se jí nebude líbit, co přijde.

“Z některých se stali řezníci, zabíjeli smrtelníky, nechávali je vykrvácet do mis a džberů, a krev potom pili, aby přežili. To je doba, na kterou našinci nejsou zrovna pyšní,” přiznal nešťastně, ale pak si pospíšil říci: “Zato v ostatních se nanoboti vyvinuli. Byli naprogramováni udržovat své hostitele naživu a tak provedli fyzické změny, aby jim v nové situaci pomohli. Například, našinci – kteří si uvědomili, že sluneční světlo poškozuje kůži – se mu co nejvíce vyhýbali a ven vycházeli většinou v noci, takže pak museli konzumovat minimální množství krve. Nanoboti na to zareagovali pozměněním našich očí, uzpůsobili je pro lepší noční vidění.” Nato se odmlčel a chvíli váhal, než přiznal: “Taky stvořili zuby, nástroj k získávání krve.”

Sam zavřela oči. Tvrdil, že nekoušou lidi, ale krmí se krví z krevních bank. Samozřejmě, klidně to může být pravda, jenomže první krevní banka vznikla ve třicátých letech dvacátého století. Předtím museli získávat krev tím jediným alternativním způsobem… krmením se ze smrtelníků.

Dracula existoval, uvědomila si. Byl reálný, výsledek vědeckého výzkumu, ne nějaké kletby, a nebyl nemrtvý, dokonce měl i duši. Ježíši, napadlo ji najednou, muž, do kterého jsem se zamilovala, je starý osm set let.

Sam strnula. Miluje ho? Samozřejmě, že ano. To je celá ona. Zamiluje se do roztomilého hlavního zpěváka nepříliš úspěšné kapely, a on se z něho vyklube upír. Perfektní, pomyslela si, a pak se zamračila, když si vzpomněla, že vlastně v žádné kapele není.

“Takže lovíš upíří psance pro radu upírů,” vzpomněla si.

“No, říkají si jenom Rada, ne rada upírů,” řekl, vypadal ztrápeně.

“Jak chceš,” mávla rukou. “A teď tady jednoho hledáš?”

“Ano.”

“A co tenhle upír udělal, že se stal psancem?”

“On nebo ona tady kouše smrtelníky,” připustil zdráhavě.

“Já myslela, žes tvrdil, že tvoji lidé nekoušou moje lidi, ale konzumují sáčkovanou krev,” odtušila vyčítavě.

“Ano, přesně tak,” rychle přitakal Mortimer. “Proto je z něho psanec. Kousat smrtelníky odporuje našim zákonům. Je to důvod, proč jsme tady. Zastavit, chytit a předat jeho nebo ji Radě k soudu.”

Sam se svezla na židli až dozadu, tiše si povzdechla. Jedno shnilé jablko asi nemůže klást za vinu všem. I smrtelníci mají své zločince, kteří porušují zákony. Což ji přivedlo na – obzvlášť pro ni – zajímavou myšlenku. “Takže tvoji lidé mají vlastní soubor zákonů?”

“No jistě. Skutečně nemůžeme být vázáni vašimi. Chci říci, smrtelníci nedokážou přinutit nesmrtelné, aby dodržovali jejich zákony. Pro nás je příliš snadné vklouznout vám do myšlenek a přesvědčit vás, že jsme něco neudělali nebo někde nebyli a tak dál.”

Sam pomalu přikývla. Nejspíš by to pro smrtelníky byl fakt zlý sen, zkoušet dohlížet na nesmrtelné, a tak jsou vlastní zákony a donucovací orgány holou nutností. Probudilo to v ní zvědavost. “Jaké máte zákony?”

“Nesmíme kousat smrtelníky, ledaže se dostaneme do absolutně bezvýchodné situace, a za celý život nesmíme proměnit víc, než jednoho smrtelníka.”

Sam čekala, ale když už dál nic neřekl, nevěřícně se zeptala: “Hotovo? To je jako všechno? Mít tisíce let na vymýšlení svých zákonů a tohle z toho vzešlo?” Znechuceně odfrkla. “Ježíši, dokonce i Mojžíš měl desatero přikázání.”

“No, máme ještě pár dalších,” odtušil defenzivně. “Nesmíme přitahovat pozornost k našim lidem ani dovolit smrtelníkům, aby se o nás dozvěděli.”

“Tenhle jsi porušil,” upozornila. “Zrovna jsi mi všechno prozradil.”

“To je něco jiného, ty jsi moje životní družka.”

“Životní družka?” Netrpělivě mlaskla. “Už potřetí ses zmínil, že jsem tvá životní družka a Decker o tom taky cosi říkal. Co je životní družka?”

Mortimer zaváhal a pak odrecitoval: “Jediná bytost, kterou nemůžeme číst ani kontrolovat. To je první příznak životní družky.”

“První příznak?” optala se Sam se zájmem. “Jsou ještě další?”

Přikývl. “Když se poprvé setkáme se svou životní družkou, rázem je těžší chránit své myšlenky před čtením ostatními nesmrtelnými.”

Zvedla obočí. “Musíte si myšlenky před ostatními nesmrtelnými chránit?”

“Umíme se číst navzájem, stejně jako čteme smrtelníky, pokud své myšlenky neblokujeme. Což se brzy naučíme. Není to těžké, ale vyžaduje to jisté množství koncentrace, které se nám nedostává, jakmile se poprvé setkáme se svou životní družkou. Najednou jsme otevření a zranitelní, čitelní pro ostatní,” ušklíbl se a rychle pokračoval: “Dalším symptomem je náhlé znovuprobuzení apetitu. Chuti k jídlu… a na sex,” dodal a s vysvětlením neotálel. “Většina smrtelníků ztrácí zájem o jídlo krátce poté, co završí první stovku. Pak už jí jenom příležitostně, při zvláštních společenských událostech a tak, ale většinou jsou živi z krve.”

Protože ten chlap jedl jako kůň, co ho znala, Sam se jen zeptala: “Tys taky ztratil zájem o sex po první stovce?”

“K tomu dochází v různé době, je to hodně individuální,” pokrčil rameny. “Co mě se týče, ztratil jsem zájem asi… nevím jistě, před dvěma nebo třemi stovkami let.”

“Vidím, že tento apetit přežil déle, než chuť k jídlu,” podotkla suše.

Mortimer se zakřenil. “C’est la vie.”

Při jeho slovech vyprskla smíchy a pak si povzdechla. “Co bude teď?”

“Teď,” řekl pomalu, “se musíš rozhodnout, jestli jsi ochotná být mou životní družkou.”

“Já myslela, že už jsem,” opáčila překvapeně. “Tvrdil jsi, že máš všechny příznaky.”

“Ano, mám. A ty jsi moje životní družka, ale to ještě neznamená, že budeš souhlasit být mou životní družkou,” řekl tiše. “Třeba nechceš spojit svůj život s mým.”

“Co se stane, když nechci?” zeptala se zvědavě.

Mortimer zbledl, ale odpověděl: “Když nechceš, tvé vzpomínky na mne budou vymazány a tvůj život půjde dál, jako bychom se nikdy nesetkali.”

Ta představa se Sam vůbec nezamlouvala. “A když chci?”

“Pak se budeš muset rozhodnout, jestli jsi ochotná nechat se proměnit.”

“Proměnit?” zamračila se. “Chceš říci, že bych mohla být…?”

“Nesmrtelná,” dořekl za ni Mortimer a přikývl.

“Nesmrtelná,” zašeptala. Předpokládala, že by to znamenalo nějakou transfuzi jeho nanoboty obohacené krve, ale větší starosti jí dělaly důsledky proměny. Být nesmrtelná. Představa věčného mládí nebyla špatná. A být silnější a rychlejší znělo senzačně, zato kousání do pytlíků krve bylo fakt poněkud odporné. S tou odporností by se ale možná vyrovnala, aby mohla být s Mortimerem, ale…

“V čem je háček?” zeptala se najednou.

“Háček?”

“Stinná stránka,” vysvětlila. “Všechno má svou stinnou stránku. Nabízíš mi věčné mládí, navíc s tebou, s krásným, inteligentním zábavným druhem… Kousání do sáčků krve není zrovna radost, ale musí to mít víc negativ, než jenom tohle.”

“No, budeš se muset co nejvíc vyhýbat slunci,” připustil.

“Šel jsi ven toho dne, kdy jsme byli nakupovat, a taky ten den, co jsme jezdili na skútrech a—”

“Můžeme jít ven na slunce, ale znamená to zkonzumovat víc krve.”

“Aha.” Zamyslela se. “No a co česnek a ostatní věci?”

“Česnek je lahůdka,” mrkl na ni. “Můžeš jíst česnek, když chceš. A chodit do kostela. Všechny tyhle věci z upířích filmů jsou mýty…”

“Ale?” zvýšila hlas. “Slyším nějaké ale.”

Mortimer si povzdechl a zvolna přikývl. “Ale nestárneme. Což může vyvolat otázky, pokud žiješ poblíž smrtelníků, nebo jsi s nimi v kontaktu, víc než nějakých deset let a nejsou na tobě patrné žádné známky stárnutí. Většina z nás se musí každou dekádu přestěhovat… a ti, kteří pracují mezi smrtelníky, musí stejně často změnit také zaměstnání.”

“Háček,” vydechla Sam a bylo jí do pláče. Málem jsem se udřela k smrti kvůli povolání, kterého se možná budu muset vzdát, za deset let, uvědomila si, a vtom jí Mortimer pověděl to, v čem byl pravý kámen úrazu.

“Budeš muset opustit i sestry, za deset let.”

18. KAPITOLA

Sam zírala z okna, oči upřené na Deckerovu chatu, pátrala po nějaké známce přítomnosti Mortimera. Jestli byli muži vzhůru, zatím nespatřila nic, co by tomu nasvědčovalo, ale nebyla překvapená. Mortimer se jí vyhýbal, snažil se jí dát šanci svobodně se rozhodnout. Říkal, že to má v úmyslu, když ji minulý víkend opouštěl po objasnění stinných stránek toho, co jí nabízel. Chápala, že jí poskytuje prostor a čas na přemýšlení, a oceňovala to, ale chyběl jí.

Lehce frustrovaný povzdech splynul Sam ze rtů. Odešla od okna a zase se otočila a vrátila na místo, kde od oné noci po večerech strašívala. Alex a Jo teď odcházely z chaty hned po večeři, předpokládaly, že ten čas s Mortimerem využijí k tomu, aby byli spolu. Nechala je při tom, věděla, že potřebuje čas o samotě, aby rozhodla o své budoucnosti… a jejich, a Mortimerově také.

Ať už se rozhodne jakkoli, zasáhne to všechny, které miluje, proto bylo rozhodování tak těžké. Praští do toho s Mortimerem… a do desíti let musí zmizet sestrám ze života. Nebo si vybere sestry, pak se ale musí vzdát Mortimera, dokonce i vzpomínek na něj.

Stačilo pomyslet a v puse jí vyschlo a svaly se stahovaly úzkostí. Těžko uvěřit, že do minulého týdne ani nevěděla, že je na světě. Za tu dobu nějak zabral tolik z místa v jejím srdci, že jí teď bylo zatěžko pokračovat bez něho. Mortimer jí nešel z hlavy, v duchu se pořád zaobírala vším, co řekl a udělal, její oči neustále zalétaly k vedlejší chatě v naději, že ho zahlédne jít k SUV, až pojedou na noční lov svého psance. Teprve potom odejde ze svého místečka u dřezu a bude chodit sem a tam, její myšlenky budou uhánět jako splašené, dokud nakonec neodejde do postele, kde budou dál běžet o závod, dokud neuslyší, že se SUV vrací a bude si moci sednout a pozorovat Mortimera, jak jde ten kousek zpátky do chaty. Pak konečně usne, a on ji bude pronásledovat ve snech.

Přestože chodila spát pozdě, obvykle se budila kolem jedenácté. Vyčerpaná a vysílená, den se jí vlekl, myšlenky v hlavě běhaly jako krysa uvězněná v bludišti, hledající správný směr kudy ven.

Sam zaostřila na Deckerovy kuchyňské dveře. Měla pocit, že zahlédla za oknem pohyb. Chviličku svému srdci dovolila doufat, že dneska by Mortimer třeba mohl vyklouznout a zajít se za ní podívat, než odjedou na lov, ale potom tu naději zatratila. Věděla, že se to nestane. Nechá ji rozhodovat do zítřka do rána, jak slíbil. Mortimer řekl, že mu své rozhodnut musí sdělit dřív, než se sestrami odjede zpátky do města.

Pořád se ještě nerozhodla. Podrážděně se odvrátila od okna, zoufale šmejdila pohledem po chatě, hledala, čím se rozptýlit. Bylo tu ticho a pusto. Alex s Jo odešly k Andersonovým. Pár pořádal obvyklý sobotní noční mejdan, a protože to byla jejich poslední noc, sestry se rozhodly tam vyrazit. Pokoušely se ji přesvědčit, aby šla také, ale nijak zvlášť nenaléhaly, stále žily v omylu, že si po večerech užívá s Mortimerem.

Kdyby jen věděly, pomyslela si hořce, a přála si, aby ano, a aby jim mohla vysvětlit, jak se věci mají a— Alex a Jo by to pochopily, tím si byla jistá, a zachovaly by tajemství, a pak by si nemusela vybírat mezi nimi a Mortimerem, ale tvrdil, že se to nesmí. Čím větší počet těch, kdo znají tajemství, tím větší riziko, že ta informace pronikne na veřejnost a jeho lidé budou loveni a vražděni ze strachu.

S povzdechem se přinutila uklidnit a jít na to logicky. Vybrat si Mortimera mělo spoustu výhod. Zůstane mladá, nikdy neonemocní atd. Jasně, celá ta věc s krví je trochu problém. Sama představa byla Sam poněkud odporná, ale mohla by to překonat, pokud by na krev myslela prostě jako na medicínu, třeba jako na rybí tuk. Stejně Mortimer říkal, že ji nechutnají, když koušou pytlík. Mějme na paměti, že ji netěšila ani představa, jak na celá staletí uvízne ve svém vychrtlém těle, a už tušila, že na prsní implantáty může zapomenout, ale…

Sam znechuceně mlaskla. Nic z toho pro ni nebylo důležité. Nikdy nesnila o věčném životě ani se nebála ztráty mládí, a přemýšlet o tom byl jen způsob, jak se vyhnout skutečným problémům. Tím pravým kamenem úrazu byli lidé. Lidé, které milovala. Má si vybrat jeho a ztratit sestry, stejně jako kariéru, na které dlouho a tvrdě pracovala? Nebo má zvolit sestry, ponechat si kariéru a ztratit Mortimera? To byla doslova Sophiina volba. Ona a sestry měly jenom jedna druhou. Nebyly si blízké s jedinou zbylou tetou a strýcem, všechny svátky trávily samotné. Vánoce, narozeniny, Den díkůvzdání a Velikonoce trávily společně, ve třech. A pořád si volaly a…

Jak by se mohla z toho rovnostranného trojúhelníku vytratit a nechat ty dvě, aby si vystačily samy? Na druhou stranu, jak by se mohla vzdát Mortimera? Možná bych zas tak moc netrpěla, připomněla si. Vysvětlil, že by jí vymazali vzpomínky, tak by si aspoň ona nepamatovala, co postrádá. Zato on ano… A vyložil jí, že životní družky jsou vzácné a výjimečné a občas se objeví jen jedinkrát za život, ačkoli znal pár šťastlivců, kteří našli druhou poté, co první ztratili. Ona byla první, kterou Mortimer potkal za osm set let. Jestli si vybere sestry, přestože ona sama si nebude vzpomínat, čeho se vzdala, on si to pamatovat bude a mohlo by trvat celá staletí, než najde jinou družku, aby zaujala její místo, pokud vůbec. Milovala Mortimera příliš, než aby mu tohle provedla. A přestože si to nebude pamatovat, nechtěla to provést ani sama sobě. Mohl by být také její jedinou šancí na lásku. Představa vzdát se ho byla nesnesitelná, ale to byla i představa, že musí opustit sestry.

Vjela si rukama do vlasů a surově tahala za prameny, vířila v ní frustrace. Sam nevěděla, co si má počít. Jednoduše se nedokázala rozhodnout. Nechtěla opustit žádného z nich. Začínala nenávidět nestárnutí. Kdyby jen nezůstala mladá, ale dál stárla, mohla by mít Mortimera a současně zůstat se sestrami.

Znehybněla, sotva jí ta myšlenka vzklíčila v hlavě. Mortimer přece řekl, že se musí rozhodnout, zda chce být jeho životní družkou, a pak jestli si přeje být proměněna a stát se jednou z nich. To znamená, že se nemusím proměnit, abych byla s ním, uvědomila si Sam, a pokud se neproměním, nebudu muset opustit sestry.

Neproměnění ovšem má svá úskalí. Bude stárnout, zatímco Mortimer ne a tak dál, ale když nic jiného, nebude muset opustit sestry po deseti letech. Mohla by zůstat a vidět, jak se Alex s Jo usazují, a možná mu dovolit, aby ji proměnil o něco později.

Samozřejmě, Mortimer by se musel stáhnout z jejich života za těch deset let. Nebo možná dvacet, pomyslela si. Pokud by si obarvil kotlety na šedo a oblékal se trochu usedleji, mohli by vmáčknout dalších deset let před okamžik, kdy se s nimi bude muset přestat vídat. Možná víc. Koneckonců, na poli kosmetického průmyslu den co den postupují vpřed mílovými kroky. Mohlo by se jim podařit získat pětadvacet nebo dokonce třicet let a až pak se bude muset přestat stýkat s jejími sestrami. Zato ona sama je bude moci vídat pořád, bude-li stárnout, a jenom vymýšlet výmluvy, proč Mortimer ne nebo dokonce prohlásit, že se s ním rozvedla nebo něco na ten způsob. Věděla, že nakonec se jich stejně bude muset vzdát, ale doufala, že to bude snazší, když budou lépe usazené, s vlastní rodinou.

Ale byl to risk a Sam to věděla. Existovalo riziko, že dostane infarkt nebo mrtvici nebo bude mít nějakou nehodu, ale ve skutečnosti dokonce i nesmrtelným hrozilo, že budou mít autonehodu a přijdou o hlavu nebo zůstanou uvěznění ve voze a uhoří zaživa. Život je plný rizik.

Dlouze si povzdechla úlevou, že dospěla k rozhodnutí, se kterým dokáže žít, a hned se zamračila, když jí na mysli vytanul další problém. A to ten, že zatímco ona věděla, jak moc ho miluje, Mortimer – bohužel – slovo milovat nepoužil. Místo toho jí pověděl, že ji má rád tak trochu až na věky.

Co to má krucinál znamenat? dumala nešťastně. A proč nepoužil slovo milovat? Sam byla právník a tak absenci slůvek miluji tě, zdůvodňovala prostě tím, že pravděpodobně nemiluje. Obávala se, že se s ní spokojil, protože jí nedokáže číst myšlenky ani ji ovládat, a to jeho druh považoval za příznak životní družky. Mortimer si zřejmě myslel, že je to totéž co láska, ale ona si tím jistá nebyla. Nechtěla být holkou, kterou jednoduše vzal zavděk. Na druhou stranu, existuje-li naděje, že ji miluje, nebo by si ji mohl časem zamilovat, nechtěla se ho vzdát a nechat si vymazat paměť.

Zastavila se u okna, když zvuk motoru přitáhl její pohled k jezeru a lodi, která právě připlula na dohled. Proplula kolem a zahnula ke břehu, sotva minula jejich molo, a v té chvíli jí došlo, že to se Grant vrací z toulek. Okamžitě pohlédla na stůl a pie čekající vedle šeku za práci.

Tohle byl tento týden už třetí pie, který Alex upekla. Bohužel, jejich soused podle všeho nebýval nikdy doma, tudíž ho nemohl převzít, a než by riskovala darování zkaženého koláče, udělala v úterý další a pak ještě jeden, dneska ráno. Samozřejmě se s Jo a Alex obětovaly a ostatní koláče raději snědly, aby se nemusely dívat, jak zbůhdarma přichází vniveč. Nicméně, jak to tak vypadá, tento už zbaštit nemusí. Alex ji totiž poprosila, aby dávala pozor a předala ho, kdyby se Grant čirou náhodou objevil a ejhle, je tady.

Což můžu klidně udělat hned teď. Budu to mít z krku, pomyslela si Sam. A při krátké procházce na čerstvém vzduchu si aspoň trochu si provětrám hlavu.

Kývla, vzala pie a vyrazila ze dveří.

Z jejich pozemku nevedla ke Grantovi žádná cesta. Jeho dům stál na mírně vyvýšeném útesu. Měl jenom tři a půl stopy na výšku, ale kolem dokola byly balvany a plevel až do pasu. Nezbylo jí, než vyšlapat nahoru k silnici a po štěrkové vozovce dojít na jeho příjezdovou cestu. Navíc musela dávat pozor a jít pomalu a opatrně, když zdolávala vyježděnou silničku, aby nezakopla nebo si nevyvrtla kotník, takže jí chvíli trvalo, než došla k domku na nevelkém útesu.

Cestou na malou přední verandu klouzala zrakem po budově. Grant tady pobýval celoročně a na domě to bylo znát. Sněžný a vodní skútr parkovali svorně bok po boku pod širokým přístřeškem vedle garáže.

Obrátila pozornost k molu a všimla si, že loď je uvázaná a molo prázdné. Pohledem zalétla ke dveřím domu, byly dokořán. Vystoupala po pár schodcích a nakoukla dovnitř.

“Grante?” zavolala a měla pocit, že ho slyší odpovídat odněkud zevnitř. Přinejmenším ho slyšela něco říkat a tak opatrně překročila práh. Zastavila se v neosvětlené, šeré kuchyni hned za dveřmi a nejistě zakřičela: “Grante? Alex mě posílá s koláčem a šekem pro tebe.”

Ozval se hlasitý rámus, peprná nadávka a Sam koukla před sebe, na otevřené dveře. Nelenila a spěchala k nim, ocitla se na vršku schodů vedoucích dolů. Dostala strach, že si něco udělal, tak po nich seběhla a vyrazila rovnou k jediným otevřeným dveřím, za kterými se svítilo.

“Grante? Neublížil sis?” vykřikla, když uháněla ke dveřím, a na prahu strnula, kulila oči na scénu před sebou.

Grant stál před otevřenou ledničkou, převrhnutý chladicí box u nohou. Očividně mu spadl a při nárazu se otevřel. Co ji ale na místě zastavilo, byl obsah boxu. Vypadl z něho půltucet krevních sáčků a minimálně jeden se při pádu roztrhl. Z propíchnutého pytlíku tryskala krev a v červených potůčcích tekla po bílých dlaždičkách.

“Jé,” vydechla, zvedla oči ke Grantově šokované tváři, když vzhlédl a uviděl ji tam stát. Okamžik byli oba jako přimražení. Zírala na toho muže, jako by ho viděla poprvé v životě. Brala na vědomí, že vypadá na něco mezi pětadvaceti a třiceti, je ve vrcholné kondici a jeho modré oči mají stříbrný třpyt, což jí připomnělo Mortimera. Pokud by ji ani tohle a krev stále ještě nepřesvědčilo, že je nesmrtelný, tesáky vyjíždějící mu z úst to prokázaly nade vší pochybnost. Oba její sousedé jsou nesmrtelní, jak se zdá… a jestli jich tady kolem nepobíhá jako psů, Grant nejspíš bude ten psanec, uvědomila si s hrůzou.

Pie jí vyklouzl z rukou. Otočila se na patě a rozběhla ke schodům. Srdce jí pokleslo, když zvuk kroků varoval, že se pustil za ní. Nesmrtelní jsou silnější a dovedou utíkat rychleji, než smrtelníci, vybavila si, co jí vykládal Mortimer, a věděla, že nemá naději.

“— miluji tě.”

Mortimer vzhlédl od podlahy ve společenské místnosti, kterou se evidentně snažil prošlapat, k Brickerovi. Mladší nesmrtelný na něj netrpělivě zíral. “Cos to říkal?”

“Já věděl, že mě neposloucháš,” podrážděně odsekl Bricker.

Mortimer se ušklíbl, mlčky uznával, že ne. Byl duchem nepřítomen, ztracený v myšlenkách a obavách, už od rozhovoru se Sam. Tohle pro něj byla ta nejtěžší věc na světě, držet se od ní dál, ale věděl, že musí. Potřebovala čas na přemýšlení, bez jeho vyrušování. Chtěl po ní, aby toho hodně opustila. Se sestrami si byla blízká a na kariéru se tvrdě nadřela.

“Říkal jsem: když jsi tuhle v noci mluvil se Sam, řekl jsi jí miluji tě?” zopakoval slova, která prve upoutala Mortimerovu pozornost. “Miluješ ji přece, viď?”

Mortimer na něho hleděl. Ano. Miluje ji. Pro Boha svatého, proč by jinak z něho byl takový uzlíček nervů? Těch posledních několik nocí byl venku na lovu mírně řečeno k ničemu. Povětšinou pouhé tělo, bezduše následující ty dva, bez jediného užitečného návrhu, jak najít psance. Zatímco oni plánovali a navrhovali způsoby, jak nalíčit past, Mortimer seděl a přál si, aby zůstal doma a nějak přesvědčil Sam, že má být jeho životní družkou. A proklínal se, že ji prostě nestrčil do postele. Nepustil bych ji ven, dokud by nesouhlasila zůstat se mnou. Je moje, zatraceně! Není co řešit. Jaképak otázky, jestli by měla být mou životní družkou. Prostě je a tečka.

“Tys jí neřekl, že ji miluješ,” konstatoval Bricker, znělo to zklamaně, tím pádem bylo jasné, že mu čte myšlenky. Potřásl hlavou. “Holky tohle rády poslouchají, Mortimere.”

“Pověděl jsem jí, že ji mám rád tak trochu až na věky,” bránil se Mortimer, ale sám dobře věděl, že to prostě není totéž. Pravděpodobně jí měl povědět, že ji miluje.

“Člověče.” Bricker teatrálně zavzdychal, znechucení s rezignací, tak půl napůl. “Tahle věc s životní družkou ti teda musela nadělat v hlavě guláš, jen co je pravda. Tys přece býval ten chytřejší.”

Mortimer se zamračil. “Nejsem chytřejší.”

“Už ne,” suše přitakal Bricker. “Běž tam a pověz té ženské, že ji miluješ. To je to nejmenší, co můžeš udělat, jestli doufáš, že ti dá přednost před rodinou.”

Mortimer moment váhal, ale nakonec kývnul a zamířil ke dveřím. Půjde tam hned teď, poví jí, že ji miluje, a potom jí taky ukáže, že ji miluje. Bude opečovávat každičkou píď jejího těla, až už prostě nedokáže snést pomyšlení, že by takovou rozkoš nikdy znovu nezažila. Bude—

“Zabavím holky, kdyby se vrátily dřív, než budeš hotov, takže to můžeš udělat pořádně,” slíbil Bricker, čímž dal opět najevo, že se mu vrtá v hlavě. Tentokrát ho Mortimer neseřval. Ocenil, že Jo a Alex pozdrží, to už vcházel z hořejšího schodku do kuchyně.

“Žádný problém,” ujistil ho Bricker, jako by tu myšlenku vyslovil nahlas. Pak ho jednou rukou čapl za rameno, druhou otevřel dveře na verandu a nekompromisně ho vystrčil ven. “Běž na ni, tygře.”

Přikyvující Mortimer bez odporu vykráčel a bleskem zdolal schody. Stejně bleskově pokračoval přes travnatý dvorek a obstojně zvládl i cestu pomezním lesíkem, ale jeho kroky jaksi zpomalily, když přecházel sousední trávník a v duchu meditoval, jak by na to měl jít.

Má napochodovat dovnitř jako hrdinný dobyvatel, strhnout ji do náručí, šíleně vášnivě pomilovat a pak jí vyznat lásku a žadonit, aby byla jeho životní družkou? Nebo má prvně vyznávat lásku a až potom strhávat do náručí a šíleně vášnivě milovat, posléze se plazit a škemrat, aby mu byla životní družkou? Má vůbec škemrat? Možná by požádat nebo se jednoduše zeptat bylo lepší.

A pak taky, měl by si ji vzít hned tam na místě nebo odnést do ložnice, kde by to mohl udělat v relativním pohodlí? Obě možnosti měly něco do sebe. Pohodlí je rozhodně prima, ale své výhody má i dodat vášni kapku toho vzrušení navíc ještě sexem na zvláštních místech, to nelze popřít. Třeba by měl—

“Přestaň sakra přemýšlet a běž tam.”

Mortimer se otočil a zachmuřil se, když uviděl Brickera stát ani ne tři stopy za ním. “Co tady děláš?”

“Znám tě, moc přemýšlíš. Věděl jsem, že se do toho zamotáš, tak mě napadlo, že půjdu za tebou a postrčím tě, jestli se začneš loudat,” opáčil suše.

“Nepotřebuji—” spustil Mortimer a vtom vyvalil oči, protože spatřil, jak se blíží Decker, pár stop za Brickerem.

“A co ty tady děláš?”

“Jenom jdu navrhnout, že se s Brickerem vydáme porozhlédnout po psanci, zatímco ty dořešíš tohle.” Když mladší muž přikývl na souhlas, Decker pohlédl na Mortimera. “Jestli nesvedeš přesvědčit Sam, aby byla tvou životní družkou, prostě mi brnkni na mobil a my vyrazíme nazpět, tak můžu… udělat, co se udělat musí.” Pokrčil rameny. “Nemá smysl to protahovat do zítřka do rána.”

“Není nad to pohřbívat mě zaživa,” zabručel Mortimer.

“Neposlouchej ho,” řekl rychle Bricker, popadl ho za ramena a nasměroval ke schodům do chaty Sam. “Ty ji přesvědčíš. Má to tak být.”

“Fakt?” nešťastně hlesl Mortimer.

“Ano, má,” přikývl Bricker a popohnal ho do schodů. “Jenom—”

Slova mu uvízla v krku a oba strnuli, neboť se odvedle ozval výkřik.

“To znělo jako Sam,” strachy zachraptěl Mortimer, odstrčil Brickera a seskočil ze schodů. V úderu srdce oběhl chatu a skákal nahoru po balvanech, které oddělovaly oba pozemky. Věděl, že Bricker a Pimms jsou mu v patách.

“Co by tam dělala?” ptal se Bricker, zatímco uháněli po prázdném dvorku.

Mortimer neodpověděl. Měl příliš velký strach o Sam, než aby ztrácel čas řešením hádanek. S její rovnováhou mohla klidně někde spadnout a něco si zlomit, a on zoufale doufal, že ne svůj krásný krček. Jestli umře dřív, než ji stihnu proměnit, zabiju ji, pomyslel si Mortimer, pravda kapánek nelogicky.

“Jestli je vážně zraněná, budeš mít záminku proměnit ji bez svolení,” podotknul za ním Bricker, když už Mortimer kráčel k domu.

Lákavá myšlenka, ale byl by raději, kdyby si ho Sam zvolila sama, ne pod tlakem okolností. Krom toho, mohlo by jí vadit, že byla proměněna zraněná a v bezvědomí – i kdyby jí to nakrásně zachránilo život – a nikdy nesouhlasit být mu životní družkou.

Dveře domu byly dokořán. Mortimer vešel dovnitř, jeho nohy automaticky zahnuly ke schodům, když zaslechl šum hlasů nesoucí se zezdola. To že teď ty hlasy zněly úplně klidně, jeho úzkost nezmírnilo, a dolů ze schodů se hnal tak rychle, že skoro letěl. Hned nato se vrhl k otevřeným dveřím osvětlené místnosti a zastavil smykem, když uviděl Sam klečet v louži krve, pomáhat sbírat několik nepoškozených sáčků krve, a poslouchat tmavovlasého muže klečícího vedle ní.

Bricker s Pimmsem nečekali, že zabrzdí tak prudce a vletěli mu do zad. Málem všechny tři srazili k zemi.

Jejich ne zrovna elegantní nástup na scénu nezůstal nepovšimnut.

“Mortimere.” Sam k němu překvapeně vzhlédla a nejistě se usmála. “Možná jsem vám vyřešila případ psance.”

Zaplavila ho úleva, když si uvědomil, že nakonec přece jen není zraněná. Pohledem křísnul o cizího muže, který skutečně patřil k nesmrtelným, jak sám viděl, a šel za Sam. Chytil ji pod paží, zvedl na nohy a ochranitelsky přitáhl ke svému boku.

S povzdechem se zvedl i tmavovlasý nesmrtelný a natáhl ruku. “Grant Galloway,” představil se. “A nejsem žádný psanec.”

Mortimer šoupnul Sam za sebe do bezpečí dřív, než se na muže obrátil a zamračeně ho vyvedl z omylu. “Jste, pokud jste ten, kdo tady po okolí kouše smrtelníky.”

“To náhodou jsem, ale jak jsem právě vysvětloval tady vaší životní družce, dělám to jenom v případech krajní nouze.”

“Jak víš, že jsem jeho životní družka?” vyhrkla Sam a proklouzla před Mortimera dřív, než ji stačil odchytit. “Četl jsi mi myšlenky, že jo?”

“Ano. Omlouvám se, Sam, ale tak trochu jsi zpanikařila, když jsi uviděla krev, a tak jsem nad tebou musel převzít kontrolu a uklidnit tě. Nechtě jsem ti při tom přečetl myšlenky,” vysvětloval a natahoval krk, aby s ní udržel oční kontakt, protože Mortimer ji už zase manévroval za sebe. Když pak na ni ani při nejlepší vůli nedohlédl, obrátil pohled k Mortimerovi.

“Koušu smrtelníky jenom, když vypadne proud a moje zásoby krve se zkazí. A přestanu hned, jak dorazí čerstvá,” odměřeně odtušil Grant, zase si klekl, dokončoval úklid nezničených sáčků a dával je do lednice.

“Lidí, které viděli se stopami kousnutí, bylo příliš mnoho na to, aby šlo jenom o krizové situace,” namítl nevěřící Mortimer.

Grant pokrčil rameny, když vložil poslední sáček do ledničky a zavřel dvířka. “Tady proud vypadává často. Vážně není moc spolehlivý. Snad pokaždé, když trochu zafouká vítr nebo napadne těžký sníh, nějaký strom strhne někde vedení a přeruší dodávku proudu.”

Chvíli bylo ticho. Mortimer, Decker a Bricker se po sobě dívali a potom se Decker zeptal: “Proč nemáte generátor? Kdybyste ho měl, nebyl by to problém.”

“Nemohu si generátor dovolit,” řekl suše Grant a zamračil se. “Ne každý z nás měl to štěstí na předky dost chytré, aby během staletí získali a udrželi bohatství. Někteří našinci jsou jenom obyčejní lidé.”

Ta slova Sam rozesmála a Mortimer si všiml, jak se na ni Grant zlostně zadíval. Vykukovala mu vzadu za rukou. Zamračil se na něj na oplátku a udělal krok stranou, aby výhled na ni zatarasil, ale prostě ho oběhla z druhé strany a postavila se před něj, takže mohla omluvně říci: “Je mi líto Grante, ale na vás nic obyčejného není. Jste upíři, pro smilování Boží.”

“Dáváme přednost termínu nesmrtelní,” odtušil Grant, tón naznačoval, že ho její vysvětlení poněkud obměkčilo.

“Takže vy prohlašujete, že jste kousal smrtelníky pouze a jenom, když vypadl proud a vaše krev byla zkažená?” vrátil je k tématu Mortimer. Taky objal Sam kolem ramen a přitáhl si ji k boku. Pomyslel si, že jestli ta zatracená ženská nezůstane tam, kam ji on postaví, bude ji tam muset ukotvit, pro její vlastní dobro.

“Já nic neprohlašuji, je to pravda. Přečtěte si moje myšlenky, když mi nevěříte,” dodal Grant a pak trpělivě stál, čekal.

Mortimer vyslal své myšlenky do éteru, mužovu mysl našel volně přístupnou. Co si tam přečetl, potvrdilo, že je to skutečně pravda. Grant Galloway se ke kousání smrtelníků uchyloval, jen když byla jeho krev zkažená a čekal na dodání čerstvých zásob.

“My jsme dostali nouzovou dodávku čerstvé krve hned druhý den po tom problému s proudem. Proč to u vás trvalo tak dlouho, než jste obdržel nové zásoby?” zeptal se Mortimer, zůstával v mužově hlavě, aby si přečetl odpověď sotva mu vytane na mysli. Zamračil se, jakmile ji získal. Grant Galloway před nějakou dobou urazil šéfku oddělení příjmu objednávek Argeneau Blood Bank a podezíral ji, že nyní jeho objednávky strká na čas do šuplete, aby musel na své dodávky čekat. Měl podezření, že se mu pokoušela udělat malér a – myslel si – uspěla, protože jinak by neměl v baráku vykonavatele, kteří mají zálusk na jeho kůži.

“Ježíši,” zamumlal vedle něho Decker, očividně ty myšlenky četl také. “Proč jste ji sakra neudal nějakému nadřízenému?”

“Tu radost bych jí neudělal,” ucedil Grant. “Umím se o sebe postarat sám.”

“Koho neudal?” zeptala se zmatená Sam, čímž jim připomněla, že ona Grantovy myšlenky číst neumí.

Zatím, pomyslel si Mortimer, doufejme, a rychle objasnil situaci.

“No to je tedy pěkně nízké,” ušklíbla se znechuceně. “Myslela bych, že něco takového bude pod úroveň vašich lidí.”

“Jsme nesmrtelní, ale stále jsme lidé,” řekl tiše.

Mírně rozšířila oči, když to řekl, jako by je snad ani neměla za lidi, poté co se dozvěděla o jejich poněkud unikátním status quo.

Podle všeho mám pořád ještě co vysvětlovat a čím dříve, tím lépe.

“Běžte,” řekl najednou Decker. “My už tuhle záležitost vyřídíme.”

S kývnutím obrátil Sam ke dveřím.

“Co s Grantem udělají?” zeptala se s obavami, když ji odváděl ke schodům.

Mortimer s odpovědí počkal, dokud neodešli z chaty a nekráčeli po dvorku. “Zavolají našemu šéfovi, Lucianovi, a povědí mu, o co tady jde.”

“A co udělá ten Lucian?” nedala pokoj Sam. Zjevně měla toho chlápka ráda natolik, aby si o něj dělala starosti, ale proč vlastně ne? Několik let byl jejím nadmíru užitečným sousedem.

Mortimer se zastavil a zvedl si ji do náručí. Zavedl ji na kraj malému útesu, místo aby šli delší cestou okolo, ale nemínil riskovat, že se pokusí slézt dolů, ztratí rovnováhu a spadne. Přivinul ji k sobě, seskočil z útesu a s heknutím přistál na jejím území. Nepostavil ji na zem, ale nesl dál, až na verandu rodinné chaty.

“Mortimere?” připomněla se, když stoupal po schodech nahoru. “Co udělá?”

Trochu zafuněl, ale odpověděl: “Nevím jistě, ale řekl bych, že tentokrát ho Lucian pustí z háčku. A jestli ano, nejspíš obstará generátor, aby předešel dalším problémům.”

“Fakt by to udělal?” užasla Sam.

“Mohl by,” pokrčil rameny, nedokázal říci, zda ano či ne. Lucian uměl být pěkně bezcitnej prevít, ale o své lidi se staral, jak nejlépe dovedl.

“A co ta ženská, která zadržovala Grantovy objednávky?” zamračila se.

“Bastien si to s ní vyřídí.” Zahlédl zmatek na její tváři. “Bastien Argeneau. Lucianův synovec. Šéfuje Argeneau Enterprises, což je zřizovatel našich krevních bank a dalších podniků. Lucian poví Bastienovi, co dělala a on to s ní vyřídí.”

“Vyřídí to s ní?” zopakovala Sam s přimhouřenýma očima a Mortimer se zastavil přede dveřmi do chaty. Zamračil se, když spatřil její výraz.

“Nepropíchne jí srdce kolíkem a neupálí,” řekl suše. “Tohle není středověk a my nejsme žádné příšery. Pravděpodobně se jí dostane důrazného varování a pokárání, pohrozí jí ztrátou zaměstnání, pokud se o ní doslechne, že zase provedla takovou věc.”

Když se mu Sam v náručí znatelně uvolnila, zavrtěl hlavou a vybídl ji: “Otevři dveře, prosím, lásko.”

Sam vykulila oči, když zaslechla něžné slůvko na konci věty, ale vztáhla ruku a vzala za kliku, takže mohl otevřít nohou dokořán a přenést ji přes práh.

Mortimer zvažoval, že ji usadí do obývacího pokoje a promluví si s ní, ale původně měl v plánu milovat se s ní tak dlouho, dokud nepřivolí být jeho životní družkou, což mu stále připadalo jako dobrý plán. Bohužel si byl nepříjemně dobře vědom toho, že se její sestry mohou kdykoli vrátit domů, tak ji odnesl na krátkou chodbu vedoucí do ložnic.

“Co budeme dělat?” zeptala se překvapeně. Mezitím dorazili k jejím dveřím a tak po první otázce hned následovala druhá: “A jak víš, že tohle je můj pokoj?”

“Dobrý odhad,” zamumlal.

“Neodpověděl jsi na první otázku,” nenechala se odbýt.

Mortimer se zastavil vedle malého dvojlůžka a nejdřív ji políbil, teprve potom řekl: “Miluju tě a hodlám se s tebou milovat tak dlouho až souhlasíš, že budeš mou životní družkou.”

“Budu tvou životní družkou,” vyhrkla, když už skláněl hlavu s jasným úmyslem znovu ji políbit.

V tu ránu znehybněl, nebyl si jist, jestli dobře slyšel. “Budeš?”

Sam vážně přikývla, ale když se nadšeně zakřenil a opět se skláněl k polibku, odvrátila hlavu a dodala: “Ale nechci, abys mě proměnil.”

Strnul, valná část radosti, která mu právě vyrašila v hrudi, hned zase uvadla. “Cože? Proč ne?”

Obrátila hlavu a vážně se na něj zadívala. “Nemohu opustit své sestry, Mortimere. Miluju tě, ale je mám ráda taky. Máme jenom jedna druhou a já nemůžu—”

“Teď máš taky mě,” skočil jí do řeči.

“Ano.” Usmála se a položila mu dlaň na tvář. “Děkuji, žes mi řekl, že mě miluješ. Hodně to znamená a já tě také miluji. Ale Alex a Jo zůstanou samy, jestli je opustím.”

“Provdají se a budou mít vlastní rodinu,” namítl.

“A když ano, znovu to zvážím,” odpověděla tiše.

Mortimer se zamračil, tohle mu nevonělo. “Ale co když budeš mít nehodu nebo tak něco, nebo—”

“Mohl bys mě proměnit dnes a já bych mohl mít nehodu hned zítra, zůstat uvězněná v autě a uhořet,” odtušila vážným hlasem. “Není to tak?”

Neochotně přikývl. Oheň byl jedním z mála způsobů, jak mohl jedinec jejich druhu sejít ze světa.

“Život je plný rizik,” zašeptala. “Mohu hrát pouze s kartami, které mám v ruce. Nechci tě ztratit, ale nechci ztratit ani Alex a Jo. Navíc,” rozzářila se. “Myslím, že Bricker s Jo si vážně padli do oka a kdyby ji proměnil…”

“Dokáže ji číst,” přerušil ji mírným tónem. “Nejsou životní druzi.”

“Aha.” Zamračila se, novina ji evidentně nepotěšila, ale hned se otřepala. “No, ty přece musíš znát fůru nesmrtelných. Tak prostě budeme pořádat spousty večírků a představovat sestry tvým přátelům, dokud—”

“Sam,” znovu ji přerušil, “miláčku, naděje, že se i z nich vyklubou životní družky nějakých nesmrtelných, je…” zmlkl, když uviděl, jak se jí do očí hrnou slzy. Srdce se mu pro ni svíralo bolestí, když smutně říkal: “Jenom nechci, aby sis dělala marné naděje, zlato.”

“Naděje je všechno, co mám,” odtušila vážně. “Dovol mi držet se jí, jak nejdéle to půjde. Prosím?”

Mortimer zavřel oči, v hlavě tornádo myšlenek. Zvolila si ho, ale zatím nemohla opustit svou rodinu. Časem se to, doufejme, změní, ale do té doby to znamenalo hodně starostí a bolesti, pro oba. Ona se bude vyčerpávat snahou najít životní druhy pro své sestry, a když selže, neustále se bude užírat představou dne, kdy se jich bude muset s konečnou platností vzdát a dovolit, aby ji proměnil. A on, on se bude neustále užírat starostmi o její zdraví a duševní pohodu, a aby se nenechala zabít dřív, než ji stihne proměnit.

Zdálo se jasné, že na ně na oba čeká mnoho úzkosti a zármutku, a jeden kratinký okamžik Mortimer dokonce zvažoval zvolení laskavější cesty a pověření Deckera vymazáním její paměti, aby ji toho ušetřil, ale nedokázal to. Byl příliš sobecký. Chtěl ji ve svém životě, stůj co stůj. Jako životní družka s ním mohla zůstat, přestože nebyla proměněná, jestliže—

“Budeme muset předstoupit před Radu,” pověděl jí tiše.

“Tamtu Radu?” zopakovala Sam a Mortimera nijak nepřekvapily obavy na její tváři. “Proč?”

“Protože když nejsi proměněná, musíš být—” zaváhal a pak přiznal: “Nevím jistě, co udělají. Mohlo by to být tři-na-jednoho nebo tak něco, ale něco udělají.”

“Tři-na-jednoho?” zostražitěla a on našpulil rty, když v jejích očích spatřil podezření.

“Nejde o sex,” zasmál se, ale smích ho rychle přešel, když vysvětloval: “Tři členové Rady vstoupí ve stejnou chvíli do tvé mysli a udělají… zajistí, že o nás nikdy nikomu ani náhodou nepovíš.”

“Udělají co? Co?” Sam se zmocnilo zlé tušení.

“Nevím, co přesně dělají,” připustil unaveně, najednou si byl jist, že by se oné procedury zalekla. “Ale znají způsob, jak tu informaci někam uzamknout, takže to víš, ale nemůžeš o tom mluvit. Jedině tak nám dovolí, abychom byli životními druhy, bez tvojí proměny.”

“Myslíš jako hypnotická sugesce?”

“Nevím.” Nechtěl lhát.

Sam si chvíli okusovala ret, ale pak vzdychla a zvedla k němu oči. “Pokud to jinak nejde, myslím, že jim to dovolím. Nechci tě ztratit.”

Mortimer si hlasitě oddechl – čtěte zafuněl – a pevně ji k sobě přivinul. “Díky Bohu,” zašeptal jí do vlasů.

“Miluji tě, Mortimere,” šuškala mu do prsou. “Doufám, že si kvůli mé neochotě proměnit se hned teď nemyslíš, že ne. Já jen—”

“Já vím.” Postavil ji na zem. Sotva stála před ním, vzal její tvář do dlaní a shůry se na ni usmál. “Máš ráda také svoje sestry. Hned jsem si všiml, jak jste si vy tři blízké. Chápu to.”

Sam se zasmála úlevou a pak si odkašlala a – oči opřené na náprsenku jeho košile – zašeptala: “Neříkal jsi prve něco o milování se mnou?” Zvedla oči k jeho a plaše dodala: “Chyběl jsi mi.”

“Taky jsi mi chyběla,” přiznal, palcem jí zlehka přejel přes koutek úst. “A už nikdy nechci zůstat bez tebe.”

“Nezůstaneš,” slíbila šeptem. “Máš mě. Nakonec všechno dobře dopadne.”

Mortimer se usmál a sklonil se, aby položil rty na rty. V duchu si říkal, že má pravdu. Našli psance a on získal životní družku. Snad jsou ty obavy, které mu teď proplouvají mozkovými závity, pro nic za nic. Koneckonců se ukázalo, že ten psanec vlastně vůbec žádný psanec není. Třeba se těch obav vlastně vůbec není třeba obávat. Snad opravdu všechno dobře dopadne, říkal si, ale část jeho mysli si neochvějně stála za svým a nedala se uchlácholit. Viděla budoucí úskalí, která je třeba překonat, a nebezpečí, která ohrožují život Sam a jeho štěstí. A viděla strašlivý žal, jestli ji vinou jedné z těch hrozeb ztratí.

Na jeho polibcích asi bylo poznat, že je duchem nepřítomen. Sam najednou nechala líbání a zašeptala: “Děláš si starosti. Nech je plavat a vrať se ke mně.”

Kéž by to bylo tak snadné. A pak se mu Sam zjevně rozhodla předvést, že je. Políbila ho, tentokrát se při laskání sama ujala velení, její jazyk vyrazil ven a nutil jeho rty od sebe. Byl tak překvapen agresivním výpadem, že si ani nevšiml, jak její prstíky pilně pracují na rozepínání košile, dokud neměl knoflíčky rozepnuté a ona nerozhrnovala látku, aby se ty prstíky mohly zlehka rozeběhnout po obnažené hrudi. V příští chvíli už ale přesouvala pozornost k jeho kalhotám, a Mortimer užasle lapal po dechu, protože jen rozepnula knoflík a hned potom vklouzla rukou dovnitř, hledala ho.

Skoro ji kousnul do jazyka překvapením, když ho její prsty našly a sevřely, pak zavrčel a rychle ji začal svlékat. Podařilo se mu stáhnout tričko a rozepnout podprsenku, ale musel ji přestat líbat, aby to svedl. Nicméně ve chvíli, kdy podprsenka dopadla na podlahu, vjel rukou do jejích vlasů a přitáhl si ji a zase líbal, to už druhou ruku přesunul dolů a začal tahat za šortky.

Sam rozhodně nezahálela, zatímco on pracoval. Přestala ho laskat a soustředila se na dokončení rozepínání džínů a tak mu je shrnovala přes boky v tom samém okamžiku, kdy jí stahoval šortky. Jakmile se jejich kraťasy svezly dolů, omotané kolkolem kotníků, Mortimer postrčil Sam na postel, ale kalhoty ho vyvedly z rovnováhy a tak přistáli na boku, ne že by se přestali líbat.

Smála se mu do úst, když se na posteli převalil tak, že se ocitla pod ním, a pak zasténala, když našel a začal mnout jedno ňadro, a současně vyrážel boky vpřed, takže se k ní nedočkavě tiskla erekce. Připojil se k jejímu sténání, protože ho zasáhla její rozkoš a – přestože s ní tohle už zažil, když se milovali poprvé – znovu nad tím užasl.

Tato sdílená rozkoš byla věcí, o které Mortimer slýchal po staletí. Mladí nesmrtelní si o takových věcech špitali během dospívání, meditovali, jaké to asi bude, a jak příjemné to asi může být. Ani on ani jeho mladí přátelé o tom neměli potuchy, pomyslel si nyní. Jednoduše neexistoval žádný způsob, jak si představit všeobjímající, ohromující intenzitu prožitku. Přičtěme k tomu pocit bezpečí, který našinec zakouší, když s někým může prostě jen být, aniž musí ustavičně hlídat vlastní myšlenky. Mortimera napadlo, že nejspíš právě pochopil, proč nesmrtelní pro životní družky a druhy zabíjeli, a dokonce byly známy případy sebedestrukce, při jejich ztrátě. On sám si už život bez Sam nedokázal představit.

“Ach můj Bože, sladké tváře, prosím,” kňourala mu Sam do ucha, zatínala nehty do jeho pozadí a ponoukala ho ještě blíž.

Mortimer lehce ztuhnul a přerušil polibek. Nadzvedl se a nechápavě se na ni podíval. “Sladké tváře?”

Sam zrudla, ale pak se udýchaně zasmála a přiznala: “Mluvil jsi o přezdívce a já na ní pracovala. Jak prsty na nohou nevím, ale máš nejpěknější zadek, jaký jsem kdy na mužském viděla, tak…” Když na ni dál jenom zíral, vážně dodala: “Penis máš taky moc hezký a dává mi moře rozkoše, ale tak nějak si nemyslím, že sladký penis by zněl dobře na veřejnosti. Ačkoli… mohla bych to zkrátit na sladký P.”

Mortimer zavřel oči už při tom návrhu. Dovedl si živě představit reakci mužských, kdyby mu před nimi někdy řekla sladký P. K čertu, sladké tváře nebyly o moc lepší. Ve skutečnosti by mu sladký penis pravděpodobně dodal mezi chlapy největší kredit. Ale věděl, že Sam to v žádném případě nevyřkne na veřejnosti.

Patrně vycítila jeho stress, protože pokorně slíbila: “Budu na tom dál pracovat.”

Ze rtů mu vytrysklo tiché zachechtání a otevřel oči, vážně se na ni zadíval. “Miluji tě, Sam.”

“Také tě miluji, Garrette Gordone Mortimere,” zarecitovala zjevně překvapená vážným tónem jeho hlasu.

Přikývl a pak prohlásil: “Zvládneme to. Ochráním tě, zůstaneš živá a zdravá, dokud nebudeš na proměnu připravená. A hodlám ti pomáhat dohlédnout, aby se sestry usadily, a udělám cokoli, co bude zapotřebí, abys ten krok učinila bez zdráhání.”

Sam vážně přikývla a pak řekla: “A také já udělám cokoli, co budu muset, abych tě ochránila a tys mi zůstal živý a zdravý.”

Mortimer zamrkal, co to slibuje, a pobaveně se otázal: “Pročpak si myslíš, že potřebuju ochraňovat?”

“Seš polda, Mortimere,” zdůraznila tiše.

“Pořád jednám s policisty. Mám poldy za kamarády. Vím, do čeho jdu. Neustálý strach, že se nevrátíš domů, že—”

“Ne, ne, ne,” skočil jí do řeči Mortimer, shrnující zbloudilý pramínek vlasů z její tváře. “Ne, Sam, miláčku. Toho se bát nemusíš. Jsem nesmrtelný.”

“Možná jsi nesmrtelný, ale pokud vím, tak to neznamená, že jsi nesmrtelný,” upozornila. “A psanci, které lovíš, jsou také nesmrtelní a vědí, jak tě zabít, nechtějí-li být chyceni, viď že ano?”

Zvedl obočí při jejích slovech. Nikdy o tom takto nepřemýšlel.

“Takže,” řekla, při tom zvedla ruku a položila dlaň na jeho tvář. “Budeme chránit jeden na druhého, abychom byli v bezpečí a šťastní. Zvládneme to, Mortimere… společně.”

“Společně,” souhlasil a cítil, jak se v něm opět probouzí naděje. Když se skláněl, aby Sam políbil, Mortimer si začínal myslet, že to možná zvládnou. Společně. Dokud mají jeden druhého, všechno je možné.