Lynsay Sands

Argeneau 11. Nesmrtelný lovec

PROLOG

“Co jim trvá tak dlouho?”

Při otázce Garretta Mortimera vzhlédl Decker Argeneau Pimms od velmi nudného pozorování, jak točí palci mlýnek. Zadíval se na světlovlasého vykonavatele, nechal ho dvakrát přejít tam a zase zpátky, než odtušil: “Určitě budou brzy hotoví.”

Když Mortimer jenom zavrčel a pokračoval v chození, Decker si opřel hlavu o zadní opěradlo tmavého koženého gauče a zavřel oči. Atmosféra v místnosti houstla úzkostí a on by moc rád odešel. Bohužel to byla jeho chata. Také to měla být jeho dovolená, ta však vzala za své jediným telefonátem. Třetí den volna mu Lucian, jeho strýc, ale navíc, což bylo důležitější, vůdce nesmrtelných vykonavatelů a jeho šéf, zavolal novinu. V této oblasti prý byl opakovaně hlášen výskyt smrtelníků se stopami kousnutí. Dva vykonavatelé Rady už jsou na cestě na sever s úkolem vypátrat pachatele. Jestli prý mohou bydlet u něho? Pomůže jim při pátrání? A on, jako nějaký idiot, odpověděl ano.

Ušklíbl se vlastní stupiditě, ale věděl, že neměl moc na vybranou. Také byl vykonavatelem Rady, což je ekvivalent upířího poldy. Jeho prací bylo lovení zlotřilých nesmrtelných, kteří ohrožovali pohodu našinců nebo smrtelníků. Přestože smrtelníkům kousání neublíží, pokud jim nevezmou krve přespříliš, ohrožovalo to klidné žití jeho lidí, neboť se tak zvyšovalo riziko odhalení jejich existence. Právě proto, sotva vznikly krevní banky, bylo kousání smrtelníků v severní Americe postaveno mimo zákon. Nadále už nebylo přípustné, s výjimkou případů krajní nouze. Bohužel, někteří našinci preferovali starý způsob a riskovali tak odhalení všech krmením se z paznehtu, jak tomu říkali. Ti pak museli být dopadeni a zastaveni na ochranu ostatních, a právě to byla práce vykonavatelů, jakými byli Decker a Garrett Mortimer.

Z toho, že ochraňuje své lidi, stejně jako smrtelníky před rebelujícími upíry, pociťoval většinou uspokojení. Momentálně ale ne. Dovolenou měl nadobro zkaženou a to pro nic za nic. Uplynulé dva týdny promarnili pátráním po nesmrtelném psanci, který, jak se nakonec ukázalo, vůbec žádným psancem nebyl.

Otevřel oči a otočil hlavu. Zadíval se na údajného rebela, který seděl na opačném konci gauče. Štíhlý, tmavovlasý muž jménem Grant. Decker se nenamáhal zjišťovat, jestli je to křestní jméno nebo příjmení. Pekelně se totiž naštval, jakmile si uvědomil, že mu dovolenou nezmařilo zatýkání zlotřilého upíra, ale nějaká čůza z kanceláře Argeneau Blood Bank, se kterou se tenhle mužský nepohodl, a ona mu teď schválně ztrácela objednávky a zdržovala dodávky krve. Což Granta nutilo krmit se v mezičase ze smrtelníků.

Decker nepředpokládal, že by ho to dostalo do maléru, protože krmení ze smrtelníků bylo v takovýchto mimořádných případech dovoleno. Přesto si Grant zuřivě okusoval nehty a vyhlížel stejně ustrašeně jako Mortimer. Ne, že by ho Decker nechápal. Nutnost čelit Lucianovi Argeneau mohla být pěkně děsivým zážitkem. Hlava Rady nesmrtelných a vůdce vykonavatelů Rady v jedné osobě byl také jedním z nejstarších žijících nesmrtelných, a tím pádem dokázal být tvrdý jako kámen.

“Možná bych měl jít nahoru a zjistit, jestli je všechno v pořádku,” zamumlal Mortimer.

Decker přesunul pozornost zpátky k blonďákovi, který se před ním právě zastavil. Zavrtěl hlavou. “To není dobrý nápad, příteli můj.”

Mortimer se zakabonil, zavrčel a pokračoval v chození, oči mu ale stále utíkaly ke schodům na konci místnosti. Decker věděl, že to dlouho nepotrvá a Mortimer se už nedokáže dál ovládat a vyrazí nahoru za Samanthou. Naprosto mu rozuměl. Nejspíš by na tom nebyl jinak, kdyby ta žena byla jeho životní družka.

Opřel si hlavu dozadu a znovu zavřel oči, zamyslel se. Mortimer potkal Samanthu, to byla jediná dobrá věc, která z tohoto lovu vzešla. Nalezl-li jedinec jejich druhu životní družku, potažmo druha, pokaždé to byl důvod k oslavě. Jenom věčná škoda, že pocházela z rodiny, kde rodiče zahynuli a tři pozůstalé dcery si s tou trochou příbuzných, co jim zbyla, nijak zvlášť nerozuměly. Jedna druhé tak byly jedinou rodinou… Sam se tudíž zdráhala nechat se proměnit. Musela by sestrám zmizet ze života, do deseti let, aby se nedovtípily, že nestárne. Ono rozhodnutí bylo důvodem, proč ji teď nahoře Lucian podroboval křížovému výslechu, zatímco Mortimer dole zvolna přicházel o rozum při čekání, až se dozví, co mu budoucnost přichystala.

Pokud Lucian usoudí, že nevadí, když se nestane jednou z nich, a že nepředstavuje žádnou hrozbu pro jejich lidi, ti dva mohou zůstat spolu. Dojde-li však k opačnému názoru, Sam buďto bude muset souhlasit s proměnou nebo jí vymažou paměť. Nebude si pamatovat, že se vůbec kdy setkala s mužem, který momentálně prošlapával koberec v Deckerově suterénním pokoji. Zato Mortimerovi paměť zůstane, bude si vzpomínat na vše. Na lásku, kterou našel a ztratil… a už nikdy se k ní nebude smět přiblížit ze strachu, že by se jí mohly vrátit vzpomínky na dobu, kdy byli spolu. Tohle byla fakt procházka peklem a Decker upřímně doufal, že sám se do takové situace nikdy nedostane.

Při tichém, frustrovaném zavytí znovu otevřel oči. Mortimer přestal chodit a teď zachmuřeně hypnotizoval schodiště. Dostal strach, že už dospěl na konec svých sil a hodlal udělat něco, čeho bude později hořce litovat, tak se ho pokusil přivést na jiné myšlenky otázkou: “Co jsem to zaslechl o novém ústředí vykonavatelů a že bys prý je řídil ty?”

Mortimer odtrhl oči od stropu a pokrčil rameny. “Když teď má Lucian životní družku, už mu nevyhovuje, že jeho dům využíváme jako domovskou základnu, pracujeme-li v té oblasti. Rozhodl, že řešením bude řádné ústředí, a sjednal koupi domu nedaleko svého, na předměstí Toronta. Když sem dorazil, tak mi nabídl, abych je řídil.”

Decker přikývl, předstíral, že celou konverzaci už prve mimoděk nevyslechl, načež poznamenal: “Budeš moci bydlet blízko Sam.”

“Ano.” Mortimer si povzdechl a zamračil se a hořce dodal: “Pokud budeme smět být spolu.”

Decker zavrčel. V duchu si nakopal, že mu nedošlo, kam tahle debata povede. Rovnou zpátky k Sam a k tomu, co se nyní odehrává nahoře. Zrovna se pokoušel vymyslet něco jiného, o čem by se dalo mluvit, když zaslechl skřípání židle na dřevěné podlaze horního podlaží. Následovalo tiché pleskání kroků. “To zní, jako by už dohovořili.”

“Díky Bohu,” zašeptal Mortimer, ale Decker si nemohl nevšimnout, že se mu zjevně neulevilo. Spíš byl stále napjatější. Čekal, až uslyší, co mu přinese budoucnost.

Decker se podíval ke schodům a sledoval, jak se na nich objevila nejprve Sam a potom i Lucian. Ani se nenamáhal koukat na strýce, ten vždycky míval tvář jako vytesanou z mramoru a těžko čitelnou. Místo toho zaostřil na Sam, jenomže ta měla tvář stejně kamennou jako muž za ní. Předpokládal, že za ni vděčila své profesi. Co naplat, pokerová tvář se právníkovi hodí do karet, o tom žádná, pomyslel si a začetl se jí do myšlenek. Našel mišmaš zlosti a úlevy. Jak to tak vypadá, Lucian zůstal Lucianem. Věren své pověsti drsňáka, na rovinu a bez příkras Sam pověděl, že trestem bude smrt, pokud někdy zradí jeho lidi a prozradí jejich existenci. Ale dovolil jí, být životní družkou Mortimera… bez proměny.

Navíc zjistil, že se Lucianovi podařilo přesvědčit ji, aby ve své právní firmě dala výpověď a začala pracovat pro vykonavatele. Což ho překvapilo, jelikož věděl, že dokud se nesetkala s Mortimerem, kariéra u prestižní právnické firmy byla ohniskem jejího života. Nicméně se zdálo, že si během uplynulých dvou týdnů uvědomila, že nestojí o to, aby jí práce kradla téměř celý život, a zatímco sester se nebyla ochotna vzdát za nic na světě, místo obětovala, aby měla čas na budování společného života s Mortimerem. Hodně pomohlo, že jí Lucian řekl o velkém množství právních komplikací, které je nutné ošetřit, když uloví a skoncují s psancem. V dnešním světě zamořeném papírováním už lidé jen tak snadno nezmizí. Dokonce ani ti nesmrtelní.

“Sam souhlasila, že pro nás bude pracovat,” oznámil Lucian, když sešel ze schodů. “Udělá maximum, aby ti pomohla zorganizovat ústředí vykonavatelů a zvládnout právní náležitosti, které se vyskytnou při práci.”

Deckerovi neušla úleva, která se Mortimerovi odrazila na tváři, když uháněl k Sam. Objal ji kolem pasu a přitáhl k sobě. Pohroužili se do sebe a ani jeden nevěnoval pozornost Lucianovi, který zatím došel až ke Grantovi. Zastavil se před ním a shůry se zachmuřeně zahleděl na tmavovlasého nesmrtelného.

“Vyrozuměl jsem, že jsi měl problémy s dodávkami krve a byl jsi nucen krmit se ze smrtelníků?”

Grant přikývl, na tváři se mu zračil strach. Když na něj Lucian jen mlčky, upřeně zíral, Deckerovi bylo jasné, že nesmrtelnému čte myšlenky. Zřejmě byl spokojen s tím, co v nich našel, protože úsečně kývl a řekl: “Problém se zaměstnankyní, která zadržovala tvoje objednávky, už někdo řeší. Navíc jsem zařídil dodání a instalaci generátoru, takže se ti zásoba krve nezkazí pokaždé, když tady vypadne proud. To by mělo propříště eliminovat nutnost krmit se z místních. Ale,” zvýšil hlas, “pokud budeš mít nějaké další problémy, ihned zavoláš Mortimerovi. Žádný další incident tohoto druhu už pardonovat nebudu.”

Evidentně to bylo varování. Grant se na chladivém koženém polstrování přikrčil. “Nebyla to moje vina. Já—”

“Zapomněl’s, že ti dovedu číst myšlenky,” skočil mu do řeči Lucian, smrtelně vážným tónem. “Pýcha byla důvodem, proč jsi nikoho nekontaktoval kvůli problémům s dodávkami krve. Falešná hrdost a prostý fakt, že máš jídlo raději teplé. Tato situace ti poskytovala perfektní záminku krmit se z paznehtu. Jestli se skutečně chceš krmit tímto způsobem, nejlépe uděláš, když se odstěhuješ do Evropy. Tady se to nesmí. Příště, až na tebe přijde řeč za podobných okolností, než se naděješ, budeš přikolíkován a upečen. Jasné?”

“A-ano, pane,” vykoktal Grant.

Očividně spokojen, že řekl vše, co měl na srdci, Lucian pohlédl na Mortimera, a pak na Deckera. “Naštěstí, jak to tak vypadá, tady nebude zapotřebí nic zahlazovat. Grant měl, když nic jiného, dost rozumu na to, aby si jídlo hledal široko daleko. Nejseverněji se krmil v Parry Sound a pokračoval pořád dál až dolů k Mindenu. Tím pádem se mu dařilo vyvarovat vzbuzení podezření mezi smrtelníky, takže si chlapci můžete sbalit svých pět švestek a vyrazit—”

“Promiňte,” nesměle pípl Grant z gauče.

Lucian se zamračil. “Co?”

Nesmrtelný se scvrknul pod tíhou jeho ledového pohledu a nervózně ze sebe vysoukal: “Nikdy jsem se nekrmil v P-Parry Sound… ani v M-Mindenu.”

Lucian na něj chvíli zíral. “Dostali jsme hlášení od jiných nesmrtelných, prý spatřili stopy kousnutí v Parry Sound, Burk’s Falls, Nobel, Huntsville, Bracebridge, Gravenhurst, Mindenu a Haliburtonu.”

Grant zavrtěl hlavou. “Nikdy jsem nejel dál na jih než do Bracebridge. Gravenhurst, Minden a Haliburton na svědomí nemám. Ani Parry Sound na severu.” Olíznul si rty a troufl si poznamenat: “Třeba nejsem jediný, kdo měl s dodávkami potíže.”

Uběhla další chvíle ticha, během níž Lucian zjevně Granta opět pročítal. Nakonec zaklel a obrátil se na Deckera. “Změna, vaše práce tady zdá se není hotová. Budete se muset rozdělit a prověřit současně sever a jih, ale ze všeho nejdřív kontaktujte Bastiena, aby vám zjistil, kdo další tady dostává dodávky od Argeneau Blood Bank a mohl by mít obdobné problémy jako Grant. Ty zkontrolujeme nejprve.

Při zmínce o bratranci Bastienovi Argeneau, řediteli Argeneau Enterprises, povytáhl Decker obočí. Pohledem bezděky zalétl k oknu, kde obzor projasňovaly první sluneční paprsky. “Vychází slunce. Bastien už touto dobou odešel z kanceláře a odjel domů.”

Lucian se ušklíbl. “Ano a od doby, kdy našel životní družku, začal na spaní na telefonu vypínat zvonění. Nejde-li o nouzové volání, na které zrovna čeká.” Na moment se zamyslel, a pak pohlédl na Granta. “Znáš tady nahoře nějaké další nesmrtelné?”

“Moc jich není. Obvykle jsem dost sám pro sebe,” omluvně odtušil Grant.

“No tak toho rychle nech,” zavrčel Lucian. “Nesmrtelnému bez rodiny a přátel nejvíc hrozí, že sejde na scestí.”

“Mám přátele,” rychle se ohradil Grand a pak zdráhavě dodal: “Teda… jednoho. Žije kousek na sever od Mindenu a každých pár týdnů ho navštěvuji.” Zjevně se bál, že mu Lucian neuvěří. “Můžete se zeptat Nicholase. Dosvědčí mi to.”

“Nicholase?” zeptal se Lucian tónem, jako když práskne bič, zatímco Decker při tom jméně strnul. “Jakého Nicholase?”

“Nicholase Argeneau,” řekl Grant, podle hlasu mu nešlo do hlavy, že se vůbec musí ptát. “Potkal jsem ho cestou, když jsem tam jel posledně. Říkal jsem mu, že jedu za kamarádem. Bude si na to pamatovat. Poví vám to.”

Lucian zkameněl a Mortimer polohlasem zaklel. Decker měl pocit, jako by se mu krev v žilách proměnila v bláto a přestala proudit. Všechno se v něm zadrhlo a zastavilo – krev, srdce, dokonce i myšlenky, zatímco mu ta slova rezonovala v hlavě.

Byla to Sam, kdo se šeptem optal: “Co se děje? Kdo je ten Nicholas Argeneau?”

“Psanec, který nám soustavně uniká už skoro padesát let,” zavrčel Mortimer.

“Cože?” Grant zbledl a znovu se pokoušel splynout s polstrováním sedačky, jako by měl strach, že ho Lucian chytí pod krkem a uškrtí. Začal drmolit: “Já nevěděl, že Nicholas je psanec. Přistěhoval jsem se sem před padesáti lety, abych unikl městu, a nedoslechl jsem o tom. Okamžitě bych zavolal na Argeneau Enterprises, kdybych věděl, že Nicholas je psanec.”

“Běž domů,” ponuře nařídil Lucian. Když Grant vydechl úlevou a nadšeně se rozběhl ke schodům, dodal: “A už žádné kousání, jinak si to s tebou přijedu vyřídit osobně.”

Ze schodiště se nesly udýchané sliby, že už bude hodný, zatímco napravený výtržník sprintoval do schodů. Ukončilo je teprve klapnutí sítěných dveří nahoře, když je za sebou přibouchl.

“Tak,” pronesl tiše Mortimer do hrobového ticha, které v místnosti zavládlo. “Co provedeme s Nicholasem?”

Decker sklouzl pohledem zase ke strýci… Lucian hleděl přímo na něj. Když odpověděl, měl na tváři svoji obvyklou bezvýraznou masku: “Ulovíme ho.”

1. KAPITOLA

“Kam to do pekla jede?” remcal Decker za volantem SUV, které vedl po rozježděné, prašné cestě. Sledoval bílou dodávku.

“Do pekla, pokud vím,” opáčil Justin Bricker.

Decker letmo pohlédl na mladšího nesmrtelného, na svého partnera naštěstí na dobu určitou, pro tento lov, ale nenamáhal se mu vysvětlovat, že mluví sám se sebou. Soustředil se raději na silnici, mhouřil oči ve snaze vidět, kam jede. Přestože jeho druh viděl potmě lépe, než smrtelníci, dokonce i on teď napínal zrak, protože tady venku si o světle mohli nechat tak leda zdát. Bezhvězdná noc, a čelní světla vypnul už před několika mílemi, aby je Nicholas nezahlédl. SUV vykonavatelů měla několik modifikací. Absence světel, která se rozsvítí pokaždé, když vůz nastartuje, byla jen jednou z nich.

“Nečekal jsem, že bude tak snadné ho vysledovat,” poznamenal najednou Justin.

Decker zabručel, i jeho to překvapilo. Nicholas Argeneau byl psancem už dobrých padesát let, a za tu dobu ho nikdo ani koutkem oka nezahlédl. Jim dvěma stačil pouhý den ukazování jeho fotky po okolí a dostali se mu na stopu. Zdálo se to příliš snadné. Až přespříliš snadné. V Deckerovi to budilo podezření a obavy. Proč Nicholas nevymazal paměť smrtelníkům, se kterými se setkal? V minulosti to dělat musel, když se mu dařilo zůstávat mimo radar, a přesto to najednou nedělal. Místo toho to vypadalo, že za sebou nechává stopu jasnou jako radioaktivní zelené drobečky.

Justin vedle něho si slovně ulevil a chytil se palubní desky. Polňačka skončila a teď následovali dodávku terénem, kodrcali se vysokou travou a křovím.

“Možná ho unavilo utíkat,” zničehonic odtušil Justin skrz zaťaté zuby, nepochybně proto, aby si při drncání po nerovné cestě neukousl jazyk. “Třeba se chce dát chytit.”

Decker neodpověděl. Ani na minutu si nemyslel, že by se Nicholas vzdával a nevěděl, o co jde, ale ustavičná potřeba Justina Brickera žvanit, ho začínala dohánět k šílenství. Neměl ponětí, jak to Mortimer, Justinův obvyklý partner, celé ty roky vydržel.

“Zastavuje.”

“To vidím,” procedil Decker skrz zuby. Zajel s SUV ke kraji. Zaparkoval tak hluboko v lese, jak jen si troufnul bez riskování, že tam zapadne. Doufal, že i dost daleko na to, aby si jich jejich kořist nevšimla, pak vypnul motor a nařídil: “Sleduj ho.”

Klíčky nechal v zapalování. Ušetří to čas v případě, že by je Nicholas zpozoroval a pokusil se dodávkou ujet. Decker přelezl přes sedadlo až do zadní části SUV, kde úplně vzadu byla krev a zbraně. Nejprve zamířil ke chladicímu boxu, vyndal dva sáčky krve a jeden hodil před sedadla, Justinovi do klína. “Vypít. Budeš potřebovat sílu.”

“Čili nepředpokládáš, že se vzdá, když nás uvidí, viď?” zeptal se suše Justin a připlácl si sáček do pusy.

Decker jenom odfrkl. To je nápad. Počkal, než se mu vysunou špičáky a jednou rukou si nabodl sáček krve na tesáky, druhou odemkl a otevřel nejbližší kufr na zbraně. Očima polaskal jeho obsah. Přestože nebylo pravděpodobné, že byste střelnou zbraní nesmrtelného zabili, mohli jste ho zpomalit a dokonce dočasně ochromit… zvlášť pokud jste použili kulky potažené sedativem, které vyvinuli Bastienovi šikulové.

“Vystupuje z dodávky,” ohlásil Justin.

Decker se podíval dopředu. Uviděl, že Justin už pytlík vysál a teď ho strká do malé tašky u svých nohou, plné obalů z fast-foodu. Ten člověk jedl, jako mluvil, rád a hodně, konstatoval v duchu. Potřásl hlavou a vyhlédl čelním sklem ven, ale přes sedadla toho moc neviděl. Stáhl si prázdný sáček ze zubů a zeptal se: “Co dělá?”

“Jde dozadu… otevírá dveře… něco tam kutí, cosi bere – myslím, že vytahuje zbraně.” Justin se ohlédl, ve tváři se mu zračily obavy. “Myslíš, že si nás všiml?”

Decker stiskl rty. Odložil prázdný sáček a znovu se otočil ke kufru před sebou. “Pojď si pro zbraně.”

“Neměli bychom zavolat Lucianovi nebo Mortimerovi?” zeptal se Justin cestou dozadu.

Decker o otázce přemýšlel, zatímco vybíral dvě zbraně a krabičku potažených kulek. Lucian je poslal na sever jenom pro všechny případy. Ze stejného důvodu také vyslal Mortimera a Sam na západ, zato on sám se svou životní družkou, Leigh, prohledával Haliburton a okolí, kde se s Nicholasem setkal Grant. Podezíral strýce, že čeká, že ho tam najde a doufá, že bude tím, kdo se k němu dostane první. Tudíž byly oba páry tak daleko, že jim momentálně nebyly k ničemu. Zavrtěl hlavou. “Trvalo by jim minimálně hodinu, možná dvě, než by se sem dostali, jeden jako druhý. Je to na nás.”

Justin pomalu přikývl, načež se proměnil z toho dobrosrdečného, trochu nezbedného rošťáka parťáka, jehož tvář obvykle ukazoval světu, v lovce, kterým byl. Narovnal ramena, zvážněl a začal si vybírat zbraně z kufru.

Nechtěl riskovat, že se k nim Nicholas přikrade, zatímco nedávají pozor, proto Decker sebral svoje zbraně a krabici nábojů a vrátil se dopředu na sedadlo šoféra. Pohled mu prozradil, že Nicholas teď má na zádech zavěšený toulec plný šípů a kuši, stále se ale přehraboval v zadní části dodávky. Hledá další zbraně, usoudil a nespouštěl ho z očí, současně poslepu nabíjel. Nicholas měl vzadu v dodávce stále co dělat, mezitím si k němu na přední sedadlo SUV opět zalezl Justin.

“Co teď?” zeptal se Justin, pozorně sledující psance. “Připlížit se a vrhnout se na něj?”

“To zní dobře,” zamumlal Decker. Natáhl se pro klíčky v zapalování, a pak si to rozmyslel. Jestli Nicholas zjistí, že tam jsou dřív, než se k němu dostanou, mohl by skočit do dodávky a pokusit se uniknout. Pokud k tomu dojde, nechtěl žonglovat s klíčky a trefovat se do zapalování, aby se za ním mohli rozjet. Nechal je tedy v zapalování, sáhl nahoru a vypnul osvětlení interiéru SUV, aby se nerozsvítilo, až se otevřou dveře. Další úprava všech jejich vozidel naštěstí zajistila, že varovně nepípnou, když klíčky zůstanou v zapalování, a tak mohl potichu vyklouznout z vozu, současně s Justinem.

Měl strach, že by je mohlo prozradit i tiché klapnutí, proto nezavřel dveře úplně, raději je nechal pootevřené. Justin udělal to samé, a pak vyrazili. Našlapovali opatrně, proplétali se travinami, jak nejtišeji mohli. Žádný nepromluvil, ale v polovině trasy Justin přešel na druhou stranu cesty, takže se teď blížili z opačných stran. Což by Deckerův stálý partner, Anders, udělal automaticky, s tím ale spolupracoval celá desetiletí. Decker dospěl k názoru, že by Justinovou reakcí neměl být překvapen. Sice s ním pracoval poprvé, ale Justin tohle provozoval s Mortimerem už celé roky a tak věděl, co má dělat. Hodil za hlavu starosti, jestli si kluk bude vědět rady, a plně se soustředil na jejich kořist. Tiše pokračoval vpřed.

Chybělo jim k němu snad šest stop, když se Nicholas narovnal a kliďánko utrousil: “Trvalo vám hezky dlouho sebrat odvahu a přijít za mnou, jen co je pravda. Už jsem si začínal myslet, že tady budu stát do svítání.”

Decker znehybněl, věděl, že Justin zrovna tak. Všichni tři mlčeli, a pak dal Nicholas ruce vzhůru a pomalu se otočil. Jak se ostatně dalo čekat, čas ho mírně pozměnil. Tmavé vlasy měl delší, než si Decker pamatoval, ale oči měl pořád stříbromodré a stále byl pohledný, s ostře řezanými rysy, nad kterými by srdce leckteré ženy zaplesalo. Jedno se však změnilo. Bezstarostný úsměv a šarm, který kdysi vyzařoval, nahradil chladný, ponurý výraz, který byl Decker zvyklý vídat spíš na Lucianově tváři. Navíc měl v každé ruce zbraň, obě momentálně mířily pánubohu do oken.

“Vybírali jsme a nabíjeli zbraně,” vysvětlil Justin, poznámka zjevně ťala do živého.

Nicholas vážně přikývl, ale nespouštěl oči z Deckera, když říkal: “Musí být těžké vybrat, čím zastřelíš svou vlastní krev.”

Decker jen pokrčil rameny, v duchu ale přiznával, že to pro něj vůbec není jednoduché. Nicholas byl pokrevní příbuzný… jenomže byl také psanec. “Jak dlouho už víš, že tě sledujeme?”

“Od restaurace. Dlouho jsem tam na vás čekal,” informoval je a nevesele dodal: “Doufejme, že ne příliš dlouho.”

“Co tím chceš říct, žes na nás dlouho čekal?” podezíravě se otázal Decker. “Jak jsi vůbec věděl, že jsme tady?”

“Protože jsem to sám spunktoval,” odtušil Nicholas, jako by to mělo být dávno jasné. “Pročpak si myslíš, že jsem dovolil, aby mě Grant zpozoroval, když jsme se oba náhodou stavili na stejné pumpě?”

“Chceš říct, žes chtěl, abychom přijeli a našli tě?”

“Ano.” Svěsil koutky úst, když Decker neskrýval pochyby. “Když jsem Granta zahlédl, uvědomil jsem si, že možná nebude na škodu, jestliže mě uvidí, tak jsem ho zašel pozdravit. Věděl jsem, že až to ohlásí, Lucian za mnou vyšle několik pátracích týmů.” Nicholas se odmlčel, a pak rozladěně pokračoval: “Jenom jsem neměl tušení, že jste tak laxní, pánové, pěkně tu práci flákáte. Měli jste mě vysledovat už předevčírem. Zanechal jsem dost jasnou stopu. A přesto jsem musel čekat dva dny, než jste se tu ukázali.”

“Grant neohlásil, že tě viděl. Nevěděl, že jsi psanec. Že se o tobě dneska ráno zmínil, byla jenom šťastná náhoda,” objasňoval Justin. Defenzivní tón jeho slov Deckera naštval. Zamračil se. Nemusí tomu chlapovi nic dokazovat.

Když to uslyšel, přimhouřil Nicholas oči, a pak si povzdechl a kývl.

“Tak to vám teda nemůžu klást za vinu, jestli ty holky umřou,” zamumlal nešťastně a potřásl hlavou. “Bude to moje vlastní vina… že jsem čekal.”

“Jaké holky?” vyhrkl Decker. “A proč bys měl chtít, abychom tě našli?”

“Protože jsem vypátral a sledoval hnízdo odporných psanců. V době, když jsem potkal Granta, jsem si uvědomoval, že na to, abych je rozprášil, budu potřebovat pomoc. Že jsem na něj u pumpy narazil, mi připadalo skoro jako úsměv štěstěny. Alespoň dokud jsem si myslel, že mě bez skrupulí udá,” dodal hořce a začal se proklínat. “Neměl jsem spoléhat na to, že o mně podá zprávu, měl jsem to ohlásit sám. Ty holky by si dál žily v blažené nevědomosti.” Nicholas se odmlčel a potom smrtelně vážně prohlásil: “Tihle lotři jsou skutečně zlí, Deckere.”

“Copak nejsou zlí všichni psanci?” zapochyboval Justin.

“Snad jsou,” řekl Nicholas, z jehož hlasu zaznívala únava, a pokračoval: “Ale jsou zlí, a pak existuje skutečné sémě démona, ti krutě vraždí nevinné, válí se v jejich krvi čistě pro zábavu a smějí se, když ty úchylnosti páchají.”

“Ježíši,” vydechl Justin.

Decker probodl Nicholase očima. “Snažíš se mi tvrdit, že pořád lovíš psance? Sám jsi teď psanec. Proč bys to dělal?”

“Starých zvyků se těžko zbavuje,” hořce odtušil Nicholas. Netrpělivě se ošil. “Už jsem vám toho vysvětlil dost. Musíme vyrazit dřív, než se pustí do těch dvou.”

“Moment,” vyštěkl Decker, když Nicholas spustil ruce a vykročil podél dodávky. “Nejdeme nikam, a co jsou zač ty dvě holky, o kterých pořád mluvíš?”

Nicholas se ohlédl přes rameno. “Dvě děvčata, která ti grázlové unesli z obchodu s potravinami na parkovišti těsně předtím, než jste se ukázali u restaurace. Jakmile ty holky sebrali, už jsem nemohl dál čekat na posily. Naštěstí jste se objevili zrovna, když jsem vyrážel a sledovali mě. Teď můžeme—”

“Jak víš, že ty dívky sebrali v potravinách?” skočil mu do řeči Decker. “Restaurace, u které jsme se na tebe pověsili, je dost daleko od—”

“Kriste Pane.” Nicholas ho netrpělivě přerušil. “Na tohle teď nemáme čas. Copak neslyšíte, jak křičí?”

Decker otevřel pusu, aby trval na svém, že to Nicholas musí nejdřív vysvětlit, ale sklapl, protože začínal brát na vědomí panické výkřiky přicházející odněkud zepředu. Buďto se zrovna ozvaly nebo se tak intenzivně soustředil na to, co říká Nicholas, že je nevnímal. Zato teď je slyšel a sotva ty zoufalé výkřiky, při kterých stydla krev v žilách, jednou uslyšel, nemohl je ignorovat… ani krutý mužský smích, který je téměř přehlušoval.

“Střel mě do zad, jestli chceš,” vyštěkl Nicholas. “Ale já viděl, co ti bastardi dělají a nemůžu tady stát a kecat, zatímco ty ženské řežou.” Otočil se a vyrazil, vrhl se mezi stromy.

“Mám ho střelit?” zeptal se Justin, zbraň namířenou na Nicholasova rychle mizející záda.

Decker zaskřípal zuby, a potom zavrtěl hlavou, sotva tmu prořízl další výkřik. “Ještě ne,” zasyčel a rozběhl se za bratrancem. Věděl, že Justin je mu těsně v patách.

Dani koukla Stephanii přes rameno na displej telefonu na indikátor bez signálu, zaklapla ho, strčila zpátky do kapsy a přitiskla k sobě mladší dívčinu. Zašeptala: “Dobře to dopadne, Stephi.”

Byla to lež, milosrdná lež, aby jim bylo líp, jenomže Stephanie nenaletěla. Ruce obtočené kolem jejího pasu se sevřely silněji, týnejdžr vzlykl: “Ne, nedopadne.”

Srdce jí usedalo nad zoufalstvím v jejím hlase. Dani otočila hlavu a podívala se na muže, který stál za ní. Vysoký a hubený, s dlouhými, zplihlými blond vlasy, zůstal na stráži a hlídal je, zatímco ostatní se rozeběhli po lese, sbírali dřevo, zakládali oheň a plnili kdovíjaké další úkoly. Sledoval je tak soustředěně, až jí z toho naskakovala husí kůže a většinu té pozornosti, jak s obavami zaznamenala, věnoval Stephanii.

Dani ještě pevněji objala sestru, protože měla potřebu ji chránit, a potom se obezřetně rozhlédla po ostatních, kteří se jeden po druhém vraceli. Nořili se ze tmy jako bledé přízraky, vstupovali do kruhu světla, které vrhal oheň. Pět mužů, jako vejce vejci podobných tomu prvnímu, takže museli být příbuzní. Někteří přišli s prázdnýma rukama a jenom se usadili na klády rozmístěné do čtverce okolo ohniště. Ostatní složili dřevo, které našli vedle ohně a připojili se k nim, usedli po dvou na každý ze tří kmenů čelem k Dani a Stephanii. Zář ohně pableskovala na jejich tvářích, stíny a světlo je olizovaly jako plameny pekelné. Pozorovali Dani a Stephanii jako kocouři sledující párek šťavnatých myšek. Dani sice chvíli dokázala mlčky snášet jejich němé zírání, pak ale vyhrkla: “Co s námi hodláte udělat?”

Sotva jí ta slova vyletěla z pusy, přála si, aby je mohla vzít zpět. Otázka vyvolala krutě pobavené úsměvy a tiché pochechtávání. Muži si vyměňovali poťouchlé pohledy. Ba co hůř, jeden z nich vstal a vykročil po mýtině. Ostražitě sledovala, jak se zastavil vedle ohně a sehnul se pro poleno. Zvedl hořící dřevo do vzduchu a pokračoval k nim, a ona se jeden strašlivý okamžik bála, že se jím po nich ožene. Byla skoro úleva, když místo toho natáhl volnou ruku a popadl ji za nadloktí.

Dani okamžitě pustila Stephanii, tak se mohla pokusit ruku si vyprostit, ale dřív, než to stihla, vytáhl ji na nohy.

“Ne! Nechte ji být!” zavřískala Stephanie a přilepila se Dani na druhou ruku, snažila se udržet, aby ji neodvedl, ale ani její ani Danino úsilí muži nezabránilo odvléct ji pryč. Nepřestávala se marně vzpírat, dokud ji táhl přes mýtinu, ale přestala a rozhlédla se, když se zastavil. Nejprve neviděla nic, jenom tmu tmoucí před sebou, a pak její věznitel pozvedl provizorní pochodeň, zjistila, že stojí na kraji mělké rokle.

Instinktivně se snažila couvnout, bála se, že se ji tam chystá vhodit, ten osud ale potkal poleno. Vyhodil je do vzduchu, proletělo tmou, udělalo pár přemetů, než s tichým žuchnutím přistálo. Zjistila, že rokle je sice strmá, ale není moc hluboká. Maximálně deset stop, odhadla v duchu, a potom si s tím přestala lámat hlavu, protože si uvědomila, že na dně rokle, mezi trávou a stromy, cosi leží.

Nemohla odolat, přestala se bránit, a dokonce se naklonila dopředu. Šla proti ruce, která ji držela, aby se pokusila pochopit, co vidí její oči. Okamžitě toho zalitovala. Profesí byla lékařka, už viděla spoustu hrozných věcí, přesto si nikdy v životě ani ve snu nepředstavovala, že by mohla spatřit něco tak strašného, jako byla pokroucená a zkrvavená těla na dně tohoto přírodního příkopu. Pohled byl hrozný sám o sobě, nebyl však ani z poloviny tak úděsný jako pocit, když si pojednou uvědomila, že ona i Stephanie jsou ztracené. Měly to spočítané, neměly vůbec žádnou naději. Je jim souzeno připojit se k těm dvěma ženám, které leží a hnijí v té rokli… a soudě podle stavu těl dole, cesta tam bude dlouhá a bolestná.

Tohle se neděje, pomyslela si ochable. Myslí nedokázala akceptovat, že její život nabral takový obrat. Byla doktorka, většinu času trávila prací. Tento víkend byl nezvykle světlým bodem v jejím životě, převzácný to kousek volna plný slunce a písku v lůně rodiny. Setkání rodiny McGillů, čtyři dny a tři noci smíchu, plavání, rybaření a prosté radosti ze společnosti blízkých. Dani si to všechno vychutnávala plnými doušky a poprvé po letech byla šťastná a uvolněná, když vyrazily na dlouhou cestu k domovu. Potom se stavily pro svačinu na osmihodinovou jízdu a…

Takhle to přece skončit nemá, skučela její mysl. Toto je Kanada, pro smilování Boží. Nudná, bezpečná Kanada, kde se nic tak příšerného nestává. Jenomže ono se to děje právě teď, přiznala si v duchu, když Stephanie začala hystericky křičet, čímž přerušila tok jejích otřesených myšlenek. Otočila hlavu a uviděla, že holčinu vleče jeden z mužů, aby se i ona stala svědkem obsahu rokle. Takže nyní i Stephanie zjistí, v jak bezvýchodné situaci jsme, pomyslela si nešťastně Dani.

Když křik Stephanie přerostl ve vřískot a hysterii, Dani se znovu začala vzpírat, zoufale se chtěla dostat za ní, ale ruka, která ji držela, byla pevná a silná, a všechny její kopance, rány a pokusy kousnout věznitele, ho jenom víc rozesmály… hodně podobně jako muže, který držel její sestru. Tahle zvířata jejich hrůza a panika podle všeho bavila. Což Dani rozzuřilo. Vzkypěl v ní vztek a zdvojnásobila zběsilé pokusy dostat se na svobodu a za Stephanií.

“Je to vřeštidlo,” prohlásil se smíchem ten, co držel Stephi, třásl s ní, takže její výkřiky jaksi vibrovaly. Rozesmál se ještě hlasitěji.

Právě si vroucně přála mít zbraň, aby mohla toho bastarda zastřelit, když zničehonic ztuhl, tváří se mu mihlo překvapení. Pustil Stephanii, ta se sesula na zem, zatímco on si sáhl na záda, odkud teď mezi lopatkami trčel šíp. Pohled na něj Dani natolik překvapil, že nakrátko přestala bojovat se svým žalářníkem a jenom sledovala, jak se střelený mužský pomalu točí dokolečka, jako pes honící se za vlastním ocasem, když se pokoušel dosáhnout na šíp. I všichni ostatní strnuli, kromě Stephanie. Vzlykala a fňukala a po kolenou lezla pryč. Pohled na sestru probral Dani z šoku a rozpohyboval. Zrovna se chystala nakopnout svého věznitele a zkusit se osvobodit, když ji jakýsi syčivý zvuk přiměl znovu znehybnět. Kde se vzal, tu se vzal, z jeho paže vyčníval šíp, letky se jí chvěly těsně vedle líce.

No a pak ten chlap Dani nejen pustil, ale přímo odhodil, když zařval bolestí. Řítila se ke kraji rokle, ale vzpomněla si, co je dole a nijak netoužila tam přistát. Horečně chňapala po něčem, co by ji zachránilo. V prstech sevřela cosi, co po hmatu tipovala na tenké větvičky křoví. Přesto se jich zachytila a stačily na to, aby se přetočila a klouzala přes okraj příkrého srázu nohama napřed. Ignorovala bodavou bolest, jak jí větévky prokluzovaly mezi prsty a očesávala z nich listí. Přímo zoufale se chtěla zastavit, tak se jich chytila pevněji, ale větvičky pod její plnou vahou hned praskaly. Pustila je a hmatala po něčem jiném, co by ji zachránilo. Nic tam nebylo, a tak jí nezbylo, než zarývat prsty do hlíny, po které sjížděla dolů.

Naštěstí ji to v součtu s předchozím chňapáním za křoví zpomalilo natolik, že se zastavila v půli cesty směrem ke dnu malé rokliny. Zavřela oči a mlčky vyslala děkovnou motlitbu k nebesům ještě dřív, než se podívala nahoru.

Zvuky, které teď přicházely z mýtiny, byly chaotické a hlasité. Sestra zase křičela, ten zvuk se ale mísil s výkřiky mužů a několikerým pronikavým třesknutím. Zjevně se tam nahoře už nestřílelo jenom šípy. Pomyslela na Stephanii a začala šplhat vzhůru, její srdce jako by dělalo ozvěnu střelbě seshora. Vylezla až ke břehu strže, podařilo se jí dostat jednu ruku přes okraj, udržet se a nakonec také vysoukat dost daleko, aby mohla obhlédnout situaci na mýtině. Tři ze šesti únosců byli na lopatkách, další dva se kryli za velikým kmenem a na ty teď stříleli minimálně dva nebo možná tři či víc mužů, kteří se krčili za stromy v okolním lese. Jenomže šestého únosce nikde neviděla… ani sestru.

“Dani!”

Výkřik přitáhl její pohled doprava, spatřila Stephanii. Vlekl ji pryč a zároveň používal jako živý štít ten šestý chlap. Mizeli v lese. S nadávkami ignorovala kulky létající okolo ní a snažila se vzepřít a vylézt ven z rokle.

“Jeden utíká!”

Justinův výkřik přesměroval Deckerovu pozornost ze dvou psanců, kteří na ně stříleli, k tomu jednomu, který prchal lesem. Vlekl s sebou mladší děvče.

“Beru ho,” vyštěkl Nicholas a vyskočil z úkrytu za sousedním stromem, vyrazil lesem kolem paseky, uhýbal a kličkoval.

“Ne! Počkej, Nicholasi!” zařval Decker a instinktivně za ním vystartoval, chtěl ho pronásledovat, ale další Justinův výkřik ho zastavil. Udělal čelem vzad a podíval se, kam ukazoval prst mladšího nesmrtelného. Ukazoval na ženu, která se teď snažila vytáhnout na římsu strže na protější straně mýtiny. Zahlédl ji sletět z útesu, když Nicholas střelil šíp do paže psance, který ji držel. Bál se, že bude buď mrtvá, nebo se při pádu vážně zraní, ale jak to tak vypadalo, dokázala se zachránit a teď dělala, co mohla, aby se dostala nahoru do bezpečí.

Přímo před jeho očima ale uklouzla a začala se mu propadat z dohledu. Zoufalství na její tváři a prsty, které vší silou zarývala do země, aby zastavila sestup, mu naznačovaly, že to nakonec přece jen skončí smrtí, pokud se nesvede zachránit.

S kletbou na rtech okamžitě změnil směr, uháněl napříč mýtinou rovnou cestou k útesu. Pelášil, jak nejrychleji dovedl, skřípal zuby, když mu kulky svištěly kolem uší.

Přestože kulky psanců nebudou potažené sedativy jako ty jejich, stejně budou bolet a napáchají setsakra škodu… a jestli budou mít štěstí a trefí ho do srdce, půjde k zemi a jim pak už nic nezabrání, aby ho dorazili.

Deckera upřímně překvapilo, a nemálo se mu ulevilo, když se dostal k římse, aniž nějakou koupil. Podařilo se mu chytit ženu za ruku, právě když jí prsty sklouzly z hrany… a tenkrát konečně schytal jednu z kulek, které po něm vystřelili. Zasáhla ho do zad takovou silou, že málem ženu pustil a sám přepadl z útesu, ale podařilo se mu zapřít se druhou rukou. Zapřel se do země, aby se nepřevalil dopředu, rukou, kterou svíral ženinu ruku, prudce trhl nahoru, a současně se otočil k mýtině. Vyvinul tím větší sílu, než měl v úmyslu, a tak ženu nejen dostal nahoru do bezpečí římsy, ale víceméně odhodil několik stop od ní.

V té chvíli ho zasáhla druhá kulka, zavrtala se mu do hrudi pod ramenem a vyrazila mu dech. Měl pocit, jako by se mu kolem hrudi sevřela ozubená kovová obruč. Přinutil se bolest ignorovat. Zvedl ruku se zbraní, dostal se na nohy a začal pálit nazdařbůh na ty dva přimáčknuté ke kmeni, při tom rychle ustupoval bokem směrem od smrtelnice. Cílem akce bylo přesunout přestřelku co nejdál od ní. Mezitím obhlížel situaci. Oba psanci vylezli z úkrytu a teď stáli, jeden střílel na něj a druhý mířil na Justina, který přibíhal z protější strany mýtiny.

Jakmile to zpozoroval, Decker přestal ustupovat, zamířil na toho, který střílel na něj a trefil ho přímo do hrudi. Počkal tak dlouho, aby viděl, jak si psanec překvapeně přitiskl ruku na ránu a začal padat naznak, hned nato se ale obrátil a chtěl zamířit na druhého. Ten se však už poroučel k zemi, Justin ho dostal.

Decker se ohlédl po ženě. Zrovna mizela v lese stejným směrem jako prve Nicholas. Nechal Justina, ať si s muži na mýtině poradí jak umí, a pustil se za ní. Chtěl dostihnout Nicholase. Šel za zvukem, slyšel ji, jak se prodírá podrostem a brzy se znovu ocitl na širší cestě, kde zaparkoval SUV… jenomže to už tam nebylo, stejně jako Nicholasova dodávka.

Decker zavřel oči a od plic si ulevil. Nechal klíčky v SUV a psanec toho zjevně využil a vozidlo ukradl.

Znovu zanadával a obrátil pozornost k postavě stojící tam, kde mělo stát auto. Stála zády k němu co vyšel z lesa, teď se ale otočila. Žena střední výšky, kypré postavy, vlasy polodlouhé, blond, spíš vlnité než kudrnaté. To bylo všechno, čeho si pořádně všiml – a pak ještě toho, že jakmile ho spatřila, okamžitě se zastavila, očima těkala mezi silnicí a jím a zračily se v nich starosti a nejistota. Zdálo se zřejmé, že starost má o unesenou dívku. Nejistotu bezpochyby zavinilo to, že si nebyla jistá, je-li přítel či nepřítel.

Váhal, chvilku uvažoval o tom, že by obětoval trochu času a přesvědčoval ji, že je v bezpečí, jenomže ho v zádech a na prsou bolely kulky, které schytal, a neměl náladu se handrkovat s bezpochyby emočně rozhozenou ženou.

Navíc na to nemají čas. S Justinem musí udělat, co bude v jejich silách, aby zahladili tu spoušť tady a pak vyrazit za Nicholasem… zase, pomyslel si podrážděně, a jednoduše vklouznul do jejích myšlenek, aby nad ní převzal kontrolu… oprava, pokusil se o to. K jeho nemalému úžasu se zdálo, že jí nedokáže proniknout do mysli.

Což ho přimělo podívat se na ni znovu a lépe. Tentokrát zaregistroval modré oči, skoro až moc široká ústa a rovný nosík. Nebyla sice klasicky krásná, přesto jedno k druhému – když se to poskládalo dohromady – vznikla z toho přitažlivá tvář. Byla to ale tvář ženy, kterou neuměl přečíst. Otázka otázek však zněla, zda proto, že je momentálně rozčilená a myšlenky má po nedávných událostech tak chaoticky rozvířené, že by je nesvedl přečíst žádný nesmrtelný? Nebo snad existuje nějaký jiný důvod, proč jí nemůže proniknout do mysli?

Decker zaváhal a pak se ještě jednou soustředil a zasnažil se jí vloudit do myšlenek, ale narazil na černočernou zeď, pevnou a neproniknutelnou.

“Kdo jste?”

Škaredě se na ni podíval za to, že mu narušuje koncentraci, ale ona mu škaredý pohled jednoduše oplatila. Tolik ho tím překvapila, že odpověděl.

“Decker Argeneau,” a hned se zamračil, jak hloupě se přeřekl a vyhrkl: “Chci říct Pimms.” Příjmení Argeneau už víc než století nepoužíval. Nechtěl. To jméno s sebou neslo určitou prestiž, vyvolávalo u našinců jistý respekt, ale on nestál o respekt založený jen na příjmení. Raději by si ho vysloužil vlastními činy.

“Dobře, jste Decker-možná-Argeneau-možná-Pimms.” Mluvila vážně. “Ale tím, že mi řeknete jméno, mi ještě neříkáte, kdo vlastně jste ani proč bych se hned teď neměla rozběhnout na opačnou stranu, viďte?”

“Jste v bezpečí,” řekl, a když neodpověděla ani se neuvolnila, dodal: “Právě jsme vám zachránili život, dámo. Jste v bezpečí.”

Zaváhala a pak se kapku příkře zeptala: “A moje sestra, Stephanie? Váš přítel se za nimi rozběhl. Dokáže ji přivést nazpět?”

“Nevím,” připustil Decker. “A není to můj přítel.”

Zamračila se. “Byli jste spolu.”

“Ne. Justin a já jsme ho sem jenom sledovali,” prohlásil, to už lovil z kapsy telefon a koukal na display. Bez signálu.

“Telefon vám tady nebude fungovat,” potěšila ho. “Alespoň ten můj si ani neškrtne. Kde máte auto? Musíme jet za mou sestrou.”

“Žádné nemám,” zamumlal Decker, nenamáhal se vysvětlováním, že mu je ukradli. Přestal si jí všímat a zvedl přístroj k obloze, otáčel se s ním dokola a doufal, že zachytí aspoň nějaký signál. Když to nezabralo, s povzdechem ho zaklapl a strčil věcičku, bez signálu zcela k ničemu, zpátky do kapsy. Obrátil pozornost zase k blondýně, jen aby zjistil, že mezitím vykročila po stezce směrem k silnici.

Nepřítomně si třel hrudník a instinktivně se ještě jednou pokusil převzít nad ní kontrolu, ale ani tentokrát nebyl o nic úspěšnější, než při prvních dvou pokusech. Zaklel, vzdal to a utíkal za ní. Popadl ji za ruku a zastavil. “Počkejte.”

Blondýna se na něj prudce obrátila a zabodla oči do ruky, kterou ji držel za paži.

Decker to ignoroval. “Kampak si myslíte, že jdete?”

“Za sestrou,” odpověděla stručně, a sotva mu vytrhla svou ruku, otočila se na podpatku a znovu vykročila.

“Pěšky?” zavrčel podrážděně, šel jí v patách.

“Ano, minimálně dokud nedojdu k obydlenému domu nebo chatě, kde si budu moci půjčit auto nebo tak něco.”

“Nikdo vám svoje auto jen tak nedá,” poznamenal zachmuřeně. “A za těmihle chlapíky nemůžete jít sama. To nejsou průměrní darebáci. Nechte to na nás. Je to naše práce.”

Zarazila se a nejistě se na něj podívala. “Vy jste polda nebo co?”

“Nebo co,” řekl vágně a vzal ji za ruku a pobídl zpátky, odkud přišli. Nevšímal si toho, jak přimhouřila oči a že se loudá.

“Jste od OPP?”

“Ne, nejsme od Ontarijské provinciální policie.”

“RCMP?”

“Ne. Ani od Královské kanadské jízdní policie nejsme.”

Blondýna zaryla paty do země, odmítla jít dál. Než by ji nutil silou, Decker si povzdechl a obrátil se. “Podívejte, jsme vykonavatelé práva. Pronásledujeme zločince, ale nemá smysl, abych vám říkal jméno organizace, pro kterou pracujeme. Nebudete ji znát. Běžní občané nás neznají. Ale jste v bezpečí.”

Vykulila oči, když to řekl a dychtivě vyhrkla: “Myslíte jako CSIS? Vy jste něco jako tajný agent?”

Decker váhal, neměl chuť tvrdit, že je členem Kanadské bezpečnostní zpravodajské služby, kanadské obdoby FBI, ale už popřel všechny obvyklé organizace zabývající se výkonem práva a pravdu jí povědět nemohl, tak jenom zabrblal: “Něco na ten způsob.”

Když otevřela pusu, aby položila další otázku, předběhl ji bleskovým dotazem: “Jak se jmenujete?”

“Danielle McGillová.”

“A to druhé děvče je vaše sestra, Stephanie?”

“Mladší sestra, je jí teprve patnáct.” Na tváři se jí opět objevily starosti a pohledem znovu zalétla k silnici.

Dřív, než se Decker mohl zeptat na cokoli jiného, tichý hvizd ho upozornil, že na scénu přichází Justin.

Mladší nesmrtelný kouknul tam, kde stávalo jejich vozidlo, a řekl: “Nechal’s klíčky v SUV.”

Nebylo to obvinění, pouhé konstatování. Justin dobře věděl, proč nechal klíčky v zapalování a neprotestoval. Ani jeden v té chvíli neměl tušení o hnízdě psanců a tak ani nečekali, že to povede ke krádeži vozidla.

Zvuk dušení, který vydala Danielle, upoutal Deckerovu pozornost právě včas, aby viděl, jak se znechuceně odvrátila a zase vykročila po cestě. Podráždění ho začínalo zdolávat, zase vyrazil za ní a chytil ji za ruku. “Počkejte. Já myslel, že jste souhlasila, že to necháte na nás?”

“S ničím jsem nesouhlasila,” odsekla a setřásla ho. “A, upřímně řečeno, raději bych život své sestry nesvěřovala nějaké Austin Powers verzi vládního špiona, který si ani nepamatuje, jaký pseudonym zrovna používá a nechává klíčky v autě, aby padouchům usnadnil útěk.”

Danielle McGillová vystřihla piruetu a bůhví pokolikáté vystartovala po stezce pryč.

Sevřel rty a vyštěkl: “Justine, ovládni tu ženskou a přiveď ji nazpátek.”

Justin přikývl a začal se obracet k Danielle, pak se ale zarazil a křísl o něj pohledem. “Proč to neuděláš sám?”

Decker zaskřípal zuby. “Nemůžu.”

Mladšímu nesmrtelnému div nevypadly oči z důlků. “Nemůžeš?”

“Je rozrušená,” blekotal Decker. “Prostě zjisti, jestli to dokážeš, buď tak hodný.”

“Páni,” vydechl Justin a kroutil při tom hlavou, “nejdřív Mortimer a teď ty. Padáte jako mouchy, hoši.”

“Prostě Daniellu zastav, ano?” unaveně požádal Decker.

“Má radši Dani,” oznámil.

“Brickere,” zavrčel.

“Dobrá, dobrá. Klídek.” Justin prošel okolo něho se slovy: “Jenom říkám…”

Decker zaťal zuby a pak mu došlo, co tím Justin chce říci. Věděl, že má radši, když se jí říká Dani, to znamená, že jí dokáže číst myšlenky. Nebyla jenom přespříliš rozrušená, aby ji šlo číst. Byla jeho…

Životní družka.

Zvedl oči k obloze, čekal, že se něco stane. Nevěděl co, snad že se hvězdy rozprsknou ve třpytivý ohňostroj, nebo že se otevře nebe a průtrž mračen s hromy a blesky zvěstují tento okamžik. Ale nic se nestalo. Nejdůležitější okamžik jeho života nenadešel s hlučnou parádou, jak si to vždycky představoval, jenom tichý větřík ševelil v korunách stromů a pokojný vánek mu hladil líce.

Potřásl hlavou, přinutil se soustředit na úkol, který měl teď před sebou. Zůstali trčet v lese, kde snad ani lišky nedávají dobrou noc, a aby toho nebylo málo, opodál je paseka, na které nadělali paseku zlotřilí psanci, kteří jsou sice na lopatkách, ale ne mrtví. Potřebují posily, aby uklidily tuhle spoušť, než sem nakráčí nějaký nic netušící smrtelník. A musí zase začít pronásledovat Nicholase… a taky toho druhého grázla a holku, co unesl.

Decker si vůbec nebyl jist, že je oba cíle povedou stejným směrem. Klidně bylo možné, že se Nicholas buďto spřáhl s hnízdem, které právě rozprášili, nebo že o něm věděl a jeho s Brickerem sem zavedl, když si uvědomil, že jsou mu na stopě, protože doufal, že uprchne, zatímco budou mít plné ruce práce s ostatními muži. Rozhodně se odporoučel pozoruhodně rychle, sotva se k tomu naskytla příležitost.

Ale i kdyby je sem doopravdy záměrně přilákal za účelem likvidace tohoto hnízda, jak tvrdil, stejně to neznamenalo, že je Nicholas tomu psanci v patách ještě i teď. Je hledaný. Bylo by od něho chytřejší, kdyby Deckera a ostatní vykonavatele nechal, ať se za tím děvčetem a jejím únoscem honí sami, a využil této příležitosti a vypařil se, stejně jako to udělal před padesáti lety.

V tom případě ho pravděpodobně zase ztratili. Jedinou jejich nadějí na dopadení Nicholase Argeneau bylo, že si z nějakého důvodu uvědomil chybu svého počínání a skutečně pronásleduje tamtu dívku a posledního psance. Pak, přinejmenším, mají šanci dopadnout jeho… ačkoli Decker by na to nevsadil ani zlámanou grešli.

Znovu si promnul prsa, což mu připomnělo, že – navrch toho všeho – má dvě střelné rány, které se jeho tělo snaží opravit… a krev měli v SUV, spolu se zbraněmi. Perfektní, pomyslel si Decker, vyčerpán a frustrován. Já jsem si teda uměl vybrat setsakra chvilku na to, abych konečně narazil na svou životní družku. Oko mu ujelo k dotyčné ženě. Dani.

Justinovi se podařilo ji zastavit a otočit. Nyní kráčela zpátky k nim, tělo měla uvolněné, výraz prázdný.

“Myslím, že máš něco, co bys mi chtěl říct,” zašprýmoval Justin, zatímco sledovali, jak se vrací.

“Mám ti snad poděkovat, žes ji přivedl zpátky?” suše se zeptal Decker.

“Ne, to ne.”

“Co tedy?”

Mladší nesmrtelný obrátil oči v sloup. “No, já ti nevím. Myslel jsem, že by ses mi třeba chtěl omluvit za to, jak jste si ze mě utahovali, když jsem při naší poslední akci jako krycí historku použil, že jsme v kapele. Chci říct… vládní špion?”

“Já nikdy—” Decker zmlkl, když na Justinově tváři uviděl potutelný úsměv. Proklel sám sebe, že tomu frackovi dovolil, aby si z něho vystřelil, a vyštěkl: “Prostě ji přiveď a jdeme.”

“Ano, pane, sire Bonde, pane,” v legraci zasalutoval Justin.

“Chytrá prdelko,” šeptem mu oplatil Decker, když se odvracel.

2. KAPITOLA

“Ty dvě holky jsou sestry,” oznámil Justin, dohnal Deckera, když došel k dodávce únosců. Byla zaparkovaná na kraji mýtiny, a přestože si jí moc nevšímal, když se kolem ní prve hnali, Decker si uvědomil, že teď o ní uvažuje jako o možnosti, jak se odtud dostat. Zastavil se a ohlédl na Justina, zamračil se, když zjistil, že ten holobrádek vede Dani s bezvýraznou tváří za ruku, jako by byli kluk a holka.

Justin protočil oči, sotva uviděl, jak se tváří, a pustil její ruku, místo toho ji vzal pod paží.

“Vím, že jsou sestry,” řekl Decker, trochu se uvolnil. “Pověděla mi to.”

Justin přikývl, ale pokračoval ve výčtu toho, co se dozvěděl při čtení Daniných myšlenek. “Jejich rodina tady byla na prodlouženém víkendu. Obě unesli z potravin na parkovišti, přesně jak říkal Nicholas. Únosci byli drobet drsní, ale až na pár modřin je asi v pořádku.”

Decker zabručel, soustředil se na nerovnou půdu pod nohama a škobrtal kolem dodávky na mýtinu.

“Jenomže jsem z jejích vzpomínek vyrozuměl, že nemáme na krku jenom nesmrtelné,” varoval ho Justin v závěsu za ním.

To Deckera zastavilo. Tázavě se podíval za sebe.

“Jak to tak vypadá, Dani se Stephanií nejsou první oběti,” vysvětlil Justin. “V rokli, do které spadla, jsou dvě ženy. Pěkně zřízené, podle toho, co jsem viděl v její paměti. Jo, a ukázalo se, že ta rokle není moc hluboká. Důvodem, proč se tak zoufale chtěla dostat ven, byla ta těla dole.”

Decker se zamračil a znovu se podíval na blondýnu. Vypadala klidně, oči prázdné. Docela mu to vadilo. Nelíbilo se mu, že ji Justin takhle ovládá. Bohužel to bylo nutné. Neměl čas pokoušet se jí rozmluvit ten nápad, že poběží za sestrou pěšky a sama, a ještě měli práci, kterou musí udělat dřív, než budou moci mýtinu opustit. Nerozuměla by tomu a taky nechtěl, aby toho byla svědkem.

“Vyzkoušel’s telefon?” zeptal se najednou Justin. “Já to zkoušel, než jsem prve vyrazil z mýtiny za tebou. Chtěl jsem zavolat úklidovou četu, aby vyzvedla psance, ale neměl jsem signál.”

“Já taky ne,” přiznal Decker a pokračoval dál na mýtinu.

“Myslím, že to zbude na nás,” konstatoval Justin, podle hlasu ho ta vyhlídka nijak zvlášť nenadchla. “Co budeme dělat?” Dřív, než Decker stihl odpovědět, s nadějí v hlase vyhrkl: “Asi těm parchantům nemůžeme prostě usekat hlavy a umýt si nad tím ruce, což?”

“Jak sám dobře víš,” suše odtušil Decker. Víc říkat nemusel. Vykonavatelé nebyli jako ten smrtelný a fiktivní James Bond, s povolením zabíjet, považoval-li to za nezbytné. Když měli příkaz k popravě psance, to byla jiná, nicméně nesmrtelní, stejně jako smrtelníci, věřili v řádný soudní proces. Delikventy museli dopravit před Radu k soudu. Decker chápal, že to je nezbytné, aby nedocházelo k zabití nevinných čistě omylem, ale občas to byla fakt strašná osina v zadku… jako zrovna teď, pomyslel si a uvažoval, jak by mohli ty chlapy vyřadit z provozu tak, aby se nevzpamatovali a neutekli dřív, než se sem pro ně dostaví tým uklízečů.

“Takže? Co budeme dělat?” vyrušil ho ze zamyšlení Justin.

Decker přešlápl z nohy na nohu a pokrčil rameny. “Najdeme něco, čím je svážeme, prohledáme je, jestli nemají klíče od dodávky, nasedneme do ní a dostaneme se odsud, a hned jak budeme mít signál, zavoláme Lucianovi. SUV má GPS. Někdo v Argeneau Enterprises je určitě dokáže vysledovat a zjistit, kde je, a pak se pustíme do jeho stíhání. Lucian také může zařídit, aby sem přijela úklidová četa a postarala se o tyhle maníky.”

Při řeči Decker poklekl a vyprázdnil kapsy nejblíže ležícího psance, hledal klíče od dodávky, ale přestal a vzhlédl, když Justin vyjekl: “Jeden chybí.”

“Co chybí?”

“Psanec. Bylo jich šest,” zdůraznil. “Ten, kterého honí Nicholas, plus pět dalších, ale jsou tady jenom čtyři.”

Decker se narovnal a rychle přepočítal muže na pasece. Zaklel, když zjistil, že vážně zbyli jenom čtyři. Jeden buďto musel zásah jenom předstírat nebo se po sedativech v kulkách vzpamatoval mnohem rychleji, než měl. Při tom pomyšlení se ostražitě rozhlédl po ostatních. Musí je rychle svázat… a nemají čím. Všechno měli v SUV.

“Proč si nevzal dodávku?” zeptal se Justin, opět mu skočil do neveselých myšlenek.

Decker střelil pohledem k temné dodávce zaparkované na kraji mýtiny, ušklíbl se, když našel problém. “Má prázdnou duši.”

“Musela ji trefit zbloudilá kulka,” poznamenal mladík a zadíval se na Deckera. “Když už je řeč o kulkách, jak je ti po těle?”

Decker udělal obličej. Bylo mu trochu špatně od žaludku, trochu slabo a obě rány kurevsky bolely, ale řekl jenom: “Přežiju to.”

Justin na něho chvíli ustaraně hleděl, pak pustil Dani a otočil se se slovy: “Mrknu, jestli je v dodávce rezerva.” “Ne,” vyhrkl Decker. “Jestli to ten pátý koupil a z nějakého důvodu se po sedativech vzpamatoval takhle rychle, třeba se nevzpamatoval docela. Možná jenom přišel k sobě a měl sílu odplazit se do lesa. Pořád tu ale existuje možnost, že postřelení jenom předstíral.”

“To máš prašť jako uhoď. Každopádně je nejspíš někde tam a pozoruje nás,” uvědomil si Justin otráveně. Oba chvíli mlčeli, očima pročesávali les, pak Justin kouknul na bezvědomého muže, kterého Decker prohledal a řekl: “Co když bylo uspávadlo na kulkách ze špatné šarže nebo slabé? Mohli by se probrat všichni.”

Decker se postupně zadíval na jednotlivé psance, hledal známky probírání se k vědomí. Tomu, kterého zasáhl Nicholas z kuše, šíp probodl srdce. Neprobere se, dokud mu ho někdo nevytáhne. Byl si docela jistý, že muž, kterého sám trefil na konci přestřelky, také koupil kulku do srdce. Jestli v něm střela uvízla a neproletěla skrz, měla by ho držet mimo hru alespoň nějakou dobu. Nicméně nehrozilo, že by zasáhl srdce i tomu, kterého střelil prvního, a také vážně pochyboval, že se to podařilo Justinovi u psance, kterého sejmul. O muže na pasece se budou muset postarat ještě předtím, než propátrají les.

“Prohledej dodávku a podívej se, jestli tam není něco užitečného,” nařídil Decker, sám šel ohledat ty dva, kteří mu dělali největší starosti. “A když už tam budeš, hledej rezervu.”

“Provedu,” řekl Justin a otočil se.

“Justine?” zavolal Decker. Když se mladík zastavil a tázavě se obrátil, vážně dodal: “Měj oči a uši otevřené.”

Justin pohledem zalétl ke čtyřem psancům na mýtině a potom k lesu, který je obklopoval. Vážně přikývl a mnohem opatrněji se vydal k dodávce.

Decker vyšel z hloubi lesa a kráčel rovnou k ohni. Hodil do něj hořící poleno, které používal jako louč při prohledávání lesa, zatímco Justin vyměňoval pneumatiku na dodávce. Nic nenašel. Jak to tak vypadá, číslu pět se podařilo zmizet jakbysmet.

Zahleděl se na zbylé psance. Leželi tam, kam dopadli, spoutaní provazem, který Justin našel v dodávce. Decker na tom trval, než se vydal hledat uprchlé číslo pět. Přestože by ten provaz žádného z nich nejspíš nadlouho neudržel, kdyby se vzbudili, doufal, že je zpomalí aspoň natolik, aby je on nebo Justin stihl střelit dřív, než se osvobodí úplně. Možná si lže do kapsy, možná by jim stejně dobře mohli svázat zápěstí a kotníky rozvařenými špagetami, ale takhle měl aspoň o fous lepší pocit, když nechával Justina a Dani na pasece samotné s těmi grázly, a sám šel prohledávat les.

Decker sklouznul pohledem k ženě. Mé ženě. Mé životní družce, uvědomil si s nemalým úžasem. Ležela stočená do klubíčka a klidně spala u ohně. Pozornost od Justina. Přestože se mu nelíbilo nechávat ji takto pod kontrolou nesmrtelného kolegy, momentálně mu to připadalo nejrozumnější.

“Našel’s něco?”

Decker pohlédl na Justina, mladší nesmrtelný přešel mýtinu a zastavil se vedle něho. Zavrtěl hlavou. “Vůbec nic.”

Justin kývnul, ale spokojeně se usmál a pochlubil se: “Já jo, když jsem sundával píchlou pneumatiku z dodávky.”

Když Decker tázavě zvedl obočí, Justin natáhl ruku a otevřel dlaň. Objevily se dva malé elektronické tentononc. “Bylo to přilepené k podběhu kola nějakou inteligentní plastelínou.”

“Co je to?” Decker si obě věcičky vzal a přiklekl k ohni, aby je prohlédl.

“Tak se Nicholas dozvěděl, že psanci sebrali děvčata a vezou je sem. Jsem si víceméně jistý, že jedno je odposlouchávací zařízení a to druhé nějaké sledovací zařízení.”

“Hmm.” Decker obrátil nejdřív jedno a pak i druhé zařízení vzhůru nohama. “To sedí. Nicholas byl odjakživa udělaný do techniky. Kdyby Annie neumřela, myslím, že by lovení pověsil na hřebík a přešel do Bastienovy technické laboratoře.”

“Annie byla jeho životní družka?”

Decker přikývl.

“Co se jí stalo?”

“Umřela.” Decker schoval elektronická udělátka do dlaně a narovnal se. “Její smrt ho srazila na kolena a přivedla… na druhou stranu.”

Justin chvíli mlčel a pak řekl: “Přemýšlel jsem.”

“Nebezpečná kratochvíle, vždycky,” skoro nepřítomně zamumlal Decker, přesunul pohled k dodávce. Zjistil, že zatímco se coural po lese, Justin nejenom sundal píchlou pneumatiku, už taky nasadil rezervu. Mohli vyrazit za Nicholasem.

“Ha, ha,” utrousil Justin a pokračoval: “Uvažuju, jestli je zrovna dobrý nápad nechávat psance tady uklízečům. Jestli—”

“Bereme je s sebou,” přerušil ho Decker. Problémy spojené se zanecháním psanců na místě si uvědomil, když prohledával les. Paralyzovaní muži se mohli probrat dřív, než se sem dostane uklízecí četa, nebo někdo mohl zaslechnout přestřelku a – právě teď – kolem krouží vůz OPP a snaží se zjistit, kde se vlastně střílelo. Kdyby smrtelný polda čirou náhodou narazil na mýtinu a našel těla dříve, než se nesmrtelní probudí… nechtěl ani domýšlet, jaký malér by z toho mohl povstat.

Jakmile si Justin, kterému se očividně ulevilo, vedle něho dal pohov, Decker dodal: “Nikam je ale nepovezeme, dokud si nebudeme po čertech jistí, že se vzadu v dodávce neproberou a nenapadnou nás.”

“Co uděláme?”

Decker místo odpovědi pozvedl dlouhou větev, kterou našel v lese. Bolest mu vystřelila skrz hrudník a do zad, ale ignoroval ji. Nebyla tak hrozná jako předtím a nevolnost pominula.

Pohledem sjel k Justinovi, viděl, že mladší nesmrtelný na klacek pohlíží jaksi pochybovačně.

“Hodláš je zmlátit?” zeptal se nejistě.

“Ne,” zavrčel Decker, podařilo se mu nezaskřípat zuby. Začal větev lámat na tři kusy. “Probodneme trio, které koupilo jen kulky. Ten s šípem to nepotřebuje, ostatní ale představují riziko, pokud jejich srdci nic nebrání pumpovat.”

“Může je to zabít, pokud v nich kolíky necháme moc dlouho,” tiše upozornil Justin.

“Nenecháme. Zůstanou probodení pouze do chvíle, kdy se setkáme s uklízecí četou,” ujistil ho Decker a pak se zeptal: “Neříkal’s, žes vzadu v dodávce našel celtu?”

“Jo,” přitakal Justin a tázavě povytáhl jedno obočí.

“Až je naložíme, přikryjeme je. Aspoň je Dani neuvidí a nebude vyšilovat.”

“Mohl bych ji prostě nechat spát,” poznamenal Justin. “Není potřeba ji budit.”

Decker pohlédl na Dani. Spaní by pro ni pravděpodobně bylo mnohem šetrnější, to on ale nechtěl. Chtěl, aby byla vzhůru a mohl s ní mluvit, a doufejme také vylepšit svůj obraz v jejích očích. Právě teď si ta ženská totiž myslela, že je přitroublý budižkničemu a není se co divit, že by neslavný první dojem ze srdce rád vylepšil. A pak taky… chtěl ji lépe poznat. Je jeho životní družka, nebo by jí mohla být, bude-li souhlasit. Po dvou stech a padesáti devíti letech samoty je na ni připraven. Jenom musí pozměnit její názor na něj a získat si ji, aby v něm viděla něco jiného, než toho Austina Powerse, jak prve říkala.

Decker potřásl hlavou. Normálně býval ztělesněním inteligence a obratnosti, když si ale uvědomil, že ji nedokáže přečíst – a co by to mohlo znamenat – zaskočilo ho to.

“Mohla by nám o tom chlapovi, který unesl její sestru, povědět něco, co by nám pomohlo ho chytit,” řekl nakonec, ačkoli sám dobře věděl, že je to proklatě chabá výmluva. Justin už jí přelouskal myšlenky odpředu pozpátku a nejspíš z nich vytáhl úplně všechno, co by jim mohlo být k užitku. Když to mladší nesmrtelný přesto slovem nerozporoval, podal mu jeden kus dřeva. “Do práce. Ať to máme za sebou a můžeme jet.”

“Neměli bychom to ořezat do špičky?” zeptal se Justin, když si bral improvizovaný kolík.

“Není čas,” odsekl Decker. “Prostě trochu přitlač.”

Justin přešel k jednomu z mužů a ještě se ohlédl. “Co s těmi těly v rokli?”

Decker se zadíval na kraj paseky s mělkou škarpou. Zamyslel se a pak zavrtěl hlavou. “Necháme je tady. Lucian zařídí, aby je někdo našel a rodiny jim mohly dopřát aspoň řádný pohřeb.”

Dani se probudila náhle, skoro až nepřirozeně náhle, pomyslela si zmateně, když se posadila na tvrdé, vibrující posteli a rozhlédla se. Chvíli jí trvalo, než si srovnala v hlavě, že není na posteli, ale leží na tvrdé kovové podlaze nějaké dodávky. Vtom se jí vrátila paměť a na okamžik se bála, že si záchranu na mýtině vysnila a pořád ji vězní muži, kteří je se sestrou unesli, potom se ale podívala k sedadlům, za kterými ležela, a uviděla mladíka. Usmíval se na ni z předního sedadla spolujezdce. Nebyl to Decker možná-Argeneau-možná-Pimms, ale někdo jiný, koho neznala.

“Justin, jméno mé,” představil se neznámý zvesela a ukázal na řidiče: “Jsem tady s Deckerem-možná-Argeneau-možná-Pimmsem.”

Pomalu vydechla, ale neoddechla si. Měla plnou hlavu starostí o sestru.

“Jak ti je?”

To je mi otázka. Dani se na něj nevěřícně zamračila. Jak jí je? Byla unesena, tloukla ji banda surovců, připletla se do přestřelky a – což bylo ze všeho nejhorší – sestra je někde pryč, pořád ve spárech jednoho z těch brutálních hovad. Co si myslí? Jak jí podle něho asi tak může být? Znechuceně potřásla hlavou. “Tohle je to nejlepší, na co se zmohla CSIS? Tohle jsou ti Nepočetní a hrdí?”

“Nepočetní a hrdí jsou Američané, mariňáci,” poučil ji Justin, vypadalo to, že se dobře baví. “My Kanaďané, muži z CSIS—” Z nějakého důvodu se odmlčel a vrhl poťouchlý pohled na Deckera, načež pokračoval: “My Kanaďané z CSIS jsme kluci jako cumel, silní, inteligentní & sexy.”

“To určitě,” suše odtušila Dani a přestala si ho všímat. Snažila se vyřešit záhadu, jak zase skončila v téhle dodávce. Poslední, na co si pamatovala, bylo, že spěchá k silnici rozhodnutá najít dům s telefonem a autem, odkud by mohla zavolat své rodině a udělat co bude v jejích silách, aby pomohla najít sestru. Neměla nejmenší tušení, jak se ocitla v limbu vzadu v dodávce.

“S tím si nemusíš dělat starosti,” prohlásil Justin, jako by své obavy vyslovila nahlas. “Všechno je v pohodě. Jsme na silnici a, doufejme, že se brzy dostaneme někam, kde bude mít mobil signál, odkud zavoláme posily.”

Dani si uvědomila, že se topí v jeho očích. Zvláštní… záhada, jak se dostala tam, kde teď je, se jí najednou nezdálo zas až tak důležitá. Když tato starost pominula, vytáhla se na kolena mezi sedadla a zvědavě vykoukla z okna. Zjistila, že právě přijíždějí na konec travnaté cesty a kodrcají se na štěrkovou silnici. Tak to jsem dlouho nespala, pomyslela si a obrátila pohled k Deckerovi. Z nějakého důvodu jeli s rozsvícenými interiérovými světly. Neměla ponětí proč, ale co… aspoň si mohla lépe prohlédnout muže, který ji předtím tak naštval. Vypadal náramně dobře. Tmavé vlasy, jemné rysy a oči, které se v tomto světle zdály pozoruhodně stříbromodré. Navíc si pamatovala, že je vysoký a pěkně stavěný. Co se exteriéru týče, do puntíku naplňuje jamesbondovskou představu špiona, napadlo ji. Jenom je velká škoda, že to krátké měkké i z – kluci jako cumel, silní, inteligentní & sexy – mu schází.”

“Nebuď na Deckera moc tvrdá,” ozval se znenadání Justin, očividně si správně vyložil její výraz a došlo mu, kam se v myšlenkách ubírá. “Koneckonců, byl v šoku.”

“Drž hubu, Justine,” vyštěkl Decker.

Šoféra ignorovala a tázavě se podívala na druhého muže. “Proč by měl být v šoku?”

Justin zaváhal, a když promluvil, měla podezření, že neříká, co měl prve na jazyku. “Koupil kulku, když vyběhl do první linie, aby tě vytáhl zpátky na útes.”

“Do p… ekla,” zamumlal Decker, když Dani prudce otočila hlavu zase k němu. Sice zaregistrovala, že to vyznělo naštvaně a rozpačitě, ale nevšímala si toho. Naklonila se víc dopředu a zadívala se mu na hruď. Vytřeštila oči, když uviděla, že v košili na rameni skutečně má dírku po kulce.

“Vy jste fakt střelený,” vydechla zděšeně. “Proč vůbec řídíte? Měl byste— Máte tu ránu aspoň ovázanou?”

Nezdálo se jí, že by měl. Zapnutá košile na knoflíčky s krátkým rukávem byla černá, takže nedokázala říci, jestli je na ní krev, látka ale hladce přiléhala k tělu, nikde se nevzdouvala, nerýsovalo se pod ní nic na způsob obvazu. Natáhla ruku a zvedla košili z kůže, aby to zkontrolovala. Našla díru v rameni s krustou zaschlé krve okolo… a nahou mužskou hruď. Přinutila se ignorovat pasáž nahou mužnou, soustředila se na ránu. Vypadalo to, že kulka prošla svalem pod lopatku, minula kosti. Přinejmenším jedna dobrá zpráva. Rána by ale měla víc krvácet a tak se mohla leda domýšlet, že udělal aspoň něco, čím zastavil krvácení. Jenomže je vážně potřeba zranění vyčistit, vyndat kulku a přiložit obvaz.

“Nechte toho,” zabručel Decker, pleskl ji po ruce a košile zase přilehla k tělu. “Řídím.”

“No a to byste neměl,” setřela ho. “Zastavte, ať se vám na to můžu podívat. Řídit může váš přítel.”

“Justin,” ozval se přítel odvedle, nenápadně jí připomenul své jméno.

Dani ho ignorovala a zatahala Deckera za košili. “Zastavte.”

“Ne. Jsem v pohodě. Kulka mě jenom škrábla.”

Odfrkla si. “Zlatý voči, neškrábla, prošla skrz subscapularis.”

“Sub co?” užasl Justin.

“Subscapularis,” zopakovala Dani, a když se pořád tvářil nechápavě, vysvětlila. “Podlopatkový sval, který začíná pod lopatkou a vede do přední části nadloktí. Otáčí paži dovnitř.”

Justinovi úžasem vyjelo obočí až na čelo. “Co seš zač, nějaká doktorka či co?”

“Ano.” Obrátila se zpátky k Deckerovi. “Zastavte, ať vám můžu ošetřit rameno.”

Jenom zavrtěl hlavou. “Musíme se dostat někam, kde má mobil signál. Potřebujeme posily a musíme sledovat SUV. Vzpomínáte na sestru?”

Dani se kousla do rtu, byla na vážkách, jestli má dál naléhat, aby zastavil nebo držet klapačku. Na jednu stranu byl zraněný. Se střelnými ranami není radno si zahrávat. Když se neošetří, mohou mít za následek infekci a dokonce septický šok, u kterého je padesátiprocentní riziko úmrtí. Na druhou stranu je tu sestra, stále v zajetí jednoho z únosců, která možná právě teď pekelně trpí.

“Mám signál,” ozval se najednou Justin, čímž ji ušetřil nutnosti se rozhodnout.

“Bezva,” oddechla si Dani. Justin držel telefon zvednutý, oči upřené na display. Obrátila se k Deckerovi a prohlásila: “Teď můžete zastavit a nechat mě prohlédnout vám rameno. On mezitím zavolá a zařídí sledování vašeho vozidla a zjistí nám, kde je.”

“Jak silný?” zeptal se Decker, jí si nevšímal.

“Jedna čárka,” odpověděl Justin. “Ale bude líp.”

Decker přikývl.

“Třeba chceš zrychlit,” odtušil Justin. “Tomu neujdeš, ošetří ti rameno. Je doktorka. Nech ji kouknout. Čím dříve tím lépe.”

Dani se zamračila, jak významně ta slova pronášel. Jako by v nich byla skrytá nějaká zpráva. Jestli ano, nepochopila ji. Zato Decker zřejmě ano, protože šlápl na plyn a dodávka zrychlila. Jízda byla rázem mnohem krkolomnější a Dani nadskakovala, sunula se pozadu po kovové podlaze. Když o něco zavadila nohou, chytila se obou předních sedadel a koukla přes rameno, do čeho to narazila. Pohledem přejela po čemsi neforemném přikrytém jakousi plachtou.

“Co—” spustila, hned ale sklapla, protože si málem ukousla jazyk, když vjeli do výmolu na silnici. Než by riskovala ztrátu jazyka, rozhodla se, že sama zjistí, co pod tou plachtou je a sáhla dozadu. Zvedla nejbližší okraj. Malé stropní světlo stařičké dodávky vrhalo stíny na odkrytou hromádku těl, přesto bez problémů poznala muže, kteří ji a Stephanii unesli. O poznání déle jí trvalo pochopit, co trčí z prsou těch, na které viděla a nejspíš i těm ostatním. Vypadalo to na kus tlusté větve zaražený do hrudi v místě, kde by měli mít srdce.

“Dvě čárky,” oznámil Justin a Dani se podívala dopředu. Uviděla, že má hlavu pořád skloněnou k telefonu a sleduje display. Nevšiml si, že prohlíží těla vzadu. Pustila plachtu a přesunula se zpátky tam, kde byla původně, v hlavě chaos. Pokoušela se rozluštit skrytý smysl toho, co leželo pod plachtou.

Pohled na těla ji nechal v klidu. Viděla spoustu mrtvých těl během studií na medicíně a věděla, že byli zastřeleni a s největší pravděpodobností zabiti v přestřelce na pasece. To ty klacky v prsou mohly za to, že jí myšlenky v hlavě běhaly pořád dokola jako pejsek honící vlastní ocas. Co s těmi těly udělali nebyla standardní policejní procedura. Také vážně pochybovala, že hanobení mrtvol je standardním postupem v organizacích typu CSIS, a najednou ji napadlo, že ve skutečnosti nemá potuchy, kdo tihle mužští jsou, kromě toho, co jí napovídal Decker. Neviděla žádný odznak ani průkaz ani nic.

Co ona ví, klidně to mohl být párek cvoků stejně nebezpečný jako těch prvních šest chlapů.

“Co je pod tou plachtou?” vyhrkla a neušlo jí, jak se ti dva na sebe podívali, mlčky si cosi řekli dřív, než si Decker odkašlal a přiznal: “Muži z mýtiny.”

Chvíli mlčela a pak se zeptala: “A co ty ženy v rokli?”

Následovala další tichá výměna pohledů, načež Decker řekl: “Zatím jsme je tam museli nechat. Lucian, náš šéf, zařídí, aby je našly místní orgány, až mu to povíme.”

Dani několik okamžiků zírala na jeho profil a v duchu ta slova přežvykovala. Zařídí, aby je našly místní orgány, zvláštně vyjádřeno, ale jenom se zeptala: “Kdo je ten muž, který pronásleduje mou sestru a jejího únosce ve druhé dodávce? Patří také k CSIS?”

Dost zajímavé, ta otázka vyvolala skutečně dlouhou odmlku předtím, než Decker řekl: “Býval jedním z nás.”

Dřív, než stihla položit další otázku, Decker zpomalil a tak vyhlédla předním sklem. Viděla, že dojeli na konec ulice.

“Kolik čárek, Justine?”

“Tři,” ozvala se vážná odpověď.

Decker zahnul doleva a ujížděl po nové silnici do příkrého kopce, než zpomalil a zastavil. “Teď?”

“Čtyři nebo pět,” zněla odpověď.

“Dost dobré,” rozhodl Decker a sjel ze silnice, zaparkoval na malém pásu trávy mezi vozovkou a řadou stromů podél ní. “Dej mi telefon.”

“Možná bych měl zatelefonovat já, Dani ti zatím ošetří rameno,” tiše navrhl Justin a zdůraznil: “Je doktorka. Nepřestane tě otravovat, dokud jí nedovolíš, aby se na to podívala a vážně… čím dříve to udělá, tím lépe.” Moment počkal, aby mu to došlo a dodal: “Ledaže bys chtěl, abych” – očima ukázal na Dani, než dořekl – ” udělal tamto.”

“Ne,” vyhrkl Decker a ostražitě na ni pohlédl. Když zjistil, že naslouchá, obrátil se a dodal: “Můžu telefonovat, zatímco mi bude ošetřovat rameno. Nechat klíčky v SUV bylo moje rozhodnutí, následky ponesu já.”

Justin pokrčil rameny, podal mu telefon, a pak se otočil k Dani. “Nenašel jsem lékárničku, když jsem prve prohledával dodávku, tak budeš muset vystačit s tím, co máme. Já mám kapesní nůž, tím můžeš vyšťárat kulku, ale nevím, co použiješ jako obvaz a není tady nic na vyčištění rány.”

Jen pokrčila rameny a přijala nůž, který vylovil z kapsy a teď jí ho podával. Vlastně už se Deckerovi na rameno ani dívat nechtěla. Něco tady bylo špatně a najednou si byla jistá, že tihle dva nejsou z CSIS ani z žádné jiné organizace zabývající se výkonem práva. Teď se bála, že utekla jedné bandě šílenců, jen aby padla do rukou dalším dvěma.

Jenomže nejdřív nedala jinak, než že Deckerovi rameno ošetří, a kdyby teď odmítla, vypadalo by to podezřele, což bylo to poslední, o co stála. Bude se jí snáze mizet, když si budou myslet, že pořád věří, že je v dobrých rukách a naprosto spokojená, že je kde je, tak jenom pohlédla na Deckera a zeptala se: “Kde to chcete udělat?”

Zaváhal a pak slezl ze sedadla a přesunul se za ní dozadu. Těla pod celtou zabírala valnou většinu nákladového prostoru, takže na ně dva ho zbylo velmi málo. Dani se otočila a přemístila dozadu, až se dostala k postranním dveřím, aby mu udělala co nejvíc místa a Decker se svezl na kolena, čelem k ní.

Když si začal rozepínat košili, přistihla se, že ho bedlivě sleduje a očima šmejdí po každé odhalené pídi, dokud si neuvědomila, co dělá a neobrátila pozornost k noži, který držela v ruce. Zaměstnala se otevíráním čepele. Zadívala se na ni, hned se v ní ozvala lékařka a připomínala, že není sterilní a vrtat se mu v ráně nesterilním nožem může nadělat víc škody než užitku.

Zalétla pohledem k plachtě, ale podívala se zase na Deckera, když se pootočil a zraněné rameno se ocitlo blíž k ní. Zdráhavě pohlédla na střelnou ránu a přistihla se, že se mračí a naklání blíž, aby se na ni lépe podívala.

“Copak?” zeptal se Decker, v hlase bylo znát napětí.

“Já— Nic,” řekla rychle, ale měla co dělat, aby zachovala chladnou tvář. Ve své praxi moc střelných ran neviděla. Ve skutečnosti neviděla nikdy ani jednu, ale nevědět, jak to bylo, řekla by, že ho postřelili minimálně před čtyřiadvaceti hodinami a ne před patnácti minutami nebo kolik že to času uběhlo od přestřelky na mýtině.

“Proč se tak tváříte? Je s tou ránou něco v nepořádku?” zeptal se Decker dřív, než mohla zabřednout příliš hluboko do matoucích otázek, které ji trápily.

“Ne,” zalhala. “Jenom nevypadá tak hrozně, jak jsem čekala.”

“Povídal jsem vám, že to není nic hrozného,” připomněl jí.

“Ano, povídal,” přisvědčila tiše, znovu zaostřila na ránu. Světlo ze svítidla nad hlavou nebylo moc silné, přesto uvnitř viděla kulku. To nemůže být normální. Určitě se měla zavrtat hlouběji?

“Prostě vytáhněte kulku a ovažte to,” řekl Decker, když tam dál jenom seděla a zírala. “To bude stačit.”

Dani váhala a nakonec přiznala: “Nechce se mi použít ten nůž. Není sterilní.”

“To ani ta kulka,” pokrčil rameny a zaměřil se na mačkání tlačítek na mobilu. Když si ho dával k uchu, ještě dodal: “Prostě ji vydolujte a já si to později nechám vyčistit a vezmu si antibiotika.”

Vzdychla a zase zvedla nůž, ale znovu se zarazila a koukla na Justina. “Zapalovač u sebe čirou náhodou nemáš nebo něco na ten způsob, viď?”

“Ne, ale jeden jsem viděl v přihrádce na rukavice, vydrž.” Zmizel z dohledu a Dani ho slyšela, jak štrachá v přihrádce. Za moment uslyšela spokojené zabručení a Justin se vyklonil kolem sedadla, v natažené ruce malý zapalovač.

Přijala ho s úlevou. Nebylo to ideální, ale rozhodně lepší, než nic. Křísla palcem a vyskočil plamínek, několikrát jím přejela po čepeli. Snažila se to udělat dost rychle, aby nezčernala, ale dost pomalu, aby zahubil mikroby a bakterie. Když to provedla, jak nejlépe dovedla, obrátila se k Deckerovi, jednou rukou se mu zapřela o rameno, aby získala stabilitu a naklonila se. Soustředila se na práci, přesto si nemohla pomoci, vdechovala jeho přirozenou vůni. Byla kořeněná a dřevitá a docela příjemná. Podvědomě zavřela pusu a vdechovala ji víc zhluboka nosem.

“Luciane, je tady Nicholas,” bez varování řekl Decker. Tak se lekla, že mu málem rozřízla hrudník.

Vážně měl to telefonování nechat na Justina, pomyslela si podrážděně a zhluboka se nadechla, aby se uklidnila.

“Ne… vyvstaly komplikace,” řekl Decker do telefonu a pak na ni pohlédl a kývnul ke své hrudi: “Pokračujte.”

Stiskla rty, pomyslela si, že by bylo lepší počkat, až dotelefonuje, ale jen pokrčila rameny a znovu se naklonila. Brzy zjistila, že měla pravdu a to, co viděla v ráně jen kousek pod povrchem, skutečně byla kulka.

“Sledoval— tvrdil, že sleduje nějaké psa— vážně zlé maníky,” povídal Decker, hlas měl napjatý, nejspíš proto, že z něho zrovna dolovala kulku. Byla těsně pod kůží a vytáhnout šla rychle a snadno, což se prostě nezdálo ani trochu normální. Co to bylo za zbraň, že kulky vězí hned pod kůží?

“Ano, slyšel’s dobře, říká, že pořád honí… darebáky, i když je… v důchodu,” pokračoval Decker.

Dani odložila kulku na podlahu dodávky, dávala dobrý pozor, co Decker říká. Zdálo se evidentní, že koriguje svou stranu konverzace. Dala bych nevím co, jen abych slyšela, co chtěl říci doopravdy, pomyslela si, když se vrátila k ráně. Čekala, že teď začne krvácet, když je kulka venku, ale ne. Vůbec tady bylo nápadně málo krve. Což stačilo, aby začala uvažovat o návratu do školy. Několik hodin traumatologie jí rozhodně nezaškodí. Nic nevypadalo tak, jak očekávala.

“Než to vysvětlím, je tu pár věcí, kterými musíme začít, něco od tebe potřebuji,” řekl Decker, zatímco se rozhlížela po něčem, co by použila jako obvaz. Přestože nekrvácela, ránu bude nejlepší obvázat, když nic jiného, aspoň se pokusí snížit riziko infekce. Bohužel, nikde nic.

“Potřebuji, abys Bastiena pověřil sledováním SUV a zjistil, kam míří,” pokračoval Decker. Zalétla k němu pohledem. Sledování SUV znamenalo hledání sestry, což moc a moc chtěla, také ale dumala, jestli jsou grázlové dost organizovaní na to, aby něco takového zvládli. Třeba se spletla a tohle nejsou ti zlí, přestože s těly v dodávce naložili vskutku podivně.

Decker najednou zakryl mluvítko a řekl: “Takhle to postačí. Co kdybyste si šla ven trochu protáhnout nohy, dokud máte možnost.”

Vyznělo to spíš jako příkaz, než návrh, o tom nebylo pochyb. Patrně chtěl telefonovat v soukromí. Neváhala. Kývla, otočila se ke dveřím za sebou, otevřela je a vyklouzla z dodávky.

Stejně bylo jasné, že před ní nic kompromitujícího nepoví a potřebovala čas na rozhodnutí, jestli se pokusit o útěk nebo dál tvrdnout s nimi.

Justin za ní nevystoupil, zůstal a poslouchal, a tak se Dani najednou ocitla sama na krajnici a nikdo jí nebránil v odchodu. Jenomže… odejít či neodejít? Toť otázka.

Zamračeně vykročila po silnici, zvažovala situaci. Zdálo se jasné, že věci nejsou takové, jak se zdají. Vážně pochybovala, že tihle muži jsou z CSIS. Byla si prakticky jistá, že jí lhali a tajili před ní informace.

Na druhou stranu, Decker kvůli ní riskoval, opustil kryt lesa a udělal ze sebe terč, jen aby ji vytáhl nahoru na útes… při tom koupil kulku. Gauner by se takhle nezachoval. A pak také, Stephanii unesli v jejich SUV a tihle muži vědí, jak je vysledovat. S nimi má největší šanci najít sestru. Možná dokonce jsou její jedinou naději, že se s ní vůbec kdy shledá.

Zůstane s nimi, prozatím, rozhodla se Dani… ale bude velice, velice opatrná. Bude muže pozorovat a špicovat uši, aby se dozvěděla co nejvíc. Možná na tom závisí její a Stephaniin život.

3. KAPITOLA

“Krucinálfagot, Deckere, o co tady sakra jde? Co myslíš tím sledováním SUV? Tys je snad ztratil? Jak se ti to k čertu povedlo? A jak jsi mohl nechat Nicholase pláchnout?”

Decker se při bouřce ve svém uchu šklíbil a pozoroval Dani, jak se zvolna vzdaluje od dodávky, načež řekl: “Všechno se zkomplikovalo trochu víc, než jsme čekali.”

“Vysvětli.”

Decker sebou trhl při zvuku skřípání zubů, který se k němu nesl telefonní linkou. Ten muž byl naštvaný… až do té míry, že mu hrozilo ulomení tesáku, jestli si nedá pozor. Odkašlal si a převyprávěl rozmluvu s Nicholasem a vše, co se stalo.

Když domluvil, následovala chvíle ticha, a pak strýc řekl: “Ujasním si to, jestli dovolíš. Nicholas pořád pronásleduje psance, přestože sám je psanec?”

“Tak to říkal,” vyhýbavě odpověděl Decker

“A vy dva jste pomohli s tím hnízdem?”

“Ano.” Decker sklouznul pohledem k tělům pod celtou. “Bylo jich šest. Tábořili v lese. Je tam roklina a v ní dvě těla. Podle toho, co jsem v rychlosti zahlédl, jsou ve špatném stavu. Tihle maníci je rozřezávali… pomalu.”

“Řekni mi kde to je. Pošlu tam uklízecí četu. Zjistí, jestli je potřeba něco udělat, než tam bude možné zavést úřady,” unaveně nařídil Lucian.

Decker mu rychle nadiktoval název silnice a popsal cestu k rokli. Když skončil, Lucian se zeptal: “Co psanci? Pochytali jste je?”

“Jenom čtyři,” přiznal nevesele. “Měli dvě nová děvčata, která právě unesli, a jednu se nám podařilo zachránit, ale šestý muž uprchl, tu druhou používal jako živý štít. On—” Decker se odmlčel a odkašlal si, než kápl božskou: “Nechal jsem klíčky v SUV pro případ, že by se Nicholas dal na útěk a my se museli pustit za ním… a hodně spěchali. Šestý gauner toho využil, SUV ukradl a prchá v něm. Nicholas za nimi vyrazil ve své dodávce. Na Brickera a na mne zbylo postarat se o ostatní.”

Lucian na druhém konci drátu zaklel a vyštěkl: “No a co ten další psanec? Říkáš, že taky unikl?”

“Ano. Bylo jich pět, když jsem se rozběhl za Nicholasem. Když jsme se vrátili na mýtinu, leželi tam už jenom čtyři. Pátý buďto jenom předstíral, že to dostal, nebo jsme měli kulky se slabou dávkou uspávadla a vzpamatoval se dost na to, aby zmizel během těch pár minut, co jsme byli pryč.”

“Co jste udělali s těmi čtyřmi, kteří tam ještě byli?”

“Kolík do srdce, pro jistotu, že se neproberou, a máme je s sebou. Přišlo nám to lepší, než je tam nechávat, někdo by je mohl najít.”

“Dobře, dobře,” utrousil Lucian, už klidněji. “Okay, takže teď musíte najít Nicholase a dva psance?”

“Proto jsem po tobě chtěl vysledovat SUV. Jestli je Nicholas pronásleduje a dohoníme SUV, můžeme najít současně Nicholase a minimálně jednoho psance na útěku.”

“A zachránit druhou dívku,” zamumlal Lucian. “Zavolám Bastienovi, aby se pustil do sledování. Předpokládám, že je máte čím pronásledovat?”

“Vzali jsme si jejich dodávku.”

“A co krev?”

“V SUV.”

“Vaše zbraně jakbysmet,” odtušil Lucian, znělo to zase dožraně.

“Ano,” tiše přiznal Decker. “Každý máme několik zbraní, ale málo munice.”

“Dobře. Čekejte. Zůstaňte, kde jste. Zavolám Bastienovi a uvedu věci do pohybu. Ozvu se ti, až budu mít souřadnice a plán, jak vám dopravit nové SUV včetně krve a zbraní.”

Decker zabručel na souhlas a chvíli čekal, jestli přijdou další instrukce. Když se ze sluchátka ozval už jen jediný zvuk, cvaknutí přerušení spojení, s povzdechem zaklapl přístroj.

“Vysleduje SUV a pošle někoho, aby se postaral o tu paseku na pasece?” zeptal se Justin. Přihlížel, jak Decker strká mobil do kapsy.

“Ano. A dohlédne, abychom dostali jiné SUV, krev a zbraně.”

Justinův pohled sklouzl k tělům pod plachtou. “Bude prima mít z krku tyhle mládence. Pořád mám dojem, že jsem koutkem oka zahlédl, jak se celta pohnula. V jednom kuse se ohlížím, čekám, že se posadí a půjdou po nás.”

“Moc koukáš na televizi,” znechuceně odtušil Decker. “Mají v sobě kolík. Nikam nepůjdou.”

“Jo, well, stejně budu rád, až se jich zbavíme,” zamumlal Justin. “Odveze ten někdo, kdo nám přiveze nové SUV, taky Dani?”

Decker ztuhl a zavrtěl hlavou. “Ne. Zůstane s námi. Může být užitečná, uklidní Stephanii, až ji osvobodíme,” dodal, ale věděl, že tím Justina neošálí. Neuvěří, že je to pravý důvod, proč chce mít Dani u sebe. Mohli by Stephanii kontrolovat stejně, jako Justin kontroloval Dani, když na věc přijde.

Odvrátil se, aby se mu nemusel podívat do očí, a vyhlédl z okna, hledal dotyčnou ženu a zamračil se. “Kde je?”

Justin následoval jeho pohled, a pak se otočil a vykouknul oknem na protější straně. “Tamhle.”

Decker se obrátil a spatřil Dani na krajnici, dobrých sto stop daleko.

“Nemyslíš si, že utíká, viď?” Justin to povídal spíš zvědavě, než že by mu to dělalo těžkou hlavu.

“Ne.” Decker otevřel dveře a vystoupil.

“Já to říkal, měl’s mi dovolit, abych si ji nechal pod palcem,” ješitně poznamenal Justin. “Nemusela by ani vystupovat z dodávky.”

“Ne,” nekompromisně zopakoval Decker, otočil se a teď hleděl do otevřených dveří. “Už žádné ovládání. Nemám rád, když jí lezeš do hlavy. Prostě se od její mysli drž dál.”

Justin vyklenul jedno obočí. “A co když se vážně snaží utéct?”

“Tak ji zastavím,” rázně prohlásil Decker. Začal zasouvat dveře, vtom se zarazil a ponuře se zahleděl na toho fracka. “Je moje. Od její hlavy ruce pryč.”

“Je mi sto let, těžko jsem fracek,” suše odtušil Justin, vytáhl mu to z mysli.

Decker se jenom zamračil, přirazil dveře a vykročil kolem dodávky za Dani.

Justin spustil okénko vedle místa řidiče, vyklonil se a tiše zavolal: “Ať to netrvá moc dlouho. Myslím, že bychom na zavolání měli čekat ve městě.”

Decker se zastavil a ohlédl. Tón měl suchý, když říkal: “Budu hádat. Dostáváš hlad.”

“Jo,” bez uzardění přiznal Justin. “Ty už ale taky začínáš vypadat drobet bledě. Brzy budeš potřebovat krev.”

Decker to odbyl pokrčením ramen a pokračoval za Dani. Ne, že by ho překvapilo, když uslyšel, že je bledý. Dvakrát ho postřelili a tělo teď dělalo přesčasy na opravách. Při tom ovšem spotřebovávalo krev, a tak ji brzy bude potřeba doplnit. Kdyby ho nerozptylovalo to všechno, co se dneska semlelo, už dávno by zaregistroval zatím mírné křeče v žaludku – čímž mu tělo po svém naznačovalo, že potřebuje více krve. Odteď si toho už každopádně všímat bude, když mu to Justin chytře připomněl, a tak jenom doufal, že si Lucian s tím obstaráváním náhradního náklaďáku s krví pospíší.

Chladný větřík na prsou ho upozornil, že má pořád rozepnutou košili. Naštěstí se Justin nezmínil – a Dani mu na záda neviděla, tudíž ani nezjistila – že vlastně koupil kulky dvě. Zatímco si zapínal košili, začal si dělat starosti, co si asi musela myslet, když ošetřovala to zranění, o kterém se dozvěděla. Bilo do očí, že si všimla, že něco není, jak má být, když vyndávala kulku. Odhadoval, že hojivý proces pokročil podstatně dál, než by tomu bylo u smrtelníka. Jeho druh se hojil mnohem rychleji. Právě proto ho Justin pořád otravoval, že čím dříve se mu na to podívá, tím lépe. Během čtyřiadvaceti hodin by tato kulka, stejně jako ta druhá v zádech, byla dávno vypuzena z těla a on zdravý jako ryba.

Coby lékařka, a to i při takto letmé prohlídce, si Dani nutně musela všimnout, že je kulka mnohem blíž k povrchu, než by měla být. Netušil, jak si to vysvětlovala, nijak to ale nekomentovala. Doufal, že teď, když vyjmutím kulky udělala, co bylo v jejích silách, přestane kvůli tomu dělat dusno.

Jakmile došel k Dani, hodil tuto starost za hlavu. Právě se jí chystal poklepat na rameno, vtom se zničehonic otočila. Uskočila a vypískla leknutím, když ho tam uviděla stát.

“Kampak máte namířeno?” zeptal se.

“Jenom jsem se chtěla projít a odreagovat ty starosti,” odpověděla, prošla kolem něho a zamířila k dodávce. “Tak co, podařilo se jim vysledovat SUV? Můžeme jet?”

“Pracují na tom. Zavolají, až budou něco mít,” odpověděl v závěsu za ní.

Přikývla. “Neměli bychom se přesto vydat na cestu? Třeba jet do města? Mohlo by nám to ušetřit trochu času, až zavolají.”

“Nebo budeme čas ztrácet, jestliže vyrazíme špatným směrem,” upozornil a zavrtěl hlavou. “Lepší bude počkat, až se ozve Lucian.”

“Asi máte pravdu,” povzdechla si, ale radost z toho neměla.

“Nemělo by to trvat dlouho,” ujistil ji stroze, a pak se ji pokusil přivést na jiné myšlenky pobídkou: “Povězte mi, co se stalo.”

Když se zastavila a podívala se na něho, dodal: “Mohlo by nám to pomoci při rozhodování, jak přistupovat k řešení situace, až dohoníme vaši sestru a muže, který ji teď drží.”

Mlčela tak dlouho, až už si myslel, že neodpoví, potom ale spustila: “Sjeli jsme se na rodinný sraz. Strejda vlastní usedlost, kde je dům a několik chat. Jednou ročně se tam sjíždí na prodloužený víkend celá rodina.” Zamračila se a přiznala: “Obvykle mívám příliš mnoho práce, abych tam jezdila, ale letos se mi podařilo urvat trochu volna.”

Kývnul a neřekl nahlas, jak je rád, že si letos udělala čas. Vážně pochyboval, že by na to momentálně měla stejný názor.

“Měli jsme odjíždět dnes večer, abychom se vyhnuli víkendové špičce. Můj nápad,” dodala hořce. Určitě myslela na to, že kdyby vyrazili v neděli ráno, a ne večer, nic z toho by se nestalo. Byla to pro ni záminka klást si za vinu to, co se přihodilo a tak zoufale pátral v hlavě po něčem, co by řekl, aby tu vinu zaplašil, když navázala: “Stephanie chtěla jet každopádně se mnou, místo aby se tlačila v tátově dodávce s bratry a sestrami.”

“Kolik vás je?” zeptal se zvědavě.

“Já, Stephanie, ta je nejmladší, a dva bratři a dvě sestry mezi námi,” odpověděla a ironicky se zasmála. “V dodávce bylo cestou tam pěkně narváno. Lidi, navrch zavazadla, a já si říkala, že společnost bude prima, tak jsem řekla jasně.”

Přikývl.

“Stephanie chtěla nějaké dobroty na cestu domů, tak jsem zastavila u potravin.” Nešťastně vydechla. “Měla jsem zastavit u kavárny nebo… Já—”

“Co se přihodilo, není vaše vina, Dani,” odtušil tichým hlasem.

“Není?” zeptala se ochraptěle.

Zavrtěl hlavou. “Připadá mi, že každé své rozhodnutí využíváte jako důvod obviňovat sebe, ale není to vaše vina.”

Pokrčila rameny, zrak upřený do země a Decker věděl, že ho neposlouchá, proto řekl: “Uspořádat sraz tento týden byl nápad vašeho strýce. Kdyby nic nepořádal, nebyly byste tady. Vyčítáte to jemu?”

“Ne, samozřejmě že ne,” vyhrkla okamžitě. Přikývl.

“No tak vidíte. Navrhla jste zůstat déle a vyhnout se tak dopravní špičce a souhlasila se zastávkou v krámě s potravinami, aby si sestra mohla koupit svačinu, to ale ještě neznamená, že je to vaše vina. Chcete-li někoho obviňovat, obviňujte ty pravé viníky… muže, kteří vás unesli.”

Pomalu vydechla. “Máte pravdu, samozřejmě.”

“Přesto si to vyčítáte,” poznamenal suše.

“Snad,” připustila trpce. “Ale pokusím se to nedělat.”

Věděl, že to je to nejlepší, co mohl čekat, nechal její provinilé pocity plavat a zeptal se: “Sebrali vás cestou do obchodu nebo až cestou ven?”

“Ven,” hlesla, pak se zasmála a rozpovídala se: “Stephanie tak trošku zdivočela. Máma nezdravé jídlo v domě nestrpí a Stephi se zbláznila. Pobrala všechno, co zbožňuje, ale málokdy dostane. Vycházely jsme ven, obě obtěžkané taškami. Když jsme se vrátily, parkovala dodávka vedle auta. Moc jsem o tom nepřemýšlela a pak…”

Decker zbystřil a upřel oči na její tvář, všímal si zmatku a nechápavého úžasu. “Co pak?”

“Já— My— Dveře dodávky se odsunuly a my jsme prostě— Obě, Stephanie i já, jsme prostě pustily tašky a vlezly do ní. Nevím proč, prostě jsme to udělaly,” vydechla celá popletená.

“A co bylo dál?” zeptal se Decker, nechtěl, aby nad tím příliš dlouho hloubala. Bylo jasné, že psanci použili kontrolu mysli, to jí ale těžko mohl vysvětlovat.

Váhala, očividně ji stále trápilo její vlastní chování, a pak pokračovala: “Jakmile jsme se ocitly v dodávce, najednou jsem věděla, že bychom tam být neměly, popadla jsem Stephanii za ruku a pokusila se ji vytáhnout ven. Ti muži se jenom zasmáli a jeden mě srazil zpátky, zatímco jiný chytil Stephanii, přitáhl si ji na klín a začal osahávat. Snažila jsem se jí pomoct, ale prostě mě znovu praštil. Toho mužského, co mě bil, to podle všeho náramně bavilo,” dodala rozzlobeně, a potom jí tvář zastřel zmatek. “A pak jim ten, který řídil, přikázal, aby si přestali hrát s jídlem.”

Decker sevřel rty, ale řekl jenom: “Co se stalo potom?”

“Chlápek, který držel Stephanii, na to řekl cosi jako: Ale tati, jenom se trochu bavíme.”

Tohle jí podle všeho nešlo na rozum ještě víc. Nedivil se. Všichni nesmrtelní vypadali na něco mezi pětadvacítkou a třicítkou. Otec bude vypadat příliš mladý na to, aby mu ostatní říkali tati.

“Musela to být přezdívka,” kroutila hlavou. “Potom nás už nechali víceméně na pokoji. Jenom na nás nepřestávali zírat s dychtivým, hladovým výrazem, při kterém mi běhal mráz po zádech. Za několik minut Stephanie přestala křičet, a pak jsme dojeli na tu mýtinu. Vyvlekli nás z dodávky a přinutili sednout na kmen, zatímco sami rozdělávali oheň a tak. Tenkrát jsem zjistila, že tam mobil nemá žádný signál.”

Přikývl, vzpomínal si, jak mu říkala, že si mobil ani neškrtne. Asi proto jí ti chlapi nezabavili telefon.

“Když nanosili dřevo a oheň se rozhořel, přisedli si k nám a já se zeptala, co s námi hodlají udělat. Všichni se rozesmáli a jeden mě dotáhl na útes a hodil do rokle hořící poleno a tam byly dvě ženy—”

Hlas se jí zadrhl v hrdle a Decker vzal její ruku do své a stiskl. “Nemusíte o tom mluvit. Viděl jsem je.”

Kývla a zmlkla, a Decker se zamyslel nad tím, co řekla. Muži ji i Stephanii evidentně ovládali, aby je dostali do dodávky, pak s tím ale přestali a nechali je trochu vzpírat a hlavně dostat strach. To nebylo nutné. Mohli je držet pod kontrolou celou dobu, nic by si neuvědomovaly, jenomže je zřejmě bavila hrůza, kterou jejich oběti zakoušely.

“Ty ubohé ženy,” nešťastně zašeptala Dani, “a jejich ubohé rodiny.”

“Ano,” řekl jenom a znovu jí stiskl ruku.

Pohlédla na něj a zdráhavě řekla: “Myslím, že vám dlužím svůj život.”

“Nikomu nic nedlužíte,” odsekl nevrle.

Pokrčila rameny. “Už jste ty muže podezírali, že jsou zodpovědní za zmizení tamtěch žen? Pronásledovali jste je, když nás unesli?”

“Nicholas jim byl na stopě,” přiznal, ne že by se mu moc chtělo.

“Ten, co vyrazil za mou sestrou?”

Přikývl.

“Viděl, jak nás unesli na parkovišti nebo—”

“Ne. Byl v restauraci, hezky daleko odtam, když se to stalo,” řekl Decker a protože v jejích očích spatřil otázku, vysvětlil: “Vyrozuměl jsem, že připevnil sledovací a odposlouchávací zařízení k podběhu kola dodávky. Slyšel, když vás unesli a s pomocí sledovacího zařízení se rozjel za nimi.”

“A jak jste se tam nachomýtli vy s Justinem?”

“Sledovali jsme Nicholase,” řekl krátce.

“Pročpak jste Nicholase sledovali?”

Decker se celý nesvůj ošil a zase to zkrátil: “Vyřítil se z restaurace, zrovna když jsme přijeli, tak jsme jeli za ním.”

Přimhouřila oči způsobem, který dával tušit, že neposkytl zrovna uspokojivou odpověď. Tudíž ho nepřekvapilo, když se otázala: “Kdo přesně je ten Nicholas?”

Týral si mozek, jak jen má na tohle odpovědět? Nakonec řekl: “Kdysi s námi pracoval.”

“Tak proč vám ještě nezavolal, kam se při sledování SUV dostal?”

“Nemá číslo mého mobilu,” řekl Decker, byl rád, že aspoň na tuto otázku mohl odpovědět upřímně. Mobily ještě ani neexistovaly, když se z Nicholase stal psanec. Dřív, než se mohla zeptat, dodal: “A já jeho číslo taky neznám.”

“Zná je váš šéf?”

“Ne.”

“Aha.” Dani nakrátko svěsila ramena a znovu vykročili, ale ušli jenom pár kroků. Znenadání se zastavila a vzrušeně se k němu otočila. “Odposlouchávací zařízení.”

“Co je s ním?”

“Nicholas by mohl mít stále zapnutý přijímač,” zdůraznila a navrhla: “Mohl byste do toho promluvit a nadiktovat mu číslo telefonu a požádat ho, aby vám zavolal.”

Decker povytáhl obočí. Chytrý nápad, lépe řečeno, byl by to chytrý nápad, kdyby byla naděje, že Nicholas zavolá. Není. Díky Daniným slovům si ale uvědomil, že naprosto přehlížel štěnici a stopaře. Nicholas je klidně mohl poslouchat. Justin obě udělátka strčil do držáku na nápoje mezi předními sedadly a okamžitě na ně zapomněli. Nicholas pravděpodobně vyslechl všechno, co v dodávce říkali, včetně jeho strany rozhovoru s Lucianem, a stopař mu prozradí, kde přesně právě teď jsou. Takhle by to udělal on sám, kdyby se role obrátily a mělo ho to napadnout, ale jak spěchali, aby všechno udělali a vyrazili, oba na obě věcičky zapomněli jako na smrt. Alespoň on rozhodně ano a tušil, že Justin jakbysmet, jinak by určitě něco řekl.

“Honem.” Dany pelášila k dodávce.

Decker ji následoval o poznání pomaleji. Byl si zatraceně jistý, že Nicholas nezavolá a Dani bude zklamaná. Také se bude divit, proč nevolá a začne se znovu vyptávat, což se mu nehodilo do karet. Na druhou stranu, kdyby se ji od toho plánu pokoušel odradit, vyvolá to tytéž otázky, jenom dříve.

Justin seděl z boku na předním sedadle spolujezdce, dveře měl otevřené a nohy venku. Sestoupil, když k němu doběhli a dveře zaklapl, tázavě povytáhl obočí.

Dani se zářivě usmála a pochlubila se: “Právě mě napadlo, že nemusíme čekat, až tamten Lucian vystopuje SUV. Nicholas nám může povědět, kde je. Přece je pronásleduje.”

“Nicholas?” pochybovačně utrousil Justin, pohledem přejel k Deckerovi.

“Decker mi pověděl, že nezná čísla vašich mobilů, ale co kdybyste promluvili do té štěnice a čísla mu nadiktovali? To by pak mohl zavolat.”

“Ale…” začal Justin a zarazil se, protože se mu Decker podíval do očí a malinko zavrtěl hlavou.

“Co?” vyhrkla Dani. Když Justin zůstal zticha, oči upřené na Deckera, povzdechla si a řekla: “Chcete si promluvit. Počkám v dodávce.”

Oba dál mlčeli, zatímco otevírala zadní dveře a nastupovala. Sotva za ní zaklaply, Justin pobídl Deckera pár stop poodejít a přiznal: “Zapomněl jsem na štěnici i na stopaře.”

“Já taky,” přiznal Decker a povytáhl obočí, když se Justin najednou zamračil a podíval za sebe na auto. “Co se děje?”

“Možná bych si je měl vzít k sobě,” odtušil Justin. “Jenom pro jistotu, co jestli se pokusí dát zprávu Nicholasovi…”

Decker zavrtěl hlavou. “Neví, že jsou v držáku. Počká na nás, abychom do toho zkusili promluvit.”

Justin přikývl, ale poznamenal: “On nezavolá.”

“Ne,” souhlasil Decker. “Přesto bude lepší ji nechat, ať to zkusí, než si pro ni muset vymýšlet vysvětlení, proč nezavolá. Osobně doufám, že se rychle ozve Lucian. Zabavila by se honičkou za sestrou a ani by si nevšimla, že Nicholas nevolá.”

Justin chvíli mlčel a pak řekl: “Můžeme ji to nechat zkusit… nebo bychom jí mohli povědět, že byly polámané a schovat si štěnici a stopaře na později. Nastražíme past na Nicholase.” Když Decker němě povytáhl obočí, vysvětlil: “Jestli poslouchá, touhle dobou Nicholas nejspíš věří, že jsme na udělátka úplně zapomněli, protože jsme před nimi klidně mluvili. Pokud si to bude myslet pořád dál, mohli bychom toho využít a chytit ho na vějičku.”

Decker vrtěl hlavou dřív, než Justin dokončil větu a sotva zmlkl, spustil: “Jak jsi sám říkal, Nicholas pravděpodobně vyslechl můj rozhovor s Lucianem a tak teď ví, že budeme sledovat SUV. Stejně bude vědět, že jsme mu na stopě a bude nás vyhlížet. Nicholas je jeden z nejlepších. Nedostaneme se mu na kobylku, ledaže bychom měli proklatě dobrý plán.”

Justin chvíli mlčel. Nakonec navrhl: “Po příštím telefonátu bys mi mohl povědět, že ti Lucian řekl, že Bastien nedokáže SUV vysledovat, že GPS z nějakého důvodu nefunguje. Když to uděláme a deaktivujeme štěnici, Nicholas nebude vědět, že se blížíme. Ačkoli,” dodal, “nedoporučoval bych štěnici zničit, jenom z ní zkusit vyndat baterku, jestli nějakou má. Bastien ji možná umí využít a vysledovat signál zpátky k Nicholasovi… nějak.”

“Šlo by to?” podivil se Decker.

“Nevím jistě,” připustil mladší nesmrtelný. “Hodně koukám na sci-fi, ale nejsem hračičkář.”

Decker na něj zíral a mračil se. Samé dobré nápady a přál by si, aby ho to napadlo prvního. Nejdřív si Dani vzpomněla na štěnici, na kterou s Justinem svorně zapomněli, a teď se zase Justin vytasil s plánem použít štěnici k nalíčení pasti na Nicholase. Kam se poděl jeho mozek? Obvykle tyhle nápady dostával on sám.

“Nebuď na sebe moc přísný,” zlehka poznamenal Justin, při tom ho chlácholivě poplácával po rameni. A pak si do něho s chutí zaryl: “Nález životní družky udělal idiota i z Mortimera.”

Decker se zakabonil. Když Mortimer nalezl životní družku, začal být tak roztržitý, že mu snadno četli myšlenky, vybavil si. Rozhodl se, že se mu nelíbí, aby jeho mysl byla pro ostatní jako otevřená kniha, a bude muset víc dbát, aby nebyl stejně nesoustředěný a udržovat mentální hradby zvednuté.

“Jestli to dokážeš,” odtušil Justin, očividně mu pořád četl myšlenky. “Mortimerovi to už moc nejde. Dost pochybuji, že s tebou to bude jinak.”

Decker otevřel pusu, aby mu pověděl kam… ale Justin ho předběhl otázkou: “Máš hlad?”

Málem už řekl ne, ale popravdě, křeče v žaludku se zhoršovaly a nakonec přiznal: “Snesl bych sáček krve nebo čtyři.”

“Čtyři?” zachechtal se Justin. “Bohužel, právě teď nemáme po ruce ani jeden. Myslel jsem jídlo.”

“Aha. Ne, nemám.” Zamračil se, protože mu to došlo. Vedle neschopnosti číst družku a těžkostí s udržením myšlenek jenom sám pro sebe, znovuprobuzená chuť na jídlo a sex a rozličné další věci, obvykle doprovázela nalezení životní družky. V tom případě to, že nedostal zničehonic hlad, bylo tak trochu alarmující. “Proč nemám?”

Justin rozhodně nevypadal, že by mu to dělalo stejné starosti. Pokrčil rameny. “Dostat hlad možná trvá déle. Nebo třeba musíš být někde, kde je jídlo. Mimochodem, jak je to dlouho, cos jedl naposledy?’

“Přestal jsem ve sto dvaceti,” sdělil mu Decker.

Bricker se zdál být upřímně zděšen. “To znamená, že budu jíst už jenom nějakých bratru dvacet let.” Popřemýšlel o tom a rezolutně zavrtěl hlavou. “To ani omylem… ačkoli,” dodal, cosi ho znepokojilo, “ten poslední burger, který jsem si dal, když jsme se stavili na kafe, nechutnal stejně skvěle jako normálně.”

“Kafe byla nechutná břečka,” suše konstatoval Decker. “Burger byl s největší pravděpodobností ze zvířat, co někde poblíž srazila auta.”

“Hmm.” Chvíli se tím ještě užíral a pak vyhrkl: “A kolik ti bylo, když sis řekl sek sem sexem?”

“Před osmdesáti lety.”

Justin se zařehnil. “Trvalo krapet déle, než tě omrzel sex ve srovnání s jídlem, což? Nejsem překvapen. Pořád nechápu, jak je vůbec možné, že někoho prostě omrzí sex. Nedokážu si představit den, kdy to postihne mne. Jsem si docela jist, že to budu moct dělat každičký den, dokonce i dvakrát, třikrát denně, celé další milénium a neomrzí mě to.”

Decker pokrčil rameny a v duchu si říkal, že to mladší nesmrtelný časem pochopí, možná už v příštím století.

“Ne. Nepochopím to možná už v příštím století,” se sebejistotou sobě vlastní prohlásil Justin, stále mu čtoucí mysl. “Budu prahnout po sexu, dokud neumřu. Ženy jsou neuvěřitelné. Každá je jiná. Figura, velikost, barva, dokonce i textura.”

“Textura?” Decker povytáhl obočí.

“Jasně. Některé jsou měkčí, jiné tvrdší, další něco mezi, ale všechny jsou krásné, svým způsobem.”

Decker připouštěl, že s tím nelze nesouhlasit. Oči mu utekly k dodávce a ženě, kterou viděl přes sklo, a pomyslel si, že všechny ženy jsou sice krásné, přesto jsou některé krásnější, než ostatní.

Dani počkala, dokud se Decker neotočil k Justinovi a nepokračoval v mluvení, teprve potom vztáhla ruku a opatrně dovřela okénko. Pootevřela je, když se mužští nedívali, takže mohla poslouchat, co si spolu povídají… a špicovala uši.

Dosedla na paty a zamyslela se nad tím, co slyšela. Ten konec byl o strach. Decker že přestal jíst, když mu bylo sto dvacet? A přestal mít sex před osmdesáti lety? Nemohlo mu být víc, než třicet. Co to tam kecal za nesmysly? A Justinova lamentace, že zbývá dvacet let, než mu bude sto a dvacet a přestane jíst? Nepotřebovala studium medicíny, aby si věděla, že ti dva jsou zcela a naprosto mimo.

Jakýsi šustot přitáhl její pohled k hromadě za ní, přikryté celtou. Posunula se totiž a zavadila o ni. Ušklíbla se. Okay, mimo je slabé slovo. Zdá se, že – aby toho nebylo málo – se ocitla se ve společnosti dvou bláznů. Žádná radost, usoudila, zvlášť když jejich pomatenost nic nemění na faktu, že jsou pořád její největší nadějí najít sestru.

Ledaže… políbila ji múza a oko sklouzlo k držáku nápojů mezi předními sedadly. Přece právě na vlastní uši slyšela, jak Decker říkal, že tam je štěnice i stopař… mlčky na ně pohlédla, v hlavě guláš. Podle Deckera, on a Justin následovali Nicholase na místo, kde ji se sestrou drželi. Takže je ve skutečnosti mínil zachránit Nicholas, ne tihle dva. A je to zase Nicholas, kdo se momentálně honí za její sestrou. Pořád se ji snaží zachránit, kdežto tuhle dvojku podle všeho víc zajímá, jak chytit Nicholase, než jak pomoci Stephanii.

Nicholas měl navíc jenom kuši a ne pistoli. Držel v ruce setsakra nezvyklou zbraň, když se rozběhl za sestrou a mužem, který ji odvlékal z té prokleté paseky. Tihle dva taktak vystrčili nos, krčili se za stromy a pálili z pistolí, ačkoli nezahlédla jednu jedinou zbraň, odkdy se tady vzadu probrala. Velké starosti jí to ale nedělalo, to spíš, že – pokud ví – není legální, aby v Kanadě občané nosili zbraně. Jediní lidé, kteří je obvykle nosili, byli poldové… a ti zlí, kteří si je koupili na černém trhu nebo je získali jiným podloudným způsobem. No a byla si víceméně jistá, že oni poldové nejsou. Podle toho, co slyšela, by psychologickými testy v životě neprošli… čili to pravděpodobně jsou ti zlí a Nicholas je jediný hodný, široko daleko.

Vyhlédla z okna a – zjistila, že muži jsou stále zabraní do hovoru – posouvala se dopředu, dokud neklečela mezi předními sedadly. Vrhla další nervózní pohled z okna a nespouštěla z nich oči, když zblízka mluvila do držáku.

“Nicholasi? Jestli mě slyšíš, já jsem Dani, ta druhá ženská, cos dneska v noci zachránil.” Odmlčela se a olízla si rty, než pokračovala: “Decker a Bricker na tebe chtějí nastražit nějakou léčku, použijí štěnici a sledovací zařízení, které‘s nechal v dodávce. Vědí, že si asi myslíš, že si nevzpomínají, že tady jsou a míní je použít, aby tě chytili.”

Znovu se odmlčela a na chvilku zavřela oči, než pokračovala: “Mám strach. Decker mi pověděl, že pracuje pro CSIS, což ale v žádném případě nemůže být pravda. Je blázen. Potají jsem poslouchala, o čem se baví a on si zřejmě si myslí, že je stovky let starý.

Nevím, co si mám počít,” přiznala. “Nevím, jestli mám utíkat jako o život nebo se jich držet, protože dokážou vysledovat SUV, ve kterém je Stephanie. Musím najít sestru, ale chci vyváznout živá s ní. Jestli jsi, co si myslím, nějaký lovec lidí nebo soukromý detektiv nebo něco na ten způsob, prosím, zavolej mi.”

Zadrmolila svoje telefonní číslo, počkala pár vteřin a zopakovala je. Nadiktovala je pak ještě jednou, do třetice všeho dobrého a nakonec řekla: “Zavolej mi hned teď, jestli můžeš, nejsem si jistá, jestli mě zase nechají samotnou a potřebuji vědět, jak nebezpeční tihle chlapíci jsou. Doufám, že ty mi to povíš.”

K jejímu velkému úžasu ta slova ještě visela ve vzduchu, když jí mobil začal vibrovat v kapse.

4. KAPITOLA

“Dani?” Hlas v telefonu hluboce vrčel, nepoznávala ho.

“Nicholasi?” hlesla s nadějí.

“Ano. Pravděpodobně tě nenechají samotnou dlouho. Musíme to vzít zkrátka, tak poslouchej. Toho mladšího kluka neznám, ale Deckera ano, a s ním jsi v bezpečí. Nikdy by ti neublížil a myslím, že ani ten mládenec s ním. Jasné?” zeptal se. “Jsi v bezpečí.”

“Ale jsou to blázni,” namítla a hned se kousla do rtu a vykoukla z okna. Lekla se, že promluvila moc nahlas. Justin s Deckerem ji přesto nejspíš neslyšeli. Při vykládání se teď procházeli, vzdalovali se od dodávky.

“Možná se zdají blázniví, ale nejsou. Opakuji ti, s nimi jsi v bezpečí. Tohle mi věř.”

“Ty to nechápeš,” vyhrkla frustrovaně. “Zarazili kusy větve do těl těch mužů, co nás unesli a— Jsou ze CSIS?” skočila sama sobě do řeči.

“Ne, jsou to vykonavatelé práva, ale nepracují pro žádnou organizaci, o které bys kdy slyšela.”

“Pro jakou organizaci?” Stejně se zeptala, takovéto vysvětlení tentokrát prostě nebrala.

Po chvilce váhání Nicholas odpověděl. “Jsou vykonavatelé Rady.”

“Co jsou vykonavatelé Rady?” zeptala se okamžitě.

“Na tom nezáleží. Momentálně je důležité, že víš, že jsi s nimi v bezpečí.”

“Ale moje sestra—”

“Je živá a zdravá. Pořád se držím za nimi. Sestra by měla být v pohodě. Nemůže jí ubližovat, když řídí a nemíním je ztratit, aby jí mohl něco udělat.”

Dani zavřela oči úlevou. Ta slova pro ni byla jako živá voda.

“Nevolala jsi mobilem nikomu z rodiny, viď?” zeptal se najednou.

Vytřeštila oči, nestačila se divit. Měla jim hned zavolat… a na policii. “Ne,” přiznala nakonec a mrzutě dodala: “Měla jsem to udělat okamžitě. Nevím, proč jsem jim nezavolala.”

“Pravděpodobně ti do hlavy vložili blok, že to dělat nemáš,” odtušil klidně. “Nevím, proč ti současně nezabavili telefon.”

Mračila se, uvažovala, na čí straně ten chlap vlastně je, vtom řekl: “Dani, riskoval jsem, že mě chytí, abych vám zachránil život, tak mi prosím věř. Zůstaň s nimi.”

“Chytí?” zopakovala a na čele jí naskočily vrásky. “Proč se tě snaží chytit?”

Tentokrát byla pauza velmi dlouhá, nakonec ale řekl: “Udělal jsem chybu. Je to moc dávno. Obávám se, že jsem někoho zabil. Poslali je, aby mě chytili a předvedli před soud. Oni jsou ti hodní, Dani, to já jsem černá ovce.”

“A to po mně chceš, abych ti věřila?” zeptala se suše.

“Jo,” hlesl Nicholas, znělo to zároveň hořce i pobaveně. “Tak kdo je tady blázen, huh?”

Na to nic neřekla. Nevěděla, co si má teď myslet. On někoho zabil?

“Vím, že jsi vyděšená, Dani, ale vážně mi musíš věřit a zůstat s Deckerem. A pravděpodobně bude nejlepší, když se nepokusíš volat svojí rodině. Alespoň dokud neosvobodíme tvou sestru a já slibuji, že ti ji osvobodím, na oplátku ale nesmíš kontaktovat příbuzné. Stejně by si jenom dělali starosti. Bude lepší, když se nic nedozví, dokud nebude po všem a vy obě v bezpečí. Domluveno?”

Kousla se do rtu, nebyla si jistá, co má dělat.

“Domluveno?” zopakoval.

“Domluveno,” pípla, ačkoli si nebyla dvakrát jistá, že slovo dodrží.

Uplynula další chvilka mlčení, tušila, že se strachuje, že nedodrží, co slíbila, a pak si povzdechl. “Už ti nezavolám. Dozví se, že jsme spolu mluvili.”

“Ne, nedozví,” ujistila ho, nechtěla přijít o toto spojení se sestrou. Nicholas byl jediný, kdo ji mohl uklidnit, že sestra je pořád živá a zdravá a neleží na dně nějaké rokle, jako ty ženy tam na mýtině. “Jsou venku. Vidím na ně. Nevědí, že s tebou mluvím.”

“To je jedno. Dozvědí se to,” ubezpečil ji ve vší vážnosti Nicholas, a pak tomu dal korunu: “Přečtou ti myšlenky a dozví se všechno, co sis myslela, říkala a slyšela.”

“Přečtou mi myšlenky?” zeptala se nejistě. Začínala uvažovat, jestli se nezbláznil celý svět, zatímco nakupovala v potravinách.

“Vím, že ti nic z toho nedává smysl, ale prostě mi musíš věřit,” prohlásil Nicholas. “Udělám, co bude v mých silách, abych osvobodil tvou sestru, jenomže oni toho dokážou víc. Pověz jim, že jsme právě minuli Georgian Bay na dálnici 400. Podle mého odhadu chce jet po dálnici až do Toronta a pokusit se tam ztratit v davu.”

“Georgian Bay,” tiše zopakovala Dani. Skoro hodina jízdy. Zamračila se, mátlo ji jak se tak rychle dostali tak daleko. Tak dlouho přece nespala, nebo ano? A co ti mužští celou tu dobu dělali, že sestřin únosce získal takový náskok? Oči jí utekly k tělům pod plachtou za ní.

“Nicholasi,” začala, ale než stihla říct cokoli dalšího, uslyšela kliknutí, ukončil hovor. Odtáhla telefon od ucha a zadívala se na něj. V duchu se vrátila k jeho tvrzení, že někoho zabil a že Deckera s Justinem poslali, aby ho předvedli před soud. Zvláštní, netrápilo ji to ani zdaleka tolik jako to, že jí prý Decker s Justinem umí číst myšlenky. Podle všeho to naznačovalo, že Nicholas je prostě stejný cvok jako oni.

No a ta poznámka, že jí do hlavy vložili blok, aby nevolala rodičům, to bylo šílené jakbysmet. Nezavolala jim, protože měla jiné starosti, řekla si a začala mačkat číslo mámina mobilu. Musí zavolat a povědět jim, co se děje. Musí to vědět. Netěšila se, až bude vysvětlovat to se Stephanií, ale je to otázka zodpovědnosti a—

Rychle toho nechala a vzhlédla, když se přední dveře spolujezdce otevřely a nastoupil Decker. Okamžitě přístroj zaklapla a šupla si ho do kapsy. Bála se, že by jí ho sebrali, kdyby ho uviděli.

Když Decker zavřel dveře a otočil se k ní, a Justin se vmezeřil za volant, přinutila se usmát a zeptala se: “Je všechno v pořádku?”

“Ano,” vyhrkl.

No a Justin k tomu dodal: “Jenom jsem si chtěl s Deckerem o něčem promluvit. Klučičí věci.”

Přikývla a snažila se, aby jí nepoznali na nose, že vyslechla valnou většinu jejich konverzace a teď už ví, že jsou blázni. Ulevilo se jí, když Justin zvesela změnil téma: “Inu, když už musíme čekat, co kdybychom si zajeli do města na něco dobrého?”

Dřív než to Decker nebo Dani stihli vetovat, Deckerův telefon začal zvonit. Muži na sebe mlčky pohlédli a Justin sáhl do držáku pro stopaře a začal si s ním hrát, zatímco Decker vytáhl telefon a dal si ho k uchu. Vzhledem k tomu, že věděla, že Justin vyndává baterii nebo nějak jinak stopaře deaktivuje, Dani se soustředila na Deckera, který právě řekl: “Haló” a krátce poslouchal, než řekl: “Můžeš to zopakovat Brickerovi?”

Natáhl ruku s telefonem a Justin odložil stopaře zpátky do držáku nápojů a převzal aparát. Také řekl: “Haló” a chvíli poslouchal, než řekl: “Fajn.”

Decker si vzal telefon zpátky a absolvoval krátkou konverzaci, která povětšinou sestávala z poslouchání a příležitostného zavrčení a pak mobil zaklapl. Když ho strčil do kapsy, naklonil se do boku a kouknul k ní dozadu. “Nedokázali SUV vysledovat. Máme se vrátit do Toronta, tam se zkoordinujeme a vymyslíme plán, jak vystopovat muže, který drží vaši sestru.”

“Chápu,” zamumlala, a přestože to čekala, zjistila, že ji jeho lhaní zklamalo. Očividně oběma někdo řekl, že GPS na SUV bylo vysledováno na dálnici 400, směrem na Toronto.

To se jí potvrdilo, když Justin nastartoval a zeptal se: “Nevíš čirou náhodou, jak se odtud dostaneme na dálnici 400? V SUV jsme měli GPS a sem jsme jeli podle navigace, ale v dodávce, když jsem ji před odjezdem prohledával, jsem nenašel žádnou mapu.”

Kývla a vyhlédla z okna. “Budu tě navigovat. Jeď rovně a já ti povím, kdy máš odbočit.”

Dani slepě zírala z okna zadních bočních dveří, ztracená v myšlenkách, když ji Justinova šťavnatá nadávka donutila zvědavě zvednout oči jeho směrem. Všimla si, že se mračí a pořád jedním okem kouká na přístrojovou desku.

“Potřebujeme benzín… hned teď. Rozsvítila se kontrolka.”

Zděšeně vytřeštila oči a zvedla se na kolena, čelním sklem vyhlédla na temnou silnici před nimi.

“Nepanikař,” okřikl ho Decker, všiml si, že dostala strach. “Určitě najdeme pumpu, kde zastavíme, než nám dojde.”

“A co když ne?” zeptala se strachy bez sebe.

Neodpověděl. Místo toho se otočil a naklonil se na sedadle dopředu, vyhlížel, co je před nimi.

Pár napjatých minut jeli mlčky, a potom se Decker narovnal, na chvilku přimhouřil oči, než si zhluboka oddechl. “Támhle je značka.”

“Vidím,” kývl Justin, trochu se na sedačce uvolnil a zahlaholil: “Jedna pumpa jako z udělání, sjezd za pouhý kilometřík, skoro bez čekání.”

Dani mžourala, ostřila, snažila se uvidět, o čem to ti dva mluví, ale viděla jenom temnou dálnici a zadní světla. Strávila dalších pár vteřin napínáním zraku, než daleko před nimi rozeznala zelenou značku, a ještě chvíli trvalo, než v míhajících se světlech aut, která je předjížděla, dokázala přečíst, že tam opravdu je sjezd z dálnice. Dosedla na paty, v duchu konstatovala, že pánové buďto lhali, aby nepodlehla panice, nebo si musí zajít na oční.

Ve chvíli, kdy sjeli z dálnice, se zase zvedla na kolena. Ulevilo se jí, když uviděla benzinovou pumpu.

“Hned vedle je restaurace,” poznamenal Justin, když je vezl po příjezdové cestě. “Kdyby—”

“Ježíši, Justine,” znechuceně odtušil Decker.

“Jenom jsem chtěl říci, že kdyby Dani toužila po koupelně, vysadím ji tady, natankuji a vrátím se pro ni,” setřel ho Justin. “Může to být její jediná možnost, dokud zase nebudeme potřebovat benzin.”

“Aha,” vzdychl Decker a zavřel oči. Dani využila příležitost a pořádně se na něho podívala ve světle, které na ně vrhaly neony parkoviště. Dřív si ho prohlédnout nemohla. Ne v dobrém světle a vlastně ani ve špatném. Měla pocit, že pokaždé, když k němu očima zalétla, zjistila, že na ni kouká, takže hned uhnula pohledem. Získala jen matný dojem, že je pohledný, než se zase podívala jinam. Zato nyní, když měl oči zavřené, mohla se skutečně podívat na muže, o kterém Nicholas tvrdil, že prý s ním je v bezpečí. Nadmíru pohledný jedinec, pomyslela si, když očima putovala po rovném nosu a pevné čelisti. Měl zajímavá ústa, horní ret tenčí, zato spodní ret byl plný, smyslný. Jenomže byl – momentálně – extrémně bledý, nezdravě bledý. To jí připomnělo zranění, které utržil, a dostala strach, že ztratil víc krve, než si myslela nebo že se do rány dostala infekce.

“Nicméně,” dodal Justin, čímž ji přivedl na jiné myšlenky, “když už jsi to nakousl, kdyby se jí snad zachtělo koupit mi burger nebo prostě něco k zakousnutí, až tam bude, pravděpodobně jí zbude čas a—”

“Brickere,” vyštěkl Decker, čímž ho umlčel.

Dani si skousla ret, navzdory situaci ji podráždění v Deckerově hlase pobavilo. Bylo to jako cestovat v dodávce s prazvláštním párkem. Přestože většinou zírala z okna, nebyla úplně ztracená v myšlenkách. Napůl věnovala pozornost krátkým doslova slovo-tryskům konverzace, kterou spolu tu a tam vedli. Nerozuměla všemu, co říkali, měla podezření, že mluvili schválně šifrovaně, aby jim neporozuměla, ale z toho, co pochopila, bylo jasné, že Justin a Decker jsou naprosté protiklady.

Justina zdá se těšil zvuk vlastního hlasu a hodně tlachal, zatímco Decker byl tišší, mluvil jenom, když měl co říci. Justin jednu chvíli prohlásil, že miluje městský život, baví ho varieté a noční kluby, na což mu Decker odpověděl, že on sám dává přednost klidu a tichu země chat, kde měl zřejmě druhý domov. Justina bavily akční filmy a seriály, zatímco Decker se prý na tyhle věci moc nekouká, má raději dobrou knihu a útulný oheň.

Taky dávala přednost čtení před televizí a oheň v krbu útulné chaty u ní zvítězil nad městským životem každý den v týdnu přesto – nebo snad právě proto – že se narodila a vyrostla ve městě a má v něm praxi. Také s Deckerem soucítila v tom, jak mu Justin očividně lezl na nervy. Bilo do očí, že Justin – zdál se mladší, přestože oba vypadali stejně staří – schválně Deckera popichuje a dráždí.

“Dani?”

Hodila tyhle myšlenky za hlavu a tázavě pohlédla na Deckera.

“Chcete se tu stavit a použít sociální zařízení?”

Zaváhala. Vlastně do koupelny ani moc nepotřebovala, stejně to ale nebyl špatný nápad. Když nic jiného, bude mít aspoň příležitost zatelefonovat rodičům a na policii, tak zamumlala: “Ano, děkuji.”

Decker kývnul. Rozhlédl se, když Justin zastavil na parkovišti restaurace, pak se ale zase otočil dozadu na ni. Dostane křeč do krku, jak se na mne pořád ohlíží, jestli toho nenechá, pomyslela si nepřítomně a řekla: “Jste bledý. Jak vám je?”

“Jsem v pohodě,” mávl rukou. “Jenom se potřebuji nakrmit.”

“Tak to byste si měl dát něco k jídlu, dokud jsme tady,” poznamenala. Sama měla strachy o sestru scvrklý žaludek, takže hlad neměla, ale pochopila by, kdyby na tom Decker s Justinem byli jinak, a tak jako tak budou v restauraci.”

“Nemám hlad,” odpověděl zcela v rozporu s předchozí větou a vyhlédl předním sklem, protože Justin zpomalil a zastavil.

Chystala se ho zeptat, jak to teda je, potřebuje se nakrmit nebo nemá hlad, když ji Justin vyrušil slovy: “Vyzvedneme tě, hned jak natankujeme.”

Zaváhala, pak ale přikývla a přesunula se po podlaze ke dveřím, při tom přejela pohledem těla zakrytá plachtou. Přestože jí mrtvá těla normálně nevadila, tahle jí vážně začínala nahánět husí kůži. Ráda se dostanu od nich pryč, řekla si v duchu, když sahala po klice. Jenomže dřív, než se jí stačila dotknout, začala se pohybovat a dveře se odsunuly, objevil se Decker. Byla natolik zabraná v myšlenkách, že si ani nevšimla, jak mizí z předního sedadla, aby jí pomohl vystoupit.

“Děkuji.” Přijala ruku, kterou jí podával, a držela se ho, když se zvedala na nohy a v předklonu seskočila na zem. Ozvalo se ostré křupnutí a zvuk kutálení. Rozhlédla se, co upustila a polekaně vytřeštila oči, když na chodníku spatřila svůj mobil. Odpadl mu zadní kryt a ležel o několik stop dál, hned vedle baterie. Prve ho nejspíš nezastrčila do kapsy až na dno a jak přistála na zemi, vyskočil ven.

“Můj mobil!” vykřikla polekaně a – bála se, že baterii a zadní kryt něco přejede – běžela nejdřív pro ně, a když se pak otočila, Decker už se narovnával, telefon jako takový sebral sám.

“Nebude zas až tak zle. Poskládám ho, než si to odbudete na dámách,” slíbil a natáhl ruku pro zbylé součásti přístroje, který zachránila.

“To je dobrý, zvládnu to.” Vracela se k němu, chtěla si vzít zpátky telefon.

“Deckere, musíme jet,” zavolal Justin ze sedačky šoféra.

Zaváhal a pak se obrátil k dodávce. “Jeď napřed. Trochu se opláchnu.”

K jejímu zděšení strčil její mobil do kapsy a zavřel dveře vozidla. Potom ji vzal pod paží a pobídl ke vchodu do restaurace.

“Pokud mi ho vrátíte, dokážu si telefon spravit sama,” řekla, když ji postrčil do budovy.

“Později.” Znělo to, jako by byl duchem jinde a pohledem přejížděl po lidech ve frontách u pokladen, které míjeli. Doprovodil ji do chodby, která vedla ke koupelnám, a postrčil k dámám. “Počkám na vás tady venku, než budete hotová.”

Neochotně vešla do koupelny. Jak to tak vypadá, teď si nezavolá… jestli vůbec. Telefon vypadal v pořádku, jenom mu chyběla baterka a zadní kryt, jestli se ale něco porouchalo uvnitř… Mračila se nad tou vyhlídkou, když se automaticky zařadila do fronty žen čekajících na volnou kabinu.

“Proč je na dámách vždycky fronta?” postěžovala si zrzka před ní, čímž upoutala její pozornost. Dani ztuhla, když uviděla, že žena vyťukává SMSku.

“Nevím. Vsadím se, že na pánech takových nával není,” odpověděla bruneta a mrkla na zprávu, kterou kamarádka odesílala. “Píšeš Harrymu, že nám to potrvá déle, než jsme čekaly?”

“Jo,” hlesla ta první.

Dani zrovna zvažovala, že ji poprosí o půjčení telefonu, když zaslechla tiché mumlání Deckerova hlasu z chodby. Následovalo typicky ženské chichotání. Zvědavě se ohlédla, ale dveře byly zavřené. Když se znovu ozvalo mužské mumlání, o kterém si byla jistá, že patří Deckerovi, nastražila uši, aby zjistila, co říká, ale zaslechla jen tiché bručení a pak ženský hlas, který říkal něco jako komora na košťata.

“Haló, slečno? Jste na řadě.”

Dani se rozhlédla a zjistila, že zrzka je pryč a zbyla pouze bruneta.

“Já nemusím. Jenom jsem dělala Sally společnost,” vysvětlila, když se na ni Dani zmateně zadívala. “Třetí kabina je volná.”

“Aha, díky,” odtušila a prošla kolem ní ke třetí kabině. Vešla dovnitř, rychle si ulevila a pospíchala ven, doufala, že chytí tu zrzku a použije její telefon, ještě než odejde. Bohužel když vyšla z kabiny, obě ženy právě opouštěly koupelnu, cestou se čemusi smály.

S povzdechem došla k umyvadlu, pohledem bloumala po místnosti. A když si umývala ruce, napadlo ji, že si telefon přece může půjčit od někoho jiného. V kapse měla pětidolarovku a pár mincí, drobné z osudného nákupu v potravinách. Může je nabídnout tomu někomu za ochotu. Bohužel, jak už káže zákon schválnosti, teď tady jako na potvoru žádná žena na úlevu nečekala. Zavřela kohoutek a přešla k sušáku na ruce, sledovala kabiny, čekala, až vyjde někdo, koho by mohla požádat.

První vyšla postarší žena, která, když ji poprosila, omluvným tónem řekla, že se neobtěžuje těmito věcmi. Druhá byla žena středních let, která prý má mobil v kabelce na stole. Vzhledem k tomu, že u sebe žádnou kabelku neměla, Dani předpokládala, že to asi bude pravda. Zrovna se chystala poprosit třetí ženu, která vyšla s kabelkou přes rameno, když vtom se dveře koupelny pootevřely a na prahu se zastavila nějaká tmavovláska. “Je tady Dani?”

“Ano,” překvapeně se obrátila ke dveřím.

“Nějaký mládenec na chodbě se diví, co vám trvá tak dlouho. Má strach, že se s vámi minul, když byl na pánech.”

“Aha.” Dani zaváhala, pohledem zabrousila k dívce, které se chtěla přeptat, jestli nemá telefon, a jestli by ho nemohla použít, a pak zpátky k ženě ve dveřích. Tmavovláska zvedla obočí, dveře držela pořád otevřené, zjevně čekala, že se pohrne ven jako velká voda. Dani se ušklíbla a usoudila, že má prostě smůlu a vydala se ke dveřím. Když ženu míjela, vzhlédla, aby poděkovala, a překvapeně se zarazila.

“Copak?”

“Máte na krku krev,” informovala tmavovlásku. “Tady.”

Když ukázala zboku na krk, žena se ironicky zasmála a pustila dveře, aby si ji mohla utřít. “Zatracené černé mušky. O víkendu na chatě žraly jako šílené.”

Dani otevřela pusu, aby řekla, že jí to nepřipadá jako kousnutí černé mušky a že tam ve skutečnosti má dvě, palec a kousek od sebe, ale dřív, než stihla promluvit, žena řekla: “Nejlíp uděláte, když půjdete. Není moudré nechávat takového krasavce čekat. Mohl by dospět k názoru, že by měl radši ženskou, co ho nenechá venku vystát důlek.”

“Nejsme pár,” ohradila se hned Dani.

Tmavovláska o tom zřejmě pochybovala, protože povytáhla obočí. “No, on si rozhodně myslí, že jste.”

Dani zrudla, ale jenom kolem ní prošla na chodbu, kde Decker při čekání chodil jako tygr v kleci.

“Sláva, takže jste tam přece jenom byla.” Usmál se na ni trochu napjatě a pak ji vzal pod paží a odváděl pryč. “Začínal jsem si myslet, že jsem vás propásl a už jste se vydala do auta, ale nechtěl jsem odcházet pro případ, že ne.”

“Byla tam fronta.”

“Aha.” Decker potřásl hlavou. “Na dámách musí být polovina toalet, než na pánech. U nás nikdy není fronta a přitom v jednom kuse slyším nářky, že na dámách ano.”

“Hodně žen má navlas stejné podezření,” ubezpečila ho Dani, zatímco se proplétali mezi lidmi čekajícími ve frontách v otevřeném prostoru před pokladnami.

Decker se doslova rozchechtal. Zvědavě se na něj podívala a nemohla si nevšimnout, že předešlá bledost je z větší části pryč. Líce měl skoro růžové. Očividně mu pomohlo, že se dostal z dodávky a opláchl si obličej. Buď, anebo má horečku, pomyslela si, když ji doprovázel ven z restaurace. Jakmile se zastavil na chodníku a rozhlédl se po jejich dodávce, rychle se natáhla a přiložila mu hřbet ruky na tvář.

Lekl se a chytil ji za ruku, překvapeně se na ni podíval, proto rychle vysvětlila: “Kontroluji, jestli nemáte teplotu.”

Uvolnil se, ale pozvedl obočí. “A mám?”

“Ne. Na omak jste v pořádku.”

“Zklamaná?” odtušil pobaveně.

“Ne, jistěže ne,” vyhrkla a přiznala barvu: “Jenom trochu překvapená. Prve jste ani zdaleka nevypadal tak zdravě a já si byla jistá, že se vám do rány dostala infekce, teď ale vypadáte fajn a ani se nezdá, že byste měl bolesti.”

Pokrčil rameny. “Nemám. Hojím se rychle a mám tuhý kořínek.”

Dřív, než stačila odpovědět, zastavila před nimi dodávka a z okénka se vyklonil Justin. “Konečně! Už jsem si myslel, že jste tam zapustili kořeny, vy dva. Nasedat. Musíme vyrazit na cestu.”

Nebránila se, když ji Decker vzal za ruku a vedl okolo dodávky. Otevřel přední dveře spolujezdce, ale místo aby nastoupil, otočil se a chytil ji za paži, když se kolem něj chystala projít k zadním dveřím. “Pojedu vzadu. Tentokrát se posaďte dopředu.”

Celá ráda, že nebude vzadu s těly, zamumlala díky a dovolila, aby jí pomohl nastoupit. Decker zavřel dveře, zatímco si zapínala bezpečnostní pás a potom otevřel zadní dveře a vlezl dovnitř. Justin se rozjel, sotva dveře zasunul, mířil k vjezdu na dálnici.

“A co je do pekla tohle?”

Dani se při podrážděné Deckerově otázce ohlédla a zjistila, že kouká na dva velké sáčky, dva malé pytlíky a karton se třemi kelímky s nápoji, které bok po boku ležely na podlaze mezi předními sedadly.

“Co asi? Jídlo,” suše opáčil Justin.

“Jo, to už mě napadlo. Jenom nemohu uvěřit, žes vyplenil motorest,” brblal Decker.

“Nevyplenil. Okouzlil jsem dívčinu za okénkem, aby mi to přinesla, zatímco jsem vedle tankoval.”

“Jak se ti to povedlo?” podivila se Dani.

“Já… použil jsem svůj šarm,” odtušil a sarkasticky dodal: “Ačkoli bych ji neobtěžoval, vědět že vám to lidi potrvá tak dlouho. Mohl jsem kolem ní projet a obyčejně nakoupit hnedle dvakrát, za tu dobu, co jste strávili v koupelně.”

Dani se podívala na Deckera, přistihla ho, jak při těch řečech zvedá oči v sloup, a Justin požádal: “Mohl by mi někdo rozbalit a podat burger?”

“Máš tady jídla jak pro armádu, Justine,” znechuceně pronesl Decker, když vytáhl cheesburger a začal ho rozbalovat.

Dani to nekomentovala, ale vážně to bylo neuvěřitelné množství potravy pro jednoho člověka, a v duchu žasla, jak se mu daří držet se tak ve formě, jestli tímto způsobem jídá pravidelně.

“To není všechno jenom pro mě,” uklidnil je Justin. “Uvědomil jsem si, že jakmile uvidíte moji baštu, dostanete chuť, tak jsem vám každému vzal burger, hranolky a pití. Zbytek jsou burgery pro mě. Za volantem se jedí jednodušeji než všechno ostatní.” Odmlčel se a kouknul dolů na jídlo. “Kde je ten burger?”

“Tady.” Decker zvedl napůl rozbalený burger.

Justin sundal jednu ruku z volantu, popadl ho s děkovným zamumláním a pustil se do jídla. Zlikvidoval tu věc na dvě kousnutí. Dani celý proces užasle sledovala. Nikdy nic takového neviděla. Byl jako lidská drtička odpadu.

Obrátila zrak k Deckerovi, uviděla, že při tom představení jenom kroutí hlavou. Očividně to už viděl.

“Mohu dostat další, pěkně prosím?” požádal Justin. “A možná jedno pití?”

Dani se vyklonila pro nápoj, zatímco Decker rozbaloval druhý burger pro Justina. Nepodala mu ho, ale postavila do držáku na nápoje na jeho straně.

“Díky,” utrousil a zvedl kelímek, pak se zarazil a pohlédl do druhého držáku na její straně. “Budeš muset vyndat ty věci ze svého držáku, než ho použiješ.”

Nezeptala se jaké věci. Věděla, že myslí štěnici a stopaře, ale vyndávat je nemusela. Decker to udělal za ni, vytáhl je jednou rukou, ve druhé třímal další rozbalený cheesburger pro Justina.

“Bacha na jídlo,” vykřikl Justin, otesánek bezmála zpanikařil při představě, že by Decker mohl kleknout na jeden ze sáčků.

“Dávám pozor,” podrážděně odsekl Decker, když si obě udělátka hodil do kapsy a sedl si na paty. Zadíval se na pytlíky jídla. “Jeden je pro mne?”

“Jo,” přisvědčil Justin s plnou pusou. “Ochutnej, třeba tomu přijdeš na chuť.”

Dani zvědavě přejela pohledem z jednoho muže ke druhému. Vyznělo to, jako by snad Decker nikdy dřív burger nejedl, což jí připadalo prostě směšné. Těžko si představit, že by někdo nikdy ani neochutnal burger. Well, leda kdyby byl vychován jako vegetarián, napadlo ji. Jenže kdyby byl vegetarián, tak nebude rozbalovat burger, který zrovna vytáhl ze sáčku a ukusovat řádné sousto.

Pozorovala jeho tvář, všímala si, jak se po ní míhají výrazy, a byla by přísahala, že doopravdy ještě nikdy žádný neměl. “Jste vegan nebo co?”

Decker na ni překvapeně pohlédl. “Ne. Proč se na to ptáte?”

“No, jako byste ještě nikdy burger nejedl.”

“Nejedl,” informoval ji Justin. “Decker obvykle drží tekutou dietu.”

“Justine Brickere,” vyjekl Decker, znělo to jako by byl v šoku, upřímně zděšen, že to vyšlo najevo.

Dani si ho nevšímala. “Myslíš proteinové nápoje?”

“Něco takového,” vyhýbavě odtušil Justin. “Speciální tekutinu se spoustou proteinů a—”

“Brickere,” teď už Decker vrčel.

“No co, vždyť je to pravda,” hájil se Justin, ani se nezačervenal, a pokračoval k Dani: “Tvrdí, že se skutečným jídlem je moc práce a než by se s ním otravoval, obvykle drží tekutou dietu.”

“Krucinálfagot, Brickere.” Decker byl skoro vzteky bez sebe, vzápětí mu ale zazvonil mobil. Zapomněl na kolegovy provokace a začal po kapsách hledat telefon. Jeho haló, když ho našel a otevřel, nebylo ani trochu přívětivé.

Dani zvědavě přihlížela, jak poslouchá a nakonec zavrčel cosi, co se špetkou fantazie mohlo být sbohem, a přístroj schoval. “Pojedeme po téhle silnici až do Vaughanu. Počkají na nás na parkovišti u Outdoor World.”

Justin přikývl, jakmile polknul cheesburger v puse. Měla podezření, že se ho ani neobtěžoval pokousat. “Vím kde to je.”

“My zastavujeme?” polekala se. Zastávka znamenala, že Stephanie a muž, který ji drží, získají ještě větší náskok.

“Jenom narychlo, vyměníme tuhle dodávku za SUV,” uklidňoval ji Decker.

Zamračila se, pak ale koukla dozadu a zamumlala: “Asi je to pořád lepší, než s sebou vozit pět mrtvých chlápků.”

“Čtyři,” upřesnil Justin.

“Pět,” zopakovala. “Na mýtině jich bylo šest a jeden utekl se Stephanií.”

Muži si vyměnili pohled a potom Decker přiznal: “Jeden odtam zmizel, než jsme vrátili. Dostali jsme jenom čtyři.”

“Aha.” Dani se zamračila. Měla pocit, že jich bylo pět, když se na ně prve dívala, ale světlo bylo špatné a těla naskládaná na sobě. Mohla být jenom čtyři.

“A neměj obavy, tohle nás moc nezdrží,” chlácholil ji Justin. “V SUV pojedeme rychleji. Tahle stará rachotina neudělá víc, než sto třicet kiláků za hodinu, zato naše SUV, to jsou nadupané mašinky. Fakticky žihadla.”

Když Dani zůstala zticha, Justin se zeptal Deckera: “Kdo na nás počká u Outdoor World?”

“Eshe,” odpověděl. “Přiveze nové SUV se zásobami. Lucian s Leigh tam míří také. Podle všeho jsou kousek za námi, ačkoli nevím, jak se jim to podařilo.”

Justin zase kývnul. “Fakticky by se tam měli dostat první, ale musel telefonovat, což je pravděpodobně zdrželo.”

“Kdo jsou ti lidé?” zvědavě se zeptala Dani, otočila se na sedadle a pohlédla na Deckera. “Lucian je váš šéf, že ano? Ale kdo jsou Eshe a Leigh?”

“Eshe je další… ehm… agent jako my,” odpověděl Decker, do očí se jí ale nepodíval.

“Jedna z nejlepších. Eshe nakop prdel,” zakřenil se Justin.

“Jé? Takže Eshe je ženská?” podivila se Dani a zvědavě se na něj zadívala. Měla hodně pacientů se zajímavými a exotickými jmény, ale na žádnou Eshe ještě nikdy nenarazila.

Justin přikývl a obdivně spustil: “Ženská se vším všudy. Šest stop vysoká, štíhlá a krutá, a pohybuje se jako panter. Nechtěl bych stát proti ní. Dokáže chlapovi nahnat strach, pokud jenom pomyslí, že by sešel na scestí.”

“Na scestí?” koukla na něj dočista zmatená.

“Ignoruj ho,” zachmuřeně doporučil Decker. “Přešel do režimu těch jeho fantasy komiksů. Řekni, kdyby začal slintat, najdu ubrousky.”

Podařilo se jí zasmát Deckerovým slovům.

“Jak myslíš,” suše řekl Justin a ještě ji informoval: “Eshe je třída a Leigh je milá.”

“Také je agent?” zeptala se Dani, na poslední chvíli spolkla slovo vykonavatel.

“Ne. Je to Lucianova životní družka, i když jsem zaslechl, že prý chce vypomáhat při případech,” odpověděl Justin. “Mám pocit, že umí nějaká ta bojová umění a taky dokáže nakopat prdel.”

“Životní družka?” zeptala se Dani. Nikdy dřív tohle slovní spojení neslyšela.

“Ještě nejsou manželé,” vložil se do toho Decker.

“Aha.”

“Leigh je milá. Bude se ti líbit,” ozval se najednou Justin. “Ale Lucian je tak trochu tvrďák, suchej patron.”

Dani lhostejně pokrčila rameny. “To je jedno. Nejedeme na večírek. Setkáme se jenom kvůli výměně aut.”

“Pravda, ale napadlo mě, že bude lepší tě varovat,” řekl Justin. “Občas se může zdát drobet drsný.”

Nekomentovala to. Přemýšlela o tom, co se dozvěděla. Eshe je také agent nebo vykonavatel Rady, jak jim říkal Nicholas. Šéf Lucian je přísný a Leigh je jeho životní družka. Potřásla hlavou. Tušila, že toho o těch lidech moc neví a měla by. Jenže jí to dělalo menší starosti, než osud sestry. Nechápala, proč vůbec musí měnit vozy. Vážně záleží na tom, jestli dál pojedou dodávkou nebo ji vymění za SUV? Přestože bude prima nejezdit s mrtvými těly vzadu, zastávka je zdrží a chlap, který drží Stephanii, má už takhle hodinu náskok.

Také nechápala, proč mají ta těla tady. Proč je nenechali na mýtině pro policii, stejně jako oběti v rokli? Tahle otázka ji měla napadnout hned na začátku, ale prostě nenapadla. Bylo toho hodně, co ji hned nenapadlo. Skoro jako by jí přes mozek přehodili nějaký závoj, myšlenky měla mlhavé a líné. Co když jsem dostala drogy, pomyslela si najednou. Třeba právě proto spala a přitom si nevzpomíná, že by usínala. Třeba ji Justin nebo Decker, nebo oba, zdrogovali.

Ta možnost ji opět přivedla k zamyšlení, jestli by se neměla pokusit o útěk. Faktem ale stále zůstávalo, že momentálně byli jejím jediným spojením se sestrou. Dovedou sledovat SUV, ve kterém unáší Stephanii, což podle ní policie nedokáže bez většího množství informací, než by jim ona sama mohla poskytnout.

Tak tam dál jen seděla a v duchu se užírala myšlenkami, zatímco uháněli po dálnici. Justin jel mnohem rychleji, než jak kázala nejvyšší povolená rychlost – o bezpečnosti nemluvě – ale nic na to neříkala. Čím rychleji pojedou, tím rychleji dohoní Stephanii, tak si jen zkontrolovala bezpečnostní pás a modlila se, aby je nezastavila policie.

Sotva na to pomyslela, už Justin hlásil: “Máme v závěsu poldu.”

Mrkla do postranního zrcátka a uviděla, že se rychle blíží policejní auto, světla blikají.

“Chápu,” ujistil ho Decker a stěží o úder srdce později ta blikající světla zhasla a policejní hlídkový vůz zpomalil a začal zaostávat. Zmateně zírala na mizející auto v zrcátku, nebyla si jistá, co se právě odehrálo. Jen další důvod lámat si hlavu, zatímco se hnali po dálnici. Byla tak ponořená v myšlenkách, že čas jako by letěl a byl to skoro šok, když spatřila ceduli s nápisem Vaughan Mills.

“A jsme tady,” zahlaholil Justin, když o pár minut později sjel z dálnice. “Teď budeš mít tu čest poznat Eshe a Luciana.”

5. KAPITOLA

Když tam dorazili, Outdoor World byl už dávno zavřený a parkoviště prakticky prázdné. Decker pozoroval osamělé stříbrné SUV, uvnitř zaregistroval tři lidi. Rozpoznal typickou siluetu Eshe na místě šoféra, byly tam ale ještě větší, mohutnější postavy dvou mužů – jedna na předním sedadle spolujezdce a jedna na zadním lavicovém sedadle. Zamračeně svěsil koutky úst. Lucian se nezmiňoval, že by měla mít společnost.

“Eshe není sama,” poznamenal Justin, když točil volantem, aby zaparkoval ob dvě místa vedle druhého vozidla, na řidičově straně.

“Kdo jsou ti muži s ní?” popustila uzdu zvědavosti Dani.

Decker se na ni podíval a zjistil, že mžourá z okna na vedlejší vozidlo.

“Nemám zdání,” přiznal Justin. “Nikdy jsem je neviděl.”

Když se s Dani otočili a tázavě koukli dozadu na Deckera, jenom zavrtěl hlavou. Ani on ty dva ještě nikdy neviděl.

“Pravděpodobně prostě další vykonavatelé,” nahlas usoudil Justin a Decker po něm křísnul pohledem, že se tak uřekl, jenomže Justin ani Dani si toho zdá se nevšimli. Zavrtěl hlavou, přesunul se k bočním dveřím dodávky a otevřel je. Vylezl ven, vděčný, že už nemusí klečet, a otevřel dveře Dani. Registroval, že Eshe a muži také vystoupili z vozidla.

“Děkuji,” zamumlala Dani a seskočila na zem před něj.

Kývnul a zavřel dveře, pak ji vzal pod paží a vedl k přicházejícímu triu.

“Páni,” vydechla Dani, když se přiblížili, a on se sám pro sebe ironicky usmál, jaký dojem to na ni muselo udělat. Eshe sama o sobě stála za vidění. Měřila šest stop, jak už říkal Justin, a měla oblečený obtažený černý kožený úbor, který názorně předváděl, co přesně myslel tím štíhlá a krutá. Ten ale Deckerovu pozornost neupoutal. Eshe často nosívala zajímavé a nezvyklé účesy, vždy krátké a často ladily s její momentální náladou. Soudě podle vlasů dnes v noci, měla za sebou drsný týden. Husté černé kudrny, které obvykle hladce přiléhaly k hlavě, měla natupírované do krátkých excentrických vln, sem tam byly odbarvené na blond a do červena, takže vypadaly skoro jako plamínky. Obrovské inteligentní černé oči zlatě pableskovaly a úsměv na přivítanou by nezahanbil ani žraloka. Perlově bílé zuby ostře kontrastovaly s nádhernou mahagonovou kůží. Krásná to žena a – jak si Decker všiml – naháněla pekelný strach většině lidí, kteří se s ní setkali, smrtelným stejně jako nesmrtelným. Zdálo se, že ani u Dani tomu nebude jinak.

Buď… anebo ti muži byli důvodem, že jí kukadla div nevypadla, pomyslel si. Zrak teď přesunul k zrcadlovým obrazům, které měla Eshe vedle sebe, po každém boku jednoho. Muži světlejší pleti a na první pohled dvojčata, také odění kůží, ale i vysokou Eshe převyšovali o dobré čtyři možná šest palců. Oba měli dlouhé tmavé vlasy. Jeden si je stáhl dozadu do koňského ohonu, zatímco druhý nosil vlasy rozpuštěné kolem tváře. Nicméně, nejvíc brala dech jejich hřmotná postava. Byla to dvojka lamželezů, mohutných a samý sval.

Zvlášť by jeden každý z těch tří při příchodu vzbudil patřičnou pozornost. Ale celá trojka pospolu? Nešlo na ně nezírat s otevřenou pusou, konstatoval v duchu a potom si všiml, že oba muži nesou za řemínek malý černý kufřík. Zvědavě si je prohlížel, tušil, že v nich mají počítače, ale netušil, za jakým účelem je přinesli.

“Nějaké potíže cestou?” pozdravila Eshe, když došli až k sobě.

Decker nechal odpovědět Justina a ihned toho zalitoval, když mladší nesmrtelný zdá se zcela opomenul Daninu přítomnost a řekl: “Ne. Jednu chvíli se nám pověsil na paty polda, ale Decker ho setřásl. Kontrolou mysli.”

Eshe kývla a trochu podrážděně ukázala na ty dvě hory po svém boku. “Tohle jsou Dante a Tommaso. Byli zrovna v kanceláři, když mi Bastien volal, a nedali jinak, než že mě doprovodí.”

Ten s culíkem, kterého Eshe představila jako Tommasa, pokrčil rameny. “Nudili jsme se.”

Ten rozpuštěný, Dante, přikývl na souhlas. “Jo. Christian je pořád v čudu s Marguerite a Juliem, a my nemáme co dělat, leda se poflakovat po kanceláři a štvát Bastiena.”

Decker zvedl obočí při zmínce o tetě Marguerite, jejím manželovi Juliovi a jejich synovi Christianovi. Najednou mu to došlo, už věděl, kdo jsou tihle obři.

“Vy jste z klanu Notte,” vyhrkl Justin, kterému to zjevně docvaklo souběžně s ním. “Christianovi bratranci z Itálie. Dvojčata.”

Italská dvojka přikývla a Dante řekl: “A vy jste Justin Bricker a” – přesunul pohled k Deckerovi – “Martinin syn, Decker. Nebyl jsi na rodinné sešlosti.”

“Měl jsem práci, když Marguerite dala všechny dohromady,” tiše odtušil Decker.

“Říkala to,” ujistil ho Tommaso a podal mu ruku. Decker ji přijal, a když si potřásli, Tommaso přiznal: “To je částečně důvod, proč jsme jeli s Eshe. Chtěli jsme tě poznat.”

“Jo,” přisvědčil Dante, když si s ním jako druhý v pořadí potřásal rukou, a pak, jiskrnýma očima při tom střelil po Eshe, dodal: “Krom toho jsme přece nemohli připustit, aby tato křehká ženička jela sama celou cestu až sem, uprostřed noci.”

Za snahu od Eshe inkasoval bodyček loktem do žaludku. Žádné hravé šťouchnutí, ale ránu, při které se ohnul v pase překvapivou bolestí. Křísla škaredým pohledem o Tommasa, který se rozesmál, a vyštěkla: “Jestli vy dva hoši nepřestanete takhle mluvit, názorně vám předvedu, co tahle křehká ženička dokáže.”

Nicméně ani to podle všeho jejich pobavení nezchladilo. Decker už několikrát s Eshe pracoval a znal ji dobře. Mohl ty dva varovat, že si hrají s ohněm, ale rozhodl se, že je nechá, ať se poučí po zlém. Na tu lekci jen tak nezapomenou a aspoň zase jednou bude pekelná show.

“Co je v těch kufřících?” zeptal se zvědavě Justin, Danta a Tommasa.

“Přenosné počítače nakonfigurované ke sledování ukradeného SUV,” vysvětlila Eshe. “Jeden pro Luciana a jeden pro Mortimera. Máme tu na oba počkat a předat jim je. Třetí je v SUV pro vás, mládenci.”

“Pěkný,” poznamenal Justin.

“Lepší, než lovit naslepo,” pokrčila rameny Eshe. “Ačkoli, kdybyste si vy dva nenechali ukrást—”

“Oči,” vyhrkla najednou Dani, vyrušila tím Deckera právě včas, Eshe už ho stačila naštvat začátkem své poznámky. Obrátil se a shlédnul na ni ve stejnou chvíli, kdy se k němu otočila a zmateně se na něj zamračila. “Oči jim v té tmě září jako oči kočičí. Oni…” Zmlkla, vytřeštila kukadla a užasle vydechla: “Tobě taky. Jsou celé stříbromodré.”

Decker postřehl, jak Eshe zvedla obočí, přesto zamumlal: “To musí být světelný klam.”

“Tak tohle je ta žena, kterou máme odvézt zpátky?” zeptala se Eshe. “Proč ji jeden z vás nekontroluje?”

“Což o to, já bych rád, ale Decker mi to nedovolí,” požaloval Justin a významným tónem pokračoval: “A on to nedokáže.”

“Nikdo mě kontrolovat nebude,” zachmuřeně prohlásila Dani. “A nikam nepojedu.”

Zahlédl, jak se Eshe zablesklo v očích, znenadání sytě zlatých s černými flíčky. Decker bez řečí popadl Dani pod paží a hnal ji od skupiny pryč, podařilo se mu dostat ji notný kus za SUV, než se začala vzpírat. Dospěl k názoru, že jsou dost daleko a obrátil ji tváří k sobě.

“Bude lepší, když počkáte tady a tohle necháte na mě,” tiše navrhl dřív, než mohla vyprsknout slova, která ji svrběla na jazyku.

Dani zaváhala, očima sklouzla zpátky ke skupině u aut. Decker se ohlédl zrovna tak a zjistil, že je všichni zvědavě pozorují a Justin něco vykládá. Měl vážné podezření, že nechce vědět co. Povzdechl si. Obrátil se zase k Dani a získal si její pozornost slovy: “Promluvím s nimi. Neopustím vás.”

Rebelantsky přimhouřila oči a tak ho nijak zvlášť nepřekvapilo, když řekla: “To dobře uděláte. Vím, že jste mi lhal a nejste od CSIS, a jediným důvodem, proč teď nejsem na policii a neřvu vražda, je, že umíte sledovat SUV. Právě teď jste moje jediné spojení se sestrou, Deckere, jestli ale odjedete beze mne, půjdu rovnou na policii a povím jim všechno, co vím.”

“Chápu,” odtušil s vážným kývnutím. Zmínku, že by nedostala šanci někomu volat, si nechal pro sebe. Eshe převezme kontrolu nad její myslí a dohlédne na to, pokud se mu ji nepodaří přesvědčit, že Dani pojede s ním. Doufal ale, že k tomu nedojde. Skutečně neměl v úmyslu ji opouštět nebo dovolit někomu jinému, aby jí pročesával myšlenky a kontroloval její jednání, proto dodal: “Ale, prosím, zůstaňte tady a nechejte to na mě. Dobře?”

Naštvaně založila ruce, ale úsečně přikývla.

Sotva se obrátil, zaprosila: “Hlavně si pospěšte. Čím víc času tady ztratíme, tím dál se Stephanie dostane.”

Decker jenom kývnul a rázoval přes parkoviště ke skupině.

“Našel’s životní družku,” tiše řekl Dante, když se k nim připojil. “Gratuluju.”

“Dík,” hlesl Decker a pohlédl na Eshe.

“Mám rozkaz přivést ji s sebou,” prohlásila neoblomným hlasem.

Decker zavrtěl hlavou. “Zůstane se mnou.”

“Tak to raději rovnou zavolej Lucianovi, protože já dělám, co mi řeknou a mám nařízeno ji přivést.”

Odfrkl si. Zrovna chtěl podotknout, že dělá, co jí řeknou, jenom pokud se jí to hodí, když vtom se ozval Dante: “Nemusíš mu volat. Lucian je tady.”

Otočil se. Podíval se směrem, kam se díval Dante a sledoval, jak další SUV parkuje vedle dodávky z opačné strany.

Zamračil se. S Eshe by se pohádal, kdyby to bylo nutné, jen aby si Dani mohl nechat u sebe, ale s Lucianem se hádat prostě nemůžete. Nebo, lépe řečeno, nejlépe uděláte, když se tomu vyhnete. Decker se vážně obával, že v tomto případě se hádat bude muset. Nikdo, dokonce ani Lucian, se nepostaví mezi něj a Dani.

“Lucian zrovna našel životní družku,” odtušila Eshe, zatímco přihlíželi, jak vystupuje a obchází vůz. Když Lucian otevřel Leigh dveře, dodala: “Možná bude mít pochopení a dovolí ti, aby sis ji nechal u sebe.”

Decker se po té poznámce zakabonil. Zaslechl nějaké řeči, že co našel Leigh, Lucian změkl. Sám ale nepozoroval nic, co by naznačovalo, že je to pravda. Strýc byl pořád tvrdý jako skála, pokud on ví.

“Proč tady všichni postáváte?” zavrčel Lucian, když došel až k nim. Očima zběžně přelétl skupinu, než je zabodl do Deckera. “Kde jsou psanci?”

“V dodávce,” odpověděl okamžitě, a když se strýc prudce otočil a doprovázel Leigh k zadní části vozidla, vyrazil za nimi. Jakmile tam došli, Lucian zabral za dveře a hned se zarazil a obrátil se k Deckerovi. Zlostně se na něj podíval. “Není pořádně zavřená.”

“Cože?” Decker popošel k němu a zjistil, že je to pravda, dveře nebyly dovřené.

“Lajdáctví,” vyštěkl Lucian. “Máte štěstí, že se nerozlétly a těla z nich nevypadla na dálnici. Ohromná legrace, tohleto vysvětlovat.”

Decker držel jazyk za zuby. Bylo to lajdáctví, uznával v duchu, když sledoval, jak Lucian otevírá dveře, ale přestože nebyly docela zavřené, držely dost, aby se za jízdy nerozletěly, ledaže by stiskl tlačítko, které uvolňovalo západku. Otevřel dveře dokořán a pak i ty druhé, a všichni se shlukli okolo, když uchopil jeden roh celty a odhodil ji dozadu. Mlčeli, zatímco obhlížel těla. “Jak dlouho mají ty kolíky?”

“Od odjezdu z mýtiny,” řekl Decker. “Nechtěl jsem, aby se probrali a dělali potíže.”

Lucian přikývl a šeptem odtušil: “Kolíky se musí brzy vyndat, aby se vůbec dožili soudu.”

Decker jenom kývnul, protože věděl, že Rada bude trvat na přečtení jejich mysli, aby se zjistilo, kolik problémů způsobili, než vynesou rozsudek. Vykonavatelé obvykle mívali hodně informací o psancích, a co mají na svědomí, než se vydali po jejich stopě. Pokud měli dostatečné množství informací, občas mohli psance na místě zlikvidovat a hned začít s čistkou, jak tomu bylo při posledním případu v Kansasu. Jenže o těchto mužích a škodě, kterou mohli napáchat, nevěděli zhola nic. To bude potřeba zjistit v prvé řadě, než se podnikne cokoli dalšího.

“Kdo to je?” zeptala se Leigh, vsunula ruku Lucianovi do dlaně, zatímco se dívala na těla.

“Jsou nápadně podobní Leoniovi,” zamumlal, na tváři se mu usadil ustaraný výraz.

“Leoniovi?” zeptal se Decker, to jméno mu nic neříkalo.

“Leonius Livius,” upřesnil Lucian. “Byl jedním z mála původních Atlanťanů, kteří uprchli, když se Atlantida propadla.”

“Edentata,” vydechla Eshe, ona to jméno očividně poznala.

“Co je edentata?” otázku otázek položila zmatená Leigh.

Lucian se ošil, načež se pustil do výkladu: “Edentate je latinsky bezzubý. Edentata jsou nesmrtelní, kteří nemají tesáky, aby jim pomáhaly získávat, co potřebují k přežití. Těm se zdravým rozumem se říká edentata. Ale těm, kteří jsou stiženi choromyslností a sejdou na scestí, se obvykle říká bez-tesáci, aby se oba druhy rozlišily. Leonius Livius byl bez-tesák.” Lucian se na chvíli odmlčel předtím, než dodal: “Ale padl v bitvě, už je to pár milénií.”

“Třeba měl děti, než zemřel,” odtušil Decker.

“Měl, všechny ale padly v téže bitvě spolu s ním. Postarali jsme se o to,” zamumlal Lucian, a pak se naklonil a jednoho z mužů začal zkoumat podrobněji. Zadíval se do tváře, potom otevřel pusu a nahlédl do ní, a zatlačil na patro za špičáky. Za moment se narovnal a zavrtěl hlavou. “Nemá tesáky.”

“Jak to víš?” zeptal se zvědavě Justin, čímž prozradil, že s žádným edentata ještě nikdy neměl tu pochybnou čest.

Deckera to nepřekvapilo. Postupem času byli téměř vyhlazeni a v dnešních dobách už se vyskytovali jen zřídka. Sám na ně narazil poprvé až teď, ve dvou stech a padesáti devíti letech. Vysvětlil: “Když přitlačíš na patro za špičáky, vyjedou nám ven, ať chceš nebo ne, ale edentata žádné tesáky nemají, takže jim nemá co vyjet.

Justin si ihned sáhl do pusy. Musel stlačit patro za pravým tesákem, protože se posunul dopředu a sjel dolů.

“Senzace,” zahuhlal, vyndal prst z pusy a zub zajel zpátky na místo. “Já nevěděl, že to tak funguje.”

“Proč se jim nevyvinuly tesáky?” zeptala se Leigh. “A jak přežili?”

“Povím ti to později,” slíbil Lucian a obrátil se k Deckerovi. “Kde je ta holka?”

Decker se otočil a ukázal na místo, kde Dani nervózně obcházela kandelábr a vrhala po nich vražedné pohledy. Nemohla se dočkat, až vyrazí, jak dobře věděl.

“Co tam dělá?” vyděsil se Lucian. “A proč ji nikdo nekontroluje?”

“Je Deckerova životní družka,” rychle řekl Justin, bezpochyby to byl pokus zchladit Lucianovu náladu vesele zrající k výbuchu, ale docílil tím jediného. Lucian se soustředil na Deckera a začal mu pročesávat myšlenky. Decker to cítil, ale nesnažil by se ho blokovat, ani kdyby mohl.

“CSIS?” nevěřícně se zeptal Lucian, čímž si vysloužil udivené pohledy od všech, vyjma Justina. Decker se v duchu svíjel jako žížala na háčku, zatímco strýc pokračoval a dál se mu šťoural v myšlenkách, až nakonec Lucian znechuceně zavrtěl hlavou. “A tys jí o nás nic neřekl, vůbec nic nevysvětlil? Nejdřív Mortimer a teď ty… Jsem snad jediný, kdo prošel nálezem životní družky s neporušeným mozkem?”

Podle toho, co Decker slyšel, byl tenkrát Lucian taky tak trochu mimo, ale chránil se na to byť i jen pomyslet a pouze řekl: “Čekal jsem na správný okamžik.”

“Správně. No a to je teď,” oznámil Lucian a s pohledem upřeným na Dani vyštěkl: “Děvče!”

Zrovna byla ve fázi vzdalování a při výkřiku se neotočila. Pravděpodobně nemá tušení, že řve na ni, pomyslel si Decker.

“Jakže se jmenuje?” zeptal se netrpělivě Lucian a hned potřásl hlavou. “Nevadí.”

Oči upřené na Dani přimhouřil soustředěním. Zničehonic se zastavila a otočila a došla až před něj.

Decker čekal, uvědomoval si, že strýc ji teď nepochybně ovládá a čte. Přesně poznal, kdy ji propustil, podle zmatku, který okamžitě zastřel její tvář, když se po nich rozhlížela.

“Co—?” nejistě hlesla a zmlkla, zmatek na obličeji vystřídal strach.

“Nemáš vadný mozek a neztrácíš čas,” prohlásil Lucian, který jí tyhle starosti zjevně vyčetl z myšlenek. “Důvodem, proč si nevzpomínáš na chůzi sem, je, že jsem převzal kontrolu nad tvou myslí a přivedl tě sem… A umím to, protože jsem nesmrtelný… neboli, jak nám vy lidé pořád tvrdohlavě říkáte, upír,” odtušil přezíravě. “Jako ostatně všichni co tu stojí… včetně Deckera, který ti jediný nedokáže číst ani kontrolovat myšlenky. Což z tebe dělá jeho potenciální životní družku, ale rozhodnutí bude na tobě.”

Stačilo pár slov a Dani tam stála s pusou dokořán, jako solný sloup. Lucian vztáhl ruku před Eshe. Sotva mu na dlaň položila klíče od SUV, otočil se a hodil je Deckerovi, řka: “Výtečně! To nejtěžší jsem udělal za tebe, takže ji strč do SUV a pohněte zadkem. Zbytek vysvětlíš cestou.”

“Minutku,” zaprotestovala Dani, když ji Decker vzal pod paží a vedl k autu. “Já—”

“Žádné minutku,” chladně ji přerušil Lucian. “Pořád tam někde venku máme dvojku psanců a mladou holku v nebezpečí. Tvoji sestru, jak pevně věřím. Buďto hned pohni kostrou nebo pojedeš s Eshe.”

Decker tušil, že vyhrožovat Eshe nebylo nutné. Dani se mu přestala snažit vytrhnout ruku, sotva padla zmínka o sestře. Odvedl notně pokrotlou Dani k novému vozu, otevřel boční dveře a pomohl jí nastoupit. Potom se otočil a předal klíče Justinovi. “Řídíš.”

Justin bez otázek přijal klíče a vyrazil na řidičovu stranu. Decker se právě chystal vlézt dozadu za Dani, když ho Lucian zavolal jménem. Zastavil se, vracel se kolem auta a vzápětí uviděl, že mu strýc kráčí naproti.

“Ještě něco?” zeptal se stroze. Byl na něj naštvaný kvůli tomu, jak zacházel s Dani.

Lucian přikývl. “Vyrozuměl jsem, že s Justinem máte nějaký plán, jak dopadnout Nicholase pomocí štěnice a stopaře z dodávky?”

Deckerovi vyletělo obočí na vrch hlavy. Chtěli si promluvit s ostatními a povědět jim o svém nápadu, když se sem dostali, ale zapomněli na to. “Jak to víš?”

“Vyčetl jsem jí to z mysli.”

Decker se podíval za sebe na SUV, když na ně Lucian ukázal. “Dani? Ale ona neví—”

“Potají vyposlechla tvůj rozhovor s Justinem, promluvila do štěnice a nadiktovala Nicholasovi svoje číslo, aby jí zavolal. Zavolal a tak mu pověděla všechno o vašem plánu.”

“Proč by to—?”

“Protože ti nevěří,” skočil mu do řeči Lucian. “Ví, že Nicholas ty muže sledoval a to ji se sestrou zachránilo. Navíc ví, že i teď se za sestrou neustále honí, snaží se ji zachránit. Zato všechno, co ví o tobě, je pošpiněné lží. Pěkně sis zavařil, hochu, když ses před ní snažil utajit, co jsi zač. Nevěří ti ani natolik, nakolik věřila Nicholasovi, se kterým vůbec nikdy nemluvila.” Počkal, až to stráví a dodal: “Musíš všechno vysvětlit a získat si její důvěru, chceš-li ji za životní družku.”

Decker vážně přikývl.

“Už jeďte. Máme práci.”

Decker udělal čelem vzad a odběhl zpátky k SUV.

Když nastoupil dozadu a zavřel dveře, měl Justin už puštěný počítač a mluvil do mobilu.

“Díky, Bastiene. Myslím, že teď už to zvládnu.” Ukončil hovor a strčil aparát do kapsy. Usmál se na Deckera. “Koukni na tuhle mašinku. To ti je paráda. Myslím, že Bastien najal nějaké geniální techno cvoky, po té evropské blamáži se sledováním mobilu Marguerite. Vytasili se s tímhle. Mrkejte.” Ukázal na monitor. “Ten modrý puntík jsme my, zelený vedle něj je Lucianův vůz a černá tečka je ukradené SUV.” Justin se zamračil. “Je na dálnici 427 blízko Etobicoke, místo aby mířil do centra Toronta, jak jsme čekali.”

Decker mlčky přikývl a uvažoval, kampak má psanec, který drží Stephanii, asi namířeno. Všichni si byli jistí, že se pokusí ztratit v centru. Lucian měl několik nesmrtelných, vykonavatele i dobrovolníky, kteří čekali na různých místech v Torontu, že se na vůz sesypou, když k tomu dojde.

“Etobicoke?” zeptala se Dani, předkláněla se, aby viděla na obrazovku. “To není ani hodinu jízdy odtud, že?”

“Pouhou půlhodinku odtud. Malinko jsem na to dupl,” zakřenil se Justin.

Decker si všiml ironického výrazu Daniny tváře a tušil, že není moc překvapená. Od chvíle, kdy opustili Parry Sound, ujížděl Justin jako netopýr z pekla.

“A ty ostatní barevné tečky, kdo je to?” optala se hned.

“Další vykonavatelé,” odpověděl Justin. “Žlutý bod je můj obvyklý parťák Mortimer se svou životní družkou, Sam.” Stáhl obočí, když si všiml pozice tečky. “Pořád jsou dobrou hodinu za námi. Doufám, že tvůj náklaďák nestřečkuje.”

“Můj pickup nestřečkuje,” odsekl Decker, a když postřehl zvědavý pohled, který po něm vrhla Dani, objasnil: “Vůz, který ukradli, byl firemní. Mortimer s Justinem jím přijeli z Toronta. Mortimer a Sam jedou mým vlastním pickupem, který má zabudované firemní GPS.”

“Obytným pickupem. Má vzadu kabinu s postelí,” řekl Justin, významně zavlnil obočím. “A je to čerstvý životní druh s družkou, něco na způsob novomanželů, jenom tisíckrát horší. Postel budou potřebovat.”

Decker zvedl oči v sloup a pověděl Dani: “Ano, je tam postel a proto jsem taky navrhl, aby si vůz vzali, ale ne z důvodu, na který naráží Justin. Sam je smrtelná, takže mohou jet na dvě směny. Sam může cestou ukazovat Nicholasovu fotografii přes den, když Mortimer spí, a on v noci, když spí ona.”

“Všechno zkazí, že jo?” zanaříkal Justin, obrátil se na sedadle, aby nastartoval.

Decker se uvelebil na zadním sedadle vedle Dani a připoutal se, potom se obrátil k ní a koukal, jak dělá to samé. Při tom dumal, co si asi musí myslet. Zatím o tom, co jí prozradil Lucian, ani necekla.

Jakmile byla hotová s bezpečnostním pásem, otočila se na něj s dotazem: “Lucian je váš strýc, viďte?”

“Ano.”

Kývla, tvářila se zamyšleně a po chvilce se otázala: “Takže pomatenost je ve vaší rodině dědičná, že ano?”

Justin na předním sedadle zařval smíchy a Decker se za to na mladíka zamračil. Zhluboka se nadechl, aby načerpal trpělivost, načež obrátil pozornost opět k Dani. Bylo jasné, že neuvěřila ani slovu z toho, co jí strýc pověděl, a tak se krátce zamyslel, co říct. Čím by ji mohl přesvědčit? A pak dostal nápad.

“Co to děláte? Nechte toho,” vyhrkla, když si začal rozepínat košili.

“Jenom vám ukazuji svou ránu,” odtušil chlácholivě.

“Aha.” Trochu se uvolnila, ale ne docela. Nedokázala s jistotou říct, proč jí představa, že uvidí jeho obnaženou hruď, teď bere klid mnohem víc, než když vytahovala kulku. Možná proto, že – přesto přese všechno – zjišťovala, že ho začíná mít ráda, ale ať už byl důvod jakýkoli, tentokrát jí dělalo problémy zaujmout profesionální postoj. Místo toho seděla, ani nedutala, sledovala, jak si rozepíná knoflíček po knoflíčku, očima hltala kousek po kousku obnažované bledé tělo, až byla nucená odvrátit zrak.

“Okay,” ozval se Decker o chvíli později.

Dani se váhavě obrátila zpátky. Zjistila, že si rozhalil košili a shodil ji ze zraněného ramene. Očima přejížděla po sošném mramorovém těle… strnula. Naklonila se blíž a vyštěkla: “Potřebuji světlo.”

Justin okamžitě zapnul stropní osvětlení, které všechno zalilo ostrým světlem, Deckerovu střelnou ránu nevyjímaje. Zahleděla se na ni zblízka, viděla, že se zmenšila a srůstá. Kdyby se jí někdo zeptal, jak stará ta rána je, odhadla by několik dní, možná týden. Myšlenky se jí v hlavě rozvířily, pátrala ve svých lékařských znalostech a pokoušela se najít vysvětlení, jak je možné, že se hojí tak rychle, ale nikde nic.

Odsedla si a mlčky na něho hleděla, celou dlouhou minutu, a pak tiše řekla: “To u člověka není možné.”

“Není to možné u smrtelníka,” opravil ji stejně potichu.

“Ukaž jí zuby,” napověděl zepředu Justin.

Decker otevřel ústa a ona zvráceně fascinovaná sledovala, jak se špičáky pomalu posouvají dopředu a vysouvají. Staly se z nich, jinak se to popsat prostě nedalo, tesáky. Když pak obrátila pohled do zpětného zrcátka, Justin mírně pozvedl hlavu a zuby mu vykoukly z pusy. Spěšně otočila hlavu, ještě zahlédla, jak se Deckerovy zuby zatahují. Rychle sklopila oči k jeho hrudi a téměř zahojené ráně po kulce, hned nato se obrátila a sáhla po klice u dveří, plně odhodlaná vyskočit.

Zabránil tomu pouze bezpečnostní pás, na který pozapomněla. Podařilo se jí otevřít dveře dřív, než Decker stihl zareagovat, ale když se pokusila vyskočit, pás ji udržel na místě.

“Dani!” Decker jednou rukou popadl ji, protože už se začala snažit rozepnout si pás, a druhou přirazil dveře, pak ji přinutil usednout čelem k němu. “Podívej se na mě. Musíš mě poslouchat. Jsi v bezpečí. Neublížím ti. To si musíš uvědomit. Kdybych ti chtěl ublížit, už dávno bych to udělal. Jsi v bezpečí.”

Opakoval ta slova pořád dokola, dokud se nepřestala prát a přinutila se zůstat v klidu v jeho rukou.

“Je to okay,” řekl. “Vím, že tohle se těžko přijímá, a děsí tě to, ale musíš mi dovolit, abych ti to vysvětlil. Alespoň to mi dlužíš, nemyslíš?”

“Dlužím ti to?” podivila se, konečně zvedla hlavu a znovu se na něj podívala.

Byl to Justin, kdo rozumně podotknul: “No, koupil tam prve pár kulek, když tě zachraňoval. Rozhodně bys ho měla aspoň vyslechnout.”

6. KAPITOLA

“Pár kulek?” zeptala se Dani, při tom se obrátila zase k Deckerovi.

“To je jedno,” řekl tiše.

Zamračila se, pak ale dospěla k názoru, že má pravdu a opravdu je to jedno. Co však není jedno, je to, že tohle byla ta nejpodivnější noční můra, jakou kdy v životě měla, a přála si, aby skončila. Chtěla se probudit a zjistit, že všechno je jaksepatří a Stephanie je doma s mámou a tátou, nebo třeba na chatě, v bezpečí, živá a zdravá.

“Dani?” hlesl Decker a nejistě ji pozoroval.

Zaostřila na tvář vysněného muže před sebou a přistihla se, že uvažuje, kdepak její obrazotvornost schrastila tak krásnou vizáž. Zahlédla ho ve Windsoru nebo snad na chatě, přišel jí atraktivní, a proto vložila jeho obličej do svého snu? Jestli ano, vážně z něho měla udělat policajta nebo prostě nějakého hodného mužského, místo upíra s tesáky.

“Jsi dost klidná, abys mě poslouchala?” zeptal se snový Decker a vzal ji za ruku. Vypadal, že o tom dost pochybuje.

Cítila se však perfektně klidná, ačkoli je to relativní pojem, usoudila, a shlédla na jejich ruce. Pokusila se ho setřást, chtěla se štípnout, ale jenom stiskl víc a s obavami ji pozoroval. Neviděla jiné řešení, tak náhle trhla hlavou dozadu, bouchla do ne-snového zadního bočního okna SUV.

“Co to děláš?” zařval Decker a sáhl po ní.

“Snažím se probudit,” zašeptala ironicky, když ji chytil za ramena, aby jí zabránil udělat to znovu. Nemusel se namáhat. Bolest, která se teď paprskovitě šířila její lebkou, stačila, aby se přesvědčila, že nesní. Zdá se, že je vzhůru, v SUV se dvěma muži, kteří tvrdí, že jsou upíři… a kteří také mají tesáky, co to dosvědčují.

“Myslí si, že se jí to zdá,” tiše odtušil Justin zepředu, obvyklé šprýmování bylo to tam. “Ale myslím, že jí pomalu dochází pravda.”

“Drž se od jejích myšlenek dál,” řekl Decker, hlas měl ale spíš rezignovaný než rozzlobený, a Dani uvažovala, o čem vlastně mluví, když to říkal. Ačkoli jí na tom ve skutečnosti nezáleželo, jenom bylo trochu k vzteku půlku času nevědět, o čem to mluví.

“Dani,” rázně prohlásil Decker. “Věř mi, tohle není sen.”

“Proč vy chlapi vždycky říkáte věř mi těsně předtím, než z vás vypadne něco dočista nepřijatelného?” vznesla řečnickou otázku. Už začínala mít zlost. “Upíři nemají být skuteční. A proč musíš být roztomilý upír? Měl bys být šereda. Všichni zlí, ohavní lidé by měli být navenek stejně odpudiví, jací jsou uvnitř.”

“My nejsme zl—” Decker spolkl námitky a pak udělal něco, co ho ještě nikdy dělat neviděla. Zvedl koutky rtů ve velmi vzácném – a podle jejího názoru naprosto nemístném – úsměvu a zeptal se: “Ty si myslíš, že jsem roztomilý?”

“Země volá majora Deckera,” ozval se suše Justin. “Ona si myslí, že seš roztomilý zlý bastard.”

“Jasně.” Zamračil se a potřásl hlavou, jako by se z ní snažil vytřepat její slova. “Nejsme zlí ani ohavní. Nejsme ani upíři.”

“Ale máte tesáky a tamten Lucian říkal—”

“Řekl, že nám tak vy lidé pořád tvrdohlavě říkáte,” energicky jí připomněl Decker. “Ale upíři nejsme.”

“No, tak trošku jsme,” opravil ho Justin. “Jenom nemáme rádi, když se nám tak říká. Alespoň starým pijavicím to nejde pod nos. Nechápu proč. Mně to připadá celkem sexy.” Nasadil špatný falešný přízvuk a předl: “Jsem upír a chci sát tvou—”

“Justine,” odtušil Decker, kterému už docházela trpělivost. “Nepomáháš.”

“Pardon,” hlesl. “Ale máme tesáky a pijeme krev a—”

“Brickere,” vyštěkl Decker a probodl ho pohledem.

“Jasně. Pardon, už mlčím.” Podíval se Deckerovi ve zpětném zrcátku do očí a pantomimicky naznačil, že si zapíná pusu na zip. Ale sotva se na něho přestal škaredit a obrátil se k Dani, hned mu zase začal našeptávat. “Pověz jí o Atlantidě.”

Decker se zhroutil. Na moment zavřel oči, zhluboka se nadechl a řekl: “Ano, Justine, právě se na to chystám.”

“Atlantidě?” zmateně zopakovala Dani.

“Nebo to možná radši vezmi od nanobotů,” poradil Justin, nejspíš změnil názor. “Je to doktorka. Vědeckou stránku líp stráví.”

“Ano, já vím. Děkuji ti, Justine, já to zvládnu,” ponuře odtušil Decker, zjevně moc nescházelo a i poslední zbytky jeho těžce zkoušené trpělivosti se stanou pouhou vzpomínkou. Poté se obrátil k Dani. Vzdychl. “Budeš mě aspoň poslouchat?”

Přikývla. Ne, že by měla na vybranou. Rozhodně ne potom, co viděla ty tesáky.

“Dobře,” aspoň trochu se mu ulevilo. “Jsme lidé. Pokud bys mě operovala, najdeš přesně totéž, jako v kterémkoli jiném muži, až na to, že všechny moje orgány a tkáně budou pozoruhodně zdravé a nepoškozené.”

“Všechno je úplně stejné, kromě krve,” vložil se do výkladu Justin. Zipy na pusu holt už nejsou to, co bývaly.

“To je pravda,” potvrdil Decker. “Naše krev je jiná. Má v sobě nanoboty. Lepší popis nemám.” Když na něj Dani jenom zírala, rozvedl to: “Víš, naši vědci se pokoušeli vynalézt způsob, jak opravit nebo odstranit problémy jako rakovina, infekce a vážná zranění bez toho, aby se museli uchýlit k chirurgii a způsobit tělu další trauma. No a výsledkem byli nanoboti, miniaturní bio-inženýrská udělátka naprogramovaná k cestování krevním řečištěm. Používali krev současně k tomu, aby poháněli a regenerovali sebe, a také opravovali hostitelské tělo, regenerovali tkáň nebo obklíčili a zlikvidovali jakoukoli infekci nebo nemoc, která se v něm mohla vyskytnout.

Dani přikývla, aby ho povzbudila v pokračování. Zatím nic z toho, co jí řekl, nezavánělo šílenstvím. Četla o nedávných experimentech, při kterých používali přesně takovou technologii k velmi podobným účelům.

“Uspěli nad očekávání,” pokračoval Decker. “Nanoboti se dali do práce. Všechno poopravovali a pozabíjeli infekce, zlikvidovali rakovinu a vše ostatní, co kdy tělo napadlo. Vypukly oslavy. Průlomový objev v medicíně. Nemocní a zranění se stavěli do front, jen aby je dostali. Rodiče mé matky byli mezi prvními, které jimi nakazili.”

“Hej, tak to prrr,” Dani mu hned skočila do řeči. “Rodiče tvé matky? Tví prarodiče?”

Decker přikývl. “Moje babička Alexandria měla to, čemu se dneska říká rakovina, a můj dědeček Ramses byl vážně zraněn při nějaké nehodě. Oba to měli spočítané. Byli subjekt číslo jedna a číslo dvě. Ošetřili je ve stejnou dobu. Tak se seznámili. Vzali se asi o tři měsíce později a můj strýc Lucian a jeho dvojče Jean Claude se narodili necelých devět měsíců poté. První narození nakažení.”

“Hele, koukej.” Dani poposedla dozadu, kroutila hlavou. “Vedl sis fakt skvěle, až do té pasáže o babičce a dědečkovi. Do té chvíle jsem ti to žrala i s navijákem, takováto technologie ale v žádném případě nemohla existovat před padesáti lety.”

“Padesáti?” odfrkl Justin, zadíval se jí do očí ve zpětném zrcátku, když se k němu otočila. “Zkus několik tisíciletí.”

Decker oželel trochu času a nejprve ho proklál zlým pohledem, teprve potom se obrátil zpátky k Dani. “No a právě tomu je těžké uvěřit.” Odmlčel se a nabral vzduch do plic. “Naši předkové pochází z Atlantidy.”

“Atlantida,” vydechla. Jasně tomu nevěřila. “Atlantida, z Atlantidy? Té bájné ztracené země?”

“Ano. Jak se praví v legendách, Atlantida byla technologicky vysoce vyspělá. Bohužel byla také nesmírně izolovaná a s nikým se o své technologie nedělila. Nedělili se nikdy s nikým o nic. Žili ze tří stran obklopeni mořem a od zbytku světa je oddělovala hradba hor, a jim to tak vyhovovalo. Takže když Atlantida padla, ti kdo přežili, překročili hory a ocitli se v mnohem primitivnějším světě. O skladování krve nebo transfuzích se tady nikomu ještě ani nesnilo.”

“Počkej chvilku,” přerušila ho. “Přeskočil jsi ze zázračné léčby na neexistenci krve a transfuzí. K čemu potřebovali kr—?”

“Nanoboti spotřebovávali hodně krve k vlastní obživě a provádění oprav. Víc, než kolik dokáže vytvořit lidské tělo. Těm, do kterých vpravili nanoboty, museli dávat transfuze. Což byla pohoda v Atlantidě, jenže když padla…”

“S transfuzemi byl amen,” dopověděla, v duchu se hádala sama se sebou, jestli mu věřit nebo ne. Něco z toho opravdu dávalo jakýsi šílený smysl.

“Správně a právě tenkrát nanoboti začali naše lidi měnit. Naprogramovali je, aby opravovali a regenerovali. Jednoduše řečeno, aby své hostitele udržovali naživu a ve vrcholné fyzické kondici. Bez krve by naši předkové zemřeli, tak je nanoboti pozměnili způsobem, který jim měl pomáhat zůstat naživu a ve špičkové formě. Dali jim rychlost a sílu, takže mohli získávat krev, kterou nanoboti potřebovali.”

“Ty oči,” zamumlala, pomalu jí to začínalo docházet. “Vaše oči odráží světlo jako kočka nebo mýval.”

“Protože jsme noční lovci jako oni,” tiše odtušil Decker.

“Říkal jsi, že ta Sam je smrtelník, takže může provádět průzkum ve dne, když Mortimer spí. Vy nemůžete chodit ven za denního světla?”

“Můžeme,” připustil. “Ale jako doktorka jistě víš, že slunce škodí, což nanobotům přidělává práci, čili pak potřebují ještě víc krve. Teď se krmíme sáčkovanou krví, jenomže před krevními bankami a balenou krví nám nezbylo, než se krmit ze sousedů a přátel. A tak jsme dělali, co bylo v našich silách, abychom potřebné množství minimalizovali.”

“A nanoboti vám vyvinuli i tesáky?”

Přikývl. “Dali nám všechny fyzické atributy, díky kterým z nás jsou lepší lovci.”

“Chápu,” zašeptala, hleděla dolů na své ruce a pokoušela se to všechno strávit. Bylo toho hodně, co musela spolknout, věřilo se tomu skoro stejně těžce jako onomu starému mýtu o mrtvých stvořeních bez duše, prokletých, odsouzených chodit po světě za nějaké minulé hříchy. Věda je jedna věc, ale Atlantida? Před tisíciletími? Jasně, už narazila na legendy, ve kterých se mluvilo o Atlantidě, to ale byly jenom báje. Nebo ne?

“Bylo by pro tebe snazší uvěřit, kdybych prohlásil, že jsme nemrtví stižení kletbou?” ironicky se otázal Decker. Jako by mi četl myšlenky, pomyslela si, a to jí připomnělo Nicholasovo a Lucianovo tvrzení, že ji dokážou číst a dokonce i ovládat.

“Říkáš, že vám dali fyzické atributy, díky kterým z vás jsou lepší lovci. Je to všechno?” zabodla do něho přimhouřené oči.

Zaváhal a pak přiznal: “Ne. Také vyvinuli naši schopnost číst myšlenky a kontrolovat mysl. Pomáhá nám to—”

“Na co myslím právě teď?” skočila mu náhle do řeči.

Decker zavrtěl hlavou. “Jak už povídal Lucian, já tě číst neumím, Dani.”

“Já jo,” ozval se Justin, upoutal tím její pohled. “Myslíš na svou sestru.”

Dani se na něj zamračila. “Moc snadné. Jasně že myslím na sestru. Zkus to znovu,” nařídila, pátrala v hlavě, až přišla na něco jiného.

“Žirafa.”

“Znovu,” nedala pokoj.

“Fialový slon.” Tentokrát odpověděl málem dřív, než to slovo doznělo. “Mám tě teď ovládat?”

“Umíš to?” přimhouřila oči a pak v šoku sklopila zrak, když se její ruce samy od sebe zvedly a několikrát zatleskaly.

“Tak dost,” vyštěkl Decker, vzal její ruce do svých.

“Řekla si o to,” bránil se Justin.

Dani zírala na Deckera, její ruce mu nehybně spočívaly v dlaních, a trochu roztřeseně vyhrkla: “Jak to? Proč to neumíš, když on to dokáže?”

Podíval se jí do očí a potom uhnul pohledem, aniž odpověděl. Justin to vzal za něj: “Protože jsi jeho životní družka.”

Střelila po něm očima, vybavila si, že se o tom prve zmínil Lucian, obrátila se ale k Deckerovi, když položila otázku: “Co je životní družka?”

Zhluboka si povzdechl. Sklopil zrak k jejich rukám, zase ho zvedl, zahleděl se jí do očí a nakonec se rozvyprávěl: “Nanoboti nám neumožňují číst pouze mysl smrtelníků. Dokážeme číst také sebe navzájem, pokud nejsme ve střehu a nebráníme ostatním pronikat nám do myšlenek. Takový život je poněkud…” potřásl hlavou. “Může to vyčerpávat. Až do takové míry, že se někteří nesmrtelní ostatním maximálně vyhýbají, aspoň se nemusí mít ustavičně na pozoru. Jenomže izolace může vést k depresím, hněvu a šílenství a nesmrtelný pak snadno sklouzne na scestí.” Nakrátko se odmlčel. “Životní družka je velmi vzácná bytost, kterou nedokážeme přečíst a která neumí přečíst nás. Ať už smrtelná nebo nesmrtelná, být s ní je jako oáza klidu. V její přítomnosti můžeme odpočívat a být sami sebou beze strachu, že uslyší každičkou naši myšlenku. A protože ji neumíme číst, nejsme ani bombardování jejími myšlenkami. Může být pravou družkou, kterou nepřečteme a nedokážeme ovládat, a tak s ní můžeme šťastně trávit své předlouhé životy.”

Dani na něj zírala, vzpomínala, co přesně to Lucian říkal: Jsem nesmrtelný… neboli, jak nám vy lidé pořád tvrdohlavě říkáte, upír. Jako ostatně všichni co tu stojí… včetně Deckera, který ti jediný nedokáže číst ani kontrolovat myšlenky. Což z tebe dělá jeho potenciální životní družku, ale rozhodnutí bude na tobě.

Povídal potenciální životní družku, a že se bude muset rozhodnout. Znamená to snad, že by jí mohla nebýt? Nebo že sice je Deckerova životní družka, ale že ho může odmítnout, když se jí zachce? Než se stihla zeptat, Justin najednou řekl: “Deckere?”

Neochotně se odvrátil od Dani a pohlédl na Justina. “Co je?”

“Nerad ruším, ale překračuju rychlost a přilepil se na nás polda od radaru. Mohl bych se to s ním pokusit vyřídit sám, ale nechci se přestat soustředit na silnici.”

“Vyřídím to,” řekl Decker a vyhlédl zadním oknem.

Dani se otočila na sedadle a přihlížela repríze jejich prvního setkání s policistou. Blikající světla na střeše hlídkového vozu zničehonic zhasla a auto zpomalilo a zaostalo. Když zmizelo z dohledu, obrátila se k Deckerovi. “Tys ho ovládl a taky toho druhého policistu, který se předtím na nás pověsil.”

Když vážně přikývl, zeptala se: “Mě ale ovládnout nesvedeš?”

Zavrtěl hlavou a Dani přimhouřila oči. “Ale Justin ano?”

Kývnutí bylo tentokrát téměř zdráhavé, jako kdyby tušil past.

“Takže to Justin mě uspal vzadu v dodávce po tom incidentu na mýtině?” zeptala se, ačkoli měla vážné podezřen, že odpověď už zná. To by vysvětlovalo, proč si nemohla vzpomenout, jak se vlastně dostala do dodávky a usnula.

Decker sebou trhl při jejím ostrém tónu, ale přikývl.

“Co mě ještě přinutil udělat?” Hlas měla stále chladnější.

“Nic,” ujistil ji vážně.

“Proč tomu mám věřit, když jsi mi akorát lhal, od první minuty, co jsem tě potkala?”

“Lhal jsem jenom proto, že kdybych ti pověděl pravdu, myslela by sis, že jsme šílení… a už takhle jsi byla otřesená ze střetu s psanci a stěží v náladě nám uvěřit,” oponoval pevně. “Jsme vykonavatelé Rady, Dani. Upíří poldové, jestli chceš. Naši lidé mají zákony a my je musíme prosazovat. Lovíme nesmrtelné psance, kteří ty zákony porušili.”

“Jaké zákony?” Trochu se uvolnila. Těžko mohla prohlašovat, že jí měl říct pravdu hned na začátku. Decker měl recht. Tehdy nebyla na tohle malé odhalení zralá. Krucinál, nebyla si ani jistá, že je na ně připravená teď, ale začínala to akceptovat a strach se minutu od minuty vytrácel.

“První a nejdůležitější zní, nekrmit se ze smrtelníků a neubližovat jim.”

Tento zákon se mi líbí, usoudila v duchu. “Co dál?”

“Páry smí mít jenom jedno dítě každých sto let.”

Zamračila se. “Proč?”

“Cílem je udržet nízký stav naší populace. K přežití potřebujeme krev. Kdyby nás bylo moc, byl by to problém.”

Což sice chápala, přesto jí ten zákon vrtal v hlavě. Co udělali nesmrtelným, kteří měli víc, než jedno dítě za sto let? Co udělali s tím dítětem? Dřív, než se stihla zeptat, Justin oznámil: “Myslím, že psanec právě zamířil k exitu Dixon Road.”

“Dixon?” Otočila hlavu k obrazovce, rozcinkaly se jí v ní poplašné zvonky a přehlušily obavy o nesmrtelná nechtěňátka. “Tam je letiště.”

Decker zanadával a rozepnul si bezpečnostní pás. Svezl se na kolena mezi přední sedadla, odkud lépe viděl na monitor počítače. Určitě, malý černý puntík odbočil na Dixon.

“Přece nemůže uvažovat o tom, že se pokusí chytit letadlo, viďte?” zeptala se za ním Dani a Decker se ohlédl. Zjistil, že se taky rozepnula a leze za ním.

“Zapni si pás,” zavrčel, dobře si uvědomoval, že při rychlosti, jakou Justin jel, by se pravděpodobně zabila, kdyby měli havárku.

Ignorovala ho, oči přilepené na obrazovce počítače. “Nemůže myslet vážně, že by vzal Stephanii do letadla. Nemá pas ani—”

“Rozhodně ne,” ujistil ji Decker, přestože si tím vůbec nebyl jistý. Nemít pas není žádný problém, když dokážete kontrolovat mysl lidem, kteří si o něj řeknou. “Teď se vrať na sedadlo a připoutej se.”

“Je špatně vidět. Je moc malý,” postěžovala si, znovu ho ignorovala a pohlédla na Justina. “Nedá se to zvětšit?”

“Udělám to,” zabručel Decker, protože nechtěl Justina rozptylovat. Pomocí myši přiblížil část mapy, kde byl černý puntík a odsedl dozadu. “Hotovo.”

“Pane Bože, on je na výjezdu,” vydechla s hrůzou, když se obraz zaostřil v mnohem větším měřítku. “Musí jet na letiště. Jestli vystoupí z SUV, už je nemáme jak sledovat.”

“Nepanikař,” houkl Decker a ukázal na hnědou tečku na stejném výjezdu. “Koukni, jeden z našich není daleko za ním. A Nicholas je mu pravděpodobně pořád v patách. Krom toho, myslím, že v tuhle dobu nic nelétá.”

“Létají až do půl jedné v noci,” odtušila napjatě.

Decker mrkl na hodinky, zamračil se, když zjistil, že ještě není ani půlnoc. Trochu ho překvapilo, že je tak brzy. Měl pocit, jako by uběhl celý život od chvíle, kdy si uvědomil, že nedokáže číst ani kontrolovat Dani.

“Dostanou ho, Dani,” ozval se Justin. Naštěstí nespouštěl oči ze silnice před sebou, když to říkal. “Jsme jako Mounties, vždy dostaneme svého muže. Zastavuje, to jenom znamená, že by mohlo být po všem a sestru můžeš mít zpátky co nevidět.”

Neodpověděla. Oči stále přilepené k monitoru, sledovala malý puntík, jako kdyby ztratit ho z očí mohlo znamenat, že se ztratí a sestra s ním. Decker měl sto chutí jí říct, aby se vrátila na sedadlo a připoutala se, ale věděl, že by se s ním pohádala. Nebo poprala. Skoro požádal Justina, aby nad ní převzal kontrolu a přinutil ji k tomu, Bricker ale jel tak rychle, že nechtěl riskovat a raději ho nenutil odpoutat pozornost od silnice ani na tu chvilku, co by mu zabrala tahle maličkost. A tak místo toho tiše seděl, ustaraným pohledem těkal mezi Dani, obrazovkou a silnicí před nimi a prohlížel ostatní auta na dálnici. Nebyl takový provoz jako ve dne, ale stačilo to, a Justin se proplétal jízdními pruhy přímo děsivým tempem.

Oko mu zase sklouzlo k Dani a vnitřnosti se mu sevřely při představě, že by ji mohl ztratit při havárii. Stačí, aby jedno z těch aut najednou hodilo myšku, kterou Bricker neuřídí. Přisunul se trošku blíž k ní, a zvedl jednu ruku za její záda, zapřel se o Justinovo sedadlo. Druhou ruku si dal před břicho, připravený popadnout ji a držet, kdyby se nedej bože něco stalo.

Usadil se tak blízko, že se bez varování ocitl v oblaku její vůně. Aroma ne nepodobné jahodám ho bralo do své náruče, sladké a lahodné. Už si toho všiml předtím, když mu ošetřovala střelnou ránu, v té chvíli ho ale rozptylovalo telefonování s Lucianem, a k tomu měl obavy, že si všimne, že s tím zraněním není všechno, jak má být. Jenomže teď měl času dost, uvědomoval si ji, a bezmyšlenkovitě se přisunul ještě blíž, hlava se mu sama od sebe pootočila, aby mohl vdechovat tu lehce omamnou vůni lépe. Byla jako víno, sladké přesto výrazné, a bůhvíproč dostal hlad.

“Zatáčí,” napjatě hlesla Dani.

Decker vážně měl dobrou vůli podívat se na monitor, jenže se tak daleko nedostal. Pohledem ulpěl na jejím profilu, když si strachy bez sebe olízla rty. Přistihl se, že jako v transu sleduje, jak růžová špička jazýčku obmalovává rty, které vypadaly neuvěřitelně měkce a plně.

“Jak daleko jsou naši?” ohlédl se po nich Justin.

“Koukej sakra před sebe,” zavrčel Decker, hlad dodal jeho hlasu drsný říz. Pohledem neochotně sklouznul k monitoru a podíval se zblízka. Hnědá tečka, jedno z jejich SUV, teď byla na výjezdu. Šedý puntík byl pořád na 427, ale jenom pár minut pozadu. Pohledem se vrátil k prvním dvěma tečkám a zamumlal: “To vypadá, jako by zahýbal na parkoviště. Náš člověk není moc daleko za ním.”

“Myslím, že zastavil,” zachraptěla Dani, měla strach.

Decker se naklonil a ještě trochu přiblížil obraz. “Ne, jenom zpomaluje.”

“Možná mu nedošlo, že ho sledujeme a hledá, kde zaparkovat?” navrhl Justin.

Decker zabručel. “Náš člověk je hned za ním a další sjíždí z dálnice a dohání je.”

“Kdo je v tom SUV, co ho pronásleduje?” zeptala se Dani.

“Nevím,” přiznal Decker. “Lucian mi neřekl, koho dokázal tak narychlo naverbovat.”

Oba mlčky sledovali, jak šedý puntík dohání hnědý a černý puntík, a jak všechny tři tečky naráz zastavují, jedna druhou málem překryly.

“Zastavili se,” úzkostlivě konstatovala Dani.

“Tak to ho pravděpodobně dostali,” suverénně prohlásil Justin.

“Myslíš?” hlásek se jí třásl nadějí.

“Jestli ne jeho, tak mají minimálně tvou sestru,” řekl Justin a upozornil: “Je smrtelná. Zdržovala by ho. Bude ji muset buďto pustit nebo utíkat na letiště a ztratit se s ní v davu, a po svých naše lidi v žádném případě nepředběhne, když ji povleče s sebou. Krom toho, je pozdě, v tuhle hodinu nebude na letišti zrovna narváno. Až se tam dostaneme, buďto budou mít oba, nebo jeden bude mít ji a ostatní budou honit psance po letišti.”

Dani se při těch slovech jakoby schoulila do sebe úlevou a Decker si troufnul spustit ruku, konejšivě ji hladil po zádech, při tom bezděčně sklonil hlavu a zase vdechoval její vůni.

“Držte se, nějakej idiot mi…” Justin větu nedokončil, měl moc práce. Vší silou dupl na brzdy a kličkoval, aby se vyhnul jakémusi idiotovi, který narušil jeho střemhlavou jízdu po dálnici. Deckera to hodilo dopředu, instinktivně popadl Dani, přitiskl si ji na hruď a držel, když je to hodilo do boku, na sedadlo spolujezdce. Stočil je tak, že schytal to nejhorší, když narazili do sedadla, a pak padl dozadu, Dani vzal s sebou, když Justin pro změnu dupl na plyn a otočil volantem, nejspíš, aby se vyhnul další překážce.

“Pardon, lidičky. Všichni na palubě v pořádku?” Justin se rozhlédl, mžoural, jak se snažil proniknout tmou, která je teď halila tam, kde leželi, na podlaze vozu.

“Jsme v pohodě. Čum na silnici,” napomenul ho Decker, zděšený, že by jim cestu mohl zkřížit další vůz. Potom pohlédl na Dani. Skončila rozplácnutá na jeho hrudi, v úzkém prostoru mezi předními sedadly a sedadlem přes celou šířku vozidla, na kterém původně seděli. “Jsi v pořádku?”

Zvedla hlavu. Dokonce i se svým mimořádným zrakem ji ve tmě taktak rozeznal. Ale podle toho, co viděl, byla spíš otřesená, než co jiného. Uvolnil se a zavřel oči úlevou, měl v plánu zůstat tak jenom chvilku, aby se uklidnil, ale zjistil, že zvolna začíná vnímat vůni a ten pocit, mít ji v náručí. Obraz vytřeštěných kukadel a zmateného výrazu měl vypálen do mysli. Byla měkká a teplá a myslí si, že jsem roztomilý, vzpomněl si. Navíc až k sežrání krásně voněla. Učiněná pastva pro jeho smysly, které nedokázal odolat, a bez rozmyšlení ji uchopil za nadloktí a vytáhl po sobě nahoru, až měla tvář nad jeho obličejem. Hlava se mu zvedla sama od sebe, zmocnil se jejích rtů a byl ztracen.

Decker si matně uvědomoval, že zprvu ztuhla, ale nebránila se, a když otevřela ústa, pravděpodobně na protest, bez okolků zneužil situace, vjel dovnitř jazykem a ochutnal sladkost, které se říká Dani.

Dani stále otřesenou z toho, jak to s ní házelo po autě, natolik překvapilo, když ji Decker políbil, že v první chvíli nijak nezareagovala. V době, kdy se vzpamatovala a zdravý rozum jí poradil, aby ho odstrčila, už bylo příliš pozdě. Už tonula v objetí jeho hřejivých, silných paží, pod sebou měla pevné tělo, rty si podmaňoval její ústa, pronikl dovnitř jazykem a jeho vůně ji dočista pohltila.

Krásně voněl. Všimla si toho už dříve, když mu vytahovala kulku z ramene, tehdy to ale byla jenom chuťovka, slabý závan ve srovnání s plným útokem na její smysly, který zažívala v této chvíli. Už jen jeho objetí jí bralo dech, a v dráždivé kombinaci s chutí a doteky… zůstala v jeho náručí, poslušná a pokorná. Když jí ale začal rukama brouzdat po těle, hladil ji po zádech a níž, vzal do dlaní pozadí a přivinul si ji k sobě blíž, hodila pokoru za hlavu a začala mu polibky oplácet. Sotva to udělala, rozpoutala se v ní bouře touhy. Neuvěřitelně silná a tak trochu cizí, ale ohromná, unášela ji na hřebeni vlny, která narazila na pobřeží jejího mozku. Poté ustoupila, jen aby udeřila znovu, tentokrát doprovázená další vlnou syrových emocí. Útok zanechal Dani bez dechu a plnou bezmyšlenkovité, pudové potřeby.

Decker jí zasténal do úst, vibrace toho zvuku měla na svědomí, že nemohla nezasténat v odpověď, a pak už oba dva nadobro ztratili pojem o tom, kdo a kde jsou. Aspoň Dani rozhodně ano. Zapomněla, že leží namačkaní vzadu v SUV, s Justinem jenom pár stop od nich. Zapomněla, že tohle není pouhý neznámý kluk, který jí navykládal pár lží, ale někdo, kdo jí ve vší vážnosti tvrdil, že je upír. Zapomněla na strach, který má z něho, na strach, který má o sestru… a víceméně i svoje vlastní jméno. Zapomněla na všechno a poddala se kouzlu přítomné chvíle. Svírala mu ramena a vzrušeně vycházela vstříc tvrdosti, kterou cítila, jak se jí tiskne ke stehnu, když jednou rukou přitlačil na zadek, pobízel ji blíž. Mlhavě si uvědomovala, že druhá ruka se sune vzhůru po boku, nebyla ale připravená na vzrušení, které jí projelo jako elektrický výboj, když se zboku zlehka otřela o ňadro. Překvapeně se nadechla a přistihla se, že instinktivně natáčí trup a prohýbá se, vstřícně mu mačká ňadro do dlaně. Pozvání přijal. Vzal do ruky oblý kopeček a chvíli ho mačkal, než vklouznul pod tričko. Látka mu překážela. Cítila, jak odtahuje jemný materiál podprsenky a na moment ztuhla, pak otočila hlavu a vtiskla mu ústa do ramene, zakousla se, aby zdusila sten, když teplá ruka sevřela natěšenou tkáň.

Rty měl nyní volné, zahálet je ale nenechal, okamžitě začal polibky dláždit cestičku k jejímu oušku, až se rozechvěla překvapivou rozkoší, když ji bez varování kousnul do lalůčku. Dani snášela kombinovaný útok, jak nejdéle mohla, v jejím mozku ale tepal hlad, a proto k němu nakonec obrátila hlavu a znovu vyhledala jeho rty. Tentokrát byl polibek skoro surový, jak jejich potřeba vrcholila, a potom se pod ní Decker začal hýbat, ruce přestaly s tím, co dělaly a popadly ji za boky a zvedly.

Zpočátku nechápala, co dělá a potom jí kolenem pronikl mezi nohy a usadil si ji na obkročmo na stehně. Dostala se tak výš a musela naklánět hlavu v nepříjemném úhlu, aby se mohli dál líbat, ale zvládla to. Když silněji přitlačil na místo, kde kulminovaly všechny její touhy, začala mu cumlat jazyk. Potom přesunula jednu ruku na koberec na podlaze vedle jeho hlavy a zatlačila v ústrety, otírala se mu o stehno a současně hořejškem svého stehna poškádlila tvrdý důkaz jeho vzrušení.

Zareagoval tichým, hrdelním zavrčením a stiskl jí ňadro, že to skoro až zabolelo, hned je ale pustil a začal se vší něhou opečovávat bradavku. To už bylo na Dani moc. Měla pocit, že se utopí v rozkoši, která na ni útočila. Nezbylo jí, než odtrhnout ústa, zvrátit hlavu dozadu a lapat po vzduchu. Jenomže Decker byl nezmar. Nedal pokoj a pořád na ni dorážel nohou a laskal jí ňadro a pak zvedl hlavu a přitiskl rty na krk, který mu nevědomky nabídla. Přejel rty a jazykem po choulostivé pleti, zastavil se a sál, a kousnul a opět sál. Nepocítila bolest, nic jí nenapovědělo, že se jí jeho zuby vnořily do těla. Naplnila ji rozkoš a nic jiného nevnímala. Dokud nezačala vidět rozmazaně, neuvědomila si, že je něco špatně.

Teprve, až když mu Dani zemdlela v náručí, Deckerovi došlo, co dělá. Sám sebe poslal do horoucích pekel, zatáhl zuby a zachytil ji, když se na něj zhroutila.

“Je dobrá?”

Decker obrátil rozzuřený pohled na Justina zrovna, když se otočil a opět sledoval silnici před sebou. “Proč jsi mne do pr-kenné ohrady nezastavil?”

“Já nevěděl, že ses do ní zakousl, dokud jsem nezaslechl, jak si slovně ulevuješ a nepodíval se, čili až doteď,” ohradil se Justin a dodal: “Já myslel, že… však víš… si děláte dobře.”

Decker sevřel rty při obhroublém popisu toho, co byla – ještě před chvilenkou – krásná, vášnivá epizoda, ale Justin ještě neskončil.

“Mám pochopení, člověče, osmdesát let bez toho, to pak jeden potřebuje trochu vypustit páru. Tak jsem prostě čuměl na silnici… a snažil se neslyšet všechno to hekání a sténání, tam vzadu.”

“Díky,” suše odtušil Decker, opatrně se zvedl do sedu i s Dani v náručí. Mírně se zaklonil a kouknul jí do tváře. Byla trošku bledá, ale dýchala normálně a srdíčko jí bušilo právě tak akorát. Snad jsou to jenom mdloby.

“Rádo se stalo,” řekl Justin. “Ačkoli, za jedno seš mi dlužen. Bylo fakt těžké odolat a sem tam tam na vás nekouknout. Znělo to pěkně V a Ž.”

“V a Ž?” Decker byl nadobro zmaten.

“Vášnivě a žhavě,” vysvětlil mladší pro ty dříve narozené a dodal, skoro jako by záviděl: “Znělo to, jako byste se vy dva řekněme přenesli přes to… prvotní nedorozumění.”

Decker se při těch slovech zamračil, sklopil zrak ke dvěma vpichům na jejím krku. Čistým, prostě se nechal unést, a nejen co se týče kousnutí, dokonce ani nepamatoval na opatrnost, kolik krve si bere.

Potřásl hlavou, konečně se pohnul a zvedl ji na zadní sedadlo.

“Měli jsme si dát trochu krve, hned jak jsme nastoupili do tohoto SUV,” zalitoval Justin, když Decker přes Dani přetáhl popruh bezpečnostního pásu. “Když už jsme to nakousli… proč sis nedal ty? Musíš mít hlad jako vlk, přece máš rány po kulkách.”

“Já… si kousnul. V restauraci, když jsem čekal, než Dani vyjde z koupelny,” přiznal Decker, přesunul pohled z bledé tváře Dani ke zpětnému zrcátku.

“Jo?” Justin se mu podíval do očí. “To už je hezky dlouho, co jsem neměl nic, než balenou krev.”

“Doufejme, že to tak i zůstane,” řekl hned Decker. Měl nedostatek krve v organismu vinou střelné rány a neměl k dispozici sáčkovanou krev, což byla nouzová situace, a v takových případech bylo kousání smrtelníků povolené. Původně měl v úmyslu prostě trpět a snášet křeče, které ho přepadaly, a počkat až se sejdou s Eshe a bude moci využít náhradní SUV a hlavně zásoby v něm. Potom se ale přistihl, že ho nějak moc fascinuje Danin krk, když jí pomáhal vystoupit z dodávky, a pak ucítil, že se mu tesáky pokouší protlačit na svobodu, když kráčel masou těl v rušném fast-foodu, a došlo mu, že čekání není možné. Jakmile doprovodil Dani na dámy, počkal na první samotnou osobu, která se objevila na chodbě a vlákal ji do komory mezi dvěma koupelnami, na zákusek. Nevzal si moc, jenom tolik, aby otupil ostří hladu, a potom jí podstrčil myšlenku, že má na krku kousnutí černých mušek, a poslal ji zjistit, jestli je Dani ještě v koupelně.

“Jaké to bylo?” zeptal se Justin, právě odbočoval na sjezd z dálnice.

“Rychlovka,” zamumlal Decker, natáhl ruku a smetl Dani z tváře zbloudilý pramínek vlasů. Pohledem sklouzl na hruď a všiml si, že něco je špatně. Vypadala jaksi nakřivo. Chvíli mu trvalo, než si vzpomněl, že jí odtáhl podprsenku, aby obnažil ňadra a mohl je lépe laskat. Pořád byla pod tričkem venku.

“To sedí,” pobaveně odtušil Justin. “Koneckonců to bylo v restauraci rychlého občerstvení.”

Decker ho stěží poslouchal. Těkal očima mezi Daninou tváří a hrudníkem. Váhal na ni sáhnout, dokud byla v bezvědomí, ale šupnout prsa zpátky do ňadřenky zabere přece jenom vteřinku, a měl strach, že jí bude trapně, pokud se probere a všimne si toho. Mimoto, třeba když uvede ňadra do pořádku, pomyslí si, že všechno byl jen erotický sen… včetně toho kousnutí.

Ne, že by chtěl, aby na jejich vášnivou chvilku zapomněla. Bože chraň. Akorát na to, jak jí vnořil zuby do krku a vysával krev, by mohla klidně zapomenout, to by mu rozhodně nevadilo. Tušil, že se na něho zase naštve, jestli si na to vzpomene, a plným právem, pomyslel si vystřízlivěle, když viděl, jak je bledá a stále v bezvědomí.

Vrhl pohled dopředu na Justina, aby měl jistotu, že nekouká, pak se naklonil a bleskově zvedl tričko. Měl v plánu prostě vsunout prsa do hedvábné látky a triko spustit. Tak to ale nefungovalo. Zaprvé, pohled na nahá ňadra byl příliš úchvatný, než aby je hnedle zase zakryl. Přistihl se, že tam prostě sedí a hodnou chvíli na ně civí, než mu zdravý rozum připomněl Justinovu přítomnost. Podíval se na něho, pro jistotu, že pořád sleduje silnici, a potom vztáhl ruku, aby udělal, co udělat má.

“Seš tam vzadu děsně potichu. Co děláš?”

“Nic,” vyhrkl, provinile vyletěl a nic nikam nestrčil. Podíval se Justinovi v zrcátku do očí a zamračil se. “Koukej na cestu.”

“Ano, pane šéf,” suše řekl Justin, potřásl hlavou a zase zaměřil pozornost dopředu.

Decker počkal, aby měl jistotu, že pořád hledí na silnici, a pak se zase obrátil k Dani. Zakabonil se, když uviděl, že v té panice, aby ho nenachytali, jak osahává ženu v bezvědomí, ji tam nechal ležet s vyhrnutým tričkem. Šeptem to ohodnotil a naklonil se, chytil okraj košíčku a hned ho zase pustil a nadskočil leknutím, protože Justin opět promluvil.

“Co se děje? Co tam vzadu děláš?”

“Nic,” odvětil nevinně. “Proč?”

“Protože furt cosi mumláš a nakláníš se nad Dani, jakoby něco bylo špatně. Je v pořádku? Nezabil’s ji, viď že ne?” Zjevně na ni v zrcátku neviděl, tak otočil hlavu a snažil se na ni podívat.

“Krucinálfagot, Justine! Čum na cestu, kolikrát ti to mám říkat?” zavrčel Decker, posunul se tak, aby mu zakrýval výhled na Dani. “Já jenom… jí kontroluji tep.”

Když se Justin zase obrátil dopředu, už na nic nečekal, bez meškání se otočil k Dani a schoval její poklady do podprsenky, a rychle přes ně přetáhl halenku. S povzdechem se zhroutil na svou stranu sedadla, oddechl si, že už to má za sebou. Úleva neměla dlouhého trvání, pouze dokud Justin neřekl: “Mám pro tebe novinku, Deckere. Na bobulkách se smrtelnicím tep neměří.”

Decker se posadil rovně a polekaně se mu podíval v zrcátku do očí.

“Klídek, borče. Tvá mysl je teď pro mě otevřená kniha, vzpomínáš?” chlácholil ho Justin, zvedl oči v sloup, když se střetl s Deckerovým pohledem ve zpětném zrcátku. “Vím, žes ji neosahával.”

Decker se znovu zhroutil úlevou.

“I když bys chtěl, moc bys chtěl,” dodal pobaveně.

Decker se mračil na jeho zátylek, uvažoval, jak mu fyzicky ublížit a nezpůsobit při tom žádnou nehodu.

“Nijak,” potěšil ho Justin, zjevně mu pořád četl myšlenky. “Navíc už jsme tady.”

Okamžitě vyhlédl předním sklem na scénu před nimi. Vjížděli do parkovací garáže, kde už vzadu stály tři SUV, hezky vedle sebe, jinak ale nikde nikdo. Vyfoukl vzduch z plic, věděl, že to nemůže být dobré znamení.

7. KAPITOLA

Dani se zvolna probouzela z celkem příjemného snu, ve kterém se Stephanií kráčely po cestičce poseté květinami. Usmála se při té vzpomínce a protáhla se na posteli. Otevřela oči a úsměv vystřídalo mračení, když zjistila, že je v prázdné, krémově vymalované místnosti, kde nebylo vůbec nic kromě postele, na které ležela. Přestože byla veliká a pohodlná, s čistými, načechranými polštáři a dekou, všechno bylo hned od pohledu nové, podle přeleželých puků čerstvě vybalené. Matrace navíc ležela na holé zemi, ne v postelovém rámu.

Posadila se, zmateně se kolem sebe rozhlédla a odhodila deku. Zarazila se, když jí došlo, že má na sobě jenom kalhotky… a nevzpomíná si na to, že by se svlékala. Poslední, na co si pamatovala… ztuhla, když ji zaplavily události minulého dne. Po kaleidoskopu jasných, jiskrných vzpomínek na šťastný, slunečný den s rodinou, následovala temná hrůza a úzkost, kterou završila téměř stejně temná a zoufalá vášeň.

Zvedla se z matrace, a hned se začala poohlížet po svých šatech. Hodně se jí ulevilo, když je uviděla poskládané do úhledného komínku na zemi. Rychle se oblékla a zaváhala, pohledem zalétla k oknům. Ani na jednom nic neviselo, nic je zakrývalo.

Doufala, že když se podívá ven, mohla by získat alespoň přibližnou představu o tom, kde je. Proto došla k tomu nejbližšímu a zjistila, že hledí na balkon. Místnost byla ve druhém patře a dlouhá terasa zřejmě vedla podél celé budovy. Kdokoli, kdo by šel okolo, se na ni mohl dívat, jak spí, nikoho ale nikde neviděla, a tak obrátila pozornost k tomu, co se rozkládalo před balkonem. Dvorek, dejme tomu, řekla si v duchu, jestli se tomu vůbec dá říkat dvorek. Dům stál na mírném vršku, tak sto stop vysokém. Tráva, několik stromů, které vrhaly blahodárný stín a jakási malá pagoda. Kopec povlovně přecházel v prostor, který připomínal přistávací dráhu pro letadla. Táhla se mezi svěže zelenými poli čehosi, co mohla být sója. Hleděla a žasla, výhled ji skoro až děsil. Před jejíma očima se po obou stranách rozjezdové dráhy musely rozprostírat celé stovky akrů polí a všude kolkolem lesy.

“Kde to do pekla jsem?” zašeptala. Potom se otočila, zadívala se do pokoje a hledala kudy ven. Byly zde troje dveře. Ve zdi přímo naproti ní a v každé z postranních zdí. Předpokládala, že ty protější jsou východ, napůl se ale bála, že budou zamknuté, a tak nemohla odolat, musela se nejprve podívat, co je za těmi na boku. Dveře napravo vedly do šatny stejně prázdné, jako místnost sama, druhé do koupelny s umyvadlem, toaletou a velkou vanou. Při tom pohledu si najednou uvědomila, že potřebuje na záchod, vešla dovnitř a zavřela za sebou.

Při umývání rukou si všimla tmavého, ošklivého flíčku na krku. Naklonila se dopředu a podívala se lépe. Vytřeštila oči, když poznala cucflek.

Pane Bože, cucflek jsem neměla od střední školy, pomyslela si a zděšeně se narovnala. Co si lidé pomyslí, až to uvidí. Má být profesionál, dospělá paní doktorka, ne nějaký týnejdžr. Zamračeně přejela konečky prstů po zbarvené kůži. Prvotní reakci však hodila za hlavu, když se jí vzpomínky na to, jak k té modřince přišla, připlazily do mysli coby had nesoucí jablko. Najednou si zcela jasně vybavila vůni a chuť Deckera, když ji líbal. Úplně cítila, jak jí rukama jezdil po těle, prsty dráždil bradavky, stehnem pokoušel místečko mezi nohama, a pak přesunul rty ke krku… Ozvěna stenů a těžkého dýchání téměř zněla její pamětí, na moment zavřela oči, protože tělo zareagovalo, bradavky začaly duřet a bolet, vzrušení se jí hromadilo mezi nohama.

Zatřepala hlavou, zahnala vzpomínky a znovu se naklonila blíž k zrcadlu, aby prozkoumala zbytek hrdla, jestli na něm nemá další cucfleky. Tentokrát našla dvě ranky, vpichy. Strnula, zírala na ně vyděšeně a fascinovaně zároveň, bříšky prstů instinktivně přejela i po nich. Nebolelo to, což ji udivilo, a zdálo se, že už se to hojí. Pohled na ně ji ale vrátil do minulé noci. Vzpomněla si, jak omračující byla jejich vášeň, a jak přerušila polibek a zvedla hlavu, lapala po vzduchu… nabídla Deckerovi krk jako nějaká rituální oběť.

Kriste, jak jsem jenom mohla být tak hloupá, pomyslela si s hrůzou. Ten chlápek jí pověděl, že je upír, ukázal jí tesáky, a přesto byla tak pitomá, že se s ním válela v SUV a ani si nenavlékla rolák nebo šátek nebo prostě něco na ochranu. A pak ho navíc víceméně vybídla k tomu, aby ji kousnul, tím že mu nevědomky nabídla krk. Předpokládala, že to bylo jako strčit psovi před čumák steak. Který aspoň trochu bystrý pes by ohrnul nos a odmítl?

Zakroutila nad sebou hlavou, spustila ruku z krku a odvrátila se od zrcadla. Měla důležitější starosti, než vlastní naprostou ztrátu zdravého rozumu. Musí zjistit, kde je a co se stalo se sestrou, potom co ji včera v noci na letišti zachránili. Alespoň předpokládala, že to bylo teprve včera v noci. Jenže popravdě řečeno, co ona ví? Klidně mohlo uplynout několik dní od chvíle, kdy s Deckerem a Justinem ujížděli k letišti za sestrou a mužem, který ji unesl.

Zamračila se, tato možnost jí moc nevoněla. Rychle vyběhla z koupelny k posledním dveřím, které ještě neotevřela. K její velké úlevě nebyly zamčené. Vzala to jako dobré znamení. Přinejmenším tady zdá se není vězněm. Ať už je to tady kdekoli, pomyslela si, když se protáhla na dlouhou, neznámou chodbu a nejistě se podívala na jednu a pak na druhou stranu. Neměla ponětí kudy jít, tak se prostě vydala napravo.

Jak se ukázalo, tímto směrem se dostala k širokému schodišti, které vedlo do přízemí. Pomalu po něm scházela dolů, očima přelétla prázdný vchod dole a nahlédla do otevřených dveří po obou stranách. Zjistila, že v místnostech není vůbec žádný nábytek. Což jí spolu s tichem začínalo tak trochu nahánět husí kůži.

Zastavila se na spodním schodku, zaposlouchala se, bylo tu ale ticho jako v hrobě. Z místa, kde stála, viděla ven dlouhými, úzkými okny po obou stranách předních dvoukřídlých dveří, a opět se jí naskytl pohled na rozlehlý trávník a cosi jako asfaltovou rozjezdovou dráhu, ale tušila, že je to příjezdová cesta. Pole tady sice nebyla, přední dvůr však také ze všech stran obklopoval les. Vypadalo to, že je hustý a hluboký a cesta v něm mizela bez sebemenší stopy po nějaké silnici v dohledu.

“Alex?”

Dani se překvapeně otočila, ale nikde nikdo, komu by mohl patřit hlas, který promluvil. Teprve až když promluvil znovu, si uvědomila, že je to ženský hlas a nepřichází odnikud zblízka, ale rozléhá se prázdným domem.

“Ano, jasně, jsem v pohodě. Jenom jsme chtěli strávit ještě jeden den spolu. Mimoto mi pan Babcock dluží minimálně den volna, potom co mě nutil pracovat o dovolené,” řekl ten hlas.

Dani pomalu vykročila chodbou doprava, šla za hlasem.

“Ne, nevztekal se, že si beru den navíc,” ujistil hlas toho Alexe, a pak dodal: “Aspoň dokud jsem nedala výpověď.”

Několikery dveře lemovaly chodbu, kterou Dani procházela. Do všech nakoukla, našla jenom další prázdné pokoje.

“Mám novou práci,” pokračovala ta žena. “A stěhuji se k—”

Hlas zčistajasna ztichl a Dani si nejdřív myslela, že za to může její příchod. Pak ale uviděla, že mluvící stojí na opačném konci místnosti, zády k ní. Vysoká, štíhlá, dlouhé tmavé vlasy vyčesané do drdolu. Na sobě měla střízlivý kostýmek a mluvila do telefonu, nebo poslouchala, jako právě teď, prostě podle situace.

Nechtěla rušit, raději se zvědavě rozhlédla po kuchyni. Jako ostatně celý dům, i tato místnost vypadala pěkně pustě. Byla tam lednice, sporák a mikrovlnka, ale bílé prosklené skříňky zely prázdnotou a ve snídaňovém koutku s výhledem na zadní dvorek scházel stůl, který tam správně měl stát.

“Ne, nepřišla jsem o rozum,” podrážděně odsekla žena, čímž opět upoutala Daninu pozornost. “Koukni, musím do práce. Večer se stavím v restauraci a všechno vysvětlím, okay?”

Zabručela při odpovědi toho, s kým mluvila a rozloučila se. Teprve až když se otočila, že půjde k základně telefonu na boku linky, uviděla Dani. Na moment se zarazila, asi se lekla, protože vykulila obrovské oči a pokračovala k lince.

“Moje sestra,” objasnila a při tom položila sluchátko na vidlici. Pak se otočila k Dani a ironicky dodala: “Myslí si, že jsem přišla o rozum. No a já teď prostě musím vymyslet nějaký způsob, jak ji uklidnit a přesvědčit, že ne, aniž bych jí pověděla pravdu.”

Když na ni Dani jenom mlčky zírala a nevěděla, co má na to říci, ušklíbla se. “Promiň, Dani. Jasně, ty nemáš ponětí, kdo jsem, viď?” Vysoké podpatky klapaly na podlaze, když vykročila kupředu s nataženou rukou. “Jsem Samantha Willanová. Říkej mi Sam.”

Dani se trošku narovnala a při tom jméně se jí rozsvítilo. “Mortimerova Sam?”

“Ano.” Šťastně se usmála, když si potřásaly rukama, tvář se jí proměnila, z téměř obyčejné byla rázem téměř pěkná. Když se Dani nejistě usmála na oplátku, Sam naklonila hlavu a soucitně poznamenala: “Musí to být divné, probudit se v cizí posteli v cizím domě. Zvlášť, když je barák poloprázdný,” dodala a rozhlédla se kolem sebe, než vysvětlila. “Bastien koupil dům, ale jenom minimum nábytku.”

“Bastien?” zeptala se Dani, matně si vzpomínala, že se o tom jméně zmiňoval už i Justin s Deckerem.

“Jo. Sama jsem v tomhle všem úplně nová, ale očividně je to chlápek, který neváhá a jde na věc, když je něco potřeba,” vysvětlila Sam a vzdychla. “Myslím, že mu Lucian řekl, ať pro vykonavatele koupí dům, který bude sloužit jako ústředí a on našel tohle. Taky nakoupil matrace, lednici a sporák, a ostatní spotřebiče, pak si prý ale řekl, že nábytek by měl nechat na ty, kdo tady budou žít a celé to tu provozovat… což má být Mortimer a já.” Odmlčela se, koukla do prázdných horních skříněk okolo nich a ušklíbla se. “Myslím, že svým způsobem je to od něho pěkné, ale zrovna teď prostě nemám čas chodit po nákupech.”

Dani jenom stála a zmateně na ni zírala.

“Ty vůbec netušíš, kde jsi, viď?” zeptala se najednou Sam a potřásla hlavou. “A já nemám čas to vysvětlovat. Už takhle jdu pozdě do práce.” Netrpělivě zabubnovala prsty do mramorového pultu, pak podrážděně vydechla a vyrazila kolem ní. “Myslím, že prostě musíme vzbudit Deckera. Dělám to moc nerada, ale může si za to sám. Včera v noci jsem mu říkala, že by tě měl probudit, ale—” pokrčila rameny.

“To je v pořádku,” skočila jí do řeči Dani. “Jestli jdeš pozdě, prostě mi pověz, kde je a já si ho najdu a zeptám se ho sama.”

“Jé, díky,” s úlevou zajásala Sam a otočila se na podpatku. Bez meškání vyrazila pro kabelku, která ležela na prázdné lince vedle dveří na protějším konci kuchyně. “Je ve svém pokoji. Spí. Jako všichni. Je den a celou noc byli vzhůru a pátrali po tvojí sestře.”

“Stephanii?” lekla se Dani, a když Sam přikývla, zeptala se: “Ona na tom letišti nebyla?”

Sam se zarazila s rukou na kabelce, zatvářila se utrápeně, pak ale řekla jenom: “Vážně musím do práce, Dani, a na tohle neexistuje rychlá ani jednoduchá odpověď. Myslím, že by ti to měl vysvětlit Decker.”

“Kde má pokoj?” vyhrkla, měla strach, co se o sestře dozví.

“Hned vedle tebe.” Sam se zjevně ulevilo, že netrvá na tom, aby jí to vysvětlovala sama. Vzala kabelku a přehodila si řemínek přes rameno. “Chtěl být blízko pro případ, že se vzbudíš. Ne, že by to k něčemu bylo.”

Dani kývla a vydala se zpátky, odkud přišla.

“Dani?” zavolala za ní Sam.

Zastavila se a otočila.

“Nebuď na Deckera moc zlá. Je to fakt hodný mužský, pokud vím. A nalézt životní družku očividně dokáže člověka vykolejit, mírně řečeno.” Sam se ironicky usmála, když to řekla, potom se obrátila a zamířila ven dveřmi za sebou.

Dani zahlédla vnitřek garáže, tři zaparkovaná auta, a pak se dveře zavřely. Počkala, dokud neuslyšela startování motoru, udělala čelem vzad a vypochodovala zase na chodbu. Vztek v ní rostl s každým krokem. Zuřila, že ji nechali – nebo možná donutili – prospat události minulé noci a teď neví, co se sakra děje. Kromě toho, že sestra je zřejmě stále nezvěstná, neměla potuchy, co se stalo. Poslední, na co si pamatovala, bylo, jak se válí vzadu v SUV s Deckerem – poněkud chabý popis toho, co se tam odehrálo, přiznávala v duchu. Těch pár okamžiků vášně se nepodobalo ničemu, co kdy dřív zažila. Vypálily se jí do mozku stejně jako obraz vpichů na krku. Přesto nežhnuly tak jasně jako její zlost, když se vrátila po vlastních stopách, minula svůj pokoj a šla k vedlejším dveřím.

Tam se zastavila a zvedla ruku, že zaklepe, ale pak se zarazila. Měla děsnou chuť vtrhnout do dveří jako fúrie a zburcovat toho chlapa, ale Sam přece říkala, že všichni spí, a proto zaváhala. Neměla tušení, kdo jsou ti všichni, jestli ale byli všichni celou noc vzhůru a hledali její sestru, nechtěla se jim odvděčit vyrušením ze spaní. Zato Decker, to byla docela jiná písnička. Fakt ho chtěla proplesknout… a rozhodnutá to také udělat, vzala za kliku.

Decker nemohl usnout a určitě toho ještě moc nenaspal, když byl napaden něčím, o čem si byl zpočátku jist, že to musí být divoká kočka. Syčela a vrčela, přiklekla ho a ostrými drápky škrábala po obličeji.

Vytřeštil oči, popadl to stvoření, instinktivně se překulil a přišpendlil je na matraci, takže je mohl zalehnout spodní polovinou těla a zabránit mu snažit se drápat zadníma nohama. Už dřív měl tu čest s divokými kočkovitými šelmami.

Až když nalehl na její tělo a ruce přimáčkl z obou stran na zem vedle hlavy, se probudil – a zaostřil spánkem zkalené oči – natolik, aby si uvědomil, že to není kočka, ale ženská.

“Ach. Dani.” Na moment si položil čelo na její hruď a vzpamatovával se. Potom zvedl hlavu a omluvně se usmál. “Promiň. Spal jsem a myslel si, že seš—”

“Tys mě kousnul!” zostra mu skočila do řeči.

Sklopil oči k jejímu krku, kde spatřil důkaz toho, jak se včera v noci pustil z otěží, a zahleděl se na něj. Intenzivně vnímal tělo pod sebou, současně si vybavoval, jak Dani k těm rankám přišla… a k cucfleku, došlo mu, když ho uviděl.

Zatraceně, pomyslel si při pohledu na modřinku. Byla parádní, přesto doufal, že ji mužští neuvidí. Mohli by mu začít říkat Lux.

“Tys mě kousnul,” zopakovala Dani a ta slova zasyčela. Tušil, že nejspíš nechce, aby je někdo slyšel. To ovšem vysvětluje, proč jsem si myslel, že je kočka, napadlo ho a strnul, když se pod ním začala vrtět a snažila se osvobodit. Spával nahý a teď cítil chladný vzduch na holém pozadí. Ležel na ní a mezi nimi nebylo nic než prostěradlo. Také cítil, že tvrdne, jak sebou mrskala a pokoušela se ho shodit.

“Možná abys toho raději nechala,” varoval ji.

“To by se ti tak líbilo, viď?” zavrčela, znělo to až překvapivě věrně jako mokrá, rozzlobená kočka.

“Vlastně bych byl raději, kdyby ses dál tak pěkně vrtěla. Zato tebe podle mého následky nepotěší,” řekl unaveně, pohnul boky a na důkaz k ní přitiskl erekci. Udělalo mu radost, jak ihned znehybněla. Změnil tón, zvážněl. “Omlouvám se, že jsem tě kousnul. Obávám se, že jsem se prostě trochu moc rozvášnil. Ale buďme fér, tys mě kousla taky.”

“Já tě ne…” zmlkla uprostřed věty, víčka se jí zachvěla, protože si zřejmě vzpomněla, jak mu zaryla zuby do ramene. I tohle bylo poctivé kousnutí, žádné uždibnutí. Zanechala stopy. Naštěstí byl tak vzrušený, že to skoro necítil.

Viděl, jak s obavami zalétla očima k postiženému rameni, a věděl, že si dělá starosti, že mu přidala další zranění ke střelné ráně. Nijak ho nepřekvapilo, když ty oči nevěřícně vykulila.

“Je pryč,” vydechla užasle.

Nemusel se dívat dolů, aby poznal, že Dani mluví o ráně po kulce. Nadobro se zahojila a zmizela, a když se ráno ukládal ke spánku, už po ní nezbyla dokonce ani jizva.

“Dobrý Bože,” zašeptala. Znělo to vyděšeně a on si myslel, že ještě pořád reaguje na jeho schopnost samoléčby, když vtom zničehonic zavřeštěla: “Ty seš nahej!”

Ironicky se zasmál. “Dobře, že sis všimla.”

Jenom na něj zírala, očima šmejdila po nahé hrudi a pak stranou, prohlédla si ho zboku pěkně až dolů a zase zpátky. Pozvolna jí do očí vstupoval žhavý žár a jazyk vyklouznul z úst, aby olízl rty. Byla to nevědomá reakce, tím si byl jist, ale stačila, aby se mu do slabin nahrnula další krev a tak ztvrdl ještě víc. Tichounce hrdelně zavrčel, sklonil se k polibku, ale zjistil, že jí líbá prsty, poněvadž se mu před pusou najednou objevila její ruka.

“Stephanie,” řekla Dani, když zvedl hlavu, hlas už měla zase přísný a studený.

Decker moment váhal a pak vzdychl a odkulil se z ní, prostěradlo vzal s sebou. Zavřel oči, pokoušel se srovnat si myšlenky, ucítil, jak se postel prohnula, když se vedle něho posadila.

“Sam tvrdila, že jste byli celou noc venku a hledali…”

Náhlé odmlčení v něm vzbudilo zvědavost, otevřel oči a zjistil, že mu vyjeveně zírá do rozkroku a oči jí div nevypadnou. Následoval její pohled. Malý stan, co tam našel, ho nepřekvapil, zato ji očividně ano. Nechápal proč. Přece musela cítit erekci, když na ní ležel.

“Cos to říkala?” napověděl suše.

“Cože?” Dani otočila hlavu a pro změnu se mu podívala do tváře, zrudla a odkašlala si, než pokračovala: “Co se stalo na letišti? Oni Stephanii neosvobodili?”

“Ne,” odpověděl jednoduše.

Zamračila se, taková odpověď jí byla čerta starého platná, na tváři se jí zračily obavy. “A ten muž, co ji unesl?”

“Unikl také,” povzdechl si Decker.

“Také?” zeptala se Dani, jeho volba slov jí dělala starosti. “Chceš říci s ní, viď? Odvedl ji s sebou. Neutekla na vlastní pěst.”

“Tím si nejsme jistí,” řekl a posadil se na matraci, opřel se o zeď, při tom vysvětloval: “Když jsme tam s Brickerem dorazili, všechna tři SUV stála uprostřed vozovky vzadu v parkovací garáži, ale nikde nikdo. Nevěděli jsme, kde všichni jsou, dokonce ani kterým vykonavatelům patří ta dvě SUV. Tys pořád ještě spala a já tě tam nechtěl nechat samotnou, tak jsme se rozhodli prověřit SUV.”

“Co jste našli?” zeptala se napjatě.

“Nic,” ujistil ji.

Zavřela oči s očividnou úlevou, a jemu bylo jasné, čeho se bála. Že by tam mohla být krev nebo něco jiného, co by naznačovalo, že je Stephanie zraněná. Byl rád, že ji mohl uklidnit alespoň v tomto ohledu. Nic dalšího z toho, co jí bude muset říci, už jim radost neudělá.

“Lucian se objevil, zrovna když jsem se chystal zavolat Bastienovi,” navázal. “Věděl, kdo jsou ti dobrovolníci a zavolal jim sám. Právě dokončili prohledávání letiště a byli na cestě zpátky, tak jsme na ně počkali.”

“Dobrovolníci?” ostře ho přerušila dřív, než stačil pokračovat. “Míníš vykonavatele, ne?”

“Ne. Míním dobrovolníky. Toronto je obrovské a není v něm dost vykonavatelů, aby pokryli celou oblast. Bastien na pomoc při pátrání povolal dobrovolníky,” přiznal celý nesvůj, myslel na to, že kdyby muži v prvních dvou SUV byli vykonavatelé a ne dobrovolníci, situace by se vyvinula úplně jinak a touto dobou by už nepochybně měli Stephanii tady, živou a zdravou. Bohužel tomu tak nebylo.

“Co se stalo se Stephanií?” netrpělivě se zeptala Dani, když stále mlčel.

S povzdechem si prohrábl rukou vlasy a vylíčil, co jim bylo řečeno. “Když první SUV dohonilo to kradené, už byli v garáži. Jelo za ním a vtom se objevilo i druhé SUV a společně je dokázali přinutit zastavit. Když ale vtrhli dovnitř, byla tam jenom Stephanie.”

“Cože?” Dani zalapala po dechu úžasem a zavrtěla hlavou. “V žádném případě, Stephanii je teprve patnáct. Nemá řidičák. Dokonce ani nezkoušela jezdit a neumí řídit,” řekla rázně a povzdechla si. “Hodlala jsem ji vzít na venkov a učit, letos v létě.”

“Ona řídila, Dani,” řekl tiše a dodal: “Pravděpodobně ji ovládal.”

“Aha,” hlesla nešťastně a pak se zamračila a položila otázku otázek: “Jak se jim vůbec mohla ztratit?”

Decker zachmuřeně pokračoval: “Když se jí zeptali, kde je únosce, pověděla jim, že jí nařídil, aby zajela do parkovací garáže a jezdila pořád dokola a pak vyskočil ven, když zpomalila, aby odbočila dovnitř.”

“A ona poslechla?” zmateně se zeptala Dani. “Proč hned neodjela najít pomoc? Proč—?”

“Mohl ji stále ovládat, Dani,” mírně odtušil Decker.

Polkla a přikývla. “Pokračuj. Co bylo dál?”

“Měli strach, že se psanec pokouší uniknout letadlem, tak jí řekli, ať tam hezky čeká, že ji odvezou za sestrou hned, jak se vrátí, a rozběhli se ho pronásledovat na letiště.”

“Snad ji tam nenechali samotnou,” nemohla uvěřit vlastním uším. “Dobrovolníci ne-dobrovolníci, přece nemohli být tak omezení?”

Opět váhal. Tak trochu doufal, že se tomu vyhne, nakonec ale přiznal barvu: “Ne, samotnou ne. Byl tam strážný. Přivedli ho, pověděli mu, že jsou od policie a že Stephanie je oběť únosu a že potřebují, aby s ní zůstal a uklidňoval ji, zatímco budou honit únosce.”

Odmlčel se a zadíval se na prostěradlo, které měl přes sebe přehozené, vůbec se nedivil, když zjistil, že se stan složil.

“A on jim uvěřil?” podivila se. “Nemají odznaky, nebo jo?”

“Oni je nepotřebují,” zdůraznil Decker.

“No jasně. Použili kontrolu mysli,” zašeptala, protože jí to došlo a hned se zamračila. “No a kde tedy je? Co se stalo? Nenechal ji prostě odkráčet, viď že ne? Mohla by se tam pořád někde potulovat, třeba je v šoku—”

“Nedá se říci, že by ji nechal odejít,” přerušil ji Decker, uhýbal pohledem. Tohle bylo to nejtěžší, co jí musel povědět, ale jinak to nešlo. “Když se vrátili a řekli nám, že by tam měla být Stephanie a strážný, rozdělili jsme se a prohledali parkoviště. Stephanii jsme nenašli.”

“A co strážný?”

“Mrtvý,” přiznal na rovinu.

Přesně jak se obával, Dani vytřeštila oči hrůzou a strachy. “Cože—? Jak—? Byl—?”

“Měl podříznutý krk,” odpověděl dřív, než stihla dokončit otázku.

Dani si odsedla, ve tváři bledá jako smrt. “Ten darebák zabil toho ubohého muže a unesl Stephanii.”

“Přesně to si myslíme,” odtušil opatrně.

“Co chceš říct tím myslíme?” odsekla chladně. “Samozřejmě že to udělal. Neodešla by s ním dobrovolně.”

“Ne, asi ne,” přitakal. “Jenomže nám pořád nejde do hlavy, proč se namáhal brát ji s sebou, když by pro něho bylo snazší vypařit se sám.”

Dani se při jeho slovech zamračila, chvíli se tvářila zamyšleně, a nakonec řekla: “To je ten, který ji tolik pozoroval.”

“Pozoroval ji?” zeptal se zvědavě.

Přikývla.

“Všimla jsem si, že ji sleduje, už v dodávce, ale na mýtině ho nechali, aby nás hlídal a jako by z ní nemohl spustit oči. Stál tam, tvářil se strašně vzrušeně a upíral na ni zrak, jako by na tom závisel jeho život. Běhal z toho mráz po zádech. Měla jsem sto chutí…” Nešťastně potřásla hlavou a mávla rukou. Chvíli oba mlčeli a pak zašeptala: “Pořád ho honíte?”

Přikývl.

“A proč jsme teda tady?” vybuchla, jak se jí najednou zmocnila frustrace. “Měli bychom být na silnici a jet za ním.”

Decker ji chytil za ruku, sotva se začala zvedat z postele. “Nevzal si SUV.”

“Nevzal…?” Dani na něj zírala, nejdřív nic nechápala, a pak se v jejích očích začala rodit nová hrůza, protože jí došlo, jak se věci mají. “Vy jste ji ztratili.”

Zachvěl se, ale rychle řekl: “Najdeme ji.”

Nevypadala jako by věřila, že je to pravděpodobné, a pak zavzdychala a rozhlédla se okolo sebe. “Musím zavolat rodičů. Určitě je jim strachy zle.”

“Vyřízeno. Lucian ještě v noci poslal pár mužů, aby se o ně postarali,” odtušil Decker a Dani vytřeštila oči hrůzou.

“Postarali se o ně jak?”

Dani tu otázku položila, jako by měla podezření, že tam jejich lidé naběhli a odstřelili je jako psy na ulici nebo co. Ta reakce ho pekelně podráždila. “Jenom jim zklidnili nervy a zajistili, aby si mysleli, že jste se Stephanií zůstaly na pár dní v Torontu. Porozhlédnete se po památkách a navštívíte Wonderland. Tak si aspoň nebudou dělat starosti. Jestli jim zavoláš, jenom je rozrušíš a zmateš. Teď jsou šťastní a klidní.” A nehrozí, že přivolají policii smrtelníků a celé to nafouknou, ještě by se z toho stal případ, pomyslel si, ale nahlas to neřekl.

Nějakou tu chvíli na něj koukala, tvářila se nejistě a pak zavrtěla hlavou a sklesle řekla: “Měl jsi mě vzbudit.”

“Nebylo to potřeba. Nemohla jsi nic dělat, ničemu bys nepomohla.”

“Mohla jsem pomoci hledat Stephanii,” namítla. “Další pár očí by nebyl na škodu. Kromě toho,” zvedla hlas, znovu se začínala rozčilovat. “Nikdo z vás ani neví, jak vypadá.”

“Všichni muži mají její obrázek,” ujistil ji vážně.

Zamračila se. “Kde jste vzali její obrázek?”

Decker zaváhal, věděl, že tohle se jí líbit nebude, nakonec ale přiznal: “Z tvých vzpomínek.”

“Cože?” zalapala po dechu.

“Také jsme dostali fotku od vašich rodičů,” dodal rychle. “Ale na těch se pózuje a lidé si často nejsou moc podobní, a obrázky z tvé paměti jsou lepší. Jsou novější a přirozené, a taky jsme podle nich zjistili, co měla na sobě.”

“Chceš tím říct, žes dovolil bandě vašich lidí hrabat se mi v hlavě?” vydechla s hrůzou, která dávala tušit, že se to u ní rovná znásilnění, a Decker chápal, jak jí je. Bůhví, co mohli v jejích myšlenkách nechtěně zahlédnout. Lucian jim nařídil, aby se drželi nejčerstvějších povrchových vzpomínek, a Decker vykonavatelům, se kterými pracoval, věřil, že poslechli. Jenomže hodně z těch vzpomínek zahrnovalo i jeho, a obzvlášť jednu by raději uchoval v tajnosti. Na to, co se událo vzadu v SUV.

Nikdy by to Dani neřekl, byl si ale docela jist, že už to není tajemstvím. Nikoho se na to neptal, ale soudě dle tichého hvízdání a pohledů, které na něj vrhlo pár vykonavatelů a dobrovolníků, když dočetli její myšlenky, byl toho svědkem víceméně každý.

“Bylo to nutné,” řekl nyní a odsunul tyto myšlenky do pozadí. “Potřebovali jsme jasné a nedávné podobenky Stephanie i psance, který ji unesl. Já je jenom zahlédl, když utíkali. Ty je znáš a máš hodně jasných vizuálních obrazů obou dvou. “Tak teď přesně vědí koho, a co hledají, a celou noc byli venku a pátrali po nich.”

Poraženě svěsila ramena i hlavu, a chvíli se dívala na svoje ruce, zjevně se smiřovala s nevyhnutelným, a pak zvedla hlavu. “Pátrali celou noc, ale co teď? Hledá je někdo? Nejspíš ne, že ne?” odpověděla si sama. “Vy se přece musíte vyhýbat slunci.”

“Máme speciálně potažená okna ve všech SUV. Většina mužů je pořád venku a pátrá dál. Já taky ještě…” Decker si mohl hlavu ukroutit, hledal hodiny, jenomže v místnosti nebylo nic než matrace hozená na zemi. Což se brzy změní, ale prozatím… Sáhl po vlastních hodinkách, které ležely na zemi vedle džínů, a ušklíbl se, když uviděl, kolik je. “Před půl hodinou. Vrátil jsem se, protože jsem si myslel, že už ses třeba vzbudila a chceš, abych ti pověděl, co se stalo. Když jsem se dozvěděl, že pořád spíš, řekl jsem si, že se natáhnu, než se probereš.”

“Bezva, jsem probraná. Jdeme.”

“Jasně.” Unaveně vzdychl.

“Budu řídit a ty můžeš spát. Vzbudím tě, jestli najdu—” Dani se zničehonic odmlčela a řekla: “Nicholas.”

“Co je s ním?” zamračil se.

“Volal? Taky je ztratil? Volal?” zopakovala netrpělivě.

“Ne. Nedal nám o sobě vědět.”

Dani se kousla do rtu a pak vyhrkla: “Kde je můj mobil?”

“Pořád v mých džínách. Ka—” Slovo skončilo překvapeným oomph, protože se pojednou zvedla na všechny čtyři a přelézala ho po kolenou, aby se dostala k riflím ležícím vedle postele. Zastavil by ji, ale rozptýlil ho její zadeček, který se mu bez varování ocitl před obličejem, když si nad něj klekla, kolena z jedné strany vedle jeho stehen, na druhé straně se opírala o jednu ruku, zatímco druhou sahala po hromádce šatstva.

Je to moc pěkná prdelka, rozhodl s konečnou platností Decker, jak se mu tak vrtěla před obličejem, a trochu se zhoupla, když Dani poplácávala džíny, jestli se v nich neboulí její telefon.

“Hurá!” Danino pozadí mu najednou zmizelo z výhledu, protože se narovnala, mobil v ruce. Zklamaně vzdychl. Byl to vážně příjemný pohled a toužil ji zase popadnout, jako to udělal v SUV a—”

Z proklatě málo cudných myšlenek ho vytrhla Dani, která si šeptem slovně ulevila.

“Copak?” Přinutil se zvednout oči k její tváři, sotva dosedla na paty.

“Baterie,” hlesla, osahávala si kapsy. “Musela mi vypadnout, když—” V půli věty zmlkla, probodla ho očima. “Kdo mě svlékal?”

“Sam a Leigh,” vyhrkl, přičemž diplomaticky vypustil, že se k tomu chystal sám, ale vyhnaly ho.

“Hmm,” hučela Dani, nezdálo se, že by mu to dvakrát věřila. A pak byla najednou pryč, vyskočila z provizorní postele a utíkala ke dveřím.

Decker sledoval, jak pádí z místnosti, a pak se podíval na sebe. Vzdychl. Rychlé šípy mu na jih od rovníku zase postavili z prostěradla stan, zatímco pozoroval, jak mu její zadeček tančí před obličejem. Na jednu stranu bylo hezké vědět, že je schopen erekce, opakovaně, po osmdesáti letech bez jediné jiskérky zájmu v této oblasti. Na druhou stranu byla děsná škoda, že ty stany přijdou vniveč. Znovu vzdychl. Odchodil deku a vstal, natáhl si džíny a vyrazil za ní.

8. KAPITOLA

Dani očima doslova skenovala zem kolem matrace, ale baterie nikde. Dokonce lezla kolem lůžka po kolenou, koukala pod polštáře, pokrývky a prostěradlo, prostě všude, když se Decker ozval ode dveří.

“Nemůžeš ji najít?” Neznělo to, jako by tím byl extra překvapen.

Dosedla na paty a nešťastně zavrtěla hlavou. “Ne. Nevím, kde by mohla být. Strčila jsem si ji do kapsy.”

“Možná ti vypadla,” nadnesl, do očí se jí ale nepodíval. “Telefon vypadl.”

“Ano, ten vypadl,” řekla pomalu a vstala, zvolna kolem něho prošla na chodbu.

“Kam jdeš?” zeptal se, šel za ní.

“Podívat se do SUV. Možná upadla na zem, když jsme—“zmlkla, věděla, že se červená kvůli tomu, co dělali na podlaze SUV.

“Tamto SUV tady není.”

“Cože?” zvrtla se na patě, jakmile zaslechla tu tichým hlasem pronesenou informaci. “Proč ne? Kde je?”

“Mortimer a Sam přivezli zpátky moje vlastní auto, tak se vrátilo do Argeneau Enterprises. Plánují tady vybudovat parkovací garáž, do té doby ale prostě musí vystačit s firem—”

“No tak musíme jet do Argeneau Enterprises,” bez okolků mu skočila do řeči. Sotva se ale otočila, že vyrazí ke schodům, Decker ji chytil za ruku a zabrzdil.

“To nemá smysl, Dani. Pravděpodobně už tam nebude. Někdo si je určitě vzal na pátrání po Stephanii a po tom psanci.”

Zamračila se, tohle ji nenapadlo. “No tak prostě musíme zavolat Bastienovi a zjistit, komu je dal a pak můžeme—”

“Bastien bude spát,” řekl hned. “Co kdybychom prostě počkali až—”

“Čekat se nebude. Vzbudíme ho,” vyštěkla a potřásla hlavou, nešly jí na rozum ty průtahy. “Ježíši, Deckere, moje sestra je—”

“Já vím,” řekl chlácholivě, snažil se ji uklidnit… a pravděpodobně taky ztišit, došlo jí, když si všimla, jak očima sklouzl ke dveřím na chodbě.

Nechtěla nikoho vzbudit, jenom Bastiena, pokud tím může získat vodítko k sestře, tak udělala čelem vzad a prošla chodbou ke schodišti. Rychle po něm seběhla dolů a pokračovala do kuchyně, teprve tam se k němu otočila. Sotva ale otevřela pusu, napadlo ji, že nikoho budit nemusí.

“Nemusíme Bastiena budit,” oznámila a Decker se rázem uvolnil, bilo do očí, jak se mu ulevilo. Dokud neřekla: “Prostě si vezmeme tvoje auto a pojedeme do města koupit náhradní baterii.”

Zavřel oči a zavrtěl hlavou. “Dani, Nicholas ti nezavolá. On—”

“To nemůžeš vědět,” namítla, frustrací bezděky zvyšovala hlas, a pak se zeptala: “Proč se mě snažíš zastavit? A proč jsi mě včera v noci nevzbudil? Spala jsem vůbec přirozeným spánkem? Nebo jsi řekl Justinovi, aby mě ovládl a schválně nechal spát?”

Provinilý výraz jí jako odpověď stačil a Dani ucítila, jak v ní exploduje vztek okořeněný frustrací.

“Ty prevíte,” zaječela, popadla bezdrátový telefon – absolutně jedinou věc, kterou mohla v téhle kuchyni popadnout – a ohnala se jím, že ho po něm hodí. Tehdy se poučila, jak rychle se nesmrtelní umí hýbat, když chtějí. Zničehonic stál před ní, držel ji za obě zápěstí. Tiskl ruku, která držela telefon, dokud ho nepustila, a lehce s Dani zatřásl.

“Poslouchej mě,” zařval. “Nicholas není takový hrdina, za jakého ho máš ty. Před padesáti lety zabil ženu.”

“Co se to tady dole krucinálfagot děje?”

Oba strnuli a trhli hlavou ke dveřím, odkud na ně vyštěkl Lucian.

Decker pustil Dani a ustoupil. “Omlouvám se. Vzbudili jsme tě?”

“Jistě, že ne… vzbudili jste celej barák,” zabručel Lucian a napochodoval do místnosti, aby se k nim mohli připojit další dva muži.

Dani si skousla ret, pozorovala, jak vchází. Poznala Justina, ale neměla tušení, kdo je ten druhý, ačkoli ji napadlo, že by to mohl být Mortimer. Stejně to bylo jedno. Bylo jí líto, že je vzbudili svým dohadováním.

“Teď,” zavrčel Lucian, “mi vyklopte, co se děje?”

“Dani chce sehnat baterii do svého mobilu,” unaveně vysvětlil Decker. “Myslí si, že kdyby telefon fungoval, Nicholas jí zavolá. Myslí si, že jestli stále sleduje její sestru, mohl by nám říci, kde je.”

Dani rázně prohlásila: “Zavolá mi. Ví, že mám strach.”

“Dani,” soucitně odtušil Justin. “Nicholas je psanec. Nemůže si dovolit, zavolat znovu. Poprvé unikl jenom proto, že jsme nevěděli, že máš telefon.”

Nevšímala si ho. Podívala se na Luciana. “Slíbil, že sestru osvobodí a vrátí mi ji.”

Lucian chvíli přemýšlel a pak se otázal: “A ty mu věříš?”

Otázka nevyzněla sarkasticky ani pochybovačně, čistě zvědavě, a Dani neváhala přikývnout.

Hned se zeptal: “Proč?”

“Nevím,” hlesla, a vzdychla a přiznala: “Možná mu prostě věřit chci, protože je Stephaniinou největší nadějí.” Když na ni Lucian jen dál mlčky hleděl, dodala: “Vím, že je to, čemu mu vy lidi říkáte psanec a že někoho zabil. Pověděl mi to, ale—”

“Strach,” zamumlal Lucian.

Dani zmlkla a nejistě naklonila hlavu. “Nechápu. Jaký strach?”

“Ale nic,” zamluvil to a potom dodal: “No, jestli se ti pokoušel dovolat, touto dobou už toho určitě nechal. Nemá smysl—”

“Můj telefon zobrazuje identifikaci volajícího a on nemá skryté číslo.”

“Cože?” vyletěl Decker, málem se tím slovem udusil, jak byl v šoku.

Ostatně jako všichni v kuchyni, stáli jako solný sloup, oči upřené na ni, jenže Dani ignorovala všechny, kromě Luciana. “Jeho číslo bude v paměti mého mobilu.”

“Proč jsi mi to neřekla?” spustil Decker, nakráčel k ní a podle toho, jak se tvářil, byl vzteky bez sebe. “Vždyť víš, že ho honíme. Proč jsi mi do pekla neřekla, že mi můžeš dát jeho číslo? Bastien ho mohl podle něho vysledovat.”

“Právě proto jsem ti to neřekla,” odpověděla bez meškání. “Ten muž se pokouší zachránit Stephanii. V žádném případě se mu neodvděčím tím, že ti ho udám.”

“To není žádný muž, je to upír a navíc psanec,” drsně odtušil Decker. “A nemáš ponětí, jestli se snaží Stephanii najít nebo ne. Je to psanec, Dani. Proč by riskoval život kvůli nějaké holce, kterou ani nezná?”

“Nevím,” připustila, tím ale neskončila. “Pročpak tys kvůli mně koupil kulku ještě dřív, než jsme se vůbec setkali? A hlavně, proč se Nicholas hned na úvod vystavil nebezpečí, aby nás zachránil?”

“Nevíme, jestli se vás na začátku vůbec snažil zachránit,” nedal se Decker, poznámku o sobě ignoroval. “Možná s tou bandou prchal a lhal, aby si zachránil kůži, když jsme ho dopadli. Třeba nás na ty chlápky poštval a doufal, že nás to zabaví a on zdrhne… jak to ostatně udělal,” dodal hořce.

“Nebo třeba není takový, jak si myslíte,” kontrovala Dani.

“Dej mi ten telefon,” řekl Lucian.

“Proč?” hlesla podezíravě.

“Dej mi ten telefon, ženská,” vyštěkl.

Zaváhala, ale pak mu ho neochotně podala. Ve skutečnosti neměla moc na vybranou. Stejně nad ní mohl převzít kontrolu a sebrat jí ho.

Lucian cosi zabručel, snad na pochvalu, když vztáhla ruku s přístrojem. Vzal si ho a okamžitě předal Justinovi. “Zavez ho k Bastienovi a ať zjistí, jestli ho někdo z jeho lidí nedokáže opravit. Vyřiď mu, ať ho hned pošlou zpátky Dani, jestli se jim to povede.”

Dani vykulila oči. Čekala, že svůj telefon vidí naposled, že si ho vezmou a použijí k polapení Nicholase, a bude po legraci.

Lucian viděl, jak se tváří a jenom pokrčil rameny. “Má přece zavolat tobě. Mohl by zavěsit a telefon zahodit, kdyby to vzal někdo jiný, než ty.”

Zamračila se.

“Teď se vracím do postele. Navrhuji, aby ostatní udělali totéž. Deckere, dávej na ni pozor,” nařídil a dodal směrem k Dani: “A ty zůstaň tady a čekej, až se ti vrátí telefon.”

“Samozřejmě,” řekla klidně a pak, jen aby si nemyslel, že to udělala, protože on to poručil, dodala: “Nechci trčet v dopravní zácpě hodinu odtud, až telefon zazvoní.”

Hodně ji překvapilo, že Lucian Argeneau vypadal pobaveně. Otočil se na Deckera a řekl: “Líbí se mi. Máte moje požehnání. Ale vřele ti doporučuji přestat myslet ptákem a používat mozek, než o ni přijdeš. Vysvětli situaci. Vím, že o Nicholasovi mluvíš nerad, je to ale jediný způsob, jak porozumí a pochopí, že tobě věřit může a Nicholasovi třeba ne.

Dani se při těch slovech zamračila. Kašlala na to, jestli má jeho požehnání – navzdory poněkud alarmující reakci jejího těla na Deckera, minulou noc v SUV – a neměla zájem být upíří fuchtle. Zato chtěla – ne, potřebovala – věřit Nicholasovi. Právě teď si byla docela jistá, že je pro ni jedinou nadějí na shledání s živou Stephanií.

“Dani,” řekl tiše Decker, jakmile ostatní odešli z kuchyně.

Vrhla po něm nevraživý pohled, ne že by se s ním chtěla bavit, přesto ale řekla: “Neměl jsi po Justinovi chtít, aby mě uspal.”

“Neuspal tě. Omdlela jsi. Já jen— Když ses začala hýbat, požádal jsem ho, ať ti pomůže spát dál. Neměl jsem to dělat a omlouvám se za to,” dodal rychle, když otevřela pusu, aby něco řekla. Bezmocně pokrčil rameny a pokusil se vysvětlovat: “Chtěl jsem ti trochu ušetřit starosti. Doufal jsem, že ji najdeme dřív, než se probudíš a—”

“Nejsem žádná tupá kráva, která potřebuje chovat jako v bavlnce, Deckere. Je to má sestra. Měl jsi mě vzbudit,” vyštěkla a frustrovaně dodala: “Nemáš mi co šetřit starosti. Touhle dobou už mohl být telefon opravený, Nicholas se mohl dovolat a my mohli mít Stephanii zpátky, živou a zdravou. Místo toho je tam někde bůhvíkde, bůhvíco jí tam dělají… jestli je vůbec ještě naživu,” dodala trpce.

“Dani, je mi to líto, ale on nezavolá,” zopakoval vážně.

“To nevíš. A žádné je mi to líto mi sestru nevrátí, vid?” Potřásla hlavou a vyšla z kuchyně. Vydala se chodbou a pak po schodech do druhého patra. Uvědomovala si, že jde za ní, ale snažila si toho nevšímat. Těžko ho však mohla ignorovat, když vešla do svého pokoje, pokusila se zavřít za sebou dveře, a on ji zarazil.

Chvíli se na něho škaredila, až nakonec unaveně potřásla hlavou. “Běž pryč, Deckere. Potřebuji čas na přemýšlení.”

Vyčerpaně si rukou pročísl vlasy, když ji následoval do pokoje. “Nemohu.”

Nezapomněla na Lucianův příkaz, že na ni má dávat pozor, a byla příliš unavená, než aby se s ním hádala, tak se rozhlédla, kam by utekla. Oko jí padlo na dveře koupelny. “Tak si tu zůstaň. Ale já se půjdu vykoupat. Tam snad se mnou být nemusíš?”

“Ne, to je v pořádku,” řekl přemoženým hlasem.

Pokývla hlavou, došla ke dveřím a vklouzla do koupelny. Zaklapla je, ale místo, aby si začala napouštět vanu, opřela se o jejich dřevo a na moment sklopila hlavu. Probudila se teprve před krátkou chvílí, přesto měla pocit, jako by vůbec nespala. Ranní události byly strašně vyčerpávající, a tak jediné, co se jí chtělo, bylo stočit se na zemi do klubíčka, usnout a neprobudit se, dokud se nevrátí Stephanie, živá a zdravá.

Při tom pomyšlení zkroutila rty. Přesně tohle jí mínil dopřát Decker, když ji v noci nechal spát a ona se za to na něj vztekala. Nicméně připouštěla, že to vlastně není to, co opravdu chce. Ve skutečnosti chtěla dostat zpátky Stephanii, hned teď, ať už živou nebo mrtvou. Jasně, raději živou, jestli ji ale ten psanec už zabil, bylo lepší dozvědět se to okamžitě, než prožívat muka a úzkost zmítání se mezi nadějí a strachem, jako nyní. Což, jak zjišťovala, bylo vskutku nesnesitelné.

Ale nedostanete vždy, co chcete, řekla si v duchu ponuře, přinutila se zvednout ze dveří a začít si chystat koupel. Stiskla knoflík, který spustil špunt do vany, roztočila kohoutky a začala napouštět vodu, když se ozvalo klepání na dveře. Zamračila se.

Věděla, že to je Decker a zrovna se ho chystala poslat pryč, ale řekl: “Dani? Přinesl jsem ti mýdlo a ručníky.”

Při těch slovech překvapeně zamrkala, rozhlédla se a zjistila, že tam sice je malý ručník na ruce a kousek mýdla, které použila ráno, tím to ale končí, tedy až na toaletní papír. Na věšácích nevisely ručníky, nikde žádné osušky ani žínky a vedle vany neleželo mýdlo. Blesková prověrka skříněk ukázala, že jsou úplně prázdné.

“Dani?” V hlase bylo znát, že mu její mlčení dělá starosti.

Ušklíbla se, došlo jí, že bude muset konečně otevřít. “Není zamčeno.”

Následovala pauza, a potom se dveře otevřely. Vstoupil Decker, v ruce hromádku ručníků a různé jiné propriety. Ostražitě se na ni podíval a vydal se k pultu, cestou vysvětloval: “Myslím, že Bastiena nenapadlo pořídit do domu tyhle věci, ale Sam včera v noci zajela do nonstop drogerie a nakoupila pár drobností, a pak se stavila u sebe v bytě pro ručníky. Vzpomněl jsem si na to teprve, až když jsi vešla dovnitř, jinak bych se o tom zmínil. Mohla sis sama vybrat, co potřebuješ.” Položil užitečnosti, které přinesl a dodal: “Jestli jsem na něco zapomněl, řekni a já ti to seženu.”

Výraz její tváře zněžněl, bylo to vážně pozorné gesto, přesto jenom zamumlala: “Děkuji,” když se otočil k odchodu. Potom, co ji nechal samotnou, tam ještě chvíli stála. Trošku měla chuť vyjít ven a říct něco, čím by ukončila tohle trapné napětí mezi nimi, jenže neměla ponětí, co povědět. Udělal chybu, že ji nechal spát, i kdyby nakrásně s dobrými úmysly. Nechtěl jí tím ublížit a svým způsobem to bylo sladké, ale…

Zatřepala hlavou a podívala se do vany, aby zjistila, že už je do poloviny plná. Zašla si k pultu pro pěnu do koupele, jednu z milých maličkostí, které jí přinesl. Nalila do vany poctivou dávku a začala se svlékat.

Voda byla teplá a lákavá, a tak do ní vstoupila. Pomalu a opatrně se posadila, zavzdychala rozkoší, jen co ji tekuté bublinky objaly. Položila se do vany a zavřela oči, doufala, že teplá, pěnivá voda alespoň zčásti odplaví její napětí a obavy, ale věděla, že si dělá marné naděje.

Zvuk tekoucí vody utichl, Decker přestal přecházet po ložnici a pohlédl na dveře koupelny. Velmi dobře si uvědomoval, že jeho Dani je hned za nimi. Moje životní družka… která mě momentálně nenávidí až do morku kostí, pomyslel si nevesele. Depresivní pomyšlení. Věděl, že od té doby, co ji potkal, toho moc správného neudělal. Zaprvé, ten stupidní nápad s CSIS, pak ji kousl, a teď měl pocit, jako by osobně selhal, když Stephanii nezachránil. Rozumově věděl, že nemohl nic dělat, proto se však nepřestal cítit zodpovědný. A dokonce to ani nebyl důvod, proč se na něho zrovna teď zlobila. Pověřil Justina, aby nad ní převzal kontrolu a uspal ji. To ji těžce naštvalo.

Nejsem žádná tupá kráva, která potřebuje chovat jako v bavlnce. Je to má sestra. Měl jsi mě vzbudit. Nemáš mi co šetřit starosti. Její slova mu rejdila v hlavě a Decker se zamračil na koupelnové dveře. Jasně, že mám. Přece jsi má životní družka.

Naštvaně se rozhlédl, kam by si sedl, ale jediným kusem řekněme nábytku tady byla matrace. Neváhal. Zhroutil se na ni, překřížil nohy v kotnících, ruce si položil na břicho a jal se naslouchat zvukům z vedlejší místnosti.

Je už ve vaně nebo se teprve svléká? uvažoval, a ani ho moc nepřekvapilo, když se v myšlenkách okamžitě vydal na jih. V duchu si vymaloval obrázek, jak přetahuje halenku přes hlavu a pouští ji na zem, rukama šátrá na záda a kousek je zvedá, aby rozepnula podprsenku.

Stále si dokázal vybavit, jak hedvábná byla na omak, když ji stahoval z prsou, aby se konečně dotknul teplé kůže. Také si pamatoval, jak Dani voní, a tu vzpomínku hýčkal. V hlavě mu zatím běžel film, co by tak asi mohla dělat dál… ramínka podprsenky dráždivě pomalu klouzala z ramen dolů po pažích, až přistála na padlém tričku. V jeho představách se Dani v té chvíli zastavila a stočila si vlasy do drdolu na zátylku, takže jí teď kolem tváře visely pouze malé pramínky. Poté sáhla po knoflíku šortek. Odtančily k zemi sotva je rozepnula a tak z nich vyplula, zahákla palce za gumičku kalhotek a pozvolna, láskyplně je stahovala přes boky, stehna a kolena, až z nich mohla vystoupit jednou a pak i druhou nohou. Třepetavě se snesly na zem na kobereček před vanou. Opatrně a – ach, tak pozvolna – vkročila do vany plné bublinek.

Tiché zklamané zakňourání splynulo Deckerovi ze rtů, když pěnivá voda jeho vysněnou Dani objala a skryla před dychtivýma očima. Zašklebil se na strop a řekl si, že je přece jeho životní družka, a nakonec to všechno dobře dopadne. Přijde den, kdy prostě půjde dál, zatímco ona se bude máčet ve vaně. Usměje se mu v ústrety a pohybem ukazováčku ho přivolá k boku vany, natáhne ruku a pojede mu dlaní vzhůru po noze, pohladí ho přes džínsovinu a zavrní: “Nechceš si vlézt za mnou? Tahle vana je dost velká pro dva.”

“Ach ano,” nahlas vydechl Decker, když se jeho Dani posadila zpříma a sáhla po knoflíku džínů. Rozepnula ho rukou, na které ulpěla pěna a zvedla oči, hleděla mu do tváře, když líným tempem stahovala jezdec zipu. Spustil si kalhoty, sotva byla hotová, svezly se dolů ke kotníkům a ona se sehnula, pomohla mu z nich vystoupit a bez meškání obrátila pozornost k boxerkám. Ty pak stahovala dolů pohříchu pomaleji, než on rifle. Elastický opasek se zachytil na pučící erekci, takže ho přes ni musela přetáhnout vlastnoručně. Na rtech jí zahrál potutelný úsměv, naklonila se a vtiskla polibek na samotnou špičku, než mu pomohla vystoupit i z boxerek.

Dani zvedla hlavu a vzhlédla k němu, očima obmalovávala to, co odhalila, když chraplavě hlesla: “Tričko.”

Decker po něm poslušně sáhl, aby si je přetáhl přes hlavu. Ve chvíli, kdy měl tvář uvězněnou v měkké tkanině a neviděl, co dělá, uchopila erekci do pohotově namydlené ruky, jemně stiskla a přejížděla prsty po celé délce.

Zachvěl se, protože se jím prohnala exploze touhy, strhl si triko, odhodil je přes rameno, odstrčil jí ruku a přešel k čelu vany. Dani popolezla, a jakmile vkročil do vody, udělala mu za sebou místo. Usedl za ni, teplá voda mu klouzala po kůži jako pohlazení, a zatímco se uveleboval, Dani se mu pozadu vmezeřila mezi roztažené nohy a opřela se zády o jeho hrudník.

“Čekala jsem na tebe,” zamumlala, dlaněmi mu pod vodou jezdila po venkovní straně stehen.

“Opravdu?” zašeptal tázavě. On na ni čekal dvě sta padesát devět let. Položil jí ruce na ramena a laskal hebkou kůži paží až k loktům, prsty pokoušel vnitřní ohbí, doteky lehkými jako peříčko, až se rozechvěla.

“Ano,” vydechla a zavrtěla se. “Doufala jsem, že mi umyješ záda.”

Pousmál se a chopil se mýdla. Na chvíli ho ponořil do vody, a potom začal mnout v dlaních, aby vytvořil mydlinky. Postrčil ji, kousek odsedla a narovnala se, když jí začal rukama přejíždět po zádech. Kroužil po nich dlaněmi, dokud jednu každou píď kůže nepokryl mýdlovou pěnou. Znovu sáhl po mýdle a moment je žmoulal, než se vrátil k práci. Kroužky byly čím dál širší, ke konci vedly až na boky.

“Ach,” vzdychla Dani, když se Deckerovy prsty zatoulaly tam, kam chtěla. Dlaně měl teplé a kluzké, uchopil ňadra, mačkal je a hnětl pod záminkou mytí. Když se o něj opět opřela, její namydlená záda mu klouzala po hladké hrudi, shlédl dolů na její tělo, pozoroval svoje ruce, jak tisknou a masírují a potom uchopil bradavky mezi palec a ukazováček a zlehka štípnul.

Dani se ze rtů vydral táhlý sten, zvrátila hlavu dozadu a natočila se v němém pozvání. Okamžitě sklonil hlavu, položil rty na rty a jeho jazyk nedočkavě vyrazil ven, rovnou do jejích úst. Chutnala tak sladce, jak si pamatoval a prsty na jejích prsou na krátko ztuhly, potom jedno ňadro pustil, našel žínku a ponořil ji do vody. Smýval mýdlo, teď ji bude moci hladit bez kluzkých mydlin. Sotva poslední zbyteček mýdla zmizel, pustil žínku a znovu vzal prsa do rukou, pronikal jazykem do jejích úst, současně zlehka tahal za bradavky.

“Ach!” Napůl zalapala po dechu, napůl zasténala, položila dlaně na hřbety jeho rukou, povzbuzovala ho v pokračování. Když si posléze jednu ruku osvobodil, zakňourala zklamáním. Hned nato sykla leknutím, protože sjel rukou po břiše, rovnou mezi stehna.

Na moment ztuhla překvapením, načež roztáhla nohy, jak nejvíc mezi jeho nohama mohla a vyšla mu vstříc. Sténala mu do úst, zatímco ji hladil, jazykem šermovala s jeho jazykem, vzpínala se a svíjela se mu v rukou. Zvedla ruku a natáhla ji dozadu, zapletla mu prsty do vlasů a přidržela hlavu. Nutila ho pokračovat, pak ale druhou ruku vsunula za svá záda, do vody, mezi jejich těla a zase vyhledala erekci. Decker strnul, jeho ruce znehybněly, když jí zaúpěl do úst a přirazil vstříc laskání.

Při druhém pohlazení se vzpamatoval a pokračoval v líbání a hlazení. Polibek však byl nyní náročný a hlazení naléhavější. Když už oba těžce dýchali a potřebou téměř lapali po dechu, přerušil polibek a odtáhl ruce, tentokrát Dani zvedl a otočil. Sotva si ji posadil zboku na klín, začal putovat rty po její tváři, hrdle a níž, kde našel a vzal do úst mokrou bradavku.

Vydechla jeho jméno, zaznívala v tom touha a prosba, znovu ho vzala pod hladinou do ruky a sevřela. Nebylo to žádné něžné hlazení, ale odhodlaný pokus přivést ho na vrchol. Ze strachu, že vybuchne tam ve vodě, Decker sáhl dolů a ruku odstrčil. Strpěla to, ale zvedla se ve vodě na kolena a klekla si nad něj obkročmo. Znovu po něm sáhla, to už mu usedala do klína, a navedla ho přímo do sebe.

Decker syčivě vydechl, když se kolem něho sevřelo její teplé, vlhké lůno a musel se kousnout do jazyka, aby okamžitě nevystříkl. Dani to zřejmě poznala a hříšně se usmívala. Pustila ho a chytila se boků vany, pomalu dosedala a pak se stejně pomalu zase zvedala. Decker chvíli jen bezmocně skřípal zuby a potom sáhl mezi ně, aby vyhledal ono delikátní místečko mezi jejíma nohama. Hladil ji, bříškem prstu přejížděl okolo něj a po něm, až se jí z tváře vytratil úsměv. Vystřídal ho téměř bolestný výraz. Nyní se pohybovala svižněji, vstříc laskání. Decker začal zvedat boky, přirážel do ní skoro surově, když klesala, a Dani si položila jednu ruku na jeho rameno, aby udržela rovnováhu, zatímco je oba vynášel na vrchol.

Šplouchání vody doprovázené silným kašlem stačilo, aby se Decker probral z lehké dřímoty, do které upadl. Vyskočil z lůžka, doběhl ke koupelnovým dveřím a málem už je rozrazil, na poslední chvíli se však ovládl a raději zaklepal.

“Dani? Jsi v pořádku?” zavolal nahlas a mračil se. Kašel to byl vážně ošklivý. “Dani?”

“Jsem v pohodě,” vydusila ze sebe. “Jenom jsem se trochu napila vody. Běž pryč.”

Váhal, ale přestože pořád kašlala, už to neznělo tak hrozně, a tak se po chvilce otočil a vykročil zpátky k posteli. Cestou dumal, jak se jí povedlo napít se vody. Chystal se zase natáhnout na postel, zůstal ale stát, když ucítil rychle chladnoucí mokrou skvrnu na předku džínů. Zíral na mokrý flek, ušklíbl se, protože si vzpomněl na sen, který se mu zdál. Začalo to jako docela obyčejné fantazírování, jenomže musel usnout, jelikož brzy hmatal, cítil a připadalo mu to jako skutečnost. Kdyby se neprobral na posteli, probuzený Daniným kašláním, skoro by uvěřil, že to bylo ve skutečnosti. Že doopravdy vešel do koupelny a—

Zarazil se a trochu se napřímil, pomalu otočil hlavu ke koupelnovým dveřím, poněvadž si vybavil další symptom nalezení životní družky… společné sny. V jeho případě mokrý sen.

Dani si naposled odkašlala a zhroutila se do vany. Přestože spala devět hodin, nějak se jí podařilo usnout ve vodě a skoro se utopit. Nemohla tomu uvěřit. Ba co hůř, nemohla uvěřit, jaký sen se jí zdál, když usnula. Spolu s Deckerem-možná-Argeneau-možná-Pimmsem se v něm oddávala pekelně žhavému sexu.

Pane na nebi, pomyslela si znechuceně, měla jsem o tom chlapovi erotický sen a neznám ani jeho příjmení. Pak si vzpomněla, že s tím mužským, jehož příjmení vlastně nezná, bezmála měla skutečný sex, včera v noci v SUV. Zakryla si tvář mokrou žínkou, uvažovala, co to s ní jenom je.

Očividně přichází o zdravý rozum. Nebyla prudérní, ale… Bože! Nikdy nebyla ani promiskuitní. Musela příliš mnoho studovat a snažila se mít dobré známky, než aby na medicíně ztrácela moc času randěním. Pak absolvovala praxe, což byla léta pekla, kdy se pořádně nevyspala sama, o spaní s někým ani nemluvě.

Ne, že by byla panna. Mívala kluky a sem tam rande a tak podobně, rozhodně ale nikdy dřív nezažila vášnivou chvilku v zadní části SUV, které uhánělo po dálnici nepovolenou rychlostí.

Co to se mnou je? To prostě vůbec nejsem já. Netoužívala po mužích, které právě potkala. A proto touha po tomhle, který byl čirou náhodou upír…

Dani zavřela oči, ta slova jí vířila v mozku. Upír. Životní družka. Psanec. Rozšiřovala si slovní zásobu, přitom si vůbec nebyla jistá, že o to stojí. Ačkoli, pár slovy na vysvětlenou by nepohrdla. Zvlášť o těch životních družkách. Lucian tvrdil, že je životní družkou Deckera, a Decker jí pověděl, že životní družka je vzácná bytost, se kterou může upír odpočívat. Jak vzácná? A jsem životní družkou Deckera? Pokud ano, co přesně to znamená?

Má vůbec právo uvažovat o takovýchto věcech, když Stephanii unesli, a zrovinka teď je v nebezpečí? Dani měla nepříjemný pocit, že odpověď zní ne. A cítila se sobecká a lhostejná, že si takovéhle myšlenky vůbec připouští.

S povzdechem stiskla knoflík, vana se poslušně začala vypouštět. Vstala a sáhla po ručníku, přitom si v duchu přísahala, že odteď se soustředí na to nejdůležitější. Na nalezení Stephanie.

9. KAPITOLA

Decker došel k oknu, rozhlédl se po polích za domem, a pak se vrátil k posteli, jen aby si to kolečko zopakoval. Zaběhl si do svého pokoje rychle převléknout džíny a honem zpátky sem. Z koupelny se ozývalo cákání, ale už žádné strašidelné zvuky, které prve doprovázely její kašel, tak začal přecházet po místnosti a čekal, až bude hotová.

Vrznutí dveří koupelny ho zastavilo a rázem utnulo jeho meditace. Otočil se, právě když Dani vešla do pokoje. Růžolící, mokré vlasy hladce sčesané dozadu. Rozkošný to pohled, řekl si v duchu, a pak si všiml, že jí nezbylo, než obléknout si šaty, co měla na sobě předtím. Budou se jí muset poohlédnout po nějakém oblečení.

“Vypadáš kouzelně.” Ta slova mu sama od sebe vypadla z pusy. Daninou tváří se mihl podezíravý výraz, jako by si myslela, že to mínil sarkasticky.

“Díky,” zamumlala nakonec a dodala: “Zato ty vypadáš děsně.”

Vysloužila si tím překvapený výbuch smíchu. Hořce se usmál a řekl: “Díky.”

“Chtěla jsem říct, že vypadáš unaveně,” vyhrkla, rudá jako rak.

Decker se ušklíbl a přiznal: “Jsem.”

“Pro smilování Boží, tak běž spát,” vybídla ho, znělo to podrážděně.

Upřímně si přál, aby mohl. Byl vyčerpaný, ale jenom zavrtěl hlavou. “Nemohu.”

“Jasně. Musíš mě hlídat,” odtušila vztekle a potom rozzlobeně vybuchla: “Taková pitomost. Nikam neuteču, musím čekat na svůj mobil. A když se teď nevyspíš, budeš k ničemu, až zavolá Nicholas a budeme muset vyrazit.”

Odkašlal si. “Když už je řeč o Nicholasovi—”

“Nechci to slyšet,” ostře ho utnula a okamžitě se rozběhla k posteli. Stáhla z ní měkkou vlněnou deku a hrnula se ke dveřím.

“Kam jdeš?” šeptem syčel Decker a hnal se po chodbě za ní.

“Opalovat se,” sykla, zjevně netoužila znovu probudit Luciana ani nikoho jiného o nic víc než on.

Otevřel pusu, aby se s ní pohádal, pak ale sklapl a upaloval po schodech za ní. Počkal, dokud nedošli do kuchyně, teprve potom pusu zase otevřel, ale předběhla ho.

“Budu jenom na trávníku. Můžeš mě hlídat z domu… nebo snad vůbec nesmím ven?” Zastavila se u dveří vedle snídaňového koutku a probodla ho naštvaným pohledem.

Zaváhal. Nechtěl, aby se cítila jako vězeň a mohl na ni dávat pozor z domu, jenomže si s ní vážně chtěl promluvit o Nicholasovi. Věděl, že si Dani myslí, že to nechce slyšet, ale jinak to prostě nešlo. Lucian měl pravdu, bude lepší, když pochopí, jak se věci mají.

Alespoň doufal, že strýc má pravdu, protože, ruku na srdce, sám už prostě nevěděl, co je nejlepší. Šlo o to, že se v něm svářilo několik různých motivů. Jedna část jeho já chtěla Dani uchránit před tím, co jí musel sdělit. Uchovat její naděje, nechat ji, ať dál spoléhá na muže, na kterého se spoléhat snad ani nedá. Druhá část se pekelně vztekala, že zřejmě věří víc Nicholasovi, než jemu samému. A pak tu byla ještě jedna část, ta si myslela, že možná bude nejlepší jí to povědět, protože – i když to rozbije na padrť její iluze – také ji to připraví na nejhorší, kdyby se ukázalo, že Nicholas není na jejich straně.

Z vnitřního boje Deckera vytrhlo klapnutí zavíraných dveří. Vzhlédl a uviděl Dani oknem ve dveřích. Rázovala přes verandu k trávníku, deku nesla s sebou. Očividně ji přestalo bavit čekat, než se rozhodne a udělala to za něj.

S kletbou na rtech došel ke dveřím a vyhlédl ven právě, když sluníčko vykouklo zpoza mraku, načež zaskřípal zuby, zatlačil do dveří a vydal se za ní.

“Co děláš tady venku? Vy se přece máte slunci vyhýbat,” znělo Danino podrážděné přivítání, jen co ji dohonil v půli dvorku. Bylo jasné, že doufala, že mu unikne, když půjde ven. Z nějakého důvodu to jen zvýšilo jeho odhodlání držet se jí jako klíště.

“Máme, ale ne pořád,” opáčil Decker. “Krom toho je v domě spousta sáčků krve.”

Očividně naštvaná Dani se na něj škaredě podívala a odsekla: “Fajn,” otočila se na patě a šla dál.

“Kampak jdeme?” zeptal se, chtě nechtě se usmíval. Byla vážně docela roztomilá, když takhle prskala.

“Já” – zdůraznila – “se pokouším najít suché místo, kde bych si rozložila deku.”

Přelétl pohledem orosený trávník. Přestože bylo horko a dusno, bylo ještě brzy a sluníčko toho zatím moc nepředvedlo. Usmál se, když zpozoroval mraky nad hlavou. Jestli se nemýlí, jsou to bouřkové mraky. Jak se zdá, matka příroda je na jeho straně.

Oko mu uklouzlo nazpět k Dani. Dal jí pár kroků náskok a teď se přistihl, že zírá na její zadeček a zadní část stehen i hezky tvarovaných lýtek. Spěchala moc pěkně. Zabral se do prohlídky, a tak byl zcela nepřipraven, když se nečekaně zastavila a otočila. Než stihl hodit brzdu, málem do ní vrazil, ale na poslední chvíli to zvládl a – nevšímal si toho, jak se na něj mračí – zlehka se otázal: “Vzdáváš to?”

“Ne v tomto životě,” ujistila ho a se zachmuřenou tváří vyrazila zpátky k domu. “Jenom dám slunku víc času, aby osušilo trávu. Aspoň nezničím deku.”

Přikývl a snažil se nedat najevo, jak se mu ulevilo. Aťsi jí prve řekl cokoli, nerad pobýval venku na slunci. U ní bude škoda minimální, jenom to uspíší proces stárnutí, což ovšem nebyl jeho případ. Kůži měl trošku choulostivější, a jelikož jen málokdy bývala vystavována zrádným paprskům, dojde větší úhony. Byl dost letitý a od narození ho cepovali, aby se jim vyhýbal. Více slunce rovná se více krve, a to se rovná většímu riziku odhalení.

Přestože v současnosti požívali balenou krev z krevních bank, stále se snažili nekonzumovat víc, než bylo nutné. Krevní banky smrtelníků se jak známo často potýkaly s nedostatkem zásob a krevní banky nesmrtelných na tom nebyly jinak. Plýtvání krví rovná se špatné svědomí. Stručně řečeno, bylo mu to proti srsti, přiznával sám sobě, když následoval Dani k domu.

Bláhově se domníval, že se míní vrátit dovnitř. Zmýlená neplatí. Přehodila deku přes zábradlí kolem verandy a vydala se doleva, šla kamsi pryč.

Zašklebil se a rychle se pustil za ní. “Kam jdeme teď?”

“Na průzkum,” zamumlala. “Kde to vlastně jsme?”

Dani se při té otázce ohlédla přes rameno. Přistihla ho, jak jí zase čumí na pozadí, nohy nevyjímaje. Decker zvedl obočí, ale akorát nestoudně pokrčil rameny. Je mužský, a pokud ho ženská hodlá předbíhat, on jí hodlá koukat na zadek. Stejně tady jinak není nic moc k vidění.

“Kousek od Toronta,” odpověděl na otázku.

“Hmmph,” zavrčela, ale jestli za to očumování nebo za odpověď, to říct nedokázal.

“Co prozkoumáme?”

“Stodolu,” zabručela. “Z mého pokoje není vidět. Nevěděla jsem, že tady je.”

Pohlédl na stodolu před nimi, ne že by na ní bylo něco k vidění. Prostě stodola. Stará, červená, obdélníkový půdorys, obrovská, s velkými posuvnými dveřmi vpředu i vzadu a malými houpacími dvířky uprostřed stěny čelem k nim. Právě k těm zamířila Dani.

Jakmile přišli blíž, Decker se automaticky ujal vedení, dveře jí otevřel, a když prošla kolem něho, začal zvědavě šmejdit pohledem po interiéru. Ukázalo se, že stodola je maštal, plná prázdných stání, které ze dvou třetin lemovaly protější stěnu a přecházely v otevřený prostor. Tato strana byla stejná, až na to, že tady chybělo prostřední stání, místo něj byly dveře, kterými právě vešli dovnitř.

“Chystají se to strhnout a postavit garáže pro SUV,” poznamenal a držel se hned za ní.

Daninou odpovědí bylo další zavrčení, protože se za nimi dveře zhouply a zavřely, takže se najednou ocitli ve tmě.

“Vydrž,” hlesl Decker. Zatímco sám pořád viděl dost na to, aby se orientoval, věděl, že Dani je teď pravděpodobně slepá jako onen příslovečný netopýr. Vrátil se ke dveřím a znovu je otevřel, tentokrát ale dokořán, až bouchly do venkovní zdi. Když zůstaly otevřené, spokojeně kývnul a šel zase dovnitř, ale Dani už nebyla tam, kde ji nechal. Otočil hlavu, strachy bez sebe očima prohledával stíny, dokud mu skřípění kovu o kov nenapovědělo, kam se dívat. Na ty ohromné dvojité posuvné dveře na předním konci budovy. Čelila tmě, šla a pokoušela se je otevřít. Po zrezivělých kolejničkách ujely snad čtyři stopy, než s úděsným skřípotem vypověděly poslušnost. Dani do nich ještě jednou strčila, opřela se do toho celým tělem, ale ani se nehnuly.

“Moment, já to zkusím,” nabídl se.

“To je dobrý. Takhle to stačí,” rozhodla a obrátila se, aby viděla efekt.

Následoval její pohled. Ve stáji teď bylo mnohem víc světla. Stále tam byly temné kouty a trochu šero ve srovnání s venkem, ale jinak docela dobré, usoudil a vykročil ode dveří za Dani, která se vydala na průzkum.

“Ještě je tady seno,” poznamenala překvapeně, když uviděla půltucet nových balíků naskládaných u zdi. Minimálně další dva ležely už načaté na zemi před nimi. Nedokázal říci, jestli je tam dali schválně nebo prostě shodili z ostatních a při dopadu se rozpadly, ale byla z nich kopka svěže vonícího sena.

“Je to stáj,” pokrčil rameny. “Ve stájích seno bývá.”

“Jasně, proč si je ale předchozí majitelé neodvezli?” nahlas meditovala Dani, při tom se rozhlížela okolo sebe. “A sedla.”

Decker otáčel hlavu, až očima našel dvě sedla, která zůstala viset na zdi. Šel je prozkoumat, zjistil, že jsou v ubohém stavu. “Jsou pěkně stará. Pravděpodobně už nejsou k ničemu.”

“Zato seno vypadá krásně čerstvé,” podotkla Dani. Ohlédl se a uviděl, že začala procházet kolem stání a cestou do každého zvědavě nahlédla. “Čekala bych, že si je odvezou s sebou.”

“Třeba pověsili farmaření na hřebík a už pro ně nemají použití,” odtušil, coural se pomalu za ní.

“Na farmě koně obvykle nebývají,” konstatovala pobaveně. “Aspoň si to myslím. Tipovala bych je na chovatele.”

Decker to nekomentoval a ani se moc nerozhlížel. Byla to stáj. Dřevěné zdi, dřevěná stání, vůně sena a zrnka prachu poletující v ostrůvcích světla, které se dovnitř vlévalo otevřenými dveřmi. Tohle ho vážně moc nezajímalo. Větší starosti mu dělalo, jak jí povědět to, co jí říct prostě musel… a hlavně, jak ji přinutit, aby ho poslouchala.

“Dani,” začal.

Podrážděně si povzdechla. Bylo jí jasné, že Decker míní zase začít o Nicholasovi, jenomže ona to prostě nechtěla poslouchat.

Přidala do kroku, šla dál kolem stání a zkusila nenápadně změnit téma. “Co myslíš, jak dlouho bude lidem od Bastiena trvat spravit ten telefon?”

“Nevím,” zamumlal. “Ale když už o tom mluvíme—”

“Jů, hele, další seno,” skočila mu do řeči, když došli na konec stání.

Decker si trpitelsky povzdechl a došel až za ni, podívat se na balíky naskládané na konci stání.

“Museli je tady skladovat, aspoň se s ním pak nemuseli tahat celou cestu zepředu až k zadním stání,” uvažovala nahlas, ve skutečnosti ale jenom mlela pantem, aby nemohl spustit on. Rychle vykročila nazpátky do přední části budovy. “Vždycky jsem chtěla koně, když jsem byla malá. Myslím, že ho chtějí všechny holčičky. Pořídila bych si ho, ale neumím jezdit a—”

“Rozerval jí hrdlo,” vyhrkl.

Roztřeseně se zastavila na konci stání, oči upřené na otevřené dveře před sebou. Stála zrovinka na krajíčku louže světla, které těmi dveřmi dopadalo dovnitř. Musela jenom přeběhnout otevřený prostor se senem a sedly a byla by venku. Mohla utéct někam jinam, nemusela by poslouchat to, co – jak už tušila – minimálně otřese, a pravděpodobně zbortí, všechny naděje, které vkládala do Nicholase Argeneau, upíra… psance. Místo toho se pomalu otočila tváří k němu a skleslým hlasem požádala: “Povídej.”

Decker uhnul očima, tvář mu posmutněla, pak se pár kroků vrátil a opřel se zády o stání za sebou, ruce založil na prsou. Hleděl do země… “Jmenovala se Barbara Johnsonová. Žena v domácnosti, v osmém měsíci těhotenství. Zemřela ona i dítě. Byla jedináček. Její táta dostal infarkt, když mu o tom řekli, manžel se po trojnásobném pohřbu oběsil, a máma začala pít. Naprala to autem do stromu ještě před koncem roku.” Zvedl hlavu a hořce dodal: “Muž, na kterého tolik spoléháš, nezabil jenom tu ženu, ale doslova vyhladil celou rodinu.

A to jsme teprve u rodiny oběti. Tu naši to zasáhlo neméně. Jeho mladší bráška, Thomas, o něm přestal mluvit, a sestřička…” potřásl hlavou. “Jeanne Louise k Nicholasovi doslova vzhlížela a nejprve tomu vůbec nevěřila, když ale nakonec uvěřila… popírá dokonce i to, že existuje. Pokud jde o ni, má jen jednoho bratra.”

Dani došla až naproti němu, zatímco mluvil, a nyní se vyčerpaně opírala o stání, před kterým se zastavila. Jeho slova jí vířila v hlavě, vyvolávala živé představy. A pak začala kroutit hlavou, vyjeveným hlasem namítala: “Ale riskoval, že ho chytí, jen aby zachránil Steph a mě. A býval jedním z vás. Jste si jistí, že on—?”

“Ano.” Decker si vyčerpaně masíroval zátylek. “Byl jsem to já, to já ho dopadl těsně po činu. Celý byl od její krve, měl ji dokonce i na zubech a na jazyku.”

Dani cítila, jak jí při této zvěsti srdce usedá a dočista popletená zavrtěla hlavou. “Proč to udělal?”

Decker nešťastně pokrčil rameny. “Zahynula mu životní družka, bylo to jen pár týdnů. Nebyli spolu dlouho a čekala dítě. Myslím, že mu přeskočilo. Každý věděl, že je ve špatném stavu, a všichni jsme se mu snažili pomoct, byl ale tak zatraceně zahořklý a rozzlobený—” Potřásl hlavou. “Vyloučil nás ze svého života, všechny. Přestal pracovat jako vykonavatel, s nikým se nestýkal…” Odmlčel se a posléze přiznal: “Nicholas je můj bratranec z matčiny strany. Jeho otec, Armand, je její bratr. Nicholas býval můj parťák, než se to všechno stalo, a přes věkový rozdíl jsme byli dobří přátelé, ne jenom bratranci. Toho osudného dne jsem za ním přišel domů, abych se ho pokusil vytáhnout mezi lidi. Zaklepal jsem, ale nikdo mi neotevřel a skoro už jsem odešel, jenže pak jsem uslyšel ženský křik.”

Decker se ušklíbl a přiznal: “Byl jsem tak tupý, že jsem zaklepal ještě jednou, než jsem se konečně odhodlal vylomit dveře, jinak jsem ji možná mohl ještě zachránit. Nikdy by mě ale nenapadlo…”

Dani popošla k němu, přitáhla ji vina a bolest, která se mu odrážela ve tváři. Jenomže neměla představu, co by mohla udělat, aby ho uklidnila, a tak jenom zvedla ruku, položila dlaň na jeho založené paže a mlčky nabízela útěchu.

Zdálo se, že to stačí. Decker se zhluboka nadechl, vydechl a potom skoro mechanicky pokračoval: “Vylomil jsem dveře, ale ve chvíli, kdy jsem je našel ve sklepě, už bylo příliš pozdě. Nicholas seděl na zemi, ji měl položenou na klíně a – jak jsem řekl – všude po sobě její krev.”

“Chápu,” řekla tiše, pozorovala jeho tvář. Zdálo se jasné, že si Decker vyčítá smrt Barbary Johnsonové, stejně jako následky, které to mělo pro její dítě, otce, manžela a matku. Už jen samotný fakt, že toho tolik věděl o její rodině, mluvil sám za sebe.

Decker, uvědomila si Dani, se cítil zodpovědný za to, co spáchal Nicholas, podobně jako si ona sama kladla za vinu, že ji a Stephanii unesli.

“Nic z toho není tvoje vina,” prohlásila kategoricky, chtěla mu pomoci to pochopit, stejně jako on pomohl jí. “Nicholas je tím, kdo—”

“Nechal jsem ho odejít,” přerušil ji.

Ztuhla. “Cože?”

“Nechal jsem Nicholase odejít,” zopakoval. “Když jsem uviděl, co udělal, prostě jsem se otočil a řekl, že půjdu nahoru zavolat Lucianovi. Když jsem se posléze vrátil dolů, byl pryč.”

“Pravděpodobně jsi byl v šoku. Nechtěl jsi—”

“Ne?” ponuře jí skočil do řeči.

Zvedla obočí a vážně se zeptala: “Chtěl?”

Odvrátil tvář. “Padesát let se na to ptám sám sebe.” Odstrčil se od stání a vykročil. “Tenkrát jsem nevěděl, kdo Barbara je, ani co se stalo. Byla to prostě cizí mrtvá žena v jeho náruči. Nicholas byl můj bratranec. Byl pro mne jako starší bratr. Když jsem se přistěhoval z Evropy, ubytoval mě u sebe, pomáhal mi najít dům a zabydlet se. To on mi vysvětlil, jak to chodí, když jsem se stal vykonavatelem. Možná část mého já věděla, že uprchne… a nechala ho jít.”

Zavrtěla hlavou. “Posuzuješ své motivy zpětně. Po bitvě je každý generál, Deckere. Pravdou je, žes možná ani žádné neměl. Jestli jsi o něm měl tak vysoké mínění, musel jsi být v šoku z toho, co spáchal. Kdo by nebyl?”

“Ale—”

“A i kdyby ne, i kdybys nakrásně věděl, že uteče, proto ještě nejsi zodpovědný za smrt Barbary Johnsonové, jejího dítěte, manžela nebo rodičů. Ten skutek spáchal Nicholas a stalo se to předtím, než ses k němu dostal. Neneseš zodpovědnost za všechna ta úmrtí.”

“A co smrtelníci, které možná zabil od té doby?” zašeptal.

Váhala, zamračeně stiskla rty. Ve skutečnosti nevěřila, že Nicholase nechal utéct úmyslně. Měla podezření, že se jenom cítil tolik provinile, že ten muž unikl, že si kladl za vinu všechno. Chápala to, ale správné to nebylo. Jediným zodpovědným za to, co Nicholas toho dne – a od toho dne – udělal, byl Nicholas sám.

“A co ty ženy v rokli a co tvá sestra?” dodal Decker, vytrhl ji tím se zamyšlení. “Co když byl Nicholas členem té bandy a jenom tvrdil, že je loví, aby získal příležitost k útěku?”

Okamžitě začala vrtět hlavou. “Nevím, co se stalo toho dne, kdy zabil Barbaru. Možná mu hráblo, možná jí roztrhal hrdlo, stejně však nevěřím, že muž, se kterým jsem mluvila po telefonu, patřil k těm zvířatům nebo že má něco společné s naším únosem a vězněním. Dovedl vás k nám, Deckere,” řekla skoro prosebně. “Pomohl zachránit mě a pustil se do pronásledování toho lotra, když unesl mou sestru. Musím tomu věřit… Nic jiného mi nezbývá.”

Decker si povzdechl, ramena mu klesla pod tíhou viny, o které věděla, že ji nemůže sejmout. Bude to opice na jeho zádech, dokud nedopadne svého bratrance… nebo snad dokonce nadosmrti.

“Jasně,” hlesl unaveně, prošel kolem ní do otevřeného prostoru. “Myslím, že bychom se měli vrátit do domu.”

Pomalu šla za ním. Už se mu neměla proč vyhýbat. Řekl jí, co se tak urputně snažila neslyšet. Klidně se mohou vrátit do domu. Třeba až tam budou, se jí ho konečně podaří přesvědčit, aby šel spát, pomyslela si, a pak si všimla, že zůstal stát v otevřených dveřích a zamračeně kouká ven. Teprve tehdy vzala na vědomí vytrvalé ťukání kapek na kovovou střechu nad hlavou. Tak se zabrala do jejich rozhovoru a svých vlastních myšlenek, že ani nezaregistrovala, že se rozpršelo. Teď uvažovala, jak dlouho už asi prší.

“Budeme muset utíkat,” odtušil Decker, když došla až k němu. “Myslím, že z toho bude pěkný slejvák.”

Přikývla, vzala ho za ruku, kterou jí podal, a hned vzhlédla s očima navrch hlavy, protože vytrvalé ťukání kapek se zničehonic proměnilo v hlasité bubnování. Podívala se ze dveří a uviděla, že venku je tma skoro jako v noci a provazy deště bičují zemi.

“Možná bychom měli počkat, než se to přežene,” navrhla.

Decker zaváhal, sledoval, jak oblohu osvítil blesk. Vzápětí hlasitě zahřmělo. “Jo. Počkáme.”

Vyprostila si ruku z jeho dlaně a otočila se a zamířila k balíkům narovnaným u zdi. Na jeden se usadila, vytáhla z něho stéblo a pozorovala, jak jde pomalu za ní.

Několik minut seděli mlčky a pak – už to nemohla dál vydržet – se zeptala: “Jmenuješ se Argeneau nebo Pimms?” Když se na ni překvapeně podíval, dodala: “Připadalo mi, že to nevíš jistě, když jsme se viděli poprvé.”

Trpce se usmál a taky z balíku vytáhl kousek stébla, aby si měl s čím hrát. “Narodil jsem se jako Decker Argeneau Pimms. Moje máma je Argeneau. Pimms je příjmení otce. Ale odjakživa ta dvě jména střídáme.”

Když tázavě pozvedla obočí, vysvětlil: “Náš druh se obvykle musí každých deset let přestěhovat. Lidi začnou mít podezření, když za tu dobu nezestárneš, a tak se stěhujeme. Naše rodina navíc střídala jména Argeneau a Pimms, každých plus mínus sto let. Tohle století používají Argeneau. Alespoň rodiče a sestry. Co se týče bratrů, nevím to jistě.”

Dani se nad tím zamyslela, nedokázala si představit, že by nevěděla, pod jakým jménem žijí její bratři a sestry, ale jenom se zeptala: “Kolik bratrů a sester máš?”

“Tři mladší sestry a tři starší bratry,” odpověděl klidně.

“Máš ještě větší rodinu, než my,” zasmála se.

“Jenom jeden navíc,” pokrčil rameny. “A nejsme si tak blízcí, jak je tomu podle všeho u vás. To ty věkové rozdíly,” vysvětlil.

“Kolik jim je?”

“Spočítáme to.” Zamyslel se a pak spustil: “Elspeth se narodila v roce 1872 a Julianna s Vicki – jsou dvojčata,” objasnil. “Myslím, že přišly na svět v roce 1983.”

Dani na něj nechápavě zírala. “1872?”

Přikývl.

“Ale to už je jí víc, než sto třicet let.”

“Zhruba sto třicet sedm,” přitakal a připomenul: “Zákon nařizující minimálně stoletou pauzu mezi každým dítětem má za následek obrovský věkový odstup.”

Dani zavřela oči, najednou jí to v hlavě všechno zapadlo do sebe. Decker, jak říkal Justinovi, že nejedl od sto dvaceti, a pak v dodávce, když jí vykládal, že jeho prarodiče vyléčili pomocí nanobotů v Atlantidě, a teprve před chvilkou přece povídal, že rodina používá jméno Argeneau toto století. Říkali si nesmrtelní a ona si začínala uvědomovat, že to není proto, že se rychle hojí. Nechápala, proč jí to nedošlo už dřív. Předpokládala, že byla příliš vystresovaná a měla moc velký strach o Stephanii, teď už tomu ale začínala rozumět.

“Tvoji lidé nestárnou a neumírají.”

“Nestárneme,” přitakal Decker. “Ale umřít můžeme. Už jsem ti přece říkal, že smrt Nicholasovy životní družky ho připravilo o rozum.”

“Já myslela, že byla smrtelná,” zmateně zamumlala Dani. “Sam je smrtelná, tak jsem si—”

“Sam je smrtelná jenom proto, že ještě není připravená na proměnu,” vysvětlil a pak potřásl hlavou a zamumlal: “Asi jsem to včera v noci nevyložil moc dobře.” Odmlčel se, zhluboka se nadechl a pak spustil: “Nanoboti opraví každé poškození, včetně těch, co má na svědomí stárnutí. Také likvidují nemoci, ale pohybují se krevním řečištěm, takže když vytrhneš srdce, nikam se nedostanou a nic neopraví. Zemře krev, zemřou oni.”

“Takže Nicholasova životní družka umřela při nehodě, která jí vytrhla srdce?” zeptala se nevěřícně. “Při jaké nehodě přijdeš o srdce?”

“Ne. Nicholasova žena, Annie, uhořela při autonehodě.”

“Takže oheň vás zabije také.”

Přikývl. “A dekapitace.”

Došla k názoru, že to dává smysl. “Ale jinak neumřete ani nezestárnete?”

Zavrtěl hlavou.

“A tvojí sestře je sto třicet sedm?”

“Zhruba,” přisvědčil.

“A je mladší, než ty?”

Deckerovi zdá se došlo, kam těmi otázkami míří. Ironicky zkroutil rty a řekl: “Je mi dvě stě padesát devět let, Dani.”

“Dvě stě a…”

“Padesát devět,” dořekl.

Zjistila, že to její ubohý mozeček prostě nebere, tak hlesla: “Taháš mě za nohu, že jo?”

“Ne,” vážně odvětil Decker a tvář mu zrůznil strach. “Vadí ti ten věkový rozdíl?”

Krátce se zasmála, jako by nevěřila vlastním uším, a potom se zamračila a znepokojeně se na něho podívala. “Deckere, pověděl jsi mi o životních družkách, a vím, že si myslíš, že jsem ta tvoje, ale—”

“Nic si nemyslím, já to vím,” řekl rázně a hned jí připomněl: “Dani. Nedokážu tě přečíst.”

“Ano, ale—”

“A máme společné sny.”

Zírala na něj dočista zmateně. Jediné sny, které měla, odkdy ho potkala, byl ten, jak se Stephanií kráčí po cestě plné květin a – strnula a zděšeně pípla: “Vana?”

“Obávám se, že ano,” přitakal rozmrzele. “Usnul jsem na posteli, když jsem čekal, než se vykoupáš a…” pokrčil rameny.

Cítila, jak rudne rozpaky, ale zeptala se: “Takže jsem prožila to, o čem jsi snil?”

“Ne tak docela,” odtušil pomalu.

“No a jak to tedy je?” vyjela na něj.

“Pochopil jsem to tak, že se jedná o jakési sdílení. Tvůj mozek dodával to, cos dělala ty a moje mysl řídila mě, takže zatímco já jsem ti mydlil ňadra, bylas to ty, kdo se otočil a zvedl tvář, aby mě políbil, a ty jsi sáhla dozadu, vzala do ruky můj—”

“Zajímalo by mě, kdy přestane pršet,” skočila mu do řeči napjatým hlasem.

Začala sjíždět z balíku sena, ale chytil ji za ruku a upozornil: “Sama slyšíš, že pořád leje.”

“No jo,” zabrblala, olízla si rty, do očí se mu ale nepodívala. Jeho slova jí vrátila vzrušení těch okamžiků a hlas měl při řeči najednou nějak hlubší, zněl tak zatraceně sexy… Chtěla, aby ji políbil. Chtěla ho políbit. Chtěla— Zatřepala hlavou, vytrhla mu ruku a sjela z balíku. Ihned vykročila k otevřeným dveřím.

“Mohlo by pršet taky celé hodiny. Asi bychom se měli vrátit…” Překvapeně zmlkla, když ji Decker popadl za ruku a otočil.

“Neutíkej přede mnou, Dani,” zašeptal s divokým výrazem ve tváři. “Prostě poběžím za tebou.”

“Neutíkám,” hlesla, oči upřené na jeho ústa.

“Ano,” zavrčel. “Utíkáš.” A pak udělal přesně to, co chtěla a políbil ji.

10. KAPITOLA

Když Decker položil rty na rty, otřásl Daninou hlavou malý výbuch. Nebránila se, nesnažila se odtáhnout. Právě naopak. Rukama ho objala kolem krku a ústa otevřela bez sebemenšího vybízení. Zasténala, když jeho jazyk pozvání přijal a vjel dovnitř. Otíral se o její jazyk, dováděl s ním, zatímco ji Decker začal kormidlovat dozadu, ruce na jejích bocích. Vedl ji jako by tančili.

Oči zavřené, Dany slepě poslouchala a nechala se vést, vstřebávala pocity probouzející se v každičkém zákoutí jejího těla. Zastavili se, když ucítila, jak ji něco tlačí do zad a potom se Deckerovy ruce vydaly na cestu. Když se zatoulaly až k ňadrům a vzaly je do dlaní, stoupla si na špičky a zanaříkala mu do úst, a pak odtrhla rty a zalapala po dechu, když je začal mnout. Decker bez meškání sklonil hlavu a přitiskl rty k oblině jednoho ňadra, které vykukovalo z hlubokého výstřihu halenky. Dani otevřela oči a pozorovala, jak jazykem obmalovává lem výstřihu, ochutnává bledou kůži a noří se do záňadří. Stiskl a vytlačil jedno ňadro o kousek výš a vzal je přes látku do úst. Zavřela oči a zasténala, položila se zády na balík sena, ke kterému ji pozpátku přivedl, ruce mu zapletla do vlasů. Ucítila, jak tahá za výstřih halenky a otevřela oči, když ho spolu s podprsenkou drsně odtáhl a obnažil jedno ňadro. Když je vzal do úst tentokrát, nic mu nestálo v cestě, a ona vykřikla. Jakmile jazyk oblažil bradavku, až se vzrušením vztyčila, klesla jí víčka.

Stejně rychle jako si ňadro podmanil, je zase pustil, zvedl hlavu a jednou rukou ji chytil zezadu za krk a přinutil napřímit se k dalšímu polibku. Dani ochotně poslechla, odpovídala dychtivě a naléhavě, vyprostila si ruce z jeho vlasů, sjela jimi na ramena, na hrudník… Letmými doteky mapovala rozložitou hruď, hladila svalstvo prsou a postupovala stále níž, na pevné, ploché břicho, než zamířila zpátky nahoru a jala se zkoumat bradavky přes látku trička, které měl dnes na sobě. Nehty zlehka přejela po mírně vzrušených hrášcích, docela ji překvapilo, když jí při tom vzrušením zakňoural do úst. Mnohem víc ji ale překvapilo, že se její vlastní tělo zachvívalo rozkoší, jako by to hlazení zažívala ona sama.

Cítila Deckerovy ruce v pase a pak tahání, jak jí vysvobozoval tričko z kraťasů, takže nebyla překvapená, když ji najednou odstrčil a přetáhl jí je přes hlavu. Pustil je na kupku sena vedle nich a okamžitě Dani objal, hmatal po háčcích vzadu na podprsence. Otřásla se, naskočila jí husí kůže, když vyklouzly z oček a stáhl jí ramínka z ramen a paží. Položil dlaně na obnaženou kůži ještě dřív, než se ten kousek krajky třepetavě snesl na zem k halence. Sáhla po něm a přitáhla si jeho tvář, aby ho mohla políbit.

Tentokrát převzala roli agresora, vmezeřila se mu jazýčkem mezi rty a nutila je od sebe, zatímco hladil prsa a dráždil bradavky. Decker to krátce strpěl, načež jí ukázal, zač je toho polibek. Zvrátil jí hlavu dozadu a plenil ústa, až lapala po dechu a svírala mu ramena, aby se udržela na nohou. Posléze odtrhl rty a putoval dolů po hrdle, jen letmo laskal citlivou kůži. Zastavil se, chvilenku uždiboval a okusoval oblast klíční kosti, až Dani sténala a svíjela se, a pak pokračoval dál ve své pouti k ňadrům. Spravedlivě rozdělil pozornost mezi obě dvě, olizoval a sál jedno a potom se obrátil k druhému, poskytl mu tutéž péči, zatímco ruce sjížděly níž, prsty putovaly dolů po bříšku.

Dani se polekaně nadechla, břišní svaly se stahovaly, ale chytila ho za ruce, když dospěly k opasku kraťasů. Nato propustil bradavku ze zajetí úst. Když tázavě zvedl tvář, sklonila se a políbila ho. Ne, že by ho chtěla zastavit, jenomže ona už tady stála nahoře bez a on měl pořád šaty.

Decker jí polibek oplatil a narovnal se, okamžitě mu položila ruce na břicho. Chytila do prstů bavlnu trička a začala mu je tahat z džínů. Cítila, jak se Decker usmívá rty na jejích rtech a pomáhá, tahá za látku a pak přerušil polibek, zaklonil se, a konečně triko společnými silami stáhli. Dopadlo na její svršky a Dani přistoupila blíž a přitiskla mu rty na bradavku, aby jí poskytla tutéž péči, jakou on poskytoval těm jejím.

Zasténal rozkoší, objal ji, dlaněmi klouzal nahoru a dolů po nahých zádech, zatímco se snažila a opět užasle zjišťovala, že když oblažuje jeho, jako by obšťastňovala i sama sebe. Pohlcená kouzlem přítomné chvíle nevěnovala čas rozboru tohoto jevu, ale pokračovala, dokud se Decker zas nezmocnil jejích úst. Nyní se nahým hrudníkem opíral o obnažená prsa, krátké drsné chloupky ji lechtaly a dráždily bradavky. Zabraná do líbání si ani pořádně neuvědomila, že ji jednou rukou přestal hladit a ta se kamsi ztratila, dokud neucítila, že vjíždí mezi její nohy. Trochu se lekla a hned nato mu zakňourala do úst, když ji polaskal přes šortky.

Decker zanaříkal v odpověď a ruka na moment zmizela, zajela pod lem kraťasů a znovu ji polaskala, to už mezi nimi bylo pouze hedvábí kalhotek. Zasténali unisono. Dani pohnula boky, vyšla vstříc laskání, nabízela se mu a Decker okamžitě odsunul hedvábí stranou, aby se jí mohl dotýkat, jak náleží. Začala mu zoufale sát jazyk, když ji pohladil jednou a pak dvakrát, a potom natáhla ruku, našla ho a polaskala přes džíny. Byl tvrdý, erekce tlačila do rifloviny, jako by se pokoušela uniknout a tak nechala osahávání a raději rychle odemkla vězení a stáhla jezdec zipu dolů. Konečně mohla vsunout ruku do boxerek a najít vězně. Vzrušení, které v ní narůstalo, jako by se zdvojnásobilo, jakmile vzala do dlaně horký úd a pohladila ho, a pak Decker ruku opět vytáhl. Tentokrát ho nezastavila, když sáhl po knoflíku šortek a bez meškání sestrkával dolů i kalhotky.

Dřepl si, donutil ji nechat ho na pokoji, zatímco jí pomáhal z obojího vystoupit. Kraťasy s kalhotkami odhodil k ostatnímu oblečení na kupku sena. Znovu už se ale nezvedl, raději se pustil do zkoumání toho, co odhalil. Najednou měla hroznou chuť zakrýt se rukama, ale nedostala k tomu příležitost. Vztáhl ruce a pobídl ji dát nohy od sebe, předklonil se a vtiskl polibek na vnitřní stranu stehna.

“Ach— Já—” koktala bez dechu, chytila se balíků sena za sebou, aby vůbec udržela rovnováhu. Byla ráda, že se má čeho držet, když ji vzal za nohu pod kolenem a zvedl ji a položil na své rameno. Zůstala stát na jedné noze, zády přitisknutá na trošku pichlavá stébla, zatímco líbal citlivou kůži a postupoval stále výš. Dospěl až k úžlabině stehen a vtiskl tam polibek. Noha, na které Dani stála, zeslábla a skoro se jí podlomila. Okamžitě ji sevřel pevněji a držel, zatímco jazykem přejížděl po citlivé tkáni, a potom si zvedl na rameno i tuto nohu. Dani mu teď seděla na ramenou, čelem k němu a záda tiskla do sena, jen aby se v té vratké pozici udržela, a pak jí zabořil tvář mezi stehna a střídavě líbal, uždiboval a olizoval jádro jí samé, rty a jazykem.

Zvrátila hlavu dozadu a vykřikla, jediný dlouhý kvílivý zvuk, jak se přes ni přelévala rozkoš, vlna za vlnou. Mozek si vzal volno a z ní nezbylo nic, než pocity, vzpínala se mu v rukou, tělo vycházelo vstříc tomu, co chtělo. Decker přesunul ruce na zadeček, dalo by se říci, že vzal situaci do svých rukou. Donutil Dani zůstat v klidu, zatímco ji oblažoval. Právě když si myslela, že dosáhne uspokojení, ke kterému se oba snažili dopracovat, Decker najednou přestal a otočil se s ní na ramenou. Jednou rukou jí rychle podepřel bedra, a už ji ukládal na jejich oblečení a hromádku sena na zemi před balíky.

Dani se podařilo zaktivizovat dost mozkových buněk, aby užasla nad tím, jak musí být silný, když tohle dokázal, ale tím to zhaslo. V příští chvíli se jí myšlenky rozprchly, jelikož navázal na předchozí bohulibou činnost a chytil rytmus, dráždil ji pečlivými tahy jazyka a posléze přešel v sání, krátce předtím, než jazykem obkroužil centrum jejího vzrušení. Když rukama přejel po břiše nahoru a vyhledal ňadra, položila mu dlaně na hřbety rukou, mačkala, když mačkal on.

Tato pozice jí skýtala větší možnost pohybu a ona toho využívala, propínala záda a vrtěla boky. Nepokojně pohybovala nohama, až Decker jednu nohu přilehl a chytil stehno druhé, roztáhl ji doširoka a držel v klidu. O chvíli později táž ruka sjela níž a připojila se k jeho ústům. Prsty ji hladily a posléze vnikly do ní, a byla ztracená. Vykřikla jeho jméno, její tělo se divoce vzpínalo, vyklenutá záda se zvedla ze sena, když v ní explodovala rozkoš a uvolnění. Zaplavovaly ji, jedna vlna za druhou, až nakonec nevěděla, kde jedna začíná a druhá startuje, a potom už to bylo jedno, a když se jí zatmělo před očima, Dani cítila, jak padá naznak do sena.

Dani probudil ptačí zpěv, měla výhled na zaprášené staré trámy stáje nad hlavou a na tváři úsměv kočky, co dostala misku smetany. Cítila se absolutně skvěle a chvíli si ani nelámala hlavu proč asi. A pak se jí zachtělo protáhnout a začala hýbat nohama a zjistila, že na nich leží něco těžkého.

Zvedla hlavu, zadívala se podél svého těla a našla ležícího Deckera. Nohu měl na jedné její noze, loket na druhé a obličej v klíně. Chvíli na něj nechápavě zírala, vzpomínala, jak se tam dostali a potom padla zpátky do sena.

“Tys tomu teda dala na frak, Dani McGillová,” zamumlala. “Nejenže ses s ním skoro vyválela na zemi v SUV, teď ses s ním doopravdy vyválela na seně… Víceméně,” zamračila se, když si uvědomila, že to byla pravda jenom z poloviny. Koneckonců, Decker ji obšťastnil, zato ona sama pro něj neudělala lautr nic, a zřejmě ho to její potěšování zmohlo natolik, že hned po akci padl za vlast.

Zvedla hlavu a znovu se na něj zadívala. Ten mužský byl pro svět mrtvý. Zhluboka si povzdechla, zavřela oči a zavrtěla hlavou. Uvažovala, kdy se jí život vymkl z rukou… a jak se dostat zpod Deckera, aniž by ho vzbudila. Nechtěla být tady, až se probudí. Jak se mu podívá do očí? Co má říct? Díky, Deckere, byla to senzace. Tak promiň, že jsem usnula a neoplatila ti to?

Ježíši, pomyslela si znechuceně a strnula, protože se ozvalo vzdychnutí a teplá tíha Deckerovy hlavy jí zmizela zpomezi nohou. Skousla si ret, zvedla hlavu a pohlédla dolů… koukal na ni ospalýma stříbromodrýma očima.

“Ahoj,” hlesla a pokusila se o úsměv.

“Ahoj,” odpověděl, vyšlo z toho opravdu velice sexy zavrčení, a pak po ní najednou lezl nahoru. Uvelebil se na boku na seně, jednu nohu ležérně přehozenou přes spodní část její maličkosti, jednu ruku si položil na její břicho, o druhou si opřel hlavu a zadíval se dolů na ni.

“Omlouvám se, že jsem usnula,” řekla rychle, bylo jí trapně, červenala se, a ta slova z ní lezla jako z chlupaté deky.

“Neusnula,” zakřenil se Decker. “Omdlela.”

Danin pocit viny byl rázem ten tam, zahnala ho čistě mužská spokojenost na jeho tváři. “Ano, well,” začala rozladěně, hned ji ale přerušil.

“To je další příznak životní družky.”

“Fakt?” trochu se jí ulevilo.

Přikývl, ruka na jejím břiše se začala pohybovat, což ji poněkud rozptylovalo. “Sdílená rozkoš je zpočátku pro mysl prostě příliš velká zátěž, aby to zvládla, tak se mozek jednoduše vypne.”

“No… bylo to vážně fantastické,” přiznala stydlivě, a pak se ušklíbla a omluvně namítla: “Ale nebylo to zrovna sdílené. Většinu té rozkoše jsem si vychutnala já.”

“Ale kdepak,” hned ji vyvedl z omylu. “Já to prožíval také. Proto se tomu říká sdílená rozkoš.”

“Chceš říct, žes…” Odmlčela se, nebyla si jistá, jak vyjádřit, na co se chtěla zeptat.

“Chci říci, že když dělám tohle…” sklonil hlavu a rty polapil bradavku, zuby dráždil hrot, až Dani musela zavřít oči, protože se v ní opět probral k životu ospalý záchvěv vzrušení, a pak hlavu zvedl, propustil duřící malinu a zavrčel: “Prožívám tvou rozkoš jako svou vlastní. Protéká tebou do mě a zpátky, a pokaždé, když udělám toto” – otřel se jazykem o bradavku, další rychlé polaskání jí poslalo další línou vlnu vzrušení – “stane se to znovu,” zašeptal. “Vlny mohutní, odrážejí se tam a zpět, jsou stále silnější, až to mysl nedokáže unést.”

Dani se silou vůle přiměla zvednout víčka, a pohlédla mu do tváře. Všimla si, že stříbro v očích převládlo nad modří. Natáhla ruku a konečky prstů zavadila o kůži vedle jeho oka, ale zavrtěla hlavou a řekla: “Nemůžu uvěřit, že ses před osmdesáti lety vzdal sexu, jestli byl takový jako to, co jsem právě prožila.”

Obočí Deckerovi vyjelo až na čelo. “Takže strýc Lucian měl pravdu, tys poslouchala, když jsme si s Justinem povídali,” odtušil, v očích mu jiskřil smích.

“Promiň,” hlesla a stáhla ruku, ale chytil ji, pozvedl ke rtům a políbil na kotníky.

“Nic se nestalo,” ubezpečil ji. “Ale sex, kterého jsem se před osmdesáti lety vzdal, nebyl jako tohle. Přece jsem ti to říkal, sdílená rozkoš je další symptom životní družky. Nikdy jsem to nezažil, teprve s tebou.”

Dani cítila, jak si při tom oznámení jejím nitrem razí cestu radost. Cítila se výjimečná, usmála se a zamumlala: “Člověče, to skoro stačí, aby si holka přála být upírkou, jestli jsou tyhle zážitky v ceně.”

Oči mu na moment zazářily, ale potom řekl vážným tónem: “To bych moc rád. Jenže jak sama víš, na to nemusíš být nesmrtelná.” Když neskrývala zmatek, zamračil se: “Přece jsi zažila to, o čem mluvím?”

Zaváhala a pak přiznala: “Všimla jsem si něčeho zvláštního, když jsem si hrála s tvými bradavkami a… ehm… však víš,” dodala, celá znachovělá si vybavila, jak hladila erekci, a vyhrkla: “ale tys mě tak rychle zarazil a všechno ostatní bylo tak ohromné, že jsem…” Bezmocně pokrčila rameny.

“Aha.” Decker se trochu uvolnil, ale pořád vypadal ztrápeně a potom se nejistě zeptal: “Chceš to zkusit, abys zjistila, jestli to zažiješ?”

Dani váhala. Chce se dozvědět, jestli je doopravdy jeho životní družkou? Zážitek, který právě popsal, by ji určitě přesvědčil. Ale co pak? Vezme si upíra a budou žít šťastně až na věky? A jak to má asi tak vysvětlit rodičům? Maminko a tatínku, ráda bych vám představila svého snoubence, Hraběte Úžasný Sex.

Na druhou stranu, říkala si v duchu, umírala touhou zažít to, co zrovinka vylíčil. Ne tu omračující vášeň, jasně že ne, tu už zažila, ačkoli by nebylo marné si to zopakovat, ale to potěšíš-jeho-potěšíš-sebe ji fascinovalo.

Nepochybně za to může má vědecká zvídavost, pomyslela si, a málem odfrkla nahlas. Byla to lež jako věž.

“To je jedno,” ozval se najednou Decker. “Nakonec zjistí—” Nedořekl, zajíkl se, když Dani odpověděla beze slov. Chopila se penisu. Zprvu byl měkký a ochablý, ale nafoukl se jako záchranná vesta, sotva se ho dotkla. Stěží si toho všimla. Příliš ji rozrušil šok ze vzrušení, které jí prostřelilo. Několikrát pokusně přejela po rostoucím penisu rukou, vysílala tím do sebe další rázové vlny, zatímco ta první ustoupila a valila se nazpět, a tak poznala, že není pochyb o tom, že prožívá tu sdílenou rozkoš.

Se zavřenýma očima se lekla, když jí Deckerovy rty bez varování přistály na rtech, ale bylo to dobré leknutí. Nadšeně se mu otevřela a přivítala ho, rukou si bez ustání pohrávala s nyní tvrdým údem, čímž vytrvale stupňovala jejich sdílené vzrušení. Ale nestačilo to, chtěla víc, proto mu volnou rukou zatlačila do hrudníku, současně odvrátila hlavu a přerušila polibek. Když zvedl hlavu, přinutila ho zacouvat, zatímco sama se posadila zpříma, sotva jí dovolil, aby ho zatlačila dolů. Tohle bylo jako droga a ona chtěla další dávku. Chtěla zahájit další fázi experimentu.

Jakmile ležel rovně na zádech, klekla si vedle něho a předklonila se. Vzala do úst špičku údu a zasténala spolu s ním, když rty následovaly ruku níž, a do obou dvou vyslaly další rázové vlny rozkoše. Byla to ta nejneuvěřitelnější věc, jakou kdy zažila a nutilo ji to pokračovat. Na vlastní kůži cítila, co se mu líbí nejvíc, věděla jaké líznutí, kousnutí nebo sání, kde a jakou rychlostí má největší účinek.

Ve chvíli, kdy ho opečovávala jazykem z ní, jako hedvábný šátek sklouznul pocit viny, který ji trápil, když si ještě myslela, že Decker obšťastňoval pouze a jenom ji. Prožíval rozkoš a vzrušení spolu s ní, stejně jako ona teď prožívala jeho vzrůstající vášeň.

Je to úžasné! prolétlo jí hlavou a poté ztratila schopnost myslet. To když jí jeho ruka přejela po zadečku a zezadu po stehnech… a vyhledala její vlastní centrum rozkoše. Nyní byla bombardována jak rozkoší, kterou ona dávala jemu, tak tou, kterou on poskytoval jí, a dlouho netrvalo a oba vykřikli úlevou a světla zase zhasla.

Probrala se s povzdechem a úsměvem a hlavou mezi Deckerovýma nohama.

Zírala na penis, který jí ležel spící před očima, a hned by ho políbila na hlavičku. Byl jí blízký, ten malý dareba, a nejen proto, že ležel palec od jejího nosu. Měla pocit, že z nich budou dobří kamarádi.

Ruka, která jela nahoru po jejím stehně, ji vytrhla ze zadumání o jejím novém nejlepším příteli, a Dani se donutila pohnout. Pomalu a opatrně se posadila a otočila, koukla na Deckera s očima jako trnky. Nedokázala by zadržet úsměv, který jí roztáhl pusu od ucha k uchu, ani kdyby chtěla, a když jí úsměv oplatil, zčistajasna vyhrkla: “Ještě jednou!”

“Haló?”

Decker mžouravě otevřel oči, trochu zvedl hlavu a rozhlédl se kolem sebe. Zamlženému, spánkem omámenému mozku chvíli trvalo, než si vůbec uvědomil, kde je, a pak rozpoznal, že ta tíha na hrudi je Dani, a kvapíkem se mu vrátila paměť.

Byli v posledním stání úplně vzadu ve stáji, v tom se senem. Trval na přesunu poté, co omdleli potřetí. Nechtěl být přistižen s holým zadkem na seně v otevřeném prostoru vpředu, kam mohl kdokoli vejít a narazit na ně, když budou v bezvědomí. Nechtěl ani, aby je někdo načapal s holým zadkem, když budou vzhůru. Takže když se probudil potom, co ji konečně poprvé pomiloval, pobral jejich svršky a odnesl ji sem dozadu, kde budou mít aspoň trochu soukromí.

“Haló?”

Druhé zavolání znělo trochu blíž a tentokrát poznal hlas Sam. Nejvyšší čas se pohnout. Něžně sundal Dani ze své hrudi, tiše vzdychla a zakňourala na protest. Popadl džíny a triko a rychle si je natáhl, snažil se zůstat sehnutý a neviditelný. Sotva byl hotov, spěšně se vykradl ze stání, než tam dojde Sam a objeví je.

“Helemese, Decker.” Sam se zastavila v polovině stáje a usmála se. To už rychle kráčel za ní. “Viděla jsem, že dveře od stodoly jsou otevřené, když jsem přijela, tak jsem se přišla podívat, co se děje. Na vás lidi je moc brzy, abyste už byli na nohou, a tak mě napadlo, že by tady mohla být Dani.”

Mrkl na hodinky, půl sedmé večer. Muži pravděpodobně vzhůru jsou, ale jak už naznačila Sam, venku se ještě hned tak neukážou.

“Chtěla jsem se Dani zeptat, jestli se mnou nechce jet nakupovat,” dodala.

“Aha, ano, ona je… ehm…” koktal, nevěděl, co na to říci.

“Indisponovaná?” napověděla mu, mírně naklonila hlavu na stranu a zkoumavě ho pozorovala. “Ty máš ve vlasech seno?”

Sáhl si do vlasů, prohrábl je prsty a mumlal: “Dal jsem si šlofíka.”

Kývla, nicméně záhy položila otázku otázek: “Proč máš na sobě Danino triko?”

“Nemám,” začal, ale podíval se dolů a zjistil, že na sobě skutečně má Danino bílé triko s hlubokým výstřihem a pekelně je roztahuje. Zpětně si uvědomoval, že mu připadalo jaksi těsné, když si je navlékal.

“A naruby,” dodala, taktak dokázala zamaskovat, jak se baví. Potřásla hlavou, udělala čelem vzad a zamířila ke dveřím. “Zeptej se jí, jestli chce jet nakupovat. Pokud ano, odjíždím zhruba za dvacet minut. Měla by mít čas na rychlou sprchu, jestli chce. Klidně můžeš jet s námi,” odtušila cestou ven.

Decker za ní zíral a povzdechl si. Tolik k diskrétnosti.

“Deckere?”

Obrátil se, Danina hlava se vynořila ze stání. “Tak tady seš,” usmála se, sotva ho zahlédla. “Nemůžu najít svoje tričko. Nevíš…” zmlkla a vykulila oči, když vykročil nazpět podél stání. “Je to moje triko?”

“Ano,” přiznal bez mučení, když vešel do stání a našel ji tam stát, šortky na sobě, podprsenku v ruce a minimálně půltucet stébel v rozcuchaných vlasech trčel na všechny strany. “Sam se přišla přeptat, jestli nechceš jet nakupovat. Oblékal jsem se narychlo, aby nás nenašla, a omylem jsem si natáhl tvoje tričko. Promiň,” dodal, znělo to ale tlumeně, protože si je při tom tahal přes hlavu. “Tu máš.”

Tričko jí podal, ale měla moc práce se smíchem, než aby si je vzala, což jen přispělo k jeho rozladění, dokud si nevšiml, jak jí při tom poskakují ňadra. S očima upřenýma na svůdně se pohupující dvojici se hnedle přestal mračit.

“Ne, ne,” řekla najednou, smích jí zmrzl na rtech. “Nedívejte se na mě těma svýma očima, co celé září stříbrem, pane Pimms. Musíme přestat, chci jít nakupovat. Lépe řečeno, musím jít nakupovat, protože jste mi vytahal halenku,” dodala, oblékla si podprsenku a sáhla dozadu, aby ji zapnula.

Decker zůstal zticha, napjatě sledoval, jak se ňadra mírně zvedají, zatímco provozovala tento akrobatický manévr, stěží slyšel její slova, když dodala: “Navíc musí být minimálně po poledni, a já se chci přesvědčit, zda nedorazil můj telefon, zatímco jsme tady… hm… dováděli.”

“Šest,” nepřítomně hlesl Decker, očima jí brouzdal po těle, když si upravila podprsenku a vzala z jeho rukou tričko.

“Šest co?” zeptala se stejně nepřítomně a tahala si je přes hlavu.

“Je šest pryč,” vysvětlil. “Šest třicet, abych byl přesný.”

“Cože?” vyvřískla, sotva se její hlava vynořila z výstřihu trička. Zarazila se, zírala na něj vytřeštěnýma očima, a pak nejistě hlesla: “Děláš si srandu?”

Zavrtěl hlavou, lehce překvapen jejím šokem.

“Dani, milovali jsme se aspoň desetkrát,” zdůraznil. Nechal si však pro sebe, že v několika zajímavých a novátorských pozicích, o kterých se mu nikdy ani nesnilo. Domníval se, že zkusil všechno, než ho sex omrzel natolik, že se jím přestal namáhat, ale Dani byla velice kreativní, obzvláště pak měla-li k dispozici sedlo.

Překvapeně zvedla obočí. “Tolikrát? Mám to všechno poněkud zamlžené od pátého kola.” Zavrtěla hlavou a rovnala si triko, při tom mumlala: “Musíš mít místo srdce viagrovou pumpu.”

“Mezi životními druhy to už tak chodí,” informoval ji. “Vyrozuměl jsem, že většina životních druhů je nenasytná, když se najdou.”

Nekomentovala to. Hleděla na svou halenku a mračila se na její nový design ? la Decker. Byla tak vytažená, že dekolt měla skoro až nemravný a visela na ní spíš jako blůza, než obtažený top, kterým bývala. Pomlaskávala jazykem a tahala za výstřih ve snaze trochu ho umravnit, a nakonec si triko stáhla z jednoho ramene, takhle aspoň nevykukovaly hedvábné košíčky podprsenky. Pak si udělala uzel na boku, trochu to připomínalo módu osmdesátých let. Očividně došla k závěru, že lepší už to nebude a pokusila se vyběhnout okolo něj z kóje, ale chytil ji za ruku a zastavil.

“Deckere, pusť mě,” zanaříkala. “Musím se jít podívat, jestli se mi vrátil mobil.”

“Máš ve vlasech seno,” odtušil podrážděně a zručně vytahoval stébla, a potom se jí pokusil zdivočelou hřívu uvést jakž takž do pořádku, aby ji nadobro nepokořilo, když ji někdo uvidí. Nakonec vzal její tvář do dlaní a dříve než ji pustil, vtiskl polibek na netrpělivé rty.

“Děkuji,” zamumlala Dani a rozběhla se ke dveřím, jako by se bála, že by ji mohl zase začít násilnit… a že by mohla podlehnout navzdory momentálním starostem. Nebylo to zas až tak hloupé. Tělo měl přesycené a přesto pouhá její vůně, když se přiblížil, a pohled na ni napůl nahou stačil, aby se malý Decker probudil. Měl co dělat, aby ten polibek, který jí dal, zůstal zběžným líbnutím, a neušlo mu, jak se jí v očích toužebně zablesklo, než vyrazila pryč. Je to definitivní, jsme životní druhové.

Se šťastným povzdechem se sehnul, sebral ze země svoje triko a natahoval si je po cestě za ní.

11. KAPITOLA

“Promiň, že nám to trvalo tak dlouho,” udýchaně se omlouvala Dani, běžící k malému stolku v jídelně, kde seděla Sam a trpělivě čekala. S úlevou odložila půltucet tašek s nákupy. “Decker trval na tom, že potřebuji víc, než triko, kraťasy a spodní prádlo a donutil mě vyzkoušet moře šatstva.”

“To je dobrý. Právě jsem přišla,” odtušila Sam, když se Dani konečně usadila naproti ní. “Chtěla jsem sehnat jen další ložní prádlo, protože mimo toho, co je teď povlečené na postelích, v domě žádné jiné není. Pak jsem si uvědomila, že půltucet ručníků, které jsem včera v noci vzala ze svého bytu, na dlouho nevydrží, a potom jsem si vzpomněla na ubrusy a utěrky do kuchyně a…” ironicky pokrčila rameny. “Prodavač mi musel pomoci odvézt to všechno k autu. Zrovna jsem si koupila kávu a dosedla, nejsou to ani dvě minuty.”

Dani kývla. “Z domu nejspíš ještě nikdo nevolal, že můj telefon je zpátky?”

“Ne,” řekla vážně Sam. “Našla bych vás a řekla ti to.”

Přikývla.

Když totiž přiběhla ze stáje do domu a dozvěděla se, že se jí telefon zatím ještě nevrátil, zdráhavě souhlasila s cestou na nákupy. Ne, že by nechtěla jet, ale měla strach, že mobil dorazí minutu poté, co odjede. Nicméně když Mortimer slíbil, že to zavolá Sam, jakmile ho přivezou, svolila, aby ji Decker nahnal do sprchy a posléze do auta Sam, kterým odjeli do nákupního centra.

Po příjezdu se rozdělili. Sam se vydala pátrat po ložním prádle pro dům a ona s Deckerem si skočili nakoupit pár věcí na převlečení. Aspoň to tak měla v plánu, jenomže když Decker uviděl malou tašku s věcmi, které si pořídila, nedal jinak, než že potřebuje oblečení víc. Pak trval na tom, že si všechno musí vyzkoušet, a předvést se mu, než to koupí.

Děsně ji to štvalo a znervózňovalo, dokud se Decker nepropašoval do zkušební kabiny, aby jí pomohl z posledního úboru. Klimatizace nákupního centra zjevně jela naplno, protože měla stále vztyčené bradavky z toho, jak ji ofouknul chladný vzduch, když jí svléknul šaty.

Zachvěla se a předstírala, že loví v jedné z tašek, neboť si vybavila, co s ní v té malé místnůstce dělal. Musel jí zakrýt pusu dlaní, aby ztlumil vzrušené výkřiky, když si ji nakonec přitáhl na klín na židli v rohu a vjel do ní. Bylo to strašně vzrušující. Stejně jako probudit se propletení na podlaze, probírat se z bezvědomí, zatímco na dveře bušila prodavačka a hlasitě se ptala, jestli je v pořádku, ačkoli vzrušující asi nebylo to správné slovo. Jak zpanikařit snadno a rychle, by pravděpodobně sedělo lépe.

Dani byla přesvědčená, že její srdce dlouho nevydrží to… ať už to bylo cokoli, co měla s Deckerem. Ten chlap byl neukojitelný… a ona – s ním – jakbysmet. Budou-li takto pokračovat, nejspíš dostane infarkt.

“Kde je Decker?” otázala se Sam a vytrhla ji tím ze zamyšlení.

Dani nazdařbůh ukázala na restaurace okolo nich, hledala, ale nedokázala ho hned najít. “Šel pro něco k pití, zatímco já vyfasovala tašky a měla jsem ti vyřídit, že už jsme tady.”

Sam přikývla a zeptala se: “Jak se ti vede?”

“Okay,” hlesla Dani. “Mám starost o Stephanii, ale Decker mě nepřestává ujišťovat, že ji osvobodí a dělá, co může, aby mě přivedl na jiné myšlenky.” Začervenala se, když to říkala. Cítila se provinile, protože odkdy vpadli do stáje, byla jaksi popletená tím, co jí Decker prozradil a koneckonců také jím samým. Vzpomněla si na sestru několikrát, ve stáji i potom, ale stačilo Deckerovo pohlazení nebo polibek a hodila starosti za hlavu.

Je na tom něco špatného, pomyslela si nešťastně. Tahle věc s životními druhy a sdílenou rozkoší je jako droga… a navíc po čertech návyková. Už teď po něm tesknila, toužila, aby pohnul kostrou a přišel ke stolu, aby se ho mohla dotknout.

“Je to hrozné, viď?” poznamenala zničehonic Sam, která ji bedlivě sledovala.

Dani se přinutila usmát. “Únos Stephanie je dost hrozný sám o sobě, ale že ji uneslo takovéhle zvíře, to je prostě…” Bezmocně potřásla hlavou, snažila se nemyslet na to, čím sestra možná prochází.

“Tohle jsem nemyslela, i když je to fakt hrozné,” řekla Sam, když se k ní Dani otočila. “Mluvila jsem o té věci s životní družkou. Mortimer a já ze sebe taky nemůžeme spustit ruce.” Zavrtěla hlavou. “Nikdy jsem nic podobného nezažila. Je to jako přechodné pominutí smyslů.”

“Takže to nejsme jenom já s Deckerem, na koho to takhle působí?” zeptala se s úlevou.

“Ach můj Bože, ne,” pevně řekla Sam. “Zřejmě všichni životní druhové jsou… no—”

“Dvounozí nadržení psi a fenky,” napověděla suše.

Sam vyprskla smíchy, ale přikývla: “Chystala jsem se říct do sebe šíleně zbláznění, ale tvůj popis je výstižnější.”

Dani se pousmála.

“Stydím se to přiznat, ale je opravdu dobře, že nás Lucian pověřil průzkumem oblasti Penetanguishene a neposlal nás tam, kde tě našel Decker, jinak bys doteď byla ve spárech těch grázlů i ty. Při hledání jsme s Mortimerem byli prakticky k ničemu. Nedokázala jsem myslet jasně kvůli věčné touze sahat na něj, a on na tom nebyl o nic líp. Žasnu, že jsme vůbec naživu, nebo aspoň já, protože jeho by autonehoda pravděpodobně nezabila.” Oči se jí rozostřily, jak se zahleděla do vzpomínek a zamumlala: “Pořád nechápu, jak se vyhnul té malé Toyotě.”

“Toyotě?” Dani neodolala, prostě se musela zeptat.

Sam zamrkala a zrudla při té otázce, a pak si povzdechla a kápla božskou: “Nechali jsme se kapku unést…” Provinile zkroutila rty. “No, nechali jsme se unést kapku hodně a strávili děsnou spoustu času parkováním u silnice a dělali z pickupu houpačku, místo abychom dělali, co jsme dělat měli, ale ten incident s Toyotou byl jiný.” Zavřela oči, vypadala vyděšená tím, co se stalo, a pak vyhrkla: “Jeli jsme po dálnici a já se prostě natáhla, abych mu přejela rukou po noze— však víš, s láskou.” Ušklíbla se. “No a pak, víš, najednou má rozepnuté kalhoty a já mu sedím na klíně.”

Dani vyletělo obočí až do vlasů.

Suchým tónem odtušila: “Doporučuji nesedat za volant, je-li ve voze i ten druhý, dokud to nejhorší neodezní.” Sam vystřihla bolestný obličej, natáhla ruku dozadu a masírovala si bedra. “Pravděpodobně mám na zádech pořád otisk volantu. Každopádně je budu mít hezkou chvíli zhmožděná.”

Dani padla dozadu na opěradlo židle. Žasla. Tohle hravě překoná jejich krotkou epizodku, jak se s Deckerem váleli v SUV, zatímco Bricker řídil. Pane na nebi, jestli Sam a Mortimer neměli dost zdravého rozumu ani, aby zastavili, než mu vylezla na klín, jakou šanci měla ona?

“Trochu moc informací najednou, viď?” Sam složila obličej do dlaní, jako by se před ní schovávala.

“Ne.” Dani se natáhla a pohladila ji na uklidněnou. “Jsem ráda, žes mi to řekla. Hrozně mě hryzalo svědomí, že si užívám s Deckerem, když Stephanie tam někde bůhvíjak trpí. Mám pocit, že bych měla něco dělat, aby se našla a místo toho—”

“Svědomí tě nemá proč hryzat. Nemůžeš nic dělat,” rázně ji okřikla Sam a zvedla hlavu. “Vyrozuměla jsem, že Mortimer a Lucian považují tvůj telefon za největší naději, kterou v tuto chvíli mají.”

“Vážně?” podivila se.

Sam přikývla. “Pokoušet se je najít, pokud nechce, aby je našli, obzvlášť ve městě tak velkém, jako Toronto, je jako hledat jehlu v kupce sena. A to ani není jisté, že jsou v Torontu. Mortimer tvrdí, že tvůj mobil a Nicholas jsou ve skutečnosti jedinou nadějí, kterou máme, že Stephanii a muže, co ji unesl, najdeme.”

Dani se zamračila. “Decker se mě pořád pokouší přesvědčovat, abych na Nicholase nespoléhala.”

Sam se nad tím zamyslela a pomalu řekla: “Pravděpodobně se bojí, že si budeš dělat přehnané naděje, a jestli tě nechá Nicholas ve štychu, přijde velké zklamání.”

“Možná,” zašeptala Dani a potom se jí podívala do očí. “Myslím, že si bývali hodně blízcí. Měla jsem pocit, že Decker si byl bližší s Nicholasem, než s vlastními sourozenci. Taky byli partneři.”

“Jo?” překvapeně hlesla Sam. “Mortimer se mi o tom nezmínil.”

Dani mlčela. Myslela na to, že Decker možná schválně držel její naděje na uzdě, aby si je nedělal sám. Byla si docela jistá, že ho doslova srazilo na kolena, když Nicholas přešel na druhou stranu barikády, mezi psance, a nemyslela si, že to bylo jen proto, že si dával za vinu to, že ho nechal utéct. Věděla, že ji by příšerně rozhodilo, kdyby někdo z jejích blízkých někoho zabil.

“Myslím, že mě to ani nepřekvapuje,” poznamenala Sam.

Dani k ní zvedla nic nechápající oči. Byla tak ztracená v myšlenkách, že ztratila nit konverzace.

“Že si byli bližší, než sourozenci,” vysvětlila Sam. “Ne, že byli partneři.”

“Aha.” Dani zvědavě nachýlila hlavu. “Pročpak?”

“No, podle toho co povídal Mortimer, jsou všichni sourozenci minimálně sto let od sebe. To je pořádný věkový rozdíl,” zdůraznila. “Chci říct, že znám lidi s bratrem nebo sestrou jenom deset let od sebe a člověk by ani neřekl, že jsou příbuzní. Nedokážu si představit, že bych měla sestru starší o sto let.”

Dani pokrčila rameny. Byla nejstarší dítě v rodině, o víc než patnáct let starší, než Stephanie, jejich benjamínek, přesto si byly blízké. Hlídávala ji, když byla Stephanie malá a teď, když už povyrostla, ji často brala k sobě domů na noc nebo třeba na nákupy. Věděla, že v myšlenkách klouže nebezpečně blízko k obavám a strachu o sestru, a že jídelna nákupního centra není vhodné místo, aby jim dala volný průchod, a tak odsunula tyto myšlenky do pozadí a podívala se na Sam. “Decker říkal, že jsi smrtelná?”

“Ano. Nejsem připravená na proměnu,” přiznala tiše. “Předpokládám, že jednou mě to stejně nemine, ale momentálně jsem šťastná s každou nohou v jiném světě.”

Dani zvedla obočí. “My se můžeme proměnit? Myslím, v nesmrtelné?”

“Jasně. Vyrozuměla jsem, že je to prostě transfuze jejich krve s nanoboty.” Sam se zamračila. “Copak ti to Decker neřekl?”

“Ne,” hlesla a Sam ji poplácala po ruce.

“Řekne,” prohlásila s naprostou jistotou. “Pravděpodobně se tě snaží nezahltit příliš mnoha informacemi najednou.”

Dani kývla, ale pomyslela si, že je možné, že si na to zatím prostě nevzpomněl. Od chvíle, co se seznámili dostávala vysvětlení po kouscích, po troškách, tu a tam. Třeba si ani neuvědomil, co vynechal. Stejně na tom nezáleželo. Ve skutečnosti nebyla představou proměny nijak nadšená. Teoreticky to znělo dobře. Kdo by nechtěl být mladý a zdravý… no… možná navždy? Znělo to dobře, dokud jste nevzali v úvahu nutnost vzdát se všech ostatních, které milujete, plus povolání, do kterého jste dali srdce a duši. Za pouhých deset let. Ne, proměna mě neláká, pomyslela si. Možná bych ale také mohla zůstat obkročmo na hranici obou světů a proměnu odložit, jako Sam. Což jí vnuklo otázku. Podívala se na Sam. “Je to těžké?”

“Co?”

“Být smrtelnice s nesmrtelným druhem,” upřesnila.

“Zatím ne,” ironicky řekla Sam a zdůraznila: “Ale nejsme spolu dlouho.”

Dřív, než se Dani stihla zeptat, jak dlouho, ke stolu dorazil Decker.

“Už se to nese,” zazpíval a vmezeřil se na židli vedle ní. Tác vrchovatě naložený jídlem postavil na stůl.

“Tohle je pro tebe.” Postavil před ni kávu, o kterou si řekla. “A tohle… a tohle… a tohle… a…”

“Pane Bože, Deckere, tohle všechno nemůžu sníst,” vyděsila se a zírala na cheesburger, hranolky a koblihu, které už před ni vyskládal, a pak pohlédla na čokoládový pohár, kterým tomu dal korunu. Na podnose stále ještě leželo po jednom od každého pro něj, navíc dvě pity, dva řezy pizzy a dva tácky s kuřetem. Vypadalo to, že vymetl snad všechny přilehlé restaurace.

“Nebyl jsem si jistý, co je dobré, tak jsem vzal na výběr. Prostě sněz, co chceš,” řekl lehce, při tom vzal do ruky plátek pizzy a zakousl se. Se soustředěným výrazem na tváři sousto žvýkal, a když polknul, kývl. “Tohle je dobré, mnohem lepší než tamten burger. Měla bys to ochutnat.”

Odstrčil její cheesburger stranou, aby udělal místo, položil před ni tácek s pizzou, zvedl ji a přidržel jí dobrotu u pusy. “Ochutnej.”

“Já—” Dani chtěla říci, že ví, jak chutná pizza, to už ale měla špičku řezu v puse. Decker se očividně rozhodl ji krmit.

“Kousnout,” nařídil.

Protočila oči a ukousla si, Sam vyprskla smíchy. Uvědomila si směšnost situace a úsměv jí zvlnil rty, pomalu žvýkala.

“Vidíš, já říkal, že ti to bude chutnat,” pochválil se, když ten úsměv zaregistroval. Položil pizzu na tácek před ní, aby se dál krmila sama a obrátil pozornost k vlastnímu jídlu.

Spolkla sousto, a protože si všimla, jak Sam na její jídlo mlsně kouká, řekla: “Vezmi si. Tohle všechno fakt nemůžu sníst.”

Decker přikývl. “Posluž si, Sam, vzal jsem dost pro každého.”

Nenechala se dvakrát pobízet a vzala si kousek kuřete se slovy: “Neměla bych mít hlad. Snědla jsem večeři u stolu, když jsem procházela výpovědi svědků pro svého šéfa, ale poslední dobou spotřebovávám hodně energie.”

Dani se pousmála jejímu rozmrzelému tónu, tušila, že přesně ví, jak tu energii spotřebovávala, a zvědavě se zeptala: “Pracuješ v advokátní kanceláři v Torontu?”

“Ano. Ačkoli už moc dlouho ne. Dala jsem výpověď. Dva týdny a jsem volná,” usmála se a dodala: “Teď vlastně dva týdny mínus jeden den.”

Dani se zakřenila jejímu nadšenému úsměvu. “Decker mi pověděl, že s Mortimerem povedete dům vykonavatelů. Jak dlouho jste vy dva spolu?”

“Seznámili jsme se teprve před o málo víc, než dvěma týdny,” přiznala a vzdychla: “Doufala jsem, že dnes večer pojede s námi, má ale tolik práce s organizováním záležitostí kolem domu, že nemohl.”

Dani soucitně kývla, ale myslela na to, že Sam vlastně nemá s pozicí životní družky o moc víc zkušeností, než ona. Což ji trochu zklamalo. Doufala, že jí Sam dokáže povědět, co může čekat, jak dlouho potrvá tahle stravující touha po Deckerovi. Přece tuto míru hladu po sobě navzájem nebudou cítit navěky? Vášeň byla hezká, jenomže tato všestravující potřeba, která jí vyháněla z hlavy všechno ostatní, poněkud vyčerpávala. Také jí narušovala myšlenkové procesy, takže házela za hlavu strach o sestru a potom z toho měla špatné svědomí. Určitě to musí někdy brzy opadnout, nebo ne? Nevěděla a také pochybovala, že by jí na to mohla dát odpověď Sam. Došla k názoru, že až se vrátí do domu, bude se na to muset zeptat Deckera.

Trochu při jídle klábosili, ale jinak s ním byli rychle hotoví, protože chtěli nakupovací výpravu dokončit. Dani se chtěla vrátit do domu a Sam na tom byla stejně. Dani tušila, že chce vidět Mortimera, což úplně chápala. Napadlo ji to ve chvíli, kdy vstali od stolu a Decker ji vzal za ruku. Jen ten prostý dotek stačil, aby jí paží projelo mrazení. Tohohle mužského bude těžké se vzdát. Ne, že by si byla jistá, že bude muset, ještě ale neměla příležitost pořádně si to promyslet.

Jak by šel tento vztah dohromady s jejím životem? Je doktorka a tvrdě pracovala, aby se jí stala. Měla vzkvétající praxi, rušný a – jak si dosud myslela – plný život a se stavem věcí byla víceméně spokojená. Nyní se ale dozvěděla, že aby mohla mít Deckera, musela by se všeho vzdát. Minimálně za zhruba deset let.

Najednou ji odtáhl na stranu, málem totiž vrazila do jiné nakupující, protože nekoukala na cestu. Uvědomila si, že teď a tady není vhodný čas ani místo, aby si s tímhle vším lámala hlavu, a tak zamumlala: “Díky,” Deckerovi za to, že zabránil srážce, a začala dávat pozor, kam jde.

“Oooh, to miluju.”

Decker zvedl hlavu od krabičky, která obsahovala cosi pojmenované jako krevetový prsten, co se zájmem zkoumal, a pohlédl k místu, kde se Dani nahýbala nad mrazicí box. Obrátila se k Sam se slovy: “Tyhle jsou tak dobré.”

“Já vím,” přisvědčila Sam. “Mám je ráda. Umíchej k nim salát a máš jídlo. Jsou skvělé. Raději jich vezmeme hodně.”

Dani přikývla a položila krabičku, kterou držela v ruce do vozíku, a ještě se obrátila pro několik dalších. “Nejlepší na tom je, že jsou také zdravé a stačí je dát na deset minut do elektrické trouby.”

Už se chystal vrátit ke své škatulce, ale zarazil se, když se Dani najednou narovnala a zamračila na Sam. “Je vůbec v domě elektrická trouba? Viděla jsem mikrovlnku, ale…”

“Ne,” povzdechla si Sam. “Nejenže tam není elektrická trouba, nejsou tam ani žádné hrnce, pánve, nádobí a příbory.”

Decker ani nemusel vidět zděšení na Danině tváři, aby si uvědomil, co to znamená. Musí do dalšího krámu. Nebo si to aspoň myslel, dokud se Dani neotočila a nevrátila na místo krabice, které právě zvedla.

Jakmile to udělala, obrátila vozík opačným směrem a zamířila k němu. Vzhledem k tomu, že toto oddělení už děvčata prošla, předpokládal, že se vrací pro něj, aby do vozíku přidal svůj poslední objev, což také učinil, a proto mu obočí údivem vyletělo na vrch hlavy, když ho Dani okamžitě vyndala a vrátila tam, odkud ho vzal, a Sam ho minula a jela dál.

“Hej!” zaprotestoval. “Já to chci.”

“Vezmeme to později,” slíbila Dani a uháněla za Sam. Zíral za ní, jako ve snách sledoval, jak obě vyndávají věci z vozíku a vrací je na místo, pak zmateně potřásl hlavou a vyrazil za nimi.

“Dámy,” oslovil je, když došel až k nim. “Vy zdá se máte malounko pomýlenou představu o nakupování. Pevně věřím, že máte věci do vozíku vkládat, nikoli je vytahovat.”

“Potřebujeme hrnce a pánve a něco na čem a v čem se vaří,” objasnila Dani, současně vrátila karton mražených kuřat do mrazáku.

“No a?” Decker v tom zjevně neviděl problém. “Stavíme se v obchodě a něco koupíme.”

“To nejde,” informovala ho Sam. “Je horko a nemáme chladicí box. Než nakoupíme zbytek, jídlo se v zavřeném autě zkazí.”

“Aha,” zamumlal. Došlo mu, že to je problém. Přijeli sem autem Sam a ne některým SUV, ve kterém by chladicí box byl. Ušklíbl se a pak ještě jednou, když mu oko padlo na téměř plný vozík. Bude trvat věčnost, dát všechno zpátky. “Nemůžeme vozík prostě nechat tady a—”

“Ne.” Obě to slovo vyjekly vysloveně pohoršeně a otočily se k němu.

“Deckere,” odtušila Dani, jako by hovořila s ne moc bystrým dítětem. “Jídlo se zkazí i tady ve vozíku. Zvlášť to mražené, zmrzlina se rozteče—”

“Dobře, dobře, pochopil jsem.” Rozhlédl se. Uviděl mládence ve stejnokroji prodejny a zástěře poblíž pultu s masem, vklouznul mu do mysli a donutil přijít za nimi.

“Co to děláš?” podezíravě se zeptala Dani, přimhouřené oči upřené na jeho tvář.

“Sháním nám pomoc, ušetří to čas,” odpověděl. Když zaměstnanec obchodu došel k vozíku, Sam ustoupila z cesty, vytřeštěnýma očima sledovala, jak se mlčky ujal vracení zboží.

“A je to.” Decker vzal obě dvě pod paží a kormidloval ven. Všiml si, jak se Dani provinile ohlédla na příručího, ale nezpomalil ani na moment.

“Kde koupíme, co potřebujeme?” zeptal se věcným tónem, zatímco je popoháněl z obchodu.

“V obchodním domě budou mít všechno,” promptně odpověděla Sam. “Jde se nahoru a doprava, na opačný konec centra.”

“Kam jinam,” suše konstatoval a už je tam hnal. Tolik k představě, že jsme skoro hotoví, pomyslel si ironicky, pevně přesvědčen, že tam ženské budou věčnost.

Brzy zjistil, že se mýlil. Dani se Sam zřejmě toužily mít úkol z krku a vypadnout neméně, než on sám, a záhy si uvědomil, že vozík tlačí rychlým krokem, zatímco ony ho promptně plnily. Sledoval jak nádobí a příbory a hrnce a kastroly a pánve létají do vozíku téměř závratnou rychlostí. Diskuze omezily na minimum. Kráčely uličkou, očima zkoumaly nabídku a pak jedna řekla: To vypadá pěkně, dobře nebo fortelně, podle toho, o čem byla řeč a druhá obvykle souhlasila. Zdálo se jasné, že mají velmi podobný vkus. Nepřekvapilo ho to. Obě byly zhruba stejného věku a obě profesně úspěšné. Tušil, že z nich co nevidět budou dobré přítelkyně.

“Tento vypadá nejlépe ze všech,” řekla Dani, která si četla údaje na boku krabice s kávovarem. “Má minutky, automatické vypínání a všechny funkce.” Zamračila se a pohlédla na Sam. Lehce nejistě dodala: “Ale je trošku drahý.”

Sam popošla vedle ní, prozkoumala nápisy na krabici a kývla. “Bereme ho.”

“Určitě?”

“Bastien mi dal firemní kreditkartu, abych nakoupila vybavení domu,” odtušila Sam.

“Aha.” Dani se Sam si vyměnily spiklenecký úsměv, který Deckerovi kapku zaváněl hříchem. Kávovar putoval do vozíku a ty dvě pokračovaly k sekci varných konvic.

“Ženy,” zamumlal Decker, oči mu sjely k Danině pozadí, zatímco je poslušně následoval.

“Co je se ženami?” zeptala se, zjevně ho zaslechla. Když se obě příslušnice zmíněného pohlaví tázavě otočily, Decker se přistihl, že zvedá zrak k Daniným ňadrům, křivce oblého ramene, které koukalo z výstřihu halenky, a pak, až nakonec, ke tváři.

“Jak úžasná jsou to stvoření,” odpověděl po kvapné leč zralé úvaze. “Krásná, sexy, chytrá, vědí, co chtějí a jak to získat.”

“A jak utrácet peníze?” napověděla Dani, očividně ji svými slovy neoblafl.

Zaváhal, načež kývnul a dodal: “Nicméně stojí za každý drobásek, který utratí… ba co dím, za mnohem více.”

“Dobrá odpověď,” zakřenila se Dani, než se odvrátila a spolu se Sam pokračovala v chůzi uličkou. Viděl, jak se na sebe podívaly, a pak zaslechl Dani, jak pobaveně šeptá: “Netrvalo mu dlouho to vymyslet, viď?”

“Ne,” souhlasila Sam, která tlumila hlas úplně stejně. “Mortimer má taky své světlé chvilky. Myslím, že je to tím, že jsou tak staří.”

“Gerontové,” přikývla Dani.

“Žasnu, jakou mají výdrž a elán, ve svém věku.”

“Bude to pravděpodobně jenom dočasné,” ujistila ji Dani. “S výdrží to určitě půjde rychle z kopce, když se budou pár týdnů přepínat, a bez ní odumře i elán.”

“Určitě,” povzdechla si Sam a dodala: “Taková škoda. Nejlepší jsou fakt právě v tomto.”

Decker právě začínal cepenět, taková urážka – existuje spousta věcí, ve kterých je dobrý, mimo výdrže a elánu – vtom mu ale došlo, že ty dvě provokatérky možná vědí, že je slyší, a bohapustě si z něho utahují.

Což se mu se vší určitostí potvrdilo, když Dani odtušila: “To a jak jí. Spořádal’s většinu jídla, které jsi koupil, Deckere.”

Neotočila hlavu ani nezvedla hlas, tohle ale adresovala přímo jemu.

Sam neudržela vážnou tvář a chechtala se, když říkala: “Mortimer má také zdravý apetit.”

“A jako u Deckera, nemyslíš tím jenom chuť k jídlu, chápu-li to správně. Co záda?” zeptala se Dani a obě zařvaly smíchy.

Neměl ponětí, co je na tom tak zatraceně směšné, ale jenom zavrtěl hlavou a radši holky rozsadil, popojel mezi ně vozíkem. “Dobře, vy dvě, stačilo. Donakupovat a alou domů.”

Sam i Dani lehce přidaly do kroku, ale pořád se pochechtávaly, když vybíraly varnou konvici a dávaly ji do vozíku.

Decker zavrtěl hlavou. “Kolik se tam toho má ještě vejít? Tento vozík je mírně řečeno plný.”

Sam se zastavila, obhlédla vozík, a pak se zamračila a konstatovala: “Potřebujeme další vozík.”

“Zajdu pro něj,” nabídla se Dani, ale Decker ji chytil za ruku, zastavil a přitáhl před vozík, který už měli.

“Zůstaň se Sam. Zařídím to,” řekl a zmizel.

Než se vrátil, v prvním vozíku byly spotřebiče všeho druhu naskládány až směšně vysoko, a druhý byl na tom nejinak, když konečně zamířili k pokladně. Pokladní všechno pěkně namarkovala, skládala krabici vedle krabice na pult, dokud nebyly vozíky prázdné. Potom přečetla celkovou sumu. Decker sebou trhl a skoro zasténal, jaká to byla paleta, zato Dani a Sam ani nemrkly.

Jakmile jim pokladní začala pomáhat rovnat krabice zpátky do vozíku, Decker poznamenal: “Tohle všechno přijde do auta. Co kdybyste vyrazily do potravin, já se o to zatím postarám.”

“Díky.” Sam mu vděčně podala klíčky.

Decker kývnul, když mu vklouzly do dlaně, a pak se sklonil a rychle políbil Dani na rty. Inu, měl to být rychlý polibek, jenže Dani si povzdechla, její dech mu ovanul rty a než se nadál, už se jí mezi ně dral jazykem. Cítil, jak se mu její ruce kradou nahoru na ramena a Sam pobaveně navrhla: “Raději bys mu měla pomoct, je toho hodně, Dani.”

“Ano,” vydechla Dani, protože Decker přerušil polibek, aby si poslechl, co ona na to.

“Domluveno. Budu v potravinách,” zachechtala se Sam a otočila se k odchodu.

Decker si právě v duchu maloval, co by mohli dělat poté, co všechno naskládají do auta, když vtom Sam křikla: “Jenom bacha na volant.”

Neměl páru, co to mělo sakra znamenat, ale Dani mu najednou ztuhla v náručí.

Zamrkala a otevřela oči, bylo to jasné varování, uviděla stříbrný oheň v jeho očích. Nebylo nejmenších pochyb o tom, co se stane, jestli s ním půjde k autu. Možná do vozu dostanou spotřebiče a nádobí, ale oni tam určitě skončí taky, pravděpodobně na předním sedadle, protože všechny tyhle krabice se do kufru nevejdou ani omylem a pár jich bude muset jet na zadním sedadle, v lepším případě. Už to viděla. Přichází Sam a nachází je v bezvědomí na sedadle řidiče. Ona spadla naznak na volant a Deckerovi upadla hlava na její hrudník, přitom ani jeden nevnímá vřeštění klaksonu pod jejími zády, nemluvě o davu senzacechtivých čumilů kolkolem auta, které ten zvuk přitáhl.

Zaúpěla, zatřepala hlavou a odstrčila ho.

Decker se zamračil a tázavě povytáhl obočí.

“Přece jen bude asi lepší, když půjdu se Sam,” zachraptěla, zrůžovělá jako pivoňka.

Vyhlížel zklamaně, přesto přikývl a lehkým tónem přislíbil: “Okay. Za pár minut vás doženu.”

Usmála se úlevou, že se nezlobí, začala se naklánět, že mu dá rychlou pusu, pak se ale ovládla a zavrtěla hlavou. “Raději ne.”

Zasmál se a trošku se sklonil, dal jí pusu na čelo a rukou na jejím rameni ji nasměroval tam, kam se po anglicku vytratila Sam.

“Běž… dřív, než se rozhodnu ti to rozmluvit.”

Dani vyrazila z obchodu, ještě se ale ohlédla přes rameno. Očima mu putovala po těle, využila toho, že se otočil a dal se do řeči s prodavačem. Decker měl vážně skvělou, mužnou figuru. Nebyl tak urostlý, jako jeho strýc, který vypadal, jako by se oháněl obouručním mečem, aby měl co do úst. Decker je štíhlejší, přesto svalnatý, pomyslela si a v té chvíli si vybavila, jak dlaní zkoumala vlnky svalstva plochého břicha a rozložitou hruď. A byl super silný. Dobrý Bože, nevěřila by, že některé z pozic, které odpoledne vyzkoušeli, jsou vůbec fyzicky možné… a taky že ne, pokud jeden z páru nemá páru jako Superman. Nebo Decker, usmála se v duchu, konečně otočila hlavu, protože jí zrovna zmizel z dohledu… právě včas, aby spatřila širokou hruď, do které zrovna vrazila.

“Pardon,” omluvila se a zkusila toho muže obejít, ale chytil ji za ruku a přidržel. Dani zvedla hlavu a úsměv jí zmrzl na rtech, sotva se podívala do tváře, která na ni hleděla shůry… hrůzou bez sebe vydechla: “Vy.”

12. KAPITOLA

“Díky.” Decker strčil prodavači do ruky dýško a poslal ho zpátky i s vyprázdněnými vozíky. Už se po něm ani nepodíval. Otočil se a zabouchl zadní dveře a kufr. Stiskl tlačítko dálkového ovládání, zamkl Sam auto, a aby našel potraviny a v nich své ženy, zamířil k nejbližšímu vchodu.

Sam stála v uličce s mléčnými výrobky, četla si zadní stranu kelímku s jogurtem. Neměl ponětí proč. Ta ženská si rozhodně nemusí dělat starosti s váhou. Byla vysoká a hubená, učiněná Twiggy.

Podívala se jeho směrem. Když ho uviděla, zvedla obočí. Dala jogurt do vozíku, usmála se a poznamenala: “No, to tedy bylo mnohem rychlejší, než jsem čekala.”

Pokrčil rameny, zatímco ona se zase obrátila k polici s jogurty. Sice nechápal, proč si myslela, že to bude trvat dlouho, ale zeptal se: “Kde je Dani?”

Sam se na něj zmateně otočila. “Šla s tebou.”

“Ne, rozmyslela si to a rozhodla se, že raději půjde nakupovat s tebou, než se postarám o naložení nákupu do auta. Odešla hned po tobě,” dodal a zamračil se. “Chceš mi říct, že sem ještě nedorazila?”

“Ne.” Sam si skousla ret. “Možná se cestou jenom pro něco stavila.”

“To nemohla. Nemá peněženku.” Decker se ustaraně rozhlédl a doufal, že ji uvidí, jak peláší k nim.

“Kde teda může být?” otázka otázek.

Zasakroval, otočil se na podpatku a vykročil zpátky, odkud přišel. Nahlížel do každé uličky, kterou míjel, ale Dani nikde. Sam se hnala za ním i s vozíkem, ale zastavila se, když se zastavil on a poznamenala: “Třeba šla k autu.”

“Přece ti povídám, že šla za tebou nakupovat,” odsekl netrpělivým tónem.

“Já vím,” chlácholila ho. “Ale nezná to tady, je to tu velké a ztratit se není problém. Možná se zamotala, nenašla obchod s potravinami a šla zjistit, jestli náhodou nejsi ještě u auta.”

Zamyslel se. “Půjdu se tam podívat. Ty zůstaň tady pro případ, že sem nakonec trefí.”

Sotva kývla na souhlas, vyrazil. Hnal se po chodbách, očima skenoval dav, jestli nespatří Dani a mířil k autu Sam.

Poznal, že je prázdné dřív, než k němu dorazil. Stejně ale šel až k němu nakouknout dovnitř pro případ, že nezamkl dveře, jak si myslel, a ona si zalezla dovnitř a usnula.

Takové štěstí ale neměl. Narovnal se, otočil hlavu doleva a doprava. Rozhlížel se po parkovišti, jestli se odněkud nehrne jako velká voda, a pak vytáhl telefon a zavolal na mobil Sam.

“Je tam?” vyhrkl, jakmile to vzala.

“Ne,” skoro omluvně vydechla Sam. “Co budeme dělat? Mám zavolat Mortimerovi?”

Chvíli mlčky stál, prožíval nával paniky, která se v něm pokoušela utrhnout z řetězu, a pak řekl: “Ne. Nejprve prohledáme nákupní centrum sami.”

Bez rozloučení zaklapl přístroj, ještě jednou očima propátral parkoviště, a pak vykročil zpátky k budově. Najdeme ji, přesvědčoval sám sebe. Musíme. Nemohl teď Dani ztratit.

“Hle, zde kráčí: tvůj hrdina.”

Dani poznámku muže, který seděl vedle ní za volantem, ignorovala. Raději se soustředila na Deckera, bezmocně přihlížela, jak odchází. Přála si, aby mohla rozrazit dveře pickupu a křičet. Přála si, aby se mohla aspoň pohnout, ten odporný bastard vedle ní ji ale nesmlouvavě držel pod kontrolou. Fyzicky. Nicméně jí dovolil myslet.

Pravděpodobně mi poslouchá myšlenky, pomyslela si hořce. Neuniklo jí, že si zřejmě náramně užíval její hrůzu, když ji a Stephanii tam na severu spolu s ostatními unesl, a podle všeho se bavil neméně i teď, když ji donutil vypochodovat ven, k tomuhle otřískanému starému hnědému náklaďáčku. Dani si byla jistá, že lidé, které míjeli, vůbec nezaregistrovali, že něco není v pořádku. Žádný z nich nemohl poznat, že v duchu vříská hrůzou.

“Skutečně si užívám tvoje kouzelné reakce na všechno,” přitakal, čímž potvrdil, že měla pravdu. Šťárá se jí v hlavě a naslouchá. “Ačkoli, odporný bastard? To bych si vyprosil. Jsem a vždycky jsem byl docela pohledný. Nemyslíš?”

Danina hlava se sama od sebe otočila. Oči zůstaly otevřené, přestože se je snažila zavřít, když ji přinutil, aby se na něj podívala.

“No tak to přiznej,” peskoval ji. “Copak tohle není krásná tvář?”

Zírala mu do obličeje, znechucení a vztek na chvíli vytěsnily strach. Mlčky ho proklínala. Byl to neobyčejně krásný muž s okouzlujícím úsměvem, jiskrnýma žluto-zlatýma očima a nádhernou hřívou zlatých vlasů, sčesanou dozadu, sahaly skoro až po ramena… a stejně je to jen odporný bastard, pomyslela si ponuře.

“No teda!” hurónsky se rozesmál jejím myšlenkám, otočil se a nastartoval se slovy: “Hrát si s tebou bude ohromná zábava. Už se nemůžu dočkat.”

Pokusila se ovládnout strach. Kdo by ho po téhleté poznámce nedostal? Nechtěla mu udělat radost, nesmí vědět, co to s ní dělá.

Očividně byl číslo pět, psanec co unikl z mýtiny. Ten, kterému ostatní v dodávce říkali tati, když byly se Stephanií uneseny. Tenkrát si myslela, že to musí být přezdívka, protože byl fakt moc mladý, aby byl jejich otcem. Jenomže tenkrát – od té doby uplynul jediný celý den, uvědomila si s úžasem – nevěděla nic o nesmrtelných, a jak nestárnou. Věděla jenom, že seděl vpředu za volantem a s lehkým úsměvem pozoroval, jak jeho synové ji a Stephanii terorizují, což naznačovalo, že to schvaluje. Protože Mortimer vysvětlil, že nesmrtelní dokážou smrtelníky dokonale kontrolovat, a že mohli ji a Stephanii zajmout, aniž by si toho vůbec byly vědomy nebo jakkoli trpěly, zdálo se jasné, že chtěl, aby trpěly. V tom případě udělá maximum, aby to nezjistil.

“Ale no tak, ty seš teda kazisvět,” postěžoval si, obrátil se, kouknul na ni, a pak ji počastoval úsměvem, ze kterého jí naskočila husí kůže. “Vidím v tom výzvu, jestlipak tě dokážu rozehřát? Možná, až se dostaneme domů, tě nechám tancovat nahou, pro mé potěšení. Nebo… nepohrdl bych ani trochou tělocviku. Co si tak vyzkoušet některé ty zajímavé pozice, které jste provozovali s Deckerem ve stáji? Nebyla by to zábava?”

Tentokrát nehrozilo, že by se Dani dokázala ubránit zděšení, které v ní svými slovy vyvolal. Zaplavilo její mysl. Byla bezmocná. Nemohla nic, jenom zírat. Stačilo pomyslet a v duchu se svíjela čirou hrůzou.

“A máme to v kapse. Konečně začínáš chápat, o co tu kráčí,” pogratuloval si, celý rozesmátý. “Momentálně mě ale moc rozptyluješ, takže je čas jít do hajan. Vzbudím tě, až budeme doma,” slíbil.

Dani čekala, že ji jednoduše mentálně uspí, už věděla, že to umí, ale místo toho ji praštil. Viděla, jak se blíží jeho pěst a nemohla udělat absolutně nic, aby se ráně vyhnula. V hlavě jí explodovala bolest a všechno zčernalo.

“Tak co?” Jakmile se objevil Mortimer, Justin a Lucian, přestal Decker konečně přecházet sem a tam podél auta Sam. Když strýc zavrtěl hlavou, splynula mu ze rtů ostrá nadávka.

“Všichni se ohlásili a nikde po ní není ani stopy,” řekl Mortimer.

Decker se otočil a rozhlédl se po parkovišti, které se rychle vyprazdňovalo. Muži, co naverboval Lucian, muži, kteří správně měli hledat Stephanii, poslední hodinu prohledávali nákupní centrum. Vytvořili rojnici, všechno prošmejdili, přesto se podle všeho vrátili s nepořízenou. Bylo skoro deset večer, v obchodech brzy zavřou, a potom parkoviště osiří docela.

“Neřekla něco, co by naznačovalo, že chce utéct?” zeptal se Mortimer.

“Neutekla,” zavrčel. “Neměla žádný důvod ode mě utíkat.”

“Promiň,” hlesl Mortimer a pokrčil rameny. “Já jen, že dneska ráno nevypadala, že by z tebe byla zrovna štěstím bez sebe a tak mě napadlo, že třeba—”

“Situace se změnila,” přerušil ho Lucian klidným hlasem. “Decker a Dani urovnali své nesváry a spářili se.”

“Vypadni z mojí hlavy,” zamračil se Decker na strýce.

Lucian se na něho jenom usmál a obrátil se k Mortimerovi: “Ať muži hlídají dům jejích rodičů a také místo, kde má svou lékařskou praxi, mám ale vážné podezření, že Decker má pravdu a ona neutekla.”

“Co si myslíš?” zeptal se Mortimer.

“Myslím si, že její zmizení nějak souvisí s její sestrou.” Což bylo to poslední, co chtěl Decker slyšet. Okamžitě mu vytanul na mysli obrázek těl v rokli.

“Snad si nemyslíš, že ten psanec a Stephanie se tady nějak objevili a ona se pustila za nimi?” zeptal se nevěřícně Justin.

“Není to nemožné,” zamyšleně odtušil Lucian. Chvíli o tom přemýšlel, a pak zavrtěl hlavou. “Také je ale možné, že vás psanec, který unikl z mýtiny, sledoval až do Toronta a unesl ji v naději, že ji vymění za ostatní.”

“Přece neměl auto, jak by nás asi tak sledoval?” rychle namítl Decker.

“Les je na konci cesty,” zdůraznil Lucian. “Na té cestě nejspíš něco je, jinak by tam nebyla. Mohou tam být chaty nebo nějaký podnik s autem, které mohl ukrást.”

“Chaty tam jsou,” vyhrkl Justin.

Decker zavrčel. Nevšiml si jich, jenže měl co dělat, aby se na té tmavé, hrbolaté cestě bez světel vůbec udržel. Psanec, který zmizel z mýtiny, klidně mohl ukrást auto a jet za nimi. Času měl dost. Hezkou chvíli jim trvalo, než na pasece jakž takž uklidili, a pak čekali na silnici, než zjistili, kam vůbec mají jet. Cítil, jak mu srdce usedá, když to chtě nechtě vzal na vědomí, pak se ale vzmužil. Jestli ten psanec doufá, že Dani vymění za své kumpány, tak to znamená, že Dani má pořád naději a že jim brzy někdo zavolá.

“Nemá smysl tvrdnout tady. Muži to tu už prohledali a Dani v nákupním středisku není,” řekl cestou k autu Sam. Nechala mu je tam, aby je Dani mohla najít, kdyby se opravdu jenom ztratila. Sam odjela domů s jedním z mužů. Už to bylo aspoň půl hodiny. Spotřebiče a oblečení odjely s ní. Potraviny nakonec žádné nenakoupili.

“Decker má pravdu. Dva muži ať čekají tady, v SUV, dokud nezavřou… čistě pro případ, že se Dani v areálu ztratila a my ji minuli,” nařídil Lucian, zatímco Decker odemknul auto a nastoupil. “Ostatní ať se vrátí k pátrání po psanci a Stephanii.”

Decker zabouchl dveře a strčil klíček do zapalování. Zrovna startoval motor, když se dveře vedle něho otevřely a dovnitř nastoupil Lucian. Uvelebil se vedle něho.

Když Decker povytáhl obočí, odtušil: “Jedu s tebou. Justin řídí jako koňská prdel.”

Decker zkroutil rty, peprná poznámka, jen co je pravda, hlavně proto, že byla nezasloužená. Justin neváhal a dupl na plyn, když to bylo potřeba, ale byl opravdu velice dobrý řidič. Nicméně to nebyl pravý důvod, proč se strýc rozhodl jet s ním. Tušil, že důvodem jsou starosti o něj, jak tohle všechno bere.

“Nikdy si nedělám starosti,” zavrčel Lucian, když si zapínal bezpečnostní pás.

Decker se zasmál. Znělo to drsně a nevěřícně. “Jo, já vím. Seš bezcitný prevít… a furt mi čteš myšlenky.”

Lucian neodpověděl.

“Budíček.”

Dani zamrkala a otevřela oči. Zjistila, že sedí zhroucená na předním sedadle pickupu. Byla slabá, trochu se jí zvedal žaludek a děsně jí bušilo v hlavě. Ušklíbla se, posadila zpříma a hned zase rychle zavřela oči, protože interiér vozu začal plavat. Cítila se jako rybka v kulatém akváriu.

“Jo, já vím. Praštil jsem tě moc tvrdě a teď je ti blbě,” ozval se netrpělivý komentář zprava. “Ale všichni máme svůj kříž, který musíme nést. No tak. Prober se a vystup. Jsme tady.”

“Kde je to tady?” zeptala se malátně, přinutila se znovu otevřít oči. Ke své velké úlevě se na svět tentokrát nedívala z kolotoče. Opatrně se otočila, podívala se na muže před autem, který držel dveře dokořán. “Kdo vlastně jste?”

Zvedl obočí při té otázce a pak mlaskl jazykem. Hrál zděšení. Špatně. “Já se opomněl představit, viďte? Jaké to lajdáctví. Leonius Livius II., k vašim službám.” Vystřihl poklonu, která jí připomněla filmy z dob renesance, a pak se narovnal a mrkl na ni. “Ty mi říkej Leo.”

“Budu hádat,” řekla unaveně. “Narodil ses a vyrostl v období renesance?”

“Velmi dobrý odhad, ale ne. Želbohu, já se narodil mnohem dříve,” ujistil ji. “Onu dobu jsem však miloval. Dlouhé plesové róby byly převelice elegantní a pomáhaly skrýt všechny řezy, které jsem vedl, při hledání potravy. Dokázal jsem si ženu udržet po celé měsíce, než jsem musel vyhledat náhradu, byl-li jsem opatrný a nebral si krve přespříliš.”

Dani si vzpomněla, v jakém stavu byla těla v rokli a přemýšlela, jestli je právě tohle potkalo. Udržovali je při životě celé měsíce, brali jim krev, život se z nich vytrácel… zatímco je tento muž spolu s ostatními zneužíval a vysmíval se jim. Totéž se může dít Stephanii, zrovna teď.

“Ovšem při tom, jak spoře se vy dnešní dívky oblékáte, to není možné.”

Podívala se na svůj vytahaný top a šortky a připustila, že má pravdu. V myšlenkách se vrátila k ženám v rokli, zahlédla je jen letmo a v šeru, přesto byla přesvědčená, že byly pořezané na všech hlavních tepnách.

“Aby si teď chlap mohl ženskou nějakou dobu podržet, buďto ji musí schovávat nebo ji i sebe oblékat ve stylu punk. Mým synům to zdá se nevadí, ale mně to připadá poněkud drsné a odpudivé. Pokrčil rameny. “Ale člověk dělá, co musí.”

“Ti muži na pasece byli všichni tví synové?”

“Ano, jsou.” Zdůraznil přítomný čas.

Ignorovala to. “A ten, co unesl mou sestru také?”

“Ach ano, sladká Stephanie. Je hezčí, než ty,” poznamenal, při tom po ní přejížděl očima. “A taky pěkně ukřičená. Jednadvacítka se do ní dočista zbláznil. Jen co je pravda.”

“Jednadvacítka?” zopakovala celá zmatená. Padl na ni strach o sestru.

“Leonius XXI.,” vysvětlil. “Zkráceně Jednadvacítka.”

“Tys všechny syny pojmenoval Leonius?” zeptala se pomalu a snažila se to pochopit.

“Jistěže. Dostal jsem jméno po otci a tak je jen správné pokračovat v tradici, čili můj první syn byl Leonius III. a tak dál.”

“Ano, ale—”

“Ale, ale, ale,” přerušil ji netrpělivě. “Hovořili jsme o sladké, ukřičené Stephanii.”

Dani sklapla pusu.

“Nezeptáš se, zda je v pořádku?”

“Nemůžeš to vědět, jestli jsi stále jel za námi,” řekla tiše. Decker říkal, že mužům vyndali všechno z kapes, když hledali klíče od dodávky. Tak věděla, že neměl mobil, aby někam volal nebo někdo zavolal jemu, a nejspíš tedy nemá o nic lepší představu, kde jeho syn Jednadvacítka je, než ona sama.”

“Já už ale na mýtině nebyl, nemohli mě prohledat, a Jednadvacítka utekl ještě předtím,” zdůraznil, očividně kutal v jejích myšlenkách. Počkal, až si začne dělat naděje, že třeba ví, kde sestra je a jestli je v pořádku, a pak ty naděje s gustem zadupal do země slovy: “Nicméně, telefon jsem někde ztratil. Nejspíš dole v té rokli s holkama,” zamračil se. “Doufám, že mi nevyplácají kredit. Vy ženské jste tak ukecané.”

Leonius zařval smíchy, zato Dani jenom hleděla. Jeho vtípek jí nepřipadal ani trošku směšný.

Za chvilku se přestal řehnit a s povzdechem se na ni podíval. “Mám strach, že nemáš smysl pro humor, Daniello. Budeme na tom muset zapracovat. Mimochodem, ačkoli nemám telefon, mí hoši a já máme systém, jak se navzájem kontaktovat, pokud nás rozdělí při některém z našich drobných dobrodružství. Jednadvacítka už touto dobou bezpochyby zanechal zprávu… stejně jako jeho bratři, pokud se jim podařilo osvobodit. Prověřím to, až tady uvedu věci do chodu.”

“Ale ostatní jsou mrtví,” ozvala se Dani. Cítila se jako Alenka, která právě prošla zrcadlem.

“Ne. Decker s Justinem jim probodli srdce kolíkem, to je pravda, ale já ho povytáhl. O kousek, na první pohled to nebylo poznat. Jenom o tolik, aby už nevězel v srdci.”

“Byl’s pod plachtou, když jsme jeli do Toronta,” uvědomila si nahlas. Měla pocit, že napočítala pět těl, ale Decker s Justinem ji přesvědčovali, že byla jen čtyři.

“Ano, byl. Jsem velice starý, víš, a odolný. Vzpamatoval jsem se ze sedativ mnohem dřív, než bych sám čekal. Ne docela, chápej, ale dost na to, abych se odkulil z mýtiny do rokle za holkama. A když ti dva přenášeli mé chlapce do dodávky, mohl jsem chodit a mluvit. Počkal jsem, až začnou hasit táborák a nakládat tebe, a zalezl si pod celtu ke klukům. Dva kolíky se mi podařilo povytáhnout ještě dřív, než Justin nastartoval a rozjel se, ale musel jsem být mnohem opatrnější, jakmile se rozhodli, že tě probudí. Justin v jednom kuse koukal dozadu a vykládal si s tebou.”

Leo našpulil rty. “Bojím se, že to zdržení bude jednoho či dva mé hochy stát život. Nesmíš nechat kolíky v těle moc dlouho, pokud je chceš zachovat při životě. Když krev odumře nedostatkem kyslíku, nanoboti pochcípají a hostitel je v háji. Jenže nevím jistě, jak dlouho je moc dlouho.”

Dani si nemohla nepovšimnout, že přestože vyhlíží rozladěně, Leonius nevypadá nijak zvlášť zdrcen tou ztrátou… a nebyl ochoten riskovat, že ho chytí, aby je zbavil kolíků docela. “Byl jsi už pryč, když jsme měnili vozy u Outdoor World.”

Viděla, jak se Decker s ostatními shlukli kolem zadní části dodávky, a předpokládala, že kontrolují těla. Decker by si všiml, že mají černého pasažéra.

“Vzdal jsem se vaší kouzelné společnosti, zatímco Justin tankoval benzín a Decker tě doprovázel do restaurace, tělo holt má své potřeby,” podotknul. “Přestože synové stále nejevili žádné známky vědomí, věděl jsem, že na ně nemohu čekat a vytratil se ven, jakmile se mi k tomu naskytla vhodná příležitost. “Svezl jsem se s rozkošným párkem mladých žen. Bruneta řídila, jela za vámi, zatímco jsem se na zadním sedadle krmil ze zrzky. Vzrušující potvůrka, pěkné vřeštidlo jako tvá sestřička. Musel jsem se fakt hodně soustředit, abych udržel její kámošku pod kontrolou a za volantem, když jsem z ní vysával život. Jmenovala se Sally. Vy tři jste se určitě setkaly. Minimálně ta bruneta měla vzpomínku na to, jak ti povídá, že kabina na dámách je volná.

Dani zbledla, vybavila si ty dvě ženy s mobilem ve fast-food restauraci.

“Ty jsi tak nádherně výmluvná,” zachechtal se Leonius. “Vážně, tobě ani nemusím číst myšlenky, abych poznal, co si myslíš.”

“Proč mi nečteš myšlenky?” zeptala se, až nyní si uvědomila, že do nich jen sem tam nahlíží a vytahuje z nich informace. Ale nebyl v nich ponořený neustále a ani ji neovládal.

“Nemám chuť okusit tvou bolest hlavy ani luštit myšlenky zjevně pomalé jako melasa. Počkám, až se víc vzpamatuješ, díky. Tak co, můžeme vystoupit z pickupu?”

Dani zaváhala, ale předpokládala, že momentálně nemá smysl odporovat. Na útěk byla moc slabá a on tak jako tak jednoduše převezme kontrolu a donutí ji udělat, co chce. Kromě toho, čím dříve uvede věci do chodu, tím dříve začne zjišťovat, jestli nemá zprávu od Jednadvacítky, a ona se snad dozví, co je se Stephanií.

Trhla sebou bolestí, která jí okamžitě prostřelila hlavou, když se posunula na sedadle a vystoupila z náklaďáčku. Došlápla na zem, hlava ji zabolela tak strašně, že se jí zvedl žaludek a musela zavřít oči a chytit se kapoty. Zhluboka se nadechla, aby v sobě udržela jídlo, které snědla v nákupním centru.

“Jejdanánku… tobě je vážně zle. Udeřil jsem tě víc, než jsem chtěl, jenomže tys pokoušela mou trpělivost. Musíš se snažit nelézt mi na nervy, pak už se to nestane. Nechtěl bych tě omylem zabít, co když se chlapcům nepodařilo utéct a pořád jsou v rukách vykonavatelů. Možná tě budu muset za ně vyměnit.”

“Mě?” Dani se velmi pomalu narovnala a stejně pomalu otočila hlavu, nevěřícně se na něj podívala. “Oni nevymění tvoje syny za mě.”

Leonius mlčel, oči soustředěně upřené na její tvář, a pak zvedl obočí. “Ty tomu vážně věříš,” užasl, očividně musel snášet bolest hlavy spolu s ní, než jí stačil přečíst myšlenky. “Ty nemáš ponětí, jak jsi vzácná, viď? Okouzlující.”

Dostal záchvat smíchu, při kterém sebou Dani opět trhla. Ten zvuk jí brnkal na nervy a zhoršoval bušení v hlavě.

“Poslouchej,” řekl najednou, smích skončil stejně rychle, jako začal. “Táta tě naučí pár věcí, které se ti můžou hodit.” Leonius mlčel, dokud se mu nepodívala do očí a pak řekl: “Životní družky jsou cennější, než cokoli jiného na tomto světě. Většina nesmrtelných by dala veškeré své světské jmění, rodinu, a dokonce i život… za životní družku. Jsi převzácný klenot. Chápeš?”

Zvolna přikývla, ale jen proto, že to od ní čekal. Neuvěřila, že má pro Deckera zas až tak velkou cenu. Prostě nemohla. Setkali se teprve včera. Má ho ráda… well, víc než ráda, přiznala si v duchu. Má ho hodně ráda… A rozhodně po něm fyzicky touží a – soudě dle jeho dnešního počínání – dalo se tušit, že i on touží po ní, a možná ji má také rád – hodně – jenomže to ještě neznamená, že za ni vymění vražedné syny tohoto muže. Aspoň doufala, že ne. Nechtěla, aby se dostali na svobodu. Jak by mohla žít a spát s klidem v duši, kdyby věděla, že ty bestie hodují na nevinných ženách… kvůli ní?

“Jak ti je? Zvládneš už chůzi?” zeptal se Leo starostlivým tónem. “Vážně bychom už měli jít dovnitř. Nesmíme nechat své hostitele čekat.”

Pomalu otočila hlavu k budově, vedle které zaparkovali, pohledem klouzala po starém viktoriánském domě s širokou bílou verandou. Potom se otočila a podívala se na hospodářská stavení a pole kukuřice a cítila, jak jí srdce usedá. Byla si jistá, že tohle není jeho dům. Také si byla jistá, že jejich hostitelé je k sobě nepozvali dobrovolně. A bála se, že bude ještě mnohem hůř, než bude lépe.

13. KAPITOLA

“Pojď, mám pro tebe pár překvapení, určitě si je hrozně užijeme.” Leonius vzal Dani podpaží a protože se na jeho vkus nepohybovala dost svižně, po schodech na verandu starého domu ji málem vlekl. Ušklíbla se. Jeho stisk bolel. Určitě bude mít modráky, ale nijak jinak nezareagovala. Nechtěla říct ani udělat nic, díky čemu by ho tahle její noční můra bavila ještě víc.

“A jsme tady.” Leo se kolem ní naklonil, strčil do dveří a přinutil ji vejít dovnitř.

Na moment zavřela oči, neboť na ni dopadlo jasné světlo ze stropu… bylo jako rána do hlavy. V nose ji pro změnu krásně poškádlila vůně skořice a jablek, pomalu oči zase otevřela. Stáli ve staré venkovské kuchyni s bílými skříňkami a prkennou podlahou, určitě stejně starou jako dům sám. Pohledem klouzala po čajové konvici ve tvaru kohouta, solničce s pepřenkou, které vypadaly jako kravičky, a nakonec i ke zdroji té úžasné sladké vůně, pie, koláč nebyl venku z trouby dlouho. Vychládal na mřížce na kraji starodávného dlouhého válu.

“Díval jsem se z lesa před domem, když jste s Deckerem vešli do stodoly,” řekl Leo vedle ní. “Zůstali jste tam tak dlouho, že jsem šel blíž, ten slejvák mi přišel vhod. Když jsem zjistil, na co se chystáte, bylo mi jasné, že mám čas najít si něco poblíž. Něco, odkud bych měl přehled, co se děje a kam bych tě přivedl, až tě zajmu. Odmlčel se, aby vysvětlil: “Nečekal jsem, že vyrazíte nakupovat. Nebo že vůbec opustíš základnu. Předpokládal jsem, že tě budu muset ukrást z domu, když všichni ostatní budou spát.”

“Tak jako tak,” pokračoval Leo, při tom ji strkal k protější straně stolu. “Nesmírně mne potěšilo, když jsem našel tohleto místo. Pěkné a útulné, a je tu pouze a jenom pán a paní domu… Dělal jsem si trochu starosti, že je to hned vedle, ale—” Zastavil je oba před koláčem, jedním prstem zlehka přejel po kůrce. Zlehka, relativní pojem, kůrka se z části sloupla. Rozesmálo ho to a pokračoval: “Když jsem ale našel bábinku, jak vytahuje pie z trouby, usoudil jsem, že je to dobré znamení a riskl jsem to.”

Dani se zamračila při zmínce o bábince, uvažovala, co se s ní asi stalo, pak jí ale došlo, co řekl, a uvědomila si, jak blízko musí být u domu vykonavatelů. Hned vedle. Kdyby se jí tak podařilo odtud zmizet—

“Srdíčko se ti rozbušilo,” pobaveně poznamenal Leo, a když se na něj polekaně podívala, vysvětlil. “Mám dobrý sluch. Jako my všichni. A tobě srdce buší o závod. Tak si říkám, na copak asi myslíš?” Naklonil se k ní a pošeptal jí do ouška: “Že by na útěk? Pelášit rovnou za Deckerem?”

Zařval smíchy a zavrtěl hlavou: “Taková legrace,” vedl ji ke klenutému průchodu do další místnosti.

Obývací pokoj. Bez rozsvíceného světla skoro nic neviděla. Nezdálo se, že by Leo měl stejný problém. Vzpomněla si na to, co říkal Decker, že jim nanoboti vylepšili noční vidění, když se znechuceně otázal: “Velice koloniální, nemyslíš?”

Vzhlédla a podívala se mu do obličeje. Měla pocit, že ohrnuje nos, a pak se začal svěřovat: “Nesnášel jsem osadníky. Banda ustrašených buranů, hlupáci se zbraněmi, kteří prvně střílejí a až pak se ptají. Bylo těžké pro bez-tesáka s kapkou sebeúcty jako já, sehnat něco k snědku a neskončit s hrudí plnou broků.”

Vivat, osadníci, pomyslela si ponuře, ačkoli neměla ponětí, co je bez-tesák.

Leo jí zjevně zase četl myšlenky, protože se k ní obrátil a řekl: “Chápej, právě kvůli těmhle věcem tě budu muset zase potrestat. Jestli se nenaučíš trošku kontrolovat, bude tě to bolet víc, než jsem plánoval.

Zůstala zticha. Nic jiného ostatně ani dělat nemohla.

Očividně spokojen kývnul a vedl ji temnou místností k nějakým dveřím. Otevřel je, rozsvítil a postrčil ji dolů do prádelny ve sklepě.

Rozhlížela se po betonové podlaze, veselých, světle žlutých zdech, pračce a sušičce u zdi. Pár kroků a došli ke klenutému průchodu a skrz něj do mnohem větší místnosti. Na první pohled bylo jasné, že je to manželova dílna. Stěnu naproti nim pokrývala dřevovláknitá děrovaná deska. Na háčcích, nastrkaných do dírek, viselo všemožné náčiní. Stěnu nalevo zabíral dlouhý ponk. Na stěně napravo byly police plné smirkového papíru a plechovek s barvou, po obou stranách průchodu do malé tmavé komory s velkým bojlerem a bůhvíčím jiným, co je pro provoz domu potřeba. Na to všechno se ale taktak podívala. Její pozornost patřila třem židlím postaveným doprostřed místnosti a postaršímu manželskému páru, který byl usazen na vnější židle, takže uprostřed zbyla jedna volná. Měli pouta a roubík.

“Pojď dál. Dovol, abych ti představil naše hostitele.”

Zatáhl ji za ruku a Dani klopýtla kupředu. Těkala pohledem mezi těmi dvěma. Byli už v letech, nejspíš jim táhlo na šedesátku. Manžel měl tvář poznamenanou dlouhými roky na slunci. Opálenou, ošlehanou větrem a na ní zabejčilý výraz, odmítal dát najevo strach. Jeho paní měla vytřeštěné oči zalité slzami, k smrti vystrašené, prosebně koukaly na Dani… nad roubíkem.

“Tohle je pan Danina večeře a tamto paní Danina půlnoční svačinka,” prohlásil Leo. Polekaně se na něj podívala. “Oni jsou to moje překvapení. Pomůžou ti projít proměnou, drahoušku.”

“Proměnou?” vyhrkla. “Já myslela, že mě chceš vyměnit za své syny?”

“Chci,” ujistil ji konejšivým hlasem a pak se zakřenil. “Původně jsem vlastně měl v plánu tě zabít, abych potrestal Deckera, že mi propíchal syny, potom mi ale došlo, že jenom poslouchá Lucianovy příkazy a menší trest postačí… jemu,” dodal temně. “Zato Lucian, to je úplně jiná písnička. Vládne zbytku nesmrtelných přespříliš dlouho. Nejvyšší čas ho—” Leonius zničehonic zmlkl, jeho hněv opadl. Pokrčil rameny. “Odbočil jsem. Řeč byla o tobě. Pojď se posadit.”

Pobídl ji k prostřední židli, a když se vzepřela, převzal nad ní kontrolu a přinutil ji usednout mezi postarší pár.

Kecla na židli a nejprve se podívala na muže a pak na jeho ženu. Manžel na ni pohlížel soucitně, manželka zoufale. Obrátila se na Leonia a řekla první věc, která ji napadla: “Jenže já nechci být upírkou.”

“Já vím,” odtušil, usmíval se na ni způsobem, který naznačoval, že mu to ani trochu nevadí. “Smutné, fakt. Copak nevíš, že po celém světě běhá bůhvíkolik ženských, které by za to daly majlant?”

“No tak běž a proměň je,” vyhrkla okamžitě.

Leo zařval smíchy. “Ty seš fakt rozkošná. Ne. Obávám se, že je to ty nebo nikdo.”

“Proč?” vydechla frustrovaně.

“Protože Decker si zaslouží trest,” vysvětlil trpělivě.

Ta logika ji mátla. “Ale já jsem jeho životní družka. Asi by mě proměnil sám, kdyby měl tu možnost. Těžko to bude vnímat jako trest, když mě proměníš ty.”

“On tě chce proměnit v jedince jeho druhu,” opáčil Leo. “Já tě proměním v jedince svého druhu. Bude z tebe bez-tesák, a to se mu nebude vůbec zamlouvat. Vlastně se obávám, že on a ostatní nesmrtelní náš druh přímo nesnáší, drahoušku, takže se netěš na láskyplné shledání, jestli budeš tak pitomá a zdrhneš. Lucian a jeho kohorta nás loví už dob Atlantidy, skoro nás vyhladili. Zabili mi otce a všechny bratry. Já přežil jedině proto, že se nedozvěděli o mé matce, ani že mě chová ve svém lůně. Proto” — krutě se zasmál — “tohle bude trest pro Deckera. Unesl jsem jeho milovanou životní družku a proměním ji v odporného bez-tesáka, kterého jeho druh tolik nenávidí. Po tomto bude skutečně chtít zabít mne… a tebe.”

Dani na něj zírala, zmatená a vystrašená zároveň. “Já ne—”

“Copak ty nevíš, kdo je bez-tesák?” zeptal se, očividně tahal informace z její hlavy. “Krindanánku, jaký to šlendrián, Decker tvé vzdělávání vážně odbyl. Nicméně předpokládám, že měl jiné věci na práci, což?”

Zrudla při nestoudně výmluvném způsobu, jakým po ní putoval očima, a vzpomněla si, jak říkal, že viděl, k čemu se ve stáji chystají.

“Je to stopa po kousnutí, to co máš na krku, Dani?” Najednou se zlomil v pase a podíval se zblízka, a pak se šeptem otázal: “Tak ti dumám, jestli tě kousnul i někam jinam. Třeba do mnohem… intimnějších místeček?”

Chytila ruku, která jí najednou jela nahoru po stehně a zaklonila se, aby ho mohla probodnout pohledem. Ten chlap je prostě pošuk. Tato jediná myšlenka ho rozzuřila, zatímco ostatní urážky ho leda tak pobavily. Neměla ponětí, o čem to mluví, když říkal bez-tesák, ale nechtěla tím být.

“Nesmrtelný bez tesáků,” řekl Leo, zjevně se jí stále vrtal v hlavě.

Zamračila se a celá zmatená se zeptala: “Ale nanoboty máte?”

“No to se ví. Máme nanoboty a potřebujeme krev.”

“Tak jak teda…” Zmlkla, protože si vzpomněla na ty ženy v rokli a jak byly pořezané a zamyslela se, jestli jí ta rána pěstí nepoškodila mozek, že jí to myslí tak pomalu.

“Takhle.”

Podívala se dolů na ruku, kterou ho prve chytila za všetečnou ruku, ale pozor změna… najednou on držel ji a odkudsi vyčaroval krátký ostrý nožík a prořízl jí zápěstí. Všechno se semlelo tak rychle, že jí chvíli trvalo, než si uvědomila, co udělal, a pak přišla bolest… zalapala po dechu, sledovala, jak z rány vzlíná krev, hustá a rudá.

Leo si její zápěstí okamžitě zvedl k ústům – ani kapka nazmar – a začal lačně sát.

Dani na to zírala, bylo jí to odporné a pokusila se ruku odtáhnout, ale jenom ji víc stiskl – až to zabolelo – a pokračoval v jídle. Sál, dokud rána nepřestala krvácet. Zatnula zuby, aby nevykřikla, když ji za pomoci jazyka a zubů povzbuzoval k dalšímu krvácení.

Když se zdálo, že už nevycedí ani kapičku, Leonius zvedl hlavu a zavzdychal rozkoší. Podíval se na Dani a prohlásil: “Není nic sladšího, než strach v krvi. Všechen ten adrenalin a noradrenalin a kyslík navíc… je prostě dokonalá.” Naklonil hlavu, ukázal na krvácející ránu a zdvořile se otázal: “Nevadilo ti to, viď že ne? Přijde mi to jenom fér, protože ti hodlám dát trochu té své.”

“Jsi choromyslný,” zašeptala.

“Ano, není to báječné? Je to v krvi, abys věděla,” oznámil jí, a pak jeho úsměv získal tak trochu krutý nádech a nožíkem rozřízl vlastní zápěstí se slovy: “A nyní se o tu krev hodlám podělit s tebou.”

Ucukla, snažila se uhýbat, když po ní sáhnul, ale nebylo úniku. Leonius byl rychlý, silný a odhodlaný. Dřív, než si to stačila uvědomit, měl ruku na jejím zátylku a pěst plnou vlasů. Vší silou trhl, takže vykřikla nečekanou bolestí, a pak už měla jeho zápěstí před otevřenými ústy.

“Polykej,” nařídil.

Zoufale tlačila do jeho zápěstí, cítila, jak krev vtéká dovnitř, ale odmítala ji spolknout. Navíc se snažila dostat ze židle a utéct, ale ruka, která ji držela zezadu za hlavu, byla jako ze železa. Když už měla ústa plná a krev začala prosakovat ven, najednou pustil vlasy a ucpal jí nos palcem a ukazováčkem. Zpanikařila a zalapala po dechu, křečovitě polkla, jak se snažila získat vzduch, a pak zase, dusila se hustou tekutinou, kterou jí vléval do hrdla. Žádný vzduch ale nedostala, jenom další krev.

Byla si jistá, že se utopí nebo zadusí a pak byla zčistajasna volná. Nahlas kašlala a plivala, co jí zbylo v puse, lapala po vzduchu, a když se konečně dokázala rozhlédnout, zjistila, že jí přišel na pomoc farmář. Co nejvíc se předklonil a tak jak byl uvázaný, se vrhl na Lea, židli použil jako beranidlo. Udeřil ho do žaludku a přinutil ustoupit od Dani. Sotva si to uvědomila, Leo zařval vzteky a ohnal se po něm.

Stál v předklonu a těžce dýchal, židli pořád přivázanou na zádech. Statečný, ale bezmocný, nemohl ráně uniknout. Dani vykřikla hrůzou, stěží vnímala tlumené skuhrání jeho ženy, když rána dopadla a zvedla ho ze země. Vletěl přímo do zdi. Sklepem se rozlehlo hlasité prasknutí, když narazil do kamenné zdi – židlí napřed – a pak spolu s tím, co ze židle zbylo, dopadl na cementovou podlahu.

Dani unaveně sjela ze sedačky na kolena na studený beton, pořád se snažila popadnout dech, a pak ustaraně pohlédla na ženu, když k ní Leo obrátil rozhněvaný pohled. Zoufale kňourala přes roubík a i se židlí se pokoušela dostat k manželovi, dřevěné nohy škrábající o zem strašlivě vrzaly.

“Ne,” zachrčela Dani zoufale, když přikročil k paní domu, už zase zvedal ruku.

Leonius se zarazil a ohlédl se po ní, vyklenul jedno obočí. “Ne je slovo, které převelice nemám rád.”

Dani se kousla do rtu a trhla sebou, když se otočil nazpátek a udeřil farmářovu ženu. V úderu už ale nebyl ten vztek a síla, jako prve. Paní sice málem uletěla hlava a z ranky u úst nad roubíkem jí začala téct krev, ale aspoň zůstala na židli a při vědomí.

Dani se kousla do jazyku, bála se cokoli říct. Mohlo ho to jenom ještě víc rozhněvat, a pak by té ženě způsobil mnohem větší bolest. Musela však zatnout nehty do dlaní, aby dokázala držet pusu, když se sehnul a olízl krev, co tekla paní krčící se na své židli.

“Mmmm.” Pomalu se narovnal, oči zavřené. Vychutnával, a pak se na Dani usmál. “Strach a cukrovka, nepřekonatelná kombinace. Zamiluješ si mě, že ti tady nechávám takovouhle hostinu.”

“Nikdy.” To slovo – prosycené znechucením – jí vyklouzlo z pusy dřív, než tomu dokázala zabránit.

Naštěstí, díky jeho obvyklé nepředvídatelné náladě, tím Lea spíš pobavila, než aby ho ještě víc rozhněvala. S hlasitým smíchem zavrtěl hlavou. “To říkáš teď, ale věř mi, až dostaneš hlad, roztrháš tyhle dva na kousky, jen abys mohla vysát krev do poslední kapky.”

Zírala na něj v němé hrůze. Stačilo si jen pomyslet, že by něco takového bylo možné, a zavrtěla hlavou.

“Ano,” ujistil ji, když se vrátil. Chytil ji za paže a zvedl na židli. Načež se zastavil, sklonil a tváří v tvář se sadistickou rozkoší dodal: “Nepotrvá ani hodinu a potřeba bude tak strašná, že ti začnou připadat jako dva obří šťavnaté steaky na nožičkách.” Narovnal se a pokračoval: “Nedlouho poté už se nedokážeš ovládat. Bolest a hlad budou tak silné, že je začneš ohlodávat.”

Leonius se zakřenil jejímu výrazu a trochu s ní zatřepal. “Nemůžu se dočkat a jenom si přeju, abych mě napadlo sehnat někde kameru, abych ti to mohl nahrát a pustit, až bude po všem.” Povzdechl si. “Ze všech těch řečí o jídle dostávám hlad. Tamty dvě křepelky z restaurace mě včera moc nezasytily, a obávám se, že jsem se v tom dnešním kalupu opomněl sám nakrmit.”

Zamyšlený pohled obrátil opět k farmářově manželce. Žena se na židli přikrčila a Dani vyhrkla: “Řekl’s, že je moje.”

Leo se otočil, zase zvedl obočí, tentokrát ale přidal ironický úsměv. “Říkáš to jenom proto, aby ses ji pokusila zachránit, ale sama pochopíš tu ironii. Za hodinu, plus mínus. Já mám aspoň nůž. Ty ji budeš trhat zuby.”

Když Dani znovu zavrtěla hlavou, usmál se a pokrčil rameny. “Nicméně, jak jsem řekl, je to dárek pro tebe. Krom toho, tak jako tak bych ti musel zajet ven pro někoho jiného. Budeš potřebovat aspoň dva, abys prošla proměnou. Takže…” Otočil se na patě a zamířil k průchodu a schodům za ním. “Myslím, že si zajedu na něco rychlého k snědku. Chci být zpátky včas, abych mohl přihlížet, až začne ta správná legrace, a bohužel, Lucian si pro své nové ústředí vybral tuhle pekelnou díru. Asi mi to chvilku potrvá, ale slibuji, že se vrátím co nejrychleji. Zkus na mě počkat, ať se můžu koukat, jo?”

Leonius se u schodů ještě zastavil a otočil. Když na něj jenom zírala, tvář bezvýraznou, přejel ji očima od hlavy k patě a dodal: “Třeba si najdu nějakou pěknou kyprou blondýnu, jako jsi ty.” Zasmál se. “Jak jsem vás tak tebe a Deckera dneska pozoroval, dostal jsem náladu na trochu špásování, už velice dlouho jsem se tím neunavoval. Ale slibuji, že s tím počkám, až se dostanu zpátky, aby ses mohla přidat, budeš-li chtít.” Udělal čelem vzad a pokračoval nahoru, cestou ještě zahalekal: “Hned jsem zpátky.”

Dveře za ním sice zapadly, ale Dani čekala a poslouchala kroky přecházející po podlaze nahoře. Sotva ale zaslechla vrznutí dveří se sítí proti hmyzu a hned pak klapnutí, jak se zavřely, svižně vstala a šla k farmáři. Nohy měla trochu nejisté. Poklekla vedle něho, byl v bezvědomí. Rychle ho vyšetřila a ujistila se, že podle všeho nemá nic zlomeného. Mimo rány na hlavě vypadal nezraněný, i když nepochybně bude mít modřiny z toho, jak se s ním zacházelo.

Opatrně mu položila hlavu zase na zem a začala se ohlížet po jeho ženě, ale zarazila se a zvedla ruku k čelu, protože se jí zatočila hlava. Vůně krve ji okamžitě uchvátila a Dani strnula a ruku odtáhla. Mělký řez na zápěstí už nekrvácel. Leonius z něj vysál každou kapku krve, kterou mohl. Jenomže na dlani měla skvrnu od čerstvé červené tekutiny, jak vyšetřovala farmáře. Krev na její kůži se v ostrém světle leskla, voněla zvláštně sladce a docela příjemně.

Jakmile jí ta myšlenka prolétla hlavou, vyděsila se a zvedla se na nohy. Místnost se s ní točila, jenomže se zoufale chtěla dostat pryč od krvácejícího muže. Škobrtala dílnou a po schodech nahoru ke dveřím. Byly zamčené, samozřejmě.

Zmocnila se jí panika, ale opřela si hlavu o dřevo dveří a silou vůle se přinutila dýchat zhluboka. Snažila se uklidnit. Panikaří úplně zbytečně. Závrať je následek stresu a ztráty krve z rány na zápěstí. Nemůžu se proměňovat takhle rychle, ujišťovala se v duchu, a pak jí hlavou zazněl šepot, Leoniova slova. Nepotrvá ani hodinu a potřeba bude tak strašná, že ti začnou připadat jako dva obří šťavnaté steaky na nožičkách. Nedlouho poté už se nedokážeš ovládat. Bolest a hlad budou tak silné, že je začneš ohlodávat.

Se zasténáním zavřela oči. Musím utéct a dostat ten pár co nejdál od sebe, pomyslela si a odvrátila se ode dveří. Začala scházet po schodech dolů. Vyděsilo ji, jak se jí za tak krátkou dobu roztřásly nohy. Ze všech sil to ignorovala, rozhlédla se po prádelně, ale protože se nezdálo, že by tady našla něco, co by mohla použít na vylomení zámku, vydala se do dílny.

Manžel byl stále v bezvědomí a žena na něj pohlížela s obavami, ale jediný pohled na její zkrvavený ret stačil a Dani se jí obloukem vyhnula a raději zamířila k akulitové desce, na které viselo nářadí. Popadla kladivo a páčidlo a chystala se vrátit ke dveřím, když vtom spočinula pohledem na průchodu do místnosti s bojlerem.

Zahlédla něco, co připomínalo roh dveří. Zastavila se. Chvíli na to koukala, pak odložila nářadí na kraj ponku a šla k průchodu. Určitě tam jsou dveře, napůl skryté za bojlerem. Popošla k nim, otevřela je a zjistila, že zírá do tmy.

Na zdi byl vypínač, rozsvítila a zamrkala, když se jí nad hlavou rozsvítila holá žárovka. Podivná místnost. Dvě stopy hluboká, vedla podél celého sklepa. Vlhce páchla a byla tam zima. Čerpadlo a změkčovač vody na jednom konci a prázdné police na druhém. Kdysi to musela být chladírna, ale protější zeď pokrývala izolace z tvrdého polystyrenu. Východ tam nebyl.

Zklamaně vycouvala a dveře zase zavřela, obrátila se a hned se musela chytit bojleru, protože se s ní místnost roztočila. Zavřela oči, znovu se přesvědčovala, že to musí být ztrátou krve. Proměna přece nemůže začít tak rychle?

Tak proč se těm dvěma vyhýbáš? Proč si nedovolíš přiblížit k té paní a rozvázat ji? vysmívala se zlomyslná část její mysli. Dani nešťastně zasténala, protože si uvědomila, že je vážně v maléru. Leo ji přinutil spolknout jeho krev a tak se teď pravděpodobně proměňuje, stává se z ní to, čím je on.

Bez-tesák, pomyslela si nešťastně. Přestože stále pořádně nevěděla, co to je, při představě, že Decker jí kvůli tomu bude opovrhovat, a zřejmě ji také bude chtít zabít, se Dani svíraly vnitřnosti. Přestože si předtím nebyla jistá, jestli s ním chce žít, samotný fakt, že o tu možnost přišla, nejistotu zahnal. Rozhodně by to bylo lepší, než to, co ji čeká nyní.

Leonius mě zničil, přiznala si v duchu smutně. Zkazil mi život, docela. To už mě mohl rovnou zabít… protože to byl jediný přijatelný konec, který si pro sebe dokázala představit. Nepřipustí, aby byla taková jako on. Zabíjet nevinné lidi, hodovat na jejich krvi. Stala se lékařkou, aby životy zachraňovala, ne brala.

Vzala na vědomí nepříjemné pálení v žaludku. Zavřela oči, zhluboka se nadechla a přinutila se myslet jasně. Musí najít způsob, jak ty dva odsud dostat, aby byli v bezpečí, daleko od ní i od Lea, až se vrátí… a pak musí vymyslet, jak zabít bez-tesáka i sebe. Raději bude mrtvá, než příšera.

Rozhodla se. Rázem bylo vše jednodušší. Otevřela oči a opatrně vykročila k průchodu. Hodlala se vrátit pro nářadí, které položila na ponk a doufala, že jím otevře dveře nahoře, ale zastavila se, když farmář zasténal. Pohlédla na něj a zjistila, že se převalil na bok. Vyrazila k němu, sotva ale udělala jediný krok, pálení v břiše zesílilo v regulérní, ostře bodavou bolest. V šoku zalapala po dechu, zakopla a vrazila do klenutého průchodu. Chytila se ho a sjela po něm až dolů, protože bolest se ozvala znovu. Když odezněl druhý záchvat, klečela na všech čtyřech a těžce dýchala.

Konečně zvedla zkalené oči, farmář chrčel a vydával různé jiné zvuky, aby upoutal její pozornost. Navíc se na zemi svíjel, asi se pokoušel dostat blíž k ní, při tom pohupoval hlavou. Chvíli jí trvalo, než pochopila, že jí tím němě naznačuje, aby šla k němu. Oči jí ujely ke krvi, která mu stále tekla z hlavy, a otřásla se, když si vzpomněla na Leovo tvrzení, že ani ne za hodinu jí ti dva budou připadat jako obří šťavnaté steaky.

Nemáme moc času. Musím je odsud dostat, pomyslela si malátně. Musí je rozvázat, aby jí mohli pomoci najít cestu ven. I kdyby na nic nepřišli, stejně bude lepší, když budou volní, budou se moci aspoň bránit, kdyby nad sebou nedejbože ztratila kontrolu.

Odhodlaně se začala zvedat, jenže zasténala a padla zase na kolena, protože za to inkasovala další dávku bodavé bolesti. Zaskučela, moment počkala, než trochu poleví, a pak lezla po kolenou k hospodáři. Z očí jí tekly slzy, když se dostala až k němu, ale nevšímala si jich a rozvázala mu ruce. Jakmile se jí to podařilo, odstrčil ji, byla nemožně nešikovná, a převzal úlohu osvoboditele.

S úlevou padla na záda, pohled na jeho krev a hlavně její vůně ji připravovaly o rozum. Odkulila se od něho, stočila se na zemi do klubíčka a objala v pase. Slyšela ho hekat a šramotit, tušila, že se zvedá na nohy, ale nepodívala se. Místo toho si vmáčkla ruce do břicha a přála si, aby mohla vyšťárat Leovu krev a přestalo to bolet.

Farmář prošel okolo ní, znovu se dostal do jejího zorného úhlu, šel za manželkou. Dani mlčky sledovala, jak rozvazuje provaz, kterým byla přivázaná k židli, když ho ale odhodil na zem, hlesla: “Svažte mě.”

Hospodář i jeho žena se na ni překvapeně podívali.

“Svažte mě,” zopakovala. “Budete ve větším bezpečí.”

Vyměnili si pohled, a pak se otočil a znovu se pustil do rozvazování své manželky, nyní se zaměřil na provazy na zápěstí.

“Jestli se odtud nedostaneme,” spustila zoufale, “mohla bych—”

“Žádné strachy, děvče,” skočil jí do řeči. “Znám cestu ven.”

Dani pocítila záchvěv naděje, dokonce si chvilku myslela, že by také mohla utéct a možná najít způsob, jak zastavit to, co se s ní děje, nebo aspoň sehnat pomoc. Přece je tu jen za humny Decker a ostatní. Aspoň by existovala lepší šance, že zastaví Lea a zajistí, aby už nikdy nikomu tohleto neudělal, než jakou měla na vlastní pěst… a taky mi zabrání někomu ublížit, pomyslela si. Pak ale zavřela oči a zavrtěla hlavou. Nemůže riskovat a odejít s nimi. Nemá ponětí, jak dlouho se dokáže ovládat. Pohledem se zase vrátila k farmáři, který rozvazoval ženě ruce, a řekla: “Svažte mě a jděte sami.”

Paní zvedla osvobozené ruce, vytáhla si roubík a rázně prohlásila: “Nenecháme mu vás tady, leda by vás týral.”

“Musíte ode mě pryč. Jestli říkal pravdu, mohla bych vás napadnout.”

“Cože? To o krvi a upírech, o kterých pořád plácal?” Manžel si jen odfrkl, když se narovnal a pomohl ženě vstát. “Ten chlap byl na drogách. Všechno je to nesmysl.”

“Co vám dal, drahoušku?” zeptala se paní ustaraně. Šla k ní, zatímco manžel spěchal přes místnost s bojlerem do té dlouhé úzké komory s čerpadlem a změkčovačem vody.

“Svou krev,” povzdechla si Dani. “Teď se stává upírka také ze mě.”

Paní se zastavila vedle Dani, otevřela pusu, že něco řekne, pak se ale zarazila a ohlédla. Její manžel se znovu objevil a pospíchal k ponku. Obě sledovaly, jak si bere tesařské kladivo, které tam Dani prve odložila a zase mizí. Odvedle se teď ozývalo vrzání hřebíků páčených ze dřeva a paní se zeptala: “Jak se jmenujete, drahoušku?”

“Dani,” vydechla unaveně.

“No, Dani, já se jmenuji Hazel Parkerová a tamto je můj manžel John.” Hazel si klekla vedle ní a rozumně dodala: “Musím vám povědět, má drahá, že upíři neexistují. Ten chlap vás musel nadrogovat, než vás přivedl sem dolů.”

Dani zavřela oči. Nijak zvlášť ji nepřekvapilo, že tomu nevěří. Taky tomu nevěřila, když jí to Decker pověděl, a ten se aspoň mohl pochlubit tesáky. Hazel a Johnovi musí Leo připadat jako normální tuctový psychopat, pomyslela si. Ledaže—

“Kdo vás přivázal?” zeptala se najednou.

Po tváří Hazel přelétl zmatek, přesto řekla: “Přivázala jsem Johna a ten mladík přivázal mě.”

“Proč jste Johna přivázala? Leo vám vyhrožoval?”

“Ne,” přiznala, její zmatek se prohluboval. “Ani mi neřekl, abych to udělala a já to udělat nechtěla… prostě jsem to… udělala.” Něco jako panika jí prokmitlo očima. “Chtěla jsem se zastavit, ale bylo to, jako by někdo jiný ovládal moje tělo.”

“Někdo jiný, přesně tak,” přitakala Dani. “Leo. Je upír.”

Hazel na ni zírala krapet nejistě, a pak se s úlevou obrátila, poněvadž do místnosti zase vběhl její muž.

“Otevřel jsem je,” ohlásil John cestou k nim. “Nemyslel jsem si, že to dokážu. Zabednil jsem je před dobrými dvaceti lety, ale hřebíky šlo s trochou snahy vytáhnout, stačilo pořádně zabrat.”

Přejel pohledem z ženy k Dani, a pak stiskl rty a sklonil se. Popadl Dani pod paží a zvedl ji. “Pojďte. Každou chvíli se může vrátit.”

Dani se trošku bránila, její odpor byl ale při nejlepším slabý. Jako by jí v těle nezbyla vůbec žádná síla, a právě proto to vzdala a chabý zbytek sil využila na to, aby mu pomohla dostat ji na nohy. V tomhle stavu by na Lea nestačila ani omylem. Pokud zůstane, prostě jí přivede další nevinné k snědku, a vzhledem k tomu, jak se situace vyvíjela, měla vážné obavy, že by už nedokázala odolat.

Dostane se z domu s nimi, a pak je pošle k sousedům, do domu vykonavatelů pro pomoc, a sama se schová ve křoví nebo prostě někde. Pak se sem vrátí Decker a spolu s ostatními se postará o ni a Lea. Jevilo se jí to jako dobrý plán a za Johnova urputného pobízení udělala nejistý krok vpřed, jen aby hned zalapala po dechu a ohnula se bolestí, kterou ten pohyb zase zhoršil. Dýchala jako by rodila, zírala do země a říkala si, že se jenom musí dostat ven. Potom odjedou do bezpečí, a ji nechají— Zarazila se a ostře pohlédla na Johna. “Máte hnědý pickup, viďte?”

“Ano, ” přisvědčil John, přinutil ji udělat další krok. “Proč?”

“Protože tím přijel a asi také odjel,” zašeptala zoufale, připravená to vzdát a nějak je donutit odejít bez ní.

“Tak si vezmeme jeho auto,” John měl odpověď na všechno. “Je ve stodole. Zrovna jsem byl venku a garážoval nový traktor, když vjel rovnou dovnitř a—” Zničehonic zmlkl a sevřel rty, nepříjemná vzpomínka, nejspíš. “No tak, pojďte, nebo tady budeme pořád ještě stát a dohadovat se, až se vrátí.”

Dani si skousla ret, ale znovu se začala hýbat. Dělala, co mohla, aby ignorovala bolest, která jí prostřelovala při sebemenším pohybu, když se vlekla do chladírny, kterou prve zkoumala. Všimla si kladiva a dlouhých hřebíků ležících na cementové podlaze, a pak zvedla hlavu, uviděla, že jedna polystyrénová deska je sundaná. Pod ní byla kamenná zeď se starým oknem.

Při tom pohledu jí zoufalstvím spadlo srdce do kraťasů. Ve stavu, v jakém je, rozhodně nehrozí, že by se skrz ně dostala ven.

14. KAPITOLA

“Zvládneš to, děvče.”

Dani se otočila na starého farmáře. Výraz tváře ji očividně prozradil, on to ale nevzdával, i kdyby ona ano.

“Pomůžeme ti,” dodal, když začala vrtět hlavou, a pak netrpělivě vyštěkl: “Aspoň to zkus, krucinálfagot! Klidně se můžeš vrátit vedle a podřezat si žíly něčím z mého nářadí, jestli to nezkusíš.”

Zaskřípala zuby při těch slovech, servítky si nebral. A měl recht a ona to zvládne, nebo to aspoň setsakra fest zkusí. Nikdy neházela flintu do obilí, pevně věřila, že jedinou chybou je nesnažit se. S tímto krédem se propracovala medicínou a vyčerpávající dobou, kdy pak pracovala jako stážistka. Zvládla jsem to. Tak zvládnu prolézt i tímhle stupidním oknem, a basta fidli. A když ne, nedostatkem snahy to nebude.

John se trochu uklidnil a pomohl jí dojít pod okno. Potom se zastavili a John se natáhl a vyndal zrezivělý starý háček z očka. Otevřel starodávné okno dokořán a aby se nezavřelo, zahákl háček do druhého očka na nízkém stropě.

Parapet měla zhruba tam, kde bradu. Okno bylo asi dvě stopy široké a dvě stopy vysoké a ze tří čtvrtin pod úrovní země. Z místa, kde stála, viděla kovový předokenní světlík zarostlý travou a noční oblohu posetou hvězdami.

“Potřebujeme židli nebo něco, abychom se dostali ven,” prohlásila Hazel a vyběhla z místnosti.

Dani si prohlédla okno a nešťastně zakňourala: “Budu vás zdržovat.”

“Trochu času máme,” pokrčil rameny John. “Jsme na venkově, všechno je hezky daleko. K nejbližší fast-food restauraci je to půl hodiny.”

Raději mu nevysvětlovala, co Leo myslel tím něčím rychlým k snědku.

“Tady.”

John se otočil a couvnul, odtáhl i Dani, protože dovnitř vpadla Hazel a nesla židli z dílny. Postavila ji před okno a nejistě se na oba podívala.

“Vylez ven, Hazel,” zavelel John. “A já pak děvčeti pomůžu nahoru a ty ji můžeš tahat zvenku.”

Hazel přikývla a vystoupila na židli. Na svůj věk a rozměry byla čiperná, všimla si Dani, sledovala, jak se matróně podařilo vykroutit oknem ven. Sice u toho funěla a hekala, do světlíku se ale dostala.

Sotva Hazel doklekla a ohlédla se na ně, John řekl: “Běž až na trávník. Když si lehneš na trávu a natáhneš se dolů, můžeš tahat shora, zatímco já děvčeti pomůžu z tohohle konce.”

“Jmenuji se Dani,” zamumlala, zatímco přihlíželi, jak se Hazel zvedá ze světlíku.

“Rád tě poznávám,” nepřítomně odpověděl John, který s obavami sledoval manželku a pak pobídl Dani na židli. S jeho pomocí se jí podařilo na ni vylézt a vzepřít se na parapet. Hazeliny ruce se okamžitě objevily shora a Dani se jich chytila, zatímco John ji popadl za boky a pozadí podepřel ramenem, a tak se začala pohybovat vzhůru. Bylo při tom hodně hekání a supění, a Dani si byla jistá, že si sedřela aspoň dvě vrstvy kůže z břicha, když se jí povytáhlo triko, ale po době, která jí osobně připadala jako věčnost, se ocitla na dně světlíku.

“Budeš se muset pokusit postavit, abys pomohla Hazel dostat tě ven, děvče,” udýchaně odtušil John a Dani se otočila. Uviděla ho stát uvnitř na židli za oknem. Všichni byli bez dechu námahou, on měl ale nebezpečně zarudlou tvář. Oči jí ujely k jeho čelu, na kterém kolem rány zasychala krev, a žaludek se jí roztančil. Potom zasténala, protože se do ní opět zařízla bolest. Zakoušela děsivá muka. Kdyby jen mohla dostat aspoň trošičku krve, jenom kapinku, věděla, že by se jí ulevilo. Jenom ochutnat. Možná by mu mohla olízat čelo, jako Leo olízal tvář jeho ženě, aspoň líznout.

“Dani?”

Zatřepala hlavou, zvedla obličej a podívala se na Hazel. Venku byla tma, ale světlo prosvítající kolem Johna zevnitř stačilo, aby spatřila nenadálý strach na ženině tváři.

“Strašlivě jste zbledla, dítě,” řekla, znělo to roztřeseně. “Jste v pořádku? Můžete zkusit vstát?”

Dani se zastyděla, když jí došlo, co si myslí, a na chvilku zavřela oči. Musí se dostat odtud a co nejdál od těchto lidí. Ode všech lidí. Potřebuje pomoc, ale ne ledasjakou pomoc. Od někoho, kdo ví, co se děje a dokáže ji zastavit. Potřebuje — “Deckera.”

“Cože, drahoušku?” zeptala se Hazel.

“Musíme se pohnout,” řekl John, šťouchal ji do nohy. “Musíš vstát.”

Dani si přitáhla kolena před sebe, chodidly došlápla na zem. Natáhla se k vršku světlíku a ucítila, jak ji Hazel popadla za ruce. Když začala tahat, Dani přestala bojovat s bolestí, která ji požírala zevnitř a místo toho ji použila, aby našla sílu vytáhnout se nahoru. Zvedala se, matně si uvědomovala, že Hazel tahá a John dělá, co může, aby ji vytlačil, přesto většinu práce odvedla ona sama, když přinutila svaly k pohybu. Bolest v břiše se začala šířit, vystřelovala do končetin jako kyselina a do mozku bušila jako perlík. Když vylézala ze světlíku, agónie jí z myšlenek vytlačila všechno ostatní. Sotva pod rukama a koleny ucítila chladnou trávu, padla na zem a odkulila se od předokenního světlíku. Sbalila se do klubíčka a sama sebe pevně stiskla.

Stěží si uvědomovala zvuky za sebou, jak Hazel pomáhala Johnovi vylézt ven. Zabručel: “Půjdu zjistit, jestli se to auto dá nastartovat. Snaž se ji dostat na nohy.” A pak už se k ní skláněla Hazel, ptala se, jestli je v pořádku, a Dani slyšela, jak jí buší srdce, téměř slyšela, jak té ženě proudí krev v žilách, a uvědomila si, že se převaluje.

Hazel ji objala, vyzvedla si její hlavu a ramena do klína. Sklonila se a zadívala se na ni zblízka.

“Jste tak bledinká.” Slova byla podbarvená úzkostí a jemně voněla po krvi.

Zatím ještě fungující část Daniny mysli napovídala, že pochází z rozbitého rtu, jak Leo Hazel udeřil. Jí to ale bylo jedno, vůně způsobila, že tělo začalo křičet lačností.

Zasténala a odvrátila hlavu na bok, očima spočinula v ohbí lokte ruky, kterou jí Hazel mateřsky vsunula pod hlavu. Vrásčitá kůže byla ztenčelá věkem a v měkkém světle, které se linulo ze světlíku, Dani viděla pavučinu modrých žil protkávající paži. V žilách je krev, napovídala mysl pokušitelka, teplá sladká krev, která utiší tvou bolest. Jenom trošku, aby otupila ostří…

Dani se odstrčila od pokušení, převalila se ke zdi. U obličeje cítila cihly, chladné a drsné, zvedla ruku a začala se škrábat nahoru, prsty jedné ruky zatínala do malých spár mezi cihlami a druhou se zapřela do země.

“Pojďte, pomůžu vám.” Hazel už zase stála vedle ní, dráždila ji svou vůní. Bez rozmýšlení ji chytila za blůzu a přitáhla blíž, aby mohla tu vůni vdechovat.

“Vaše oči,” vydechla Hazel, hlas se jí třásl. “Celé zestříbrněly.”

Ta slova byla jako facka do tváře. Dani se okamžitě ovládla, pustila ženě halenku a odstrčila ji.

“Utečte.” Nemluvila, zoufale prosila. “Schovám se ve křoví. Můžete sem pro mne poslat pomoc.”

Hazel na ni hleděla nejistě, zjevně bojovala s upřímnou touhou vzít nohy na ramena, a pak se ze zadní části domu ozvalo hluboké burácení motoru. Hazel se podívala směrem, odkud přicházelo, očividně se jí ulevilo, a na její tváři se objevilo zabejčilé odhodlání a zase přikročila k Dani. Holt byla ženou svého muže.

“Nenecháme tě tady,” prohlásila, popadla Dani pod paží a vyzvedla ji nahoru až překvapivou silou. “Dostaneme se odtud všichni tři, děvčátko. Tak se s tím radši smiř a hýbej nohama, jinak tě přísahám Bohu potáhnu kolem domu k autu na zádech.”

Dani vrtěla hlavou, nepomáhala, když si Hazel stoupla vedle ní, přetáhla si jednu její ruku přes rameno a pokusila se ji pobídnout kupředu.

“Jenom okolo domu ke stodole a jsme na naší cestě,” Hazel skoro prosila. “Pět minut a budeme v bezpečí. Prosím, Dani, zkus to.”

Pět minut. Slova jí kolotala v hlavě. Musí se ovládat pět minut a pak se Decker o všechno postará. Zařídí, aby před ní byli Parkerovi v bezpečí, zbaví ji této mizérie a pak se vrátí sem a vyřídí Lea. Pět minut. Tak dlouho se přece ovládat dovedu?

Přinutila se narovnat nohy a s Hazelinou pomocí udělala vratký krok vpřed. Zaslechla, ale ignorovala, jak žena zafuněla: “Díky Bohu,” když zamířily k rohu domu.

“Slyšela jsem, jak ten mládenec Leo říká, že bydlíme hned vedle tebe,” udýchaně chroptěla Hazel, když se šinuly po trávníku. “Myslím, že musel mluvit o usedlosti Sandersonových. Před pár týdny se prodala. Tamti lidé jsou přátelé nebo příbuzní?”

Dani neměla ponětí, kdo dům původně vlastnil, ale pochybovala, že by oba domy sousedící s tímto byly na prodej a prodány najednou, tak lehce přikývla.

“Mají už telefon? Jestli ano, můžeme zavolat na policii.”

“Ano,” zasípala, věděla, že k tomu asi nedojde. Hazel a Johna nejspíš někdo vezme pod kontrolu, sotva dorazí k domu, a muži pak vyrazí na lov Lea. Upřímně doufala, že ho roztrhají na kusy, úd po údu, měla ale vážné podezření, že ho jenom probodnou a setnou mu hlavu nebo tak něco, aby bylo jisté, že je mrtvý. Pak pravděpodobně odstraní veškeré stopy po tom, co se stalo, z tohoto domu a ze vzpomínek Johna a Hazel, tak budou moci pokračovat ve svém povětšinou asi klidném a spokojeném životě. No a nakonec nepochybně obrátí pozornost k ní.

“Ach, Johne,” povzdechla si úlevou Hazel, když dovrávoraly za roh.

Dani vzhlédla, uviděla, že běží k nim.

“Dovol, pomůžu vám.” John si položil na rameno druhou Daninu ruku a hned se jim šlo rychleji, při tom vysvětloval: “V autě nebyly klíčky a já tu zatracenou věc neumím nastartovat drátem, tak budeme muset jet traktorem.”

Dani sklonila hlavu, bradu si položila na hruď. Měla strach, co by se mohlo stát, jestli zase uvidí nebo hůř, ucítí, krvavou ránu na jeho čele, a tak odpověděla Hazel.

“To je v pohodě,” zakřičela stará paní, aby ji bylo slyšet přes rachot motoru, protože už byli blízko. “Stejně pojedeme na starou farmu Sandersonových. Traktorem můžeme jet přes pole a neriskovat, že na toho grázla narazíme někde na silnici.”

“Dobrý nápad, ženo,” zaječel John, zatím došli z boku k traktoru. Když se zastavil a zaváhal, Dani riskla zvednutí hlavy a podívala se na vozidlo. První věc, kterou uviděla, byl zelený kovový žebřík se dvěma příčkami, po kterém se lezlo nahoru. Pohledem sklouzla k otevřeným skleněným dveřím a kabině. Bilo do očí, že je fungl nový, vnitřek byl vyšperkovaný jako kokpit letadla. Polstrované sedadlo, páčky a tlačítka a dokonce malý monitor, který jí připomínal GPS u ní v autě. Nemohla si ale nevšimnout, že tam pro ně tři není dost místa.

“Nastup, Hazel,” zakřičel John. “Budeš muset řídit. Až budeš uvnitř, vysadím děvče na podlahu a zůstanu stát na schodku, aby nevypadla.”

Hazel vyklouzla zpod Daniny paže a mrštně vyšplhala do kabiny. Dani pohlédla na Johna, který sledoval svou ženu. Nebyl moc vysoký a tvář měl jen kousek nad jejím obličejem, takže zblízka viděla pramínek krve, který mu tekl z čela a po líci dolů na krk. Polkla a odvrátila hlavu, proto ji překvapilo, když se najednou otočil, popadl ji v pase a zvedl, usadil ji na podlahu kabiny s nohama visícíma ven.

“Drž se,” zařval.

Svezla se na dveřní rám a chytila se ho, zatímco John zvedl ruce, z obou stran sevřel rám otevřených dveří, vylezl nahoru a zůstal stát na schůdcích před ní. Zatarasil ji uvnitř, obličej teď měl ve stejné úrovni jako ona. Skoro laskavě se na ni usmál a pohlédl na Hazel. “Jedeme, Hazel,” zavelel. “Vypadněme odtud, než se ten zmetek vrátí.”

Pět minut, připomněla si Dani. Musím vydržet pět příštích minut. Nebo možná méně, teď možná už jenom čtyři, pomyslela si, a pak traktor vyrazil kupředu a ona spadla na Johna a popadla ho za košili, aby nevypadla. Chvilku ji držela a začala si uvědomovat omamnou vůni, která vycházela z té látky. Trošku zvedla hlavu, zadívala se na kousek košile, který svírala levačkou a spatřila tmavou skvrnu na bavlně zmačkané mezi palcem a ukazováčkem.

Byla to krev, která tam ukápla z rány na čele a zaschla, uvědomila si a přistihla se, že vdechuje zhluboka, nasává nosem tu sladkou vůni s kovovým nádechem. Když krev v jejím těle začala poskakovat a bublat jako ve varu, zavřela oči, protože dostala závrať, a pak dřív, než si uvědomila, co dělá, vzala tu tmavou skvrnu do pusy a cumlala ji, vysávala z látky každou trošku krve, kterou mohla.

Traktor najednou nadskočil a zatřásl se a znovu nadskočil, takže jí košile vyklouzla a ona spadla dozadu, a John rychle mrkl dolů na svou vlhkou košili, když mu přilehla na prsa. Podíval se na Dani a zamračil se, když uviděl její tvář.

“Jsi v pořádku?” vykřikl. “Seš bledá jako smrt a potíš se.”

Zasténala a pohlédla přes něho dopředu. Zjistila, že dojeli za dům a kodrcají na pole. Hazel zřejmě mířila rovnou čarou na sousední usedlost a postupně zrychlovala. Soudě dle směru, kterým ujížděli, Parkerovým zřejmě patřila farma napravo od domu vykonavatelů. Podle toho, co si zapamatovala z cesty do nákupního centra, toto pole bylo dlouhé minimálně jako jeden městský blok, možná dva… a pak se dostanou k lesu.

Tohle fakt nevydržím, pomyslela si zoufale. Pole bylo tak dlouhé a traktorem v žádném případě neprojedou skrz les. Budou muset jít pěšky. Nic z toho by nebyl problém, kdyby tak rychle neztrácela sebekontrolu. Už ji to dohnalo k tomu, že cucala zaschlou krev z košile. Co bude dál?

Otočila se, snažila se zjistit, jak daleko se dostali a co leží před nimi, ale Johnovo tělo jí blokovalo výhled. Pak se také odvrátil, zadíval se dopředu, bezděky jí tak nabízel výhled na svůj nechráněný krk. Dani si uvědomila, že kašle na úrodu a obavy z lesa, a bohapustě hladově zírá, fascinovaná žílou pulzující v jeho krku.

Uvědomila si, co dělá, přinutila se odtrhnout oči, jen aby se přistihla civět na vnitřní stranu jeho zápěstí, když na dveřním rámu přehmátl a chytil se trochu výš. Vykláněl se, aby lépe viděl na cestu.

“Dovez nás na kraj lesa a já poběžím k domu sehnat někoho, kdo by nám tam pomohl dostat to děvče,” zakřičel najednou John, čímž zaplašil její pozornost od svého zápěstí.

“Dobře,” zaječela Hazel.

John se obrátil k Dani, zamračil se, když na ni pohlédl. Rukou nejblíž k ní se pustil a zapřel se o rám dveří ramenem, aby se udržel. Takto jí dosáhl na čelo. Podíval se přes ni na Hazel, mírně se naklonil dovnitř, jeho čelo se přiblížilo, a zakřičel: “Ta holka celá hoří, má horečku. Myslím—”

Zmlkl, jako když utne, když Dani nečekaně otočila hlavu, nahnula se dopředu a olízla ruku, kterou jí přiložil k tváři.

“Hele, no tak!” ucukl. “Žádné olizování, děvče, to smí jenom Hazel. Chovej se slušně.”

“Promiňte, je na ní krev, jak jste si otřel čelo,” zamumlala.

“Cože?” Naklonil se blíž, obočí tázavě zvednuté, a Dani si uvědomila, že se soustředí na jeho čelo. Rána na hlavě opět začala krvácet a čerstvá, sladce vonící krev prosakovala ven. Sledovala, jak pomalu stéká dolů, razí si cestičku zaschlou krví z dřívějška, a cítila, jak se jí sbíhají sliny v puse. Těžce polkla a olízla si rty, nakonec se naklonila o kousek víc dopředu, aby mohla lépe vdechovat jeho vůni. S úžasem si uvědomila, že voní stejně lahodně jako pěkný šťavnatý steak, přesně jak to neblaze prorokoval Leo.

“Cos to povídala?” zeptal se John, naklonil se ještě blíž a Dani využila příležitost a olízla mu čelo. Okamžitě sebou v šoku trhl dozadu, zamračil se na ni a vyštěkl: “Nech toho!”

“Co udělala?” zeptala se Hazel.

“Pořád mě olizuje, Hazel. Je horší, než ta tvoje zatracená kočka,” zavrčel a ostražitě probodával Dani pohledem.

Dani se chtěla omluvit, ale měla moc práce s vychutnáváním krve, kterou se jí podařilo získat rychlým líznutím, převalovala ji v puse, než polkla. Nikdy dřív by ji to nenapadlo, ale krev byla vážně docela lahodná, a zrovna uvažovala, jak ho přilákat na další líznutí, když se Hazel užasle otázala: “Ona tě olízla?”

“Jo, pořád—” John zmlkl a odklonil se od Dani, když se ho znovu pokusila olíznout. Ujela mu ruka na dveřním rámu u její hlavy a vykřikl, volnou ruku měl jako lopatku větrníku, trupem se začal protáčet ven.

“Johne!” vykřikla Hazel.

“Mám ho,” zaječela Dani a lehce ji překvapilo, že ho vážně má. Instinktivně vztáhla ruce, chytila ho za předek košile a napůl vtáhla do kabiny, takže jí hrudí narazil do kolen a tvář měl přímo před jejím obličejem. Nevěděla, odkud se v ní vzala ta síla, najednou tam prostě byla. Bolest ale také, prodírala se jejími útrobami a nutila ji přitáhnout ho blíž, aby mu mohla znovu olíznout čelo.

“Hazel!” zařval John, odstrkával ji, ale nedokázal se vyprostit. “Pomoz mi!”

Dani vyrušil pohlavek, Hazel vřískala: “Nech toho! Zlobivá holko! Nech ho být! Přestaň olizovat mého manžela!”

Decker zaslechl otevírání dveří a rychle zvedl oči. Na prahu se zjevil Lucian, temná silueta proti měsícem ozářenému pozadí.

“Tak tady jsi.” Lucian nahlédl do tmavé stáje. “Sam povídala, že má pocit, že tě sem viděla jít.”

“Něco nového?” zeptal se zostra.

Lucian zavrtěl hlavou.

Povzdechl si. Svezl se z balíku, na kterém seděl a šel ke dveřím. Seděl tam, odkdy přijeli do domu. Cítil se tady blíž Dani, byl tam, kde spolu byli naposled, jenže tam akorát seděl a mučil se vzpomínkami na krátkou epizodu a strachy, že by to také mohlo být všechno, co jim osud dopřál. Bude lepší vrátit se do domu, i kdyby tam měl jenom chodit sem a tam po pokoji jako tygr v kleci a užírat se.

Dorazil ke dveřím a zastavil se, čekal, že Lucian ustoupí, aby mohl vyjít ven. Teprve až když to neudělal, Decker zaregistroval, jak strýc stojí. Hlavu lehce zvednutou, naslouchal a mračil se, našpulené rty.

Vyklenul jedno obočí. “Co je?”

“Myslím, že slyším nějaký traktor,” zamumlal Lucian, otočil hlavu a rozladěně se rozhlédl. “Kdo by sakra pracoval na poli v tuhle hodinu?”

Decker pokrčil rameny. “Farmář?”

Lucian po něm křísl znechuceným pohledem. “Jistěže farmář. Ale jaký idiot by pracoval tak pozdě?”

Znovu bez zájmu pokrčil rameny. Lucian si ho nevšímal. Pustil dveře a šel pryč. Decker se do nich opřel, protože se zhouply a zavřely, a vykročil ven, viděl ho, jak obchází stáj. Pohledem zalétl k domu, chvíli koukal na zářící okna a pak se otočil a vyrazil za strýcem.

Lucian už byl ten tam, když dorazil na konec stáje, slyšel ale tiché šustění, jak procházel lesem a šel po zvuku. Les tady byl jen dvacet stop hluboký. Decker prošel mezi stromy skoro neslyšně a zastavil se po boku strýce na kraji pole, zadíval se na temný obrys traktoru stojícího uprostřed něj. Nebyla na něm žádná světla, a pokud ano, nebyla rozsvícená, ale motor běžel.

“Co—?”

“Pššš,” okřikl ho Lucian. “Poslouchej.”

Decker se znovu obrátil k poli a zaposlouchal se, rozeznal zvuky v dálce… nějaký muž křičel a žena vřískala vysokým, zděšeným hlasem. “Ne!” a pak: “Ne, Dani!”

Nohy se mu daly do pohybu a to jméno ještě viselo ve vzduchu. Věděl, že strýc je mu v patách, letěl po poli, pohyboval se tak rychle, že se chodidly stěží dotýkal hlíny, když se prodíral rostlinstvem.

Scéna, ke které se nachomýtl, patřila k těm, o kterých byl přesvědčen, že mu nepůjdou z hlavy velmi dlouhou dobu. Dani držela v zajetí postaršího muže v džínách a kostkované košili. Ležel na zemi, ona mu klečela ramenou a přidržovala jeho hlavu v klidu, při tom mu soustředěně olizovala čelo. Zdálo se, že vůbec nevnímá, jak se brání, a dokonce ani stejně starou paní v bavlněných šatech, která visela Dani na zádech a pokoušela se ji odtáhnout a při tom křičela: “Přestaň! Přestaň olizovat mého manžela. Přišla jsi snad o rozum? Nech ho být!”

Decker zvedl tu ženu z Dani, předal ji Lucianovi, a pak se obrátil zpátky k Dani. Zjistil, že nechala čelo čelem a teď jazykem putuje po cestičce zaschlé krve po tváři dolů na krk.

“Zastav ji!”

Decker nepotřeboval, aby na něj Lucian takhle pokřikoval. Už bral Dani pod pažemi a trhal ji od pána, kterého zmermomocňovala.

“Ne,” zakňourala, chabě bojovala, aby ho setřásla. “Chci ještě.”

“Dani,” zahřměl a otočil ji čelem k sobě.

Zvedla hlavu, očima našla jeho tvář a vykulila je. “Deckere,” vydechla úlevou. “Tys nás našel. Chvála Bohu. Teď mě můžeš zabít.”

Když se mu zhroutila na prsa, pevně ji objal. Přesunul pohled ke starému pánovi, který se roztřeseně zvedal na nohy, a hned pak k jeho paní… “Co se stalo?”

Rozběhla se k manželovi, sotva ji Lucian pustil. Objala ho kolem pasu, podepřela, koukla na něj a potom se podívala na Deckera.

“Já vlastně nevím,” přiznala, ustrašené oči obrátila k Dani. “Ten muž jí musel dát drogy nebo něco na ten způsob. Bylo jí moc špatně, když jsme se dostali ze sklepa. No a pak, když jsme prchali na traktoru, začala olizovat Johna. Když jsem se jí v tom pokusila zabránit, shodila ho z traktoru jako hadrovou panenku a skočila za ním. No a ve chvíli, kdy jsem traktor zabrzdila a vyskočila ven, byla na něm jako pes na kosti.” Potřásla hlavou a zopakovala: “Musel ji něčím nadrogovat. S tou dívčinou je něco špatně.”

“Leonius,” vyhrkl Lucian a Decker se po něm ohlédl, upíral oči na Dani. Očividně četl, co se stalo z její mysli. Strýc přesunul pohled k němu a oznámil: “Leonius ji unesl z nákupního centra a odvezl do jejich domu.” Ukázal na dům, který bylo vidět přes pole. “Přinutil ji napít se jeho krve a pak nechal ve sklepě, měli být jejím jídlem, sám šel hledat další oběť pro sebe, ale utekli.”

“Ježíši,” vydechl Decker, zahleděl se na Dani. Ztěžka se o něj opírala, v puse kotník ukazováčku, mírně se kolébala a kňourala, zdálo se, že bolestí.

“Vezmi je do domu a Dani uvažte. Já jdu k nim domů čekat na Lea,” nařídil Lucian. Otočil se a sprintoval přes pole k sousednímu domu.

Decker sledoval, jak mizí v dálce a potom vytáhl Dani prst z pusy. Přeběhl mu mráz po zádech, když uviděl, jak ho dorasovala.

“Ne,” zanaříkala a pokusila si ho zase zvednout k puse, ale chytil ji za ruku a zkroutil ji Dani za záda. Hned nato si ji zvedl do náručí. Podařilo se mu uvěznit mezi jejich těly i její druhou ruku, takže si ji nemohla začít znovu okusovat. Okamžitě se začala vzpírat, ale jenom ji stiskl silněji a obrátil se k manželskému páru.

John a Hazel Parkerovi, jména vytáhl z jejich myšlenek, a prohlédl si muže. Vypadalo to, že se z Daniny něžné péče už vzpamatoval. Decker ukázal bradou k lesu před nimi a řekl: “Tudy.”

Hospodář kývnul, vzal svou ženu za ruku a vedl ji k lesu.

15. KAPITOLA

Něco studeného kapalo na Daniny sevřené rty, probíralo ji to z vyčerpaného, téměř bezvědomého stavu, do kterého upadla, zatímco ji Decker nesl lesem. Otevřela oči a uviděla ho klečet nad sebou, zmateně se rozhlédla, zjistila, že je přivázaná k lůžku ve svém pokoji. Protože mu chyběl postelový rám i čelo, provaz byl jednoduše přivázaný k jednomu zápěstí, nějak provléknutý pod matrací a zauzlovaný kolem druhého zápěstí. Stejně měla spoutané i kotníky na nohou. Primitivní, ale účinné, usoudila, když zacloumala za provaz a zjistila, že ji tíha matrace udrží na místě.

Nepamatovala si, jak se sem dostala, a proto si uvědomila, že chvíli musela nevědět o světě. Vzpomínala si, jak zběsile bojuje s Deckerem, aby ho donutila dát ji na zem, nebo aspoň pustit ruce, aby si zase mohla sát kotníky, jenomže on si jí vůbec nevšímal a hnal Parkerovy k domu. V době, kdy se tam dostali, byla už skutečně mimo. Matně si vybavovala, jak se k nim seběhli Sam, Mortimer, Justin a Leigh, měla pocit, že Mortimer nařídil Justinovi, aby se postaral o Parkerovy, zatímco on sám vyrazí na pomoc Lucianovi, a pak už si pamatovala jenom zdi a strop, který jí plaval nad hlavou, a teď tohle.

“Otevřít pusu.”

Překulila hlavu a podívala se nahoru na Deckera. Všimla si, že má ve tváři zasmušilý a uzavřený výraz a zarputile drží sáček s krví nad jejími rty. “Já nechci—”

Slova se jí zadrhla v krku, když sáček naklonil a vlil trochu té studené, červené tekutiny do jejích úst. Sotva jí chladná, životadárná krev vystříkla na jazyk, Dani docela zapomněla na to, jak mu chtěla povídat, že nechce být zvíře jako Leo a že by ji teď měl prostě zabít. Místo toho jen víc otevřela pusu a lačně polykala tekutinu, která do ní vtékala. Byla jako chladivý obklad na popáleninu, tišila mučivou bolest a hladce nad ní vítězila, pytlík se ale příliš rychle vyprázdnil a v tu ránu se bolest vrátila, prohnala se jejím tělem jako horda chuligánů a vyžadovala víc. Dani pod tím útokem jenom lapala po dechu, když vtom se dveře otevřely a dovnitř vtrhly Sam a Leigh, každá nesla další tři sáčky krve.

“Už se to nese,” celkem zbytečně oznámila Sam, obě se hrnuly dál a upřely na ni ustarané oči.

“Díky.” Decker si vzal od Sam jeden pytlík a zuby mu urval rožek. Sklonil se k Dani a nahnul jí ho nad pusu. Dychtivě rozevřela rty, tiše vzdychala, když jí studená krev klouzala hrdlem, krotila tu zběsilou smečku v jejích útrobách.

Absolvovali to ještě čtyřikrát, celkem pět sáčků zmizelo ve snad bezedné propasti jejího žaludku, a poté Dani ztuhla, její tělo znehybnělo. V uších jí přestalo hučet, pálení v žaludku ustalo a srdce se zpomalilo, téměř zastavilo. Dani cítila, jak se do ní vkrádá strach. Měla nepříjemný pocit, jako by to byl klid před bouří, a prostě věděla, že až udeří, bude to hurikán, který smete vše, co mu stojí v cestě.

“Co se děje?” zeptal se Decker. S obavami pozoroval její tvář, další, zatím neotevřený, sáček v rukou.

“To pověz ty mně,” řekla stísněně. “Ty seš tady expert.”

“Já jsem pendrek expert. Nesmrtelný jsem se narodil. Nikdy jsem při žádné proměně nebyl,” přiznal a tázavě se obrátil k Leigh.

“Obávám se, že já na tom nejsem o moc líp,” ozvala se Lucianova životní družka a z jejího výrazu bylo jasné, že se bojí.

Dani zaslechla, jak Decker vzdychl a obrátil se zase na ni. “Pověz mi, co se děje.”

Otevřela pusu, aby promluvila a vykřikla, protože se všechno zčistajasna vrátilo. Hučení v uších, nyní to ale bylo hřmění, až ohluchla. Pálivé křeče se záhy proměnily v neviditelnou postel z nožů, dopadající na ni dolů ze stropu, zabodávaly se jí do břicha a prsou a potom vystřelovaly jejím tělem všemi směry. A srdce se rozbušilo o závod, splašilo se, tlouklo tak silně, až se bála, že jí vyletí z hrudi ven. Ale ještě mnohem horší byla ta kanonáda v hlavě. Bolest, jakou nikdy nezažila, jí drtila lebku. Její tělo se začalo zmítat a Dani ztratila schopnost vidět a dokonce i myslet. Zbylo čiré vnímání, uvědomovala si pouze muka, která ji rvala na kusy.

“Dobrý Bože, co se děje?” Ta otázka vykřikla Deckerovi v hlavě ve stejnou chvíli, kdy se Dani začala svíjet na posteli a Sam ji vyslovila nahlas.

“Možná bych měla raději zavolat Lucianovi a zjistit, jestli je toto normální,” ozvala se Leigh.

“Ne. Lucian nic nezmůže,” řekl okamžitě. “Zavolej Bastienovi, ať sem pošle drogy a kapačku.”

Leigh přikývla, ale dřív než stihla odejít hledat telefon, Dani sebou zničehonic začala mlátit.

Decker se obrátil zpátky k lůžku právě včas, aby spatřil, jak trhla rukama k hrudi. Zdálo se, že se snaží chytit za břicho, nebo možná za srdce, provaz ji ale zastavil… na půl sekundy, a pak už k jeho uším dolehlo praskání vestavěného pružinového rámu, když její ruce pokračovaly ke středu a nahoru. Kraj zničených pružin se na straně, kde neseděl Decker, zvedl i s matrací a svinul nahoru, protože Dani se nepopadla za hruď ani za břicho, ale za hlavu. Vjela si prsty do vlasů, nabrala si jich plné hrsti a sevřela, přitiskla pěsti k lebce a stejně rychle pak za ně začala tahat.

Nevrhnout se hned na ni a nepopadnout ji za ruce, Decker si byl zcela jist, že by si z hlavy vyrvala celé chomáče vlasů. Naštěstí ji chytil a dělal, co mohl, aby ji udržel dole a zabránil jí ublížit si. Teď ale mrskala taky nohama a celé její tělo se vzpínalo. Byl nesmírně vděčný, když mu na pomoc přispěchala Leigh a skočila Dani na nohy, jakmile ale koutkem oka zahlédl, že se k boku lůžka blíží Sam a chystá se ji chytit za ruku, zařval: “Ne! Drž se zpátky. Je moc silná. Teď by tě mohla nechtě zabít.”

“Jenomže vy dva ji nemůžete udržet,” zoufale vyhrkla Sam s očima na vrch hlavy.

Decker neodpověděl, přesto věděl, že má pravdu. On a Leigh sice byli díky nanobotům silní, když se ale k nanobotům přidala bolest, která mučila Dani, byla doslova nepřemožitelná. Právě se chystal navrhnout Sam, aby nahoru přivolala Justina, když se dveře ložnice otevřely a uviděl svého bratrance Etienna a Etiennovu zrzavou choť Rachel, vbíhat do pokoje, nesli dvě ohromné tašky.

Sotva ti dva obhlédli situaci, bez řečí pustili tašky na zem a vrhli se k posteli.

“Co se stalo?” zeptala se Rachel cestou na druhou stranu postele, aby odchytila výše zmíněnou ruku, současně se Etienne vydal pomáhat Leigh držet Daniny nohy.

“Proměňuje se,” zamumlal Decker. Dokonce ani ve čtyřech ji nedokázali udržet v klidu.

“Ano, my víme,” odtušila Rachel. “Byli jsme zrovna v kanceláři, když volal Lucian, chtěl po Bastienovi, aby sem poslal kapačku a nějaké drogy na proměnu. Nabídli jsme se, že je sem dovezeme a vypomůžeme,” vysvětlila a dodala: “Jenže já tím mínila, proč už je na tom takhle? Lucian tvrdil, že nanoboty dostala teprve před hodinou, a Kate trvalo tři nebo čtyři hodiny, než se dostala do tohoto stádia.”

Decker se zamračil. “Tys byla při tom, když se měnila Kate?”

“Sice makám v márnici, ale furt jsem doktorka,” poznamenala suše. “Kate to věděla, tak mě poprosila, abych byla po ruce pro případ, že by se něco… zvrtlo.”

“A tehdy to takhle neprobíhalo?” vyděsil se Decker.

Zavrtěla hlavou. Udělala obličej, protože se Dani právě málem dostala na svobodu, a tak si musela víceméně sednout na její ruku, aby ji udržela v klidu.

“Začalo to po pátém pytlíku krve,” ozvala se Sam, troufla si o kousek blíž k posteli.

“Vy jste jí už dali krev?” zeptal se Etienne. “Jak?”

“Do pusy,” odpověděl Decker. “Otevíral jsem sáček za sáčkem a lil je do ní.”

“Aha.”

Jediné tiché slůvko, které však naznačilo, že už to chápe, přitáhlo jeho oči k Rachel. Kousala se do rtu. “Co je?”

“Já— No, myslím, že to věci tak trochu urychlilo,” přiznala. “Podle Marguerite zjistili, že použití kapačky proces mírně zpomalí, protože krvi pak trvá déle, než se dostane do těla. Také to snižuje riziko, že proměňovaný ublíží sobě nebo někomu jinému. Jenomže pokud jsi jí do hrdla nalil pět sáčků, jeden po druhém, nanoboti se pravděpodobně rozjeli maximální rychlostí a dělají všechno najednou.”

Decker od plic zaklel.

“Klídek,” chlácholila ho. “Akorát tím projde rychleji.” Pohlédla na Sam, a když zdravila, hlas se jí třásl, jak nadskakovala na zmítající se Dani. “Ahoj, já jsem Rachel Argeneau.”

“Sam Willanová,” představila se Sam, odtrhla pohled od Dani a roztržitě se usmála. “Mortimerova životní družka.”

“Bastien nám už o tom pověděl,” ubezpečila ji zrzka. “Sam, byla bys tak hodná a zašla se podívat do té menší tašky a přinesla mi jedno z malých černých pouzdérek, co tam jsou?”

Sam přikývla a utíkala k taškám, zdálo se, že je ráda, že má co dělat, aby v této prekérní situaci aspoň nějak pomohla. Když se vrátila s malou černou etují v ruce, Rachel poposedla na Danině ruce do stabilnější pozice, vzala si ji a otevřela. Objevily se dvě injekce a dvě ampulky.

“Co je to?” strachoval se Decker.

“Kombinace ochromující a znecitlivující látky,” odpověděla Rachel, zatímco vyndávala stříkačku a ampuli a připravovala injekci. “Neodstraní bolest úplně, ale podstatně ji zmírní a paralyzuje Dani, takže nebude moci ublížit sobě ani ostatním.”

“Jak dlouho potrvá, než to zabere?” zeptal se Decker, když dala Dani injekci.

“Jde to pěkným fofrem,” prohlásila. “Bastienovi hoši naštěstí vyvinuli pořádně účinnou látku. Tahle injekce by smrtelníka zabila, u ní tomu ale zabrání nanoboti. Bohužel při tom drogu zlikvidují, takže působí jenom krátkou dobu a bude se muset píchat v pravidelných půlhodinových intervalech.”

Decker přikývl. Nanoboti byli naprogramovaní překonávat účinky a odstraňovat z organismu veškeré chemické látky, které mu nejsou přirozené. Což našincům pohříchu ztěžovalo cestu k alkoholismu nebo narkomanii. Nesmrtelný, který se na to dal, musel neustále konzumovat obrovské množství alkoholem nebo drogami sycené krve z nějakého smrtelníka, aby se udržel v náladě. Dokonce i sedativum na kulkách, které používali, účinkovalo jenom něco mezi půl a tři čtvrtě hodinou, což ale na spoutání a zkrocení psanců zcela stačilo. Minimálně normálně, pomyslel si Decker, když si vzpomněl, že Leo byl v rauši jenom v řádu minut.

“Začíná to zabírat,” poznamenal Etienne, tím opět obrátil jeho pozornost k Dani. Zmítání znatelně polevilo a tvář už neměla zkřivenou bolestí a hrůzou.

“Pane Bože,” zčistajasna vydechla Rachel, oči upřené na Daninu tvář. “Bastien nám neřekl, kdo to je. Tohle je přece doktorka McGillová.”

“Ty ji znáš?” podivil se Etienne.

Rachel přikývla. “Praktikovala v Torontu a šest měsíců byla na stáži u nás v nemocnici, než si otevřela vlastní praxi… ve Windsoru, myslím.” Zamračila se a málem vyčítavě se podívala na Deckera. “Co se tady do pekla děje?”

“Je moje životní družka,” zašeptal Decker.

“Aha.” Uvolnila se. “Takže tys ji proměnil?”

Zavrtěl hlavou. “Kéž by. Já ne. Leo.”

“Kriste,” vydechl Etienne. Rachel k němu obrátila zmatené oči.

“Kdo je Leo?” zeptala se popleteně.

“Bez-tesák, který zmizel z té mýtiny na severu, když našli Nicholase,” odpověděl Etienne. Zjevně byli alespoň zčásti informováni o nedávných událostech a Rachel jenom zapomněla jméno, protože hlesla: “Aha,” a znovu přikývla.

“Tys věděla o tom, že Nicholas je bratr Thomase a Jeanne Louise?” zvědavě se optala Leigh.

Rachel přikývla. “Měla jsem potíže s pitím krve, těsně po proměně. Thomas mi pomohl. Říkal, že jeho švagrová měla kdysi stejný problém, ale prý vymysleli jak na to, a nasadil mi na zuby dvě slámky. Nepřemýšlela jsem o tom, dokud jsem se na rozlučce se svobodou Kate nedala do řeči s Jeanne Louise a nezeptala se jí na bratry a sestry. Řekla, že žádní neexistují, prý jsou s Thomasem sami.”

Leigh přikývla. “Vedly jsme podobný rozhovor, řekla mi totéž. Myslím, že ji to fakt vzalo, když se z Nicholase stal psanec.”

“Ano,” zamumlala Rachel a pak dokončila: “Nepředhazovala jsem jí, co říkal Thomas, nebyla jsem si jistá, jestli jsem se nepřeslechla, tak jsem počkala, až se na to budu moci zeptat Etienna. Pověděl mi o Nicholasovi.”

Na místnost padlo ticho, které po chvíli přerušila Leigh: “Proč je tak strašné, že Dani proměnil Leo?” Když se na ni všichni podívali, pokrčila rameny a dodala: “Chci říci, Morgan byl také psanec a proměnil mě a nikomu to podle všeho ani za mák nevadilo, ale všichni jsou celí paf, že tenhle psanec, Leo, proměnil Dani.”

“Protože Leo není jenom psanec. Je bez-tesák,” tiše řekl Decker.

“Já vím, ale copak na těch tesácích tolik záleží?” pořád nechápala. “Tím chci říct, tak jako tak konzumujeme krev z pytlíku.”

“O to nejde,” spustila Rachel. “Podle Bastiena je proměna krví bez-tesáka nebezpečná.”

“Proč?” zvědavost se zmocnila i Sam.

Když nikdo jiný neodpověděl, Decker zasmušile řekl: “Protože to znamená, že má naději jenom jedna ku třem, že z toho vyjde v pořádku, edentate, bez tesáků, ale jinak bude jako my.”

Sam vytřeštila oči hrůzou. “Chceš říct, že by mohla umřít?”

Zaváhal… nakonec ale přiznal: “Jeden ze tří zemře.”

“Čili, jeden ze tří umře a jeden ze tří je v pořádku.” Odmlčela se a zvedla obočí: “Co se stane tomu třetímu?”

“Stane se z něho bez-tesák, šílený jako Leonius,” odpověděl Etienne, když Decker zůstal zticha.

Decker se přistihl, že polyká knedlík strachu, který se mu pojednou usadil v hrdle, když se všichni zadívali na Dani. Byl by raději, kdyby umřela během proměny, než aby se z ní stal Leonius v sukních. Pokud by k tomu totiž došlo, buďto by ji museli utratit jako vzteklou fenu, nebo uvěznit a držet v poutech po zbytek života, což by taky klidně mohlo být navěky. Nechtěl, aby skončila pod zámkem, ale nevěděl, jestli má na to, aby jí vzal život, kdyby byla jednou ze třetiny, která zešílí. Byla jeho životní družkou. A nejen to, byla bytostí, o kterou začal stát, ne-li ji milovat, během té krátké doby, kterou strávili společně. Na Dani toho bylo tolik k obdivování, nemohl si pomoci… a nyní čelil možnosti, že ji ztratí.

Měla příšernou pachuť v puse. To bylo první, co si Dani uvědomila, když se začala probouzet. A taky že má v ústech sucho a jazyk jako použitý šmirglpapír. Zakroužila jím v puse, snažila se poshánět nějaké sliny, ale ta troška, která se jí tam seběhla, pachuť jenom zhoršila. Zašklebila se, otevřela oči a rozhlédla se po ložnici, kde spala první noc v domě vykonavatelů, a vtom si na všechno vzpomněla a bryskně se posadila. Něco se jí otřelo o ruku, podívala se dolů a zamračeně našpulila rty, když uviděla provazy uvázané k zápěstí a mizející pod matrací. Zatahala, poněkud ji překvapilo, že roztřepené konce vyletěly do vzduchu a téměř ji švihly do obličeje.

Matně si vzpomínala, jak se probudila připoutaná, ale – soudě dle roztřepených konců – vypadalo to, že se provaz předřel. Očima přejela k nohám, zjistila, že další dva kusy provazu má přivázané ke kotníkům. Také byla stále oblečená do šatů, které měla na sobě, když ji unesli z nákupního střediska.

Prozatím si provazů nevšímala a znovu se rozhlédla. Pokoj byl prázdný, jako když se tady vzbudila poprvé… jenom nákupní tašky s oblečením stály hezky vedle sebe u zdi.

Můžu se převléknout do čistého, zaradovala se v duchu, a hned se ušklíbla při představě, jak si navléká krásně čisté šaty na ani trochu čisté tělo. Cítila se umaštěná, jako by právě odpracovala osmihodinovou směnu u fritézy.

Ušklíbla se a začala lézt na kraj matrace. Jednou rukou se zapřela o zeď a donutila se zvednout na nohy. Když se konečně narovnala, byla nejistá jako novorozené hříbě. Zavřela oči a na chvilku se opřela o zeď, dokud třas, který vyvolala i taková nepatrná troška snažení, mírně nepolevil. Opatrně vykročila ke dveřím koupelny, při chůzi se rukou přidržovala stěny, připravená přitisknout se k ní a udržet se zpříma, kdyby se jí podlomila kolena.

Úspěšně zvládla cestu ke dveřím, což jí trochu zvedlo sebedůvěru. Šla rovnou k vaně, otočením kohoutku pustila vodu, pohrála si s přepínačem a nastavila režim sprcha. Voda okamžitě vytryskla dolů, smáčela jí hlavu a ramena, ale jenom zavřela oči, zvrátila hlavu a otevřela pusu.

Hlavou jí okamžitě probleskla vzpomínka z minulé noci a Dani strnula, když si vybavila, jak jí Decker lil krev do pusy. Zanaříkala, sklopila hlavu a silou vůle tu vzpomínku zahnala. Zatím ještě nebyla připravená popasovat se s tím, co se stalo. Napřímila se a začala si stahovat halenku, jenže uviděla provazy na zápěstích a přestala, aby je sundala. Jeden uvolnila snadno, ale uzly na druhém byly pevné a odolávaly jejímu snažení. Nechala je být, obrátila pozornost k provazům na kotnících a rychle je rozvázala. Pak ještě jednou zkusila štěstí u posledního provazu na pravém zápěstí.

Chvíli se s ním potýkala, nakonec to ale vzdala a jenom shodila šaty, vkročila pod sprchu a zasunula skleněné dveře. Voda byla studenější, než měla normálně ráda, zato osvěžovala a tak pod ní chvíli zůstala stát, nechala si ji dopadat na hlavu, teprve potom upravila teplotu. Vzala mýdlo a začala se mydlit, smývat mastný povlak, který jí z těla zřejmě vytlačili nanoboti. Což bylo jediné vysvětlení, které pro to dokázala vymyslet, ale protože ji přemítání na toto téma nutilo myslet na minulou noc, hodila úvahy za hlavu a soustředila se na mydlení své tělesné schránky a očistu dočista dočista.

Teprve až když si umývala vlasy, začala zvažovat svou situaci. Nyní je jedním s obávaných bez-tesáků. Aspoň to předpokládala, ačkoli popravdě řečeno, kromě slabosti, která ji stále trápila, necítila žádnou změnu. Neměla šílené nutkání kuchat lidi, aby se dostala k jejich krvi, ani na ně skákat a olizovat jim otevřené rány.

Zaksichtila se při vzpomínce, jak se vrhla na nebohého pana Johna Parkera. Byla si docela jistá, že by to neudělala, kdyby teď napochodoval do koupelny. Ve skutečnosti jí představa chlemtání krve z jeho čela, a dokonce i pití krve ze sklenice, připadala prostě odporná… víceméně stejně jako předtím, než jí Leonius vnutil svou krev. Což ji přivedlo na myšlenku, jestli není možné, že se nanoboti neujali. Možná jich nedostala dost, aby to spustilo proměnu, nebo je tělo třeba nějak vypudilo.

Ten nápad se jí v hlavě stěží zrodil a už se ozvala její rozumnější stránka a zatnula mu tipec. Nebylo moc pravděpodobné, že tělo nanoboty zpacifikovalo. Mnohem pravděpodobnější bylo, že je momentálně nalitá krví doslova k prasknutí, což je přímý opak stavu, v jakém byla včera v noci, kdy po ní zoufale prahla. Ale i to skýtalo jistou naději. Měla pocit, že uvažuje jasně, myšlenky jí nepřipadaly bláznivé ani nezvyklé. Snad – bude-li si hladinu krve v krvi stále udržovat na maximu – by i nadále mohla být schopná vést relativně normální život.

Probírala to v duchu, zatímco si vymývala šampon z vlasů, a málem už sama sebe přesvědčila, že to bude klapat, že by mohla brát krev z krevní banky Argeneau – tak to prý dělají nesmrtelní, povídal Decker – být pořád pěkně sytá, a dál provozovat svou praxi… snad dokonce pokračovat ve vztahu s Deckerem. Tyto fantazie se ale rozplynuly, když si vzpomněla na Leoniovo tvrzení, že nesmrtelní bez-tesáky nenávidí, že je loví a zabíjejí, a že Decker bude chtít zabít oba dva. Leonia i ji, jakmile to zjistí.

Opřela se o kachličky na stěně, zavřela oči a pokoušela se myslet, přestože její mysl vyla zoufalstvím. Stačilo pomyslet, že by jí Decker opovrhoval a chtěl ji zabít. Pokoušela si namlouvat, že by to neudělal, že ji mohl klidně utratit už v dnes noci, ale neutratil, jenže její stupidní logická mysl promptně vytáhla eso z rukávu. Ne, nezabil ji. Přivázal ji jako zvíře a s vážnou tváří jí chladnokrevně vléval krev do pusy, sáček za sáčkem.

Vzpomínky na ni zaútočily, dostala strach, že ji Decker právě teď proklíná, a přestože ji zatím nezabil, mohlo to být jenom proto, že doufá, že by ji mohl využít. Možná si myslí, že má nějaké informace o Leoniovi a jeho synovi, které by mohli použít k jejich dopadení… jestli Leonia ještě nechytili a neodpravili.

Musím se odsud dostat, uvědomila si. Musí se z domu dostat dřív, než si někdo uvědomí, že se probudila a pokusí se ji znovu přivázat. Odstrčila se od stěny, zastavila vodu a otevřela dvířka. Ručníky, které použila po koupeli první ráno, visely na sušáku. Rychle po jednom sáhla a stejně rychle se utřela, ignorovala, jak do ní pleská zmáčený kus provazu, který ještě pořád měla na zápěstí. Zběžně si vyfrotýrovala vlasy, odhodila ručník a zamířila ke dveřím. Ložnice byla pořád liduprázdná. Doběhla k taškám u zdi a hned tu první otočila vzhůru nohama a všechno vysypala na zem.

Vypadly několikery hedvábné kalhotky a šaty modré jako obloha v létě. Rozhodla se, že to musí stačit. Popadla nejbližší kalhotky a nasoukala se do nich, šaty si přetáhla přes hlavu, zavrtěla se a zavázala si vázačku za krkem. To už mířila ke dveřím. Jakmile k nim došla, zastavila se a poslouchala. Když ale na chodbě bylo ticho jako v hrobě, opatrně dveře otevřela a vykoukla ven. Ulevilo se jí, chodba byla prázdná. Neztrácela čas. Po špičkách se vykradla ven z pokoje a ke schodům. A když z přízemí nezaslechla žádný pohyb, tiše se vydala dolů ke vchodu. Jenomže když uviděla, že venku panuje jasný a slunečný den, zpomalila.

Denní světlo vysvětlovalo, proč dům vypadal prázdný. Předpokládala, že Sam je v práci a všichni ostatní zařezávají v posteli. Neví o světě… ani že se někdy během proměny osvobodila a je vzhůru a na útěku. To byla dobrá práva. Špatná zpráva byla, že si vzpomněla, jak Decker říkal, že se nesmrtelní vyhýbají chození na slunce, protože škodí a zvyšuje spotřebu krve.

Což je rozhodně problém, přiznala si v duchu. Cítila se dobře – teď – ale měla strach, že po hodinové túře po prašných polňačkách, pod pražícím sluncem, už jí tak dobře nebude. Přešlápla z nohy na nohu, nevěděla, co si má počít, a pak si vzpomněla na vozy v garáži. Třeba by si mohla jeden vzít. Jasně, bude to krádež, ale může ho někde nechat a pak jim dát vědět, kde je. Kromě toho, pořád lepší být zloděj, než nakonec na někoho zaútočit, protože bude šílet touhou po krvi.

Dani se otočila a zrovna se chystala jít do kuchyně, když vtom uslyšela tiché klapnutí dveří, které se někde nahoře zavřely. Když se hned nato ozvaly kroky, které rychle mířily ke schodům, zapadla do prázdného obývacího pokoje a přitiskla se ke zdi, oči upřené na klenutý průchod do haly. Srdce jí bušilo strachem, že ji objeví, když poslouchala, jak někdo lehce sbíhá dolů po schodech. Zatajila dech, ale kroky pokoj minuly a šly dál ke kuchyni. Oddechla si úlevou a rozhlédla se. Hledala nějakou vhodnou skrýš.

Právě v té chvíli spatřila Johna a Hazel Parkerovy. Pár seděl na huňatém koberci, opírali se o sebe u protější zdi. Oba zřejmě spali, což se jí potvrdilo, když John hlasitě zachrápal. Pohled na pár jí zodpověděl jednu otázku. Leonius nebyl dopaden. Kdyby ano, manželé by už byli doma, s pozměněnými vzpomínkami.

John Parker znovu nahlas zachrápal a Dani dostala strach, že by to mohlo přivolat toho, kdo před chvilkou sešel dolů, aby dvojici zkontroloval. Každopádně by ji objevil. Nejvyšší čas zmizet. Po špičkách se přikradla ke klenutému průchodu, který vedl do haly, a přešla přes práh. Měla v plánu mrknout do místnosti naproti, jestli se tam nemůže schovat a popřemýšlet. Byla ale teprve v polovině cesty, když osoba v kuchyni zase vyšla ven na chodbu.

Zpanikařila, změnila směr a vklouzla do prázdného šatníku vedle vchodových dveří. Veleopatrně zavřela dveře a dělala, co mohla, aby nevydala žádný zvuk.

16. KAPITOLA

Decker rychle vyšel z kuchyně, v každé ruce jeden studený sáček krve. Jeden pro sebe, jeden pro Dani. Nebyl si jistý, jak dlouho bude ještě v limbu, ale měl v plánu ji nakrmit dalším pytlíkem, ať už bude vzhůru nebo ne. Dělal to s přestávkami po celou noc, zatímco procházela svým martýriem. Občas to nešlo moc dobře a jeho šaty toho byly jasným důkazem. Když uviděl krvavé skvrny na džínách a košili, sotva vstal a zamířil do kuchyně, rozhodl se, že nebude od věci nejprve se převléknout. Nechtěl, aby první věc, kterou Dani uvidí, až otevře oči, byl on pokrytý krví.

Takže se vydal do svého pokoje, původně se chtěl jenom převléknout, několikeré zívnutí a pálení vyčerpaných očí ho však přivedly na myšlenku, že nezaškodí také rychlá sprcha. Mínil se osprchovat rychle, ale přemítání o Dani ho jaksi zpomalovalo a záhy se přistihl, že tam jenom stojí pod proudem vody, hlavu plnou obav. Myslel si, že ta nejhorší fáze proměny je už za nimi, a byl si víceméně jistý, že ji Dani přežije. Zůstávala však ještě otázka, jestli z toho vyjde duševně zdravá nebo ne… a co by dělal, kdyby ne.

Starost, že by se mohla probrat sama a vyděšená, ho nakonec vyhnala ze sprchy. Utřel se, převlékl do čistého a zamířil do jejího pokoje. Vtom si ale vzpomněl, že původně se vydal do kuchyně pro krev. Došel tam, vzal dva pytlíky a kráčel halou s úmyslem vrátit se po schodech nahoru, když zahlédl, jak se vpředu zavírají dveře šatníku.

V první chvíli si myslel, že se mu to muselo jenom zdát, pak ale přes dveře zaslechl nějaké tiché bouchnutí a zavrčení. Zastavil se, chvíli na ně zíral, pak udělal pár kroků a strčil hlavu do obývacího pokoje. Svěsil koutky úst a zamračil se, když uviděl, že Parkerovi jsou pořád tam a tvrdě spí. Žádný z nich nezavíral dveře šatníku zevnitř.

Decker se narovnal a zamířil k šatníku, v duchu si říkal, že to nemohl být Mortimer, Lucian ani Justin. Všichni byli v domě Parkerových a čekali, až se ukáže Leonius. No a Leigh, Rachel a Etienne zamířili do postele chvilku poté, co Sam odešla do práce. Takže zbývá jenom… Zahlédl roztřepený konec provazu, čouhal pode dveřmi ven a pak najednou zmizel, něco ho vtáhlo do šatníku, zevnitř.

“Dani?” optal se nejistě a přendal si sáčky s krví do jedné ruky tak, aby mohl otevřít dveře. Otočil knoflíkem kliky a dveře měl pootevřené na pouhých pár palců, když řekla: “Ne,” a dveře mu to něco vytrhlo z ruky a přibouchlo před nosem.

Poznal její hlas i v tom krátkém slůvku a Decker si uvědomil, že mu rty škubají smíchem, jak ho odmrštila a skoro se chechtal, dokud mu nedošlo, že ta žena je ve skříni a zapírá se. To nebylo zrovna příčetné chování. Nebylo ani psychotické, aspoň v to doufal, ale…

Strach mu bral nervy, znovu sáhl po dveřích. “Dani, jsi v pořádku?”

Tentokrát se mu podařilo otevřít na plus mínus šest palců, než vyštěkla: “Běž pryč,” a zase mu je přirazila před nosem.

Teď už měl vážně strach. Aby měl obě ruce volné, položil krev na zem vedle dveří, ale Dani musela z druhé strany používat obě dvě jakbysmet. Musel vážně zabrat, aby otočil klikou a otevřel. Už měl dveře pootevřené na skoro celou stopu, když je bez varování pustila. Bohužel – ostatně není divu – to nečekal a pořád za ně vší silou tahal, a tak ho ta zatracená věc praštila do hlavy. Nadával, škobrtl o krok zpátky, chytil se za hlavu a uviděl, jak dveře zase zavírá.

Zaúpěl, pustil hlavu a vrátil se ke dveřím. Unaveně se zeptal: “Dani, co to vyvádíš?”

“Schovávám se. Copak to nepoznáš?”

Popřemýšlel. Znělo to divně, jako kdyby plakala a přitom chtěla, aby to znělo naštvaně a on to nepoznal. Zrovna se chystal, že se jí znovu zeptá, jestli je v pořádku, když najednou řekla: “Nejsem žádné zvíře.”

Jenom zamrkal, bezděky trhl hlavou trošku dozadu, protože v jejím hlase nešlo neslyšet bolest.

“Nechci, abys mě zase přivázal,” dodala a skoro zoufale vykřikla: “Nejsem jako Leonius. Dokonce ani nemám chuť na krev. Já jenom chci—” Slova jí došla, vzlykla a Decker znovu sáhl po knoflíku kliky. Tentokrát se nesetkal s žádným odporem a pochopil proč, když spatřil Dani. Zacouvala úplně do rohu a otočila se, schovala do něho tvář.

Zaváhal a pak vešel dovnitř. Jednou rukou dveře zaklapl, druhou rukou sáhl po ní a pohladil ji po zádech.

Sotva se jí dotknul, Dani strnula a ohlédla se přes rameno. Nebylo o čem pochybovat, vážně plakala. Zase se otočila do kouta a tenkým hláskem se zeptala: “Co tady děláš?”

“Schovávám se s tebou.”

Při těch slovech se rozsypala. Zhroutila se na stěnu, ramena se jí otřásala vzlyky.

Trpěl spolu s ní, vzal ji za ramena, otočil nevzdorující tělo a přivinul si ji na prsa. Uviděl kus provazu, který jí visel ze zápěstí, došlo mu, že ho určitě nedokázala sundat, protože ostatní byly pryč, a málem se nabídl, že ho sundá sám. Ale rozhodl se prozatím si toho nevšímat a pevně ji objal, houpal ji v náručí v tmavé, vydýchané šatně. Hladil ji po zádech a mumlavě konejšil, a ona plakala pořád méně až nakonec přestala vzlykat docela. Po chvilce zašeptala: “Teď mě nenávidíš.”

“Ne,” tiše oponoval a ona zvedla hlavu a oči k němu.

“Ale já jsem bez-tesák.”

“Ne, nejsi,” ubezpečil ji.

Smutně zavrtěla hlavou. “Ano, jsem. Jsem bez-tesák a nesmrtelní je nenávidí.”

“Ty jsi Dani,” prohlásil rozhodným tónem. “A nejsi žádný bez-tesák, jsi edentate. Nesmrtelní necítí nenávist k edentatům.”

“Edentate?” zeptala se zmateně.

“Tak se říká duševně zdravým nesmrtelným, kteří nemají tesáky,” vysvětlil. “Jsi edentate, Dani. Jenom šíleným bezzubým, kteří nedodržují zákony a páchají zločiny, se říká bez-tesák.”

“Edentate,” zopakovala pomalu, ale znovu zavrtěla hlavou. “Jenomže Leonius tvrdil, že mě budeš nenávidět a tys mě v noci přivázal jako psa. Ty—”

“V noci jsme tě připoutali, aby sis neublížila,” rychle ji vyváděl z omylu. “Kousala ses a mlátila sebou, Dani, bylo to nezbytné.”

Když zvedla hlavu s nadějí v očích, dodal: “A nepohrdáme žádnou rasou. Lovíme a zabíjíme jenom psance. Našince, kteří páchají zlo, a to bez rozdílu, nesmrtelné i edentata.”

Z jejího pohledu vytušil, že má své pochyby a tak neochotně přiznal: “Bohužel, z poloviny edentata, kteří přežili proměnu, se stali bez-tesáci jako Leonius, darebáci stojící mimo naše zákony. Psanci. A tak v minulosti museli vykonavatelé hodně z nich zlikvidovat, valnou část, v porovnání s nesmrtelnými, ale poslední dobou už moc ne,” dodal. “Nikdy jsem ani neslyšel o žádném z bez-tesáků, neberu-li v úvahu Leonia a jeho syny, odkdy jsem se před šedesáti lety stal vykonavatelem, zato znám jednoho edentate. Dělá vykonavatele.”

“Fakt?” vyhrkla dychtivě. Decker přikývl, a když se o něj s úlevným povzdechem opřela, zeptal se: “Jsi připravená odtud vylézt? Přinesl jsem z kuchyně nějakou krev, že ji vezmu nahoru. Je přede dveřmi. Mohli bychom jít do kuchyně a—”

“Nechci,” přerušila ho a dál koktala: “Nejsem— já ne—” Potřásla hlavou, zavrtala se mu čumáčkem do hrudi a zopakovala: “Nechci.”

Zahleděl se jí na temeno hlavy, zvolna mu docházelo, že Dani stále bojuje sama se sebou, aby vůbec akceptovala to, čím je. V jejím hlase zaznívala hanba a dokonce zoufalství, když odmítala jeho návrh. Což sice chápal, ale popíráním na tom nic nezmění a ani odmítáním krmení. A soudě podle toho, jak její tvář v šerém šatníku bledě zářila, potřebuje krev, ať už si to přiznává nebo ne. Čím déle to bude ignorovat, tím větší hrozí riziko, že skočí na nějakého ubohého nic netušícího smrtelníka a půjde po krvi. Chvíli o problému uvažoval a pak ji odstrčil se slovy: “Pojď, sedneme si.”

Dani váhala a posadila se na podlahu zády ke stěně, až když si sedl on. Jakmile se uvelebila, Decker se natáhl, pootevřel dveře a sebral jeden a pak i druhý sáček krve, vtáhl je do šatníku, a zase dveře zavřel.

“Tu máš, můžeš ho chvilku podržet?” podal jí jeden pytlík. “Mám strach, že na něho kleknu a praskne.”

Zdráhavě sáček převzala, bez meškání si ten druhý nabodl na zuby. Když zuby začal vysávat sáček, sice se na ni nedíval, ale cítil, jak ho její oči v té trošce světla, které pronikalo škvírou pode dveřmi, pozorují. Doufal, že pohled na něj jí dodá odvahu udělat totéž, ale pouze ho mlčky sledovala. Když byl pytlík skoro prázdný, převrátil ho a posledních pár kapek schválně vylil na sebe, pomalu mu stékaly dolů po bradě. Prázdný sáček stáhl a položil do kouta, potom se otočil čelem k ní.

“Polib mě,” zašeptal.

Dani se k němu naklonila, nosní dírky rozšířené a oči upřené na krůpěje krve a cestičku, kterou za sebou nechávaly, jenomže pak se ovládla a vyskočila na nohy. Sáček krve upustila, jako kdyby pálil. Sáhla po klice, ale Decker zahozený pytlík zachytil, také vyskočil a popadl ji za ruku.

“Polib mě,” zopakoval.

“Nechci,” hlesla, podle hlasu však poznal, že lže.

“Zato já chci,” opáčil tiše a přitáhl si ji blíž. Skláněl k ní hlavu. “Jenom jeden polibek.”

Viděl, jak těžce polkla, očima těkala mezi jeho rty a krví, a poté se sklonil o posledních pár palců níž a přitiskl rty na její ústa. Podařilo se jí zůstat docela v klidu a být netečná, snad jeden úder srdce, a pak Decker vysunul jazyk a nutil ji dát rty od sebe… zasténala a otevřela se mu. Věděl, že jí chutná po krvi, kterou právě zkonzumoval, bylo mu jasné, že je to jako mávat sklenkou skotské alkoholikovi pod nosem. Když ji bral do náručí a tiskl k sobě, upřímně doufal, že to zabere. Jakmile mu začala cucat jazyk a vysávat veškeré zbytky krve, které tam zůstaly, zadoufal, že to možná zabírá, zato když nechala líbání a raději mu olizovala krev na bradě i tu, co mu tekla po krku, poznal, že to klaplo. Když krev olízala dočista, položila si mu hlavu na hruď a poraženě vzdychla.

“Máš hlad,” odtušil tiše.

Přikývla hlavou na jeho prsou.

“Mám ti otevřít sáček?” Když mu v náručí ztuhla, ale neodpověděla, dodal: “Otočím se zády, jestli chceš.”

S povzdechem se k němu přitulila a vyhrkla: “Vím, že je to hloupé, ale nechci, abys viděl—”

“To je v pořádku,” opáčil něžně. “Všechno je to pro tebe nové a bere ti to nervy. Půjdeme na to pomalu.”

Přikývla, ze rtů jí splynul další tichý povzdech, a pak couvla. Decker zuby odtrhl rožek sáčku, držel ho nesmírně opatrně, aby nic nevylil. Poté jí ho stejně opatrně podal. Sotva si ho vzala, obrátil se zády a čekal. Tiché povzdechnutí mu napovědělo, že dopila, ale dal jí ještě chvilku, než se otočil.

“Děkuji,” zamumlala, když si od ní vzal prázdný pytlík.

“Je ti líp?” Sehnul se a odložil ho k bráškovi. Přikyvovala, když se napřímil.

“Nemyslela jsem si, že—” Zavrtěla hlavou, nebyla ochotná vyslovit, že potřebovala krev.

Decker ji objal a znovu si ji přivinul na prsa. “Já vím. Brzy se naučíš rozpoznat příznaky.”

“Přála bych si, abych nemusela,” zahuhňala.

Přejel jí rukou nahoru a dolů po zádech, a pak vzal do dlaní její tvář a pozvedl ji k sobě. “Je mi líto, že tě to tak rozrušuje, ale není mi líto, že jsi teď nesmrtelná. Proměnil bych tě sám, až bys na to byla připravená.”

“Ale teď jsem…” Nešťastně potřásla hlavou.

“Jsi Dani,” řekl tiše. “Nanoboti na tom nic nezměnili. Jsi paní doktorka Dani McGillová. A tesáky sem, tesáky tam, jsi nesmrtelná.” Nechal tu větu chvíli viset ve vzduchu a řádně vyznít, načež pokračoval: “Má nesmrtelná, má životní družka, má naděje do budoucna a žena, kterou miluji.”

Trhla hlavou dozadu, sotva ta slova zaslechla. Srdce jí poskočilo, ale zírala na něj ve tmě vytřeštěnýma očima a kroutila hlavou ze strany na stranu. “Nemiluješ mě, Deckere. Nemůžeš.”

“Ne?”

“Ne. Právě jsme se setkali.”

Přikývl, ale zeptal se: “Co o mně víš?”

“Moc ne,” zamumlala a vtom si uvědomila, že to není pravda. Trochu si povykládali během té seance plné milování ve stáji. Věděla, že má dům na předměstí Toronta nedaleko od nějaké tety Marguerite, kterou zbožňuje. Moc tam ale nepobývá, protože je věčně služebně na cestách. Věděla, že má chatu nahoře na severu, kam občas jezdívá za klidem a pohodou, prostě na pár dní vypřáhnout. Že raději čte, než kouká na televizi a chodí do divadla, než do kina. Věděla, že má šest bratrů a sester – tři starší bratry a tři mladší sestry. Věděla, že rád jí a miluje sex, alespoň s ní, a Justin mu leze na nervy. A věděla, že zasvětil život ochraně smrtelníků i nesmrtelných před těmi upíry – s tesáky i bez – kteří se dali na špatnou cestu a páchají nepravosti. Také věděla, že si v krizových situacích dokáže zachovat chladnou hlavu, je silný, ohleduplný, pozorný…

“Tady.” Decker jí poklepal na hruď tam, kde tlouklo srdce, když zůstávala ztracená v myšlenkách. “Co si o mně myslíš tady? Věříš mi?”

Zamyslela se nad otázkou. Nejprve mu sice nevěřila, protože jí lhal. Ale jakmile vysvětlil ty lži a kdo a co je… Tam u Parkerových byl jedinou osobou, kterou chtěla vidět, právě on. Věřila mu, že se postará. Věřila mu. Přikývla. “Ano.”

“Tak mi tedy věř, když ti říkám, Dani McGillová, že tě miluji. Miluji tvou nezávislost, tvou odhodlanost, tvou lásku a starost o rodinu, tvou inteligenci, tvůj důvtip, tvoje—”

Zakryla mu pusu dlaní. “Věřím ti. Ale nikdy nám to nebude klapat. Dokonce, i když mnou nepohrdáš ty, že jsem bez-tesák—”

“Edentate,” opravil ji.

Kývla a pokračovala: “Tvá rodina by mohla. Leo říkal—”

“Lhal. Nebo těm věcem skutečně věří, ale on je cvok. Moje rodina si tě zamiluje,” dodal, to už ji zase bral do náručí. “A bez ohledu na to, já tě miluju, Dani. Dal bych za tebe svůj život.”

Hořce se zasmála. “Tos už málem udělal ještě dřív, než jsme se vůbec seznámili. Na té prokleté mýtině.”

Decker zavrtěl hlavou. “Přece víš, že kulka by mě nezabila. Tam jsem moc neriskoval, ale dal bych za tebe život, Dani. Vzdal bych se ho, abych ti zachránil život, a dokonce také proto, abych zvrátil všechno, co se stalo a vrátil ti smrtelnost a štěstí, kdyby to šlo.”

Dani odfrkla a bezmyšlenkovitě zabrblala: “Well, těžko bych byla štěstím bez sebe, kdybys byl mrtvý.”

Zahlédla, jak mu na rtech hraje úsměv a uvědomila si, co řekla, a pak už měl rty na jejích rtech. Vzadu na hlavě ucítila ruku, natočila si ji tak, jak to chtěl on, a najednou byl jeho jazyk v jejích ústech a Dani mu vyjela rukama na ramena, vzala ho kolem krku a začala mu polibky oplácet. Vášeň se v ní rozvířila tak náhle, až to bralo dech. Z hrdla se jí vydral sten. Nedočkavě se přisunula blíž, přilepila se na něj, od lýtek až ke rtům. Cítila, jak ji tlačí erekce, a proto ji dokonale zaskočilo, když najednou odtrhl rty, opřel si čelo o její čelo a spustil ruce podél těla.

Měla sto chutí zvrátit hlavu dozadu a odtáhnout se, ale přinutila se to neudělat a celá znejistělá čekala. Napůl se bála, že přes všechny ty jeho řečičky, se teď Deckerovi hnusí, protože ji proměnil Leo. Tělo se rozhodně zdálo ochotné dost a dost, ale mysl zjevně nikoli, pomyslela si nešťastně, a potom zachraptěl: “Omlouvám se.”

“Za co?” optala se ostražitě.

Uchechtl se, jako by to mělo být jasné. “Za tohle. Právě ses probrala po proměně. Jsi rozrušená a jsme namačkaní v šatníku, pro smilování Boží, přesto mnoho nechybělo a vyhrnul jsem ti sukni a…” Nedořekl, jen zakroutil hlavou.

Dani cítila, jak ji zaplavuje úleva a vzala ho za ruku. Stáhla ji dolů, tam kde spodní lem sukně přiléhal k noze a chraplavě ho vybídla: “Vyhrň mi sukni.”

Decker se odtáhl a zahleděl se na ni, ale jenom ho volnou rukou popadla za hlavu a přitáhla si jeho rty ke rtům. Současně mu vedla ruku po svém stehně a tlačila sukni vzhůru. Zašeptala: “Chci to.”

Víc říkat nemusela. Decker převzal vedení. Začal ji líbat, strkat jazyk do pusy, ale sukni už dál nezvedal. Místo toho setřásl její ruku a sáhl po vázačce na šatech. Dlouho to netrvalo a náprsenka se svezla dolů. Odhalila ňadra a Dani zasténala, protože je bez meškání vzal do dlaní, mačkal a mnul, a při tom ji stále líbal. Vysílal tím do nich obou vlny vášně, jednu za druhou. Poté polibek přerušil, sklonil hlavu a vzal do úst jednu bradavku. Tím pádem měl jednu ruku volnou, ale zahálet ji nenechal. Vklouzla Dani mezi stehna, tiskla k ní látku kalhotek a šatů, jen co našel a jal se laskat samo jádro.

Dani mu kňourala do úst, vlastní rukou zapracovala na knoflíku a zipu džín. Přestože ji při tom k uzoufání dobře rozptyloval, dokázala obojí rozepnout. Hned pak stáhla předek boxerek a penis vyskočil na svobodu. Jakmile se vyhoupnul ven, Decker chytil její nohu pod kolenem, mírně zvedl a obtočil si ji kolem boků. Vyhrnoval sukni, až zase dosáhl mezi nohy. Tentokrát odtáhl pružný materiál kalhotek stranou.

Danino zasténání, když po ní přejel prsty, doprovodilo jeho vlastní. Potom jí zvedl i druhou nohu, ruce současně přesunul na zadeček a trochu ji nadzvedl a usadil na erekci. Byl rozpálený a tvrdý a pocity, které v ní vzbuzovalo to, jak do ní vstupoval, ji donutily odtrhnout rty a lapat po dechu. Málem se otočila a kousla ho do ramene, na poslední chvíli se ale ovládla. Strašně moc se chtěla do něčeho zakousnout, ale ne kvůli krvi. Jenom proto, že pocity, které v ní narůstaly, byly příliš silné, jenže to teď bylo nebezpečné.

Ve snaze minimalizovat riziko, že se v jisté chvíli vzruší do takové míry, že už se neovládne, pustila jeho ramena a chytila se tyče, která vedla po celé délce šatníku. Sevřela ji oběma rukama, a když vycouval a začal vjíždět zpátky, zvrátila hlavu dozadu.

Decker opět zmermomocnil její rty, a než se od ní odtrhl, líbal ji hluboce a tvrdě. Když skončil, byla přišpendlená na zeď, jeho ramena byla až příliš lákavě blízko. Zavřela oči a zatřepala hlavou. Zoufale svírala tyč, zatímco do ní znovu a znovu přirážel, a jí protékalo vzrušení, vlna za vlnou. A zrovna když dospěla ke kritickému bodu, všimla si provazu, který se jí pořád komíhal na zápěstí, a vrhla se na něj. A když do ní naposledy přirazil, zatnula do tlustého lana zuby. Vykřikla, jakmile dosáhl vrcholu. Vlny, které se potom přes ni přelily, stačily, aby vzaly s sebou i ji, a ještě věděla, že prokusuje provaz, pak upadla do bezvědomí.

17. KAPITOLA

Dopadl tvrdě, zády na zem, a to Deckera vzbudilo. Není divu. Mžoural a horko těžko otevíral oči. Zjistil, že dveře šatníku, na které se s Dani svorně zhroutili, se otevřely. Lépe řečeno, byly otevřeny. Justin, Mortimer a Lucian mu stáli kolem hlavy coby trio apoštolů, nutno dodat, že setsakra překvapených, a hleděli na něj. Alespoň Mortimer a Justin vypadají překvapeně, povzdechl si v duchu. Lucian měl jako obvykle tu svou kamennou tvář, a pouze mírné vyklenutí jednoho obočí dávalo tušit, že pro něj není každodenním jevem, že otevře dveře šatníku a vypadnou z něho dva polonazí lidé.

“Well,” odtušil Justin, když se nikdo jiný zjevně neměl k řeči. “Já myslel, že nikdy nevyjdete ze skříně.”

Mladší nesmrtelný vyprskl smíchy. Smál se vlastnímu vtipu. Patrně narážel na skrytý význam těchto nevinných slov. Řekněme, kápnout božskou o své sexuální orientaci. Protože se však k němu nikdo nepřidal, přesunul pohled ze zachmuřené Deckerovy tváře k Dani, která mu ležela zemdlelá na hrudi, a pak k Mortimerovi s Lucianem. Kroutil hlavou a brblal: “Pánové, vážně si musíte zajít koupit smysl pro humor.”

Otočil se na patě a odmašíroval do kuchyně.

Lucian sledoval, jak odchází a pak se obrátil. Chvíli si prohlížel Dani, načež řekl Deckerovi: “Postav ji na nohy a přiveď do kuchyně. Musím jí položit pár otázek.”

“Ukázal se Leonius?” zeptal se hned Decker.

Lucian zavrtěl hlavou a zamířil ke kuchyni s Mortimerem v závěsu.

“Když nic jiného, aspoň mi nedal kázání o naší volbě místa,” zamumlal si Decker sám pro sebe, zatímco přihlížel, jak odcházejí.

“Už jsou pryč?”

Vykulil oči při Danině zašeptání, popadl ji za ramena a mírně zvedl. Na její tváři nebylo po ospalosti ani stopy. “Tys byla celou tu dobu vzhůru?”

“Probralo mě, jak jsme vypadli ze skříně,” povzdechla si.

“Proč ses nezvedla nebo—” Otázka vzala za své, když se po sobě významně podívala. Následoval její pohled, zjistil, že náprsenka jejích šatů leží na jeho hrudi, takže má zcela odhalená ňadra. V puse se mu při té vyhlídce začaly sbíhat sliny, ale Dani se okamžitě zvedla na kolena mezi jeho nohama, chopila se vázačky, zdvihla si živůtek a zavázala si ho za krkem.

Decker smutně zavzdychal, když všechnu tu krásu schovala, ale věděl, že je to tak nejlepší. Také mu to připomnělo, že by se měl dát drobet do richtiku i on sám, což spěšně učinil, ještě než se zvedl na nohy a podal jí ruku.

“Leonia nedopadli, viď?” zeptala se tiše, jen co vykročili po chodbě.

“Ne,” hlesl. Lucian místo odpovědi jenom zavrtěl hlavou, když se ho na to zeptal. Což Dani samozřejmě nemohla vidět, protože mu ležela tváří dolů na hrudníku, ale odpověď uhodla. Vypadala tak nešťastně, že dodal: “Dopadneme ho. Nepřestaneme, dokud ho neulovíme.”

Přikývla, ale nevypadala, že by tomu věřila.

Když Dani s Deckerem vešli do kuchyně, seděl Justin na ostrůvku vedle dřezu, Lucian se opíral o linku naproti němu, Mortimer stál mezi nimi, čelem ke dveřím, a všichni tři měli na zubech sáček krve. Jen co se zastavili, Decker ucítil, jak Daniny prsty zavadily o jeho a podíval se dolů. Uviděl, že na muže hledí s tichou závistí. Zda jim záviděla, že se nerozpakují krmit před ostatními, nebo že k tomu mohou použít tesáky, kdežto ona ji musí pít jako by to dělal obyčejný smrtelník, nevěděl, ale vzal ji za ruku a něžně stiskl na uklidněnou.

Otočila se a pohlédla mu do očí, pousmála se.

Lucian najednou strhl vyprázdněný sáček ze zubů a zaklel. Když se k němu všichni otočili, řekl: “Čekáním jsme leda marnili čas. Leo tam už byl a zmizel.”

Všechny tím výrokem očividně polekal, ale byla to Dani, kdo se zeptal: “Jak to víte?”

“Protože jsem ti přečetl mysl,” odpověděl Lucian, ani trošku kajícně. “Ve tvých vzpomínkách byl dům v perfektním stavu, když jste přišli, a odešel rovnou ven, poté co vás tři zanechal ve sklepě.”

Když to Dani kývnutím mlčky potvrdila, dodal: “Jenomže když jsem se tam dostal já, čajová konvice kohout ležela rozbitá na zemi, všude kolem rozlitý čaj, vedle toho solnička s pepřenkou napadrť, a jablečný pie asi dostal ránu pěstí.” Pokrčil rameny. “Leonius se musel vrátit, zatímco jste jeli po poli.”

“Slyšel by traktor,” poznamenal Mortimer. “Proč nevyrazil rovnou za ním, než—”

“Nejdříve by zkontroloval sklep,” se vší jistotou prohlásil Lucian. “Pravděpodobně zjistil, že je prázdný a cestou ven si jenom vylil zlost na koláči a všechno ostatní smetl ze stolu. Leo se potom nejspíš zašel podívat na pole, ale to už jsme tam asi buďto byli nebo zrovna přibíhali k traktoru. Naše přítomnost by ho zastrašila.”

“Stojí u domu hnědý pickup?” zeptala se Dani napjatým hlasem.

Lucian zavrtěl hlavou.

“Aha.” Znělo to, jako by se jí ulevilo a hned to vysvětlila: “Tím teď jezdí. Bála jsem se, že by mohl jít pěšky a zase tady slídit kolem domu.” Obrátila se k Deckerovi. “Pozoroval nás ve stáji, ten první den.”

Decker cítil, jak svírá rty, ale jenom ji objal kolem pasu a přitáhl k sobě.

“Chtěl mě vyměnit za své syny,” dodala.

“Jeho synové jsou mrtví,” tiše odtušil Decker.

“Všichni? Jak je to možné?” překvapením zvedla obočí. Když nikdo hned neodpověděl, řekla: “Leonius byl v dodávce, svezl se z mýtiny do restaurace, kde jsme stavěli, a vypařil se, zatímco Justin bral benzín. Byl pod plachtou a tvrdil, že dvěma synům povytáhl kolíky. Říkal, že dost, prý by se měli vzpamatovat.”

Decker si vyměnil pohled se strýcem a přiznal: “Rada se o ně postarala, jakmile je přečetli, Dani. Museli. Nemáme žádná vězení a psanci jsou jako vzteklí psi. Musejí je utratit, aby ochránili ostatní.”

Dani to nekomentovala, ale oznámila: “Leonius povídal, že na něj sedativa neúčinkovala, ale na syny ano. Prý je příliš starý a silný a zabrala jenom na chvíli.”

“To je dobré vědět,” vážným tónem poznamenal Decker. “U Leonia tedy budeme muset vystačit se šípy.”

Ostatní muži kývli na souhlas, poté Lucian změnil téma a podíval se na Mortimera. “Můžeš zavolat chlapcům, ať začnou s úklidem, abychom mohli Parkerovým vymazat paměť a poslat je domů.”

“Co když se vrátí?” zeptala se Dani a upozornila: “Mohl by se pokusit využít dům jako pozorovatelnu, jestli dojde k názoru, že jste vyklidili pole.”

“O tom pochybuji,” řekl Lucian, ale otočil se k Mortimerovi.

“Pošlu tam pár mládenců, aby hlídali, dokud ho nechytíme, čistě pro jistotu,” slíbil Mortimer dřív, než to stačil nařídit, a ještě dodal: “A další dva pošlu k našim sousedům na druhé straně, abychom si byli jistí, že nerozbil tábor pro změnu tam.”

Lucian spokojeně přikývl a vyrazil ke dveřím. “Jdu si trochu zdřímnout. Vzbuďte mě, kdyby se něco stalo.”

“Oba dva vypadáte, že ani vám by krapet odpočinku neuškodilo,” zčistajasna prohlásil Mortimer. Decker se na něj podíval. “Jestli chcete jít spát, zavolám vás, kdyby telefon dorazil.”

Decker váhal. Za poslední dvě noci toho moc nenaspal a byl unavený. I Dani vypadala trochu zvadle a pravděpodobně by jí prospěl odpočinek. Přestože byla skoro celou noc v bezvědomí, nedalo se to nazvat klidným spánkem. Kývnul a nasměroval ji ke dveřím s tím, že ji doprovodí ven.

Nebránila se, a když stoupali po schodech nahoru, všiml se, že se tváří utrápeně. O čempak asi přemýšlí, uvažoval.

Sotva vešli do jejího pokoje, Dani se na něj podívala a on dostal odpověď, když se zeptala: “Jak přesně vznikli edentati? Jsou prostě mutace nesmrtelných?”

Zavřel dveře, než řekl: “Edentata, jak edentate tak bez-tesáci jsou výsledkem prvních experimentů s nanoboty.”

Pokračovala dál do místnosti, ale zastavila se a udiveně se k němu otočila. “Já myslela, žes tvrdil, že první byli tvoji prarodiče?”

“Byli první úspěšné pokusy s finální várkou nanobotů,” upřesnil cestou ode dveří. “Předcházely tomu ale neúspěšné pokusy.”

“Jak neúspěšné?” zeptala se, zatímco ji manévroval do postele.

“Podle všeho byla první várka použitá při pokusech na lidech, várka produkující edentata, testována na šesti jedincích. Dva zemřeli, dva zešíleli a dva se zdáli v pohodě a nedělali problémy, dokud nepadla Atlantida a nebyl ámen s transfuzemi.”

Dani pozorovala, jak usedá na zničenou postel, zády ke zdi, a popolezla k němu, než se nejistě optala: “A Leo je jeden ze čtveřice, která přežila?”

“Jeho otec, Leonius I.,” opravil ji Decker. “Byl jedním z těch dvou, kteří během proměny zešíleli.”

“Proč zešílel?”

“Nevím,” přiznal. “Dokonce si ani nejsem jistý, jestli důvod znali tvůrci nanobotů, ale dvě třetiny testovaných subjektů zemřely nebo zešílely, což jim stačilo k tomu, aby klinické pokusy ukončili a snažili se nanoboty vylepšit. Očividně se jim je podařilo doladit a finální výsledek dostali mí prarodiče.”

“Co udělali s Leoniem a tím druhým bez-tesákem, který zešílel vinou vadné první várky?”

“Dali je pod zámek někam, kde nemohli ublížit sobě ani ostatním.”

Pomalu přikývla, ale v duchu se očividně vrátila k tomu, co říkal prve, protože se zeptala: “A jaké problémy se projevily po pádu Atlantidy? U těch dvou, kteří nezešíleli? Šlo jen o to, že se jim nevyvinuly tesáky?”

Zaváhal a nakonec vyložil karty na stůl. “To byl ten nejmarkantnější rozdíl. Některým edentate se navíc nezlepšilo noční vidění, ale jinak byli víceméně stejní. Silnější a rychlejší a schopní číst a kontrolovat mysl jako my.”

“Takže budu umět číst myšlenky a ovládat lidi?” Zdálo se, že ji to překvapilo.

Přikývl. “Chce to trochu času, aby ses to naučila, ale ano, nakonec zvládneš obojí.”

“Hmm.” Chvíli mlčela, přemýšlela a nakonec se zamračila. “Jestli byl Leonius zavřený, jak se stal otcem Lea? Chci říct, nepovolovali mu manželské návštěvy nebo něco na ten způsob, nebo ano?”

“Ne,” rozesmál se Decker, ta myšlenka ho pobavila. “Nikdo to neví jistě, má se za to, že když se hroutila Atlantida, buďto jeho i druhý subjekt někdo pustil nebo v tom zmatku prostě utekl.” Ušklíbl se. “Ať už to bylo jakkoli, přežil.”

“A ten druhý?”

Decker zavrtěl hlavou. “Obecně se věří, že zahynul v Atlantidě.”

“Přála bych si, aby to potkalo i Leonia,” hořce opáčila Dani.

“To bych tě pak nepotkal,” poukázal tichým hlasem. “Neunesli by vás a nebyla bys tam, abychom tě mohli zachránit z té paseky a nebyla bys teď tady se mnou.”

Sklonila hlavu. Chtěla říci, že by tomu dala přednost před tím, že je, co je, ale nebyla to tak docela pravda. Nemohla říci, že Deckera miluje, zatím si nebyla jistá, jestli ano nebo ne, ale stála o něj. Rozhodně ji bolelo srdce při představě, že by ho už nikdy nespatřila. Možná, že kdyby na té mýtině zachránili i Stephanii, byla by to docela jiná písnička, ale nezachránili, a proto nemohla mít radost z toho, co je, ani se naplno radovat ze vztahu, který se rodí mezi ní a Deckerem. Jak to tak vypadá, její mysl se stále vrací ke starostem o Stephanii.

S povzdechem vytřásla tyhle myšlenky z hlavy a řekla: “Čili, Leoniovi se podařilo uprchnout z Atlantidy, dělal paseku, také ale našel svou životní družku a zplodil Leonia II.?”

“Leonius měl několik synů a dělal hůř, než paseku, ale nejsem si jistý, že našel svou životní družku.”

“Tak jak—?”

“Leonius nenapadal jenom smrtelníky, ale i nesmrtelné,” vysvětlil Decker s ponurým výrazem. “K smrti rád unášel nesmrtelné ženy a nutil je rodit mu děti. Leonius měl spoustu synů.”

Dani pozvedla jedno obočí. “Žádné dcery?”

“Patrně je nepotřeboval a tak dcery při narození obvykle zabíjel.”

“Hezké,” zamumlala.

Decker pokračoval: “Leonius je jedním z důvodů, proč bylo zavedeno pravidlo sta let. Plodil děti po tuctech, choval smrtelníky jako dobytek, aby je krmili, a začalo to vypadat, jako kdyby ze svých potomků budoval armádu. Tenkráte také vznikla první Rada nesmrtelných. Můj dědeček Ramses dal dohromady několik nesmrtelných, aby vymysleli, co si počít s Leoniem a jeho ratolestmi, a po mnohém rokování bylo po zralé úvaze rozhodnuto, že je nutné je zastavit. Nesmrtelní postavili vlastní armádu, zaútočili na Leonia a jeho mladé, a mysleli si, že je vyhladili. Zdá se, že jednoho opomněli.”

“Lea,” povzdechla si.

Přikývl.

Oba chvíli mlčeli a potom položila otázku otázek: “Já mám ty vadné nanoboty z první várky, viď?”

“No, ano, ale ne ty původní, jejich klony, které se během doby znovu vytvořily.”

Zaváhala a pak si dodala odvahu. “Nedá se to nějak spravit? Třeba, kdybych dostala transfuzi tvých nanobotů nebo…” Hlas se jí vytratil, když začal vrtět hlavou.

“Je mi líto, Dani. O tomto toho moc nevím a budeš se muset zeptat Bastiena. Bude vědět víc, ale jsem si víceméně jistý, že to nezabere. Tvoji nanoboti budou ty moje považovat za záškodníky a pozabíjí je, jako to dělají rakovinným buňkám a virům.”

“Jasně.” Povzdechla si a, při tom si hrála s nyní mnohem kratším provazem na zápěstí, zeptala se: “Takže pokud bych měla dítě, bude mít naději jenom jedna ku třem, že se nenarodí mrtvé nebo šílené?” Děti bylo nutné brát v úvahu. Dani bylo přes třicet a zrovna nedávno uvažovala o tom, že by se ráda vdala a měla dítě, nebo šest, jako její rodiče.

Decker mlčel tak dlouho, že přestala cupovat špagát a podívala se na něj. Odpověď byla vepsaná v jeho tváři, šok a zděšení jí pověděly, že odpověď zní ano, bude, a že jemu to došlo teprve až nyní.

“Nemusíme být životní druhové,” řekla tiše. “Nebudu ti nic vyčítat, jestli…” zmlkla, když se na ni obořil.

“My jsme životní druhové, Dani,” prohlásil pevně. “A já to tak chci. Nic to nezmění. Jenom otázku dětí na nějaký čas odložíme. Bastien má lidi, kteří na problémech tohoto druhu pracují. Něco vymyslí.”

“A co když ne a co když už jsem těhotná?” Otázka otázek.

Decker jenom mrkal, očividně zatím nedomýšlel možné důsledky toho, že právě měli sex v šatníku o patro níž, bez jakékoli ochrany, nemluvě o tom, že i včera ve stáji, několikrát, jenomže tenkrát byla smrtelná a nehrozily žádné obavy z toho, že by byla nějaký edentate.

Dani s hrůzou sledovala Deckera, jak zavírá oči, a povzdechla si, načež pohlédla ke dveřím, protože na ně zezdola zavolal Mortimer. Otočila se zase na Deckera. Zachvěla se mu víčka, otevřel oči, moment váhal, a potom vstal a pomohl jí na nohy se slovy: “Ten most přejdeme, až k němu dojdeme.”

A odteď každopádně budeme používat ochranu, letělo Dani hlavou, když ji táhl ven z pokoje a dolů po schodech.

“Co je?” zeptal se Decker, když došli k patě schodiště, kde stál Mortimer s mužem, kterého Dani nikdy dřív neviděla.

Odpověděl nově příchozí. Udělal pár kroků vpřed a s očima upřenýma na ni řekl: “Bastien mne požádal, abych toto doručil Dani?”

Podívala se dolů a vytřeštila oči, když uviděla, co drží v ruce.

“Můj telefon!” Vyškubla mu ho s vděčným úsměvem. “Děkuju.”

Kývnul a s vážným výrazem vyklouzl ven ještě stále otevřenými předními dveřmi.

“Volej Nicholase,” řekl hned Mortimer, a když zaváhala, přidal vysvětlivky: “Zjistíš, jestli ví, kde je tvá sestra… pokud to zvedne.”

Dani otevřela telefon, podívala se na výpis hovorů a našla Nicholasovo číslo. Když je potvrdila, zamyslela se, proč asi Nicholas své číslo neblokoval, aby se nezobrazilo, ale pak to vzal a ona na to zapomněla. Čekala, až pozdraví. Namísto toho uslyšela nahraný vzkaz.

Zavřela oči a se zklamaným povzdechem zaklapla telefon. “Číslo už neexistuje.”

Decker ji pevně objal a zašeptal: “Je mi to líto. Vím, žes na něj spoléhala.”

Přikývla, ale neřekla nic. Věděla, že se Mortimer vytratil, nechal je o samotě. Vzdychla, telefon strčila do kapsy a zvedla hlavu. Chtěla se Deckera zeptat, co si teď počnou, jak najdou Stephanii… když vtom jí přístroj začal zvonit a vibrovat v kapse.

18. KAPITOLA

“Dani?”

“Nicholasi?” v šoku zalapala po dechu, když poznala jeho hlas z prvního telefonátu. Očima zalétla k Deckerovi, který popošel blíž a pak k Mortimerovi, který se na místě zastavil a otočil. Oba muži se tvářili vážně a ona doslova cítila, jak vzduch houstne napětím.

“Promiň, že jsem nezavolal dřív,” řekl Nicholas. “Vím, že ti asi bylo strachy špatně, ale nechtěl jsem volat, dokud pro tebe nebudu mít nějaké dobré zprávy.”

“Mou sestru?” vyhrkla nadšeně, povzbuzená zmínkou o dobrých zprávách. “Máš ji?”

“Ne.” Znělo to omluvně. “Ale vím kde je a že je živá.”

Dani zavřela oči. Živá je dobrá zpráva. Živá, to beru. Všechno ostatní se dá napravit. Buďto to zvládne psycholog nebo Decker, popřípadě někdo jiný vymaže Stephanii paměť.

“Předpokládám, že nejsi sama?” víceméně konstatoval Nicholas.

Otevřela oči. Soudě dle jejich výrazu, Mortimer a Decker slyšeli obě strany konverzace. To ten jejich nano-sluch, pomyslela si a bez mrknutí řekla pravdu: “Ne. Decker a Mortimer jsou tu se mnou.”

Oba se zatvářili otráveně, ale nevšímala si jich.

“Má tvůj telefon hlasitý odposlech?”

“Ano,” přisvědčila, poprvé byla vděčná, že prodejci dovolila, aby ji ukecal, že si ho má pořídit.

“Tak mě dej nahlas,” požádal Nicholas.

Poslechla a podržela přístroj před sebou. “Spusť.”

“Deckere?”

“Jo?” hlesl ponuře.

“Hotel Four Seasons, pokoj 1413,” nadiktoval Nicholas. “Dám vám pět minut, abyste se dostali na silnici, a pak zavolám zpátky.” V telefonu to cvaklo, zavěsil.

Dani vyrazila dřív, než ten zvuk dozněl, uháněla halou ke kuchyni a garáži za ní. Věděla, že Deckera má v patách a Mortimer je hned za ním, ale soustředila se na garáž a vůz.

“Můžeme si vzít některé SUV,” navrhl Mortimer.

“Dodávka bude lepší,” tiše oponoval Decker. “Nevíme, v jakém stavu je Stephanie.”

“Říkal, že je naživu,” ozvala se Dani, úlevou se málem smála.

Touha smát se ji ale opustila, když opatrně poznamenal: “Živá je velmi široký pojem, Dani.”

Okamžitě jí před očima vyvstal obraz těch žen v rokli. Skousla si ret, znovu dostala strach. Stephaniinu mysl lze zahojit, nebo vzpomínky vymazat, jenomže po tomto zážitku by jí stejně mohly zůstat jizvy.

“Nemáme dodávku,” upozornil Mortimer, čímž je vrátil k meritu věci.

“Já ano.”

Všichni se zastavili a otočili. Lucian sešel ze schodů a zamířil do haly.

“Co se děje?” zeptal se cestou k nim.

Dani pokračovala do kuchyně, zatímco muži se poslušně zastavili a odpovídali. Bylo jí srdečně jedno, jestli pojedou dodávkou nebo šlapohybem, pokud se dostanou za sestrou. První co uviděla, když vešla do kuchyně, byl Justin. Právě zavíral ledničku se znechuceným výrazem na tváři. Obrátil se k ní a postěžoval si: “V tomhle baráku nemáme lautr nic k jídlu. Měl bych—”

Zmlkl, sotva si všiml, jak se tváří a pak obhlédl mužstvo, které vešlo hned za ní. “Co se děje?”

“Nicholas zavolal. Musíme spěchat,” zestručnil to Decker cestou k Dani. Chytil ji pod paží a vedl ke dveřím garáže.

Justin přikývl. Všechny myšlenky na jídlo ho zřejmě opustily, protože se přidal za ně a srovnal s nimi krok.

Dani si myslela, že Lucian bude řídit, protože je to jeho dodávka, ale hodil klíčky Deckerovi a zastavil se, otevřel boční dveře spolujezdce a ukázal jí, aby nastoupila. “Můžeš jet vpředu s Deckerem.”

Neváhala. V době, kdy si zapnula bezpečnostní pás, Decker s ostatními vlezli dovnitř. Přihlížela, jak Decker mačká tlačítko dálkového ovládání otevírající dveře garáže a startuje motor, a potom se na sedadle otočila a zvědavě pohlédla do zadní části dodávky. Očima rejdila po několika na míru vestavěných skříňkách a truhlách lemujících boční stěny. Muži tam neměli sedadla, ale nezdálo se, že by jim to vadilo. Pilně zvedali víka truhel a otevírali dvířka skříní. Alespoň Lucian a Justin. Mortimer se zastavil, vytáhl mobil a telefonoval. Pravděpodobně posílá do hotelu další vykonavatele a dobrovolníky, pomyslela si, očima sklouzla k těm dvěma, protože začali vytahovat zbraně. Lucianova dodávka byla pojízdná zbrojnice, jenom zírala a žasla… a šatník, dodala v duchu, když Lucian z jedné skříně vytáhl dlouhý kožený kabát a začal se do něho soukat.

“Není na to trošku moc horko?” rýpnul si Justin, který zrovna ládoval náboje do zbraně. Dani neměla ponětí, jaká zbraň to je, ale rozhodně vyhlížela působivě.

“Je,” připustil Lucian. “Bude to ale nenápadnější. Tento plášť skryje mnohé hříchy.” Pochopila, co tím myslel, když uviděla, jak se přesunul k jedné truhle a vytáhl malou jednoruční kuši, zastrčil si ji pod kabát nalevo. Následoval toulec se šípy a ten přišel napravo. Zatímco Justin sahal po zbraních palných, zdálo se, že Lucian, stejně jako Nicholas, dává přednost těm starodávnějším.

Pohledem zalétla ke zbraním, které si muži strkali do džín tak, aby nebyly na očích. Kuše tentokrát ve skutečnosti nebyla nutná. Přestože Leonius sedativům na kulkách odolával, jeho synové nikoli. Pistole postačí.

“Jaké chceš zbraně, Deckere?” zeptal se Mortimer, schovával telefon a pohlédl dopředu.

“Jako obvykle,” zavrčel.

“Používejte tlumič,” nařídil Lucian, a vtom jí zazvonil mobil a v dodávce se rozhostilo ticho plné čekávání.

Dani se podívala dolů, automaticky přijala hovor a přepnula na hlasitý odposlech. “Haló? Nicholasi?”

“Ano.” Následovala pausa, a pak spustil omluvným tónem: “Je mi líto, že na tom letišti utekl i s tvojí sestrou, Dani. Je to moje vina. SUV vykonavatelů bylo hned za mnou ob jedno auto, když jsme sjeli z dálnice. Bohužel jsem si myslel, že to zvládnou. Zaparkoval jsem a sledoval, co bude dál, pro jistotu.” Hlas měl rozzlobený, když dodal: “Byla to od nich taková pitomost, nechat tam tu holku. Jako vykonavatelé by měli mít víc rozumu.”

“Muži, kteří dojeli na letiště první, byli dobrovolníci, ne vykonavatelé,” odtušil Lucian a pak se zeptal: “Sebral jsi ji ty?”

“Well, taky tě zdravím, strýci,” opáčil suše. “Ne, nesebral jsem ji. Co si myslíš, Luciane? Že jsem zabil hlídače?”

“Zabil?” zeptal se Decker.

“Ne,” odsekl a pokračoval k tématu: “Šestý psanec zřejmě na letiště vůbec nešel.”

Dani okamžitě řekla: “Stephanie mužům pověděla, že vyskočil, sotva odbočila do parkovací garáže.”

Nicholas zavrčel. “To dává smysl. Také pak nebyli nikde na dohled. Podle všeho si vypůjčil vůz, ve kterém byla starší žena. Musel nad ní převzít kontrolu a potom sledoval, když vaši muži přijeli.” Nicholas pokračoval: “Jakmile vykonavatelé odešli, Stephanie s hlídačem nakráčeli k autu. Viděl jsem, jak holčina nastupuje ze strany spolujezdce. Hlídač auto obcházel na stranu řidiče a pak se sklonil a zmizel mi z očí. O chvíli později auto vycouvalo… Uvnitř byli tři lidé a já si myslel, že to byla ta holka, hlídač a číslo šest, a věděl jsem, že pojede rychle. Nastartoval jsem, že ho budu sledovat, ale když jsem projížděl okolo, uviděl jsem ležet hlídače na zemi.

Pronásledoval jsem je až k hotelu ve městě. Byl tři auta přede mnou, když odbočil. Parkováním se neobtěžoval, prostě nechal auto u vchodu. V době, když jsem dorazil, byl venku a doprovázel Stephanii a nějakou starší paní dovnitř. Když jsem přiběhl do foyer, už byl i se ženami v narvaném výtahu a dveře se zavíraly.” Frustrace v jeho hlase by se dala krájet. “Ta zatracená věc postupně zastavila v osmi poschodích. Nemohl jsem žádné prohledat bez rizika, že budou na jednom patře a vyklouznou pryč, zatímco já budu prohledávat jiné, tak od té doby sedím v tom zatraceném foyer.”

“Bez krve?” zeptal se Lucian.

“Hrome to ne, strejdo, pokousal jsem všechny smrtelníky, co prošli kolem,” sarkasticky opáčil Nicholas. “Tím se my psanci přece bavíme.”

“Měl jsi mi zavolat, přivezl bych ti krev,” ozval se hedvábným hlasem Decker.

“Dám krk za to, že jo, bratranče.” Bylo slyšet suchý smích a pak Nicholas řekl: “Dneska ráno jsem se zrovna chystal hlídání vzdát a pokusit se prohledat poschodí, ve kterých výtah zastavil, když kolem mě prošlo číslo šest a nastoupil do výtahu.”

“Dostal se kolem tebe ven a vracel se?” zeptal se Lucian.

“Jo. Ačkoli nevím jak. Nespustil jsem oči z toho mizerného výtahu,” zavrčel Nicholas, zjevně ho to štvalo. “Musel proklouznout ven po schodech.”

Všichni čtyři muži zabručeli.

“Naštěstí tam v tu hodinu nebylo moc hostů a výtahem s ním jela pouze jedna osoba a to do stejného patra. Čtrnáctého. Vyjel jsem stejným výtahem, když se vrátil dolů. Na chodbě si jedna pokojská chystala věci. Viděla ho vystupovat a podařilo se mi přečíst jí myšlenky a zjistit, ve kterém jsou pokoji.”

“1413,” vyhrkla Dani, to číslo měla vypálené do mozku.

“Ano. Pravděpodobně na den zalehl. Stejně si ale pospěšte. Nebyl sám, když se vrátil. Měl s sebou nějakou blondýnu,” oznámil Nicholas.

“Ty ses nepřiblížil k pokoji?” ostře se zeptal Decker.

“Dva dny jsem nejedl, když jsem toho bastarda pronásledoval, bratránku. Udělal jsem těžkou práci. Úklid je na vás… Jsi už v centru? Mě bys být. Předpokládám, žes to vzal po Gardiner Expressway. Kde jsi?”

Dani pohotově nahlásila křižovatku před nimi, vysloužila si za to škaredý pohled od Luciana. Ignorovala ho.

“Odboč doprava,” vyhrkl Nicholas.

Decker zaklel a otočil volantem, pneumatiky kvílely, jak v posledním zlomku sekundy zahnul za roh. Zaskřípal zuby. “Nejsi ve Four Seasons, viď? Jsi v jiném hotelu.”

“Velmi dobře, bratranče. Hezké vědět, že ti to zapaluje jako za mlada. Měli byste před sebou vidět správný hotel. Je mi jasné, že malá armáda už obkličuje Four Seasons, ale přece sis nemyslel, že bych tady stál a čekal, až mě zajme jeden z týmů vykonavatelů, či snad ano?”

V dodávce vládlo ponuré ticho.

Nicholas pokračoval: “Nečekal bych na mužstvo, až se sem přesunou z Four Seasons. Navrhuji vzít pokoj útokem okamžitě.”

“Proč?” zostra se zeptal Decker.

“Povídal jsem ti, že měl s sebou nějakou blondýnu a soudě podle jeho naštvaného výrazu, není tam pro zábavu.”

“Snad bys tedy dovnitř měl jít ty, hned teď,” navrhl Lucian.

“Jsem příliš slabý, potřebuji krev,” zavrčel Nicholas. “Stojím na konci chodby a poslouchám, odkdy jsem našel pokoj. Zatím žádné zvuky, které by naznačovaly, že s ní začal.” Odmlčel se, načež dodal: “Podle mého odhadu zrovna přijíždíte k hotelu.”

“Ano,” přisvědčila Dani, dívala se z okna, kam to dojeli.

“Dobře. Nemělo by vám trvat dlouho dostat se nahoru. Myslím, že se odporoučím.” Následovala krátká pauza, načež ještě hlesl: “A Deckere?”

“Jo?” Dorazil ke vchodu.

“Jestli tu dívčinu nezachráníte, potom co jsem si s tím dal tolik práce, nakopu tě do prdele.”

“Posluž si, bratranče,” ponuře odtušil Decker, vletěl s dodávkou na parkoviště a vypnul motor. Byl z vozu venku s Dani a zbytkem mužů v závěsu dřív, než zaznělo cvaknutí, hovor byl ukončen.

Šupla telefon do kapsy a pár kroků popoběhla, dohnala Deckera a chytila se ruky, kterou vztáhl za sebe. Jakmile se její prsty propletly s jeho, ohlédl se a řekl: “Myslím, že bys měla počkat ve foyer.”

“Je to moje sestra,” odtušila pochmurným tónem. “Mimoto, teď jsem také nesmrtelná, správně?”

Decker stiskl rty, ale nepokusil se s ní dohadovat.

“Chceš, abych se s Mortimerem poohlédl po Nicholasovi, zatímco ty a Decker půjdete po čísle šest?” Justin tu otázku položil Lucianovi, ale odpověděl Decker.

“Ne. Osvobození Daniny sestry je prvořadé. Po Nicholasovi prostě budeme muset jít někdy později.”

Dani stěží slyšela Lucianovo zabručení, postup schválil. Nespouštěla oči z Deckera, který ji vlekl vestibulem, a pomyslela si, že ho koneckonců milovat musí. Jak by ho mohla nemilovat? Tento nesmrtelný kvůli ní koupil kulku dokonce ještě dřív, než znal její jméno, vynesl ji do výšin vášně, o které se jí nikdy ani nesnilo, hlídal ji a pečoval o ni během proměny, a když bylo po všem, utěšoval ji. Tohoto nesmrtelného mučila vina od událostí, které skončily Nicholasovým útěkem, a přesto upřednostnil život mladé dívky, se kterou se nikdy nesetkal, před nalezením psance, kterého pronásledoval padesát let. Byl to hodný chlap, nesmrtelný. Můj nesmrtelný, jestli ho chci… a to já teda chci, přiznala si Dani v duchu, a pak se rozhlédla, protože Decker zpomalil a přitáhl si ji blíž k boku.

Došli k výtahům a tlačili se velkým davem lidí, kteří se tu shlukli a čekali, chtěli se svézt nahoru. Byla si docela jistá, že by měli chvíli počkat, když ale přijela zdviž a lidé se k ní začali hrnout, ti kteří byli nejblíž, se jakoby zázrakem zastavili, aby bránili ostatním v nastupování, a Decker tak mohl uvést jejich partu do kabiny. Když se dveře zavřely před nosem po právu naštvaných lidí, kteří se pokoušeli projít lidskou barikádou, rozumně usoudila, že už se nemůže dočkat, až bude umět číst a kontrolovat mysl. Nyní to rozhodně přišlo vhod, uznávala. Při tom dumala, kolik z mužů asi způsobilo ten malý zázrak.

“Najdi pokojskou a sežeň univerzální klíč,” poručil Lucian Justinovi, když vyšli z výtahu a zamířili do chodby s pokojem číslo 1413. Mladší nesmrtelný přikývl a vydal se splnit úkol, zatímco ostatní pokračovali vpřed. Ušli několik kroků, potom se ale Decker zastavil a obrátil k ní.

“Je to moje ses—” začala šeptem, ale utnul ji, také šeptem.

“Můžeš přijít dovnitř, jakmile přemůžeme psance.”

Zaváhala, pak ale neochotně přikývla.

Očividně se mu ulevilo. Decker jí vlepil rychlou pusu na čelo a vyrazil za Lucianem a Mortimerem. Trojice došla ke dveřím a zastavili se, aby vytáhli zbraně. Justin proběhl kolem ní. Viděla, jak něco podává Lucianovi a pak sahá po zbrani, kterou si zastrčil vzadu za džíny.

Se srdcem v krku sledovala, jak Lucian odemyká a rozráží dveře dokořán, a pak se kolem něho protlačil Decker, vrazil do pokoje, zbylí tři hned za ním. Nejprve zaslechla ženský křik. Následovalo několik tlumených pufnutí, nejspíš výstřely ze zbraní s tlumičem, a to už se nedokázala ovládnout a vletěla do chodby.

“Tento je živý,” řekl Mortimer a Decker vzhlédl od starší ženy, kterou kontroloval.

“Tahle taky,” ohlásil a narovnal se. Mračil se na dvojici na posteli. Nějaká starší žena s vlasy pepř a sůl, a mladší muž s tmavými vlasy. Ženská je nejspíš ta, kterou ten lump unesl z letištní garáže, neměl ale nejmenší tušení, kdo je ten mužský. Oba byli bledí, v bezvědomí a několikrát je pořezali.

Pohledem přejel k blondýně, ze které se Leoniův syn krmil, když vpadli dovnitř. Určitě to byla ta, kterou si ráno přivezl nahoru výtahem. Hystericky vřískala, když se sem dostali, a snažila se utéct muži, který sál z rány na její paži. Teď ale byla zticha, tvář prázdnou. Justin jí obvazoval říznutí a snažil se zastavit krvácení.

“Žádná z těch ženských není Danina sestra,” zavrčel Lucian.

Decker nepotřeboval jeho poznámku, aby si to uvědomil. Rychlý pohled na všechny v místnosti, sotva vešel, mu stačil, aby poznal, že děvče tam není.

“Co si myslíte, že s ní udělal?” zeptal se Justin.

Decker zavrtěl hlavou stejně jako Lucian a podíval se na mladšího nesmrtelného. Zjistil, že skončil s obvazováním blondýny a nyní si ji zvedá do náručí a odnáší k posteli. Uložil ji ke zbylým dvěma smrtelníkům.

“Tahle novina Dani nepotěší,” nešťastně konstatoval Justin.

“Ne,” tiše souhlasil Decker. Nevěděl, jak jí to má povědět. Unaveně si masíroval šíji, otočil se a ušel těch pár kroků ke dveřím na chodbu. V duchu si říkal, že čím dříve to bude mít za sebou, tím lépe. Pravděpodobně tam venku šílí strachy. Vlastně žasl, že ještě nebuší na dveře, aby ji pustili dál, a pouze se domýšlel, že se bojí, co by tady mohla najít.

No a jak to tak vypadá, měla plné právo mít strach, pomyslel si Decker nevesele, když otevíral dveře. Podíval se tam, kde ji nechal stát, a zarazil se s jednou nohou pořád uvnitř pokoje, překvapením vytřeštil oči, když uviděl, že tam není.

“Co se děje?” zeptal se Justin, který šel hned za ním.

“Je pryč,” hlesl nevěřícně a vykročil po chodbě, zkracoval vzdálenost dlouhými, rychlými kroky.

“Tohle je divné, Deckere,” odtušil Justin, klusal vedle něho. “Dani by jen tak neodešla.”

“Já vím.”

“Má příliš velký strach o sestru.”

“Já vím,” zopakoval ponuře.

“Někdo ji musel unést,” dodal Justin. Vyslovil nahlas to, čeho se Decker bál. “Myslíš, že Leonius? Mohl nás sem zase sledovat.”

Nekomentoval to, ale zrychlil krok, snažil se spočítat, kolik času uběhlo od chvíle, kdy nechal Dani samotnou na chodbě a jak daleko ji mohli unést. Zahnuli za roh a oba se naráz zastavili, když před sebou uviděli řadu výtahů a před nimi ani nohu. Decker zaklel a udělal čelem vzad.

“Co budeme dělat?” tiše se zeptal Justin.

Decker se zamyslel a pak řekl: “Touhle dobou by už naši měli být tady. Pravděpodobně zaujali pozice u východů. Budeme muset začít prohledávat hotel.”

“Povím Mortimerovi, aby začal obvolávat chlapy a varoval je, že musí být ve střehu,” řekl Justin.

Když přikývl, mladší vykonavatel se rozběhl a pelášil po chodbě k číslu 1413. Decker pokračoval za ním rychlou chůzí, ale nepokoušel se s ním držet krk. Pokoušel se urovnat si věci v hlavě, brát v úvahu každou eventualitu a zajistit, že jim nic neujde. Justin zmizel v místnosti, kde čekali ostatní, právě když Decker míjel pokoj sousedící s 1413. Šel rychle, a téměř přeslechl zvuk, jak něco dopadlo na podlahu, který skoro úplně utlumil koberec a dveře. Díkybohu jenom skoro. Instinktivně se zastavil, popošel blíž a nastražil uši.

Dani se nemohla hýbat. Leonius ji dokonale znehybnil, jednou rukou jí zacpával pusu, druhou držel pod krkem a skoro škrtil, a tělem tiskl na zeď. Držel ji tak od chvíle, kdy se natáhl do chodby a strhl ji do pokoje, když běžela okolo.

Neměla tušení, proč ji nekontroluje svou myslí, protože věděla, že by mohl, ale předpokládala, že důvodem je nesmírné potěšení, které má z jejího fyzického terorizování. Nicméně za to byla vděčná, protože šilhala stranou a pokoušela se vidět do místnosti.

Zaregistrovala, že Leonius se tím směrem díval také a rozladěně svěsil koutky. Hned nato ji odvlekl od stěny a přinutil udělat pár kroků z předsíňky do otevřeného prostoru ložnice.

Okamžitě spatřila Stephanii. Pěkná mladá dívka seděla napůl předkloněná na kraji postele, kolébala se a snažila se dostat na nohy, ale vypadalo to, že je příliš slabá, aby to dokázala. Co nejspíš bývalo sklenicí plnou vody nyní leželo na podlaze a velká louže čiré tekutiny se vsakovala do koberce. Dani předpokládala, že její pád na zem bylo to bouchnutí, které zaslechla.

Rychle obhlédla Stephanii, spadl jí kámen ze srdce, když zjistila, že nemá žádná říznutí ani modřiny, aspoň ne tam, kam viděla. Obávala se, že až ji najdou, Stephanie jich bude mít plno, stejně jako ta těla v rokli. Kupodivu ale žádná taková zranění neměla. Její kůže byla bledá a dokonalá. Jenomže neviděla na zápěstí ani na ohbí loktů, když byla takto schoulená do sebe. Stephanie rozhodně není v pořádku, uvědomila si Dani, když sestřička zvedla zpocenou, přespříliš bledou tvář a podívala se na ni kalnýma očima.

“Dan—?” Jméno bylo hned utnuto a Dani věděla, že se Leonius vkradl do dívčiny hlavy, převzal nad ní kontrolu a umlčel ji. Při tom, v jakém byla stavu, to pro něj zřejmě nebyl příjemný zážitek, protože zkřivil obličej bolestí. Nevěděla, co udělal, ale Stephanii za chvilku klesla hlava a jeho tvář se začala vyhlazovat. S povzdechem, ve kterém zazněla úleva, pohlédl na Dani.

“Právě jsem jí dal svou krev a chystal se ji přivázat, když jsem odvedle uslyšel výstřely,” řekl tlumeným hlasem a poznamenal: “Ty tlumiče ve skutečnosti nefungují ani zdaleka tak dobře, jak to vypadá v televizi, viď?”

Dani sebou při té zprávě trhla a okamžitě v ní vzklíčily obavy o sestru. Jenomže na to teď nebyl čas, a tak je silou vůle potlačila. Soustředila se na to, jak by mohla vydat nějaký zvuk a, doufejme, upoutat pozornost mužů v sousedním pokoji… Jestli tam pořád ještě jsou. Slyšela mluvit Justina a Deckera, když míjeli pokoj o chvilku dřív, než pád sklenice přinutil Leonia odtáhnout ji z předsíňky. Mluvili o ní a o tom, že se ztratila, a chtěla vykřiknout, ale nemohla, když ji Leonius držel tak, jak ji držel.

“Vím, že bys chtěla udělat randál a přivolat své kamarádíčky, nicméně se obávám, že to nemohu dovolit,” pošuškal jí Leonius do ucha. “Je to sice hrozně vzrušující, skrývat se jen pár kroků od místa, které obsadil Lucian a jeho muži, je to ale také moc a moc nebezpečné. Jestli vydáš nějaký zvuk, budu tě muset umlčet.”

Postrčil ji blíž k posteli, před Stephanii, a pootočil k nočnímu stolku, takže si dívku mohla prohlédnout. Kolébala se vsedě, rukama se držela za břicho, byla ale zticha jako pěna a Dani nevěděla, jestli je to proto, že ji stále kontroluje nebo ne.

“Jednadvacítka ji pořád ještě neproměnil, když jsem se sem před hodinou dostal,” tiše mumlal Leonius. “Dost zvláštní, pohádal se kvůli tomu se mnou. Zdálo se, že si ji chce nechat jako nějakého smrtelného mazlíčka. Dokonce se z ní ani nekrmil.” Odmlčel se a pak dodal: “Já ano, předtím než jsem jí dal svou krev… jako tobě.”

Dani ho nad jeho rukou probodávala pohledem, široce se na ni usmál. “Obě dvě jste stejně temperamentní. Bojovala, pokusila se mě přeprat jako ty.” Úsměv se vytratil, když rozladěně dodal: “A Jednadvacítku to tak vzalo, že se mě pokusil zastavit. Tolik otravoval, že jsem ho musel poslat do vedlejšího pokoje a zamknout dveře, abych to mohl udělat bez vyrušování. Šťastná náhoda – pro mě – jak se nakonec ukázalo, ale už ne tak šťastná pro Jednadvacítku.”

Otočil hlavu a znovu se zahleděl na Stephanii. “Samozřejmě mám se Stephanií větší plány, než chovat ji jako smrtelné zvířátko. S vámi oběma, přesněji řečeno.” Krutě se usmál a dodal: “Někdo mi musí porodit syny místo těch, které jsem tento týden ztratil.”

Tohle už bylo na Dani moc. Vztek se jí prohnal jako přílivová vlna při vyhlídce, že by ona nebo Stephanie měla dělat chovnou klisnu těmhle zvířatům. Leonius ji prve dostrkal tak blízko k nočnímu stolku, že dosáhla na lampu a dřív, než si pořádně uvědomila, co dělá, popadla ji a ohnala se jí přes hlavu dozadu. Ozvalo se nechutné křupnutí, když trefila Leonia do lebky… pustil ji a odpotácel se vzad.

Náhle byla volná, klopýtla a vrazila do stolku, ale rychle se vzpamatovala a otočila se, popadla Stephanii pod paží a trhnutím ji zvedla na nohy. Zmatek na dívčině tváři a to, jak kroutila hlavou, Dani napovědělo, že rána do hlavy, kterou Leonius inkasoval, ho zaskočila natolik, že nad Stephanií ztratil kontrolu. Nedělala si iluze, věděla, že to dlouho nepotrvá a tlačila Stephanii k předsíňce, která vedla na chodbu, zoufale se chtěla dostat pryč z pokoje.

Musely kolem Leonia, aby se tam dostaly. Byl zpříma, ale vypadal otřeseně. Svíral si hlavu a Stephanie se kolem něho propotácela bez nehody, zato Dani za ní tolik štěstí neměla. Vymrštil ruku a čapnul ji za paži.

“Utíkej,” vykřikla na sestru a zmítala se, seč jí síly stačily, aby se mu vytrhla. K její velké úlevě Stephanie pár kroky překlopýtala předsíňku a podařilo se jí vzít za kliku. Otočila knoflíkem a začala otevírat dveře, jen aby se zase odporoučela nazpět, protože do nich někdo strčil z druhé strany a rozrazil je dokořán.

Dani skoro vzlykla úlevou, když se v nich objevil Decker. Jediným pohledem zhodnotil situaci a začal zvedat zbraň, kterou držel v ruce, pak ale najednou popadl Stephanii a obrátil se zády do pokoje, kryl ji před explozí, která Dani zazněla vedle ucha. Nerozpoznala v ní výstřel z pistole, dokud neuviděla, jak na zádech Deckerovy košile vykvétá krvavá skvrna.

Z hrdla se jí vydral zděšený výkřik, když si všimla polohy rány. Okamžitě poznala, že neuvízla v páteři, pravděpodobně zasáhla srdce, a s hrůzou přihlížela, jak se hroutí dopředu a strhává Stephanii k zemi u vchodu. Dopadli na podlahu, žádný s nich se nehýbal.

“Čas jít,” odtušil Leonius, nebo si to aspoň myslela. V uších jí zvonilo od hlasitého výstřelu, že málem ohluchla. Postrčil ji kupředu a Dani zavrávorala k předsíňce, přitom si uvědomovala, že někdo buší na spojovací dveře.

“Prozatím tu budeme muset Stephanii nechat, ale stavím se pro ni později,” sliboval Leonius a hnal ji kolem Deckerových nohou předsíní.

Zírala dolů na Deckera, když ho míjeli. Ležel na břiše, hlavu vedle Stephaniiny nohy, a byl tak nehybný, že kdyby byl smrtelník, bála by se, že je mrtvý. A potom vyšli na chodbu.

Leonius ji nasměroval k výtahům, vtom se ozvala série pufnutí. Když ji náhle pustil a padl na protější zeď, obrátila se a spatřila Luciana stát na chodbě před pokojem 1413, paži zvednutou, zbraň v ruce. V příští chvíli si uvědomila, že zbraň, kterou třímá Lucian, je kuše s šípem nasazeným, ale nevypuštěným. Otočila se k Deckerovi, skláněl zbraň a pokládal hlavu na zem.

19. KAPITOLA

“Deckere!” Dani se vrhla zpátky do pokoje, cestou pohledem zběžně zkontrolovala sestru. Stephanie měla otevřené oči a těžce dýchala. Vzhledem k tomu, že sama prošla proměnou a věděla, že pro ni nemůže absolutně nic udělat, pokračovala za Deckerem a klekla si k němu, když zasténal a začal se hýbat.

Pomohla mu převalit se na záda. Hrůzou zalapala po dechu, když uviděla, že díra vpředu na hrudi je mnohem větší než vzadu. Leonius ho zasáhl mnohem silnější zbraní, než jakou Deckera postřelili jeho synové tu první noc na pasece. Strachem jí potemněly oči, stlačila ránu ve snaze zastavit krvácení.

“Jsem v pořádku,” zamumlal. “Postarej se o Stephanii.”

Zavrtěla hlavou, znovu zatlačila, tentokrát oběma rukama, ale zašklebil se, chytil ji za ruce a odtáhl je pryč. Přinutil se zvednout a opřel se o zeď. “Nanoboti mě opraví. Koukni, krvácení se zpomaluje. Kulka minula srdce o míli.”

“Spíš o milimetr,” zamračila se, i když si všimla, že krvácení skutečně ustává.

“Jsem v pohodě,” trval na svém. “Běž se podívat na Stephanii.”

Váhala, pohledem zalétla k sestře, ale když holčina zakňourala a začala se hýbat, Dani se napřímila a šla si kleknout vedle Stephanie, která se ve dveřích překulila na bok.

“Stephi?” zašeptala, položila jí dlaň na tvář. “Jsi v pořádku?”

Stephanie mžouravě otevřela oči. Dani v nich spatřila zmatek a bolest, a srdce ji rozbolelo kvůli té nevinné dívčině. Moc dobře věděla, jak právě teď trpí.

Koutkem oka zahlédla pohyb, podívala se na chodbu. Lucian stanul nad zhrouceným Leoniem. Chvíli na psance hleděl, samostříl volně podél těla, a pak ho zhoupnul vpřed a střelil šíp do Leovy hrudi.

Čistá rána přímo do srdce, pomyslela si Dani spokojeně, když se Lucian sehnul a popadl Lea za límec, aby ho odvlekl k otevřeným dveřím pokoje. Začala se obracet nazpět k sestře, chtěla se pokusit odsunout Stephanii a Deckera z cesty, ale vykřikla, když se děvče nečekaně vrhlo nahoru. Chytilo ji za ruku a nacpalo si prsty do pusy a zoufale je sálo, když Dani srazilo dozadu.

Semlelo se to tak rychle a tolik ji to překvapilo, že se Dani nejdřív dokonce ani nebránila. No, a když konečně začala, Stephanie už na ní seděla, předchozí slabost nahradila neuvěřitelná síla, a olizovala a hryzala Daninu ruku. Zahlédla krvavé skvrnky na ruce trčící z dívčiných úst a hned jí došlo, jakou hloupost provedla. Snažila se zastavit krvácení Deckerovy rány, a pak šla za sestrou a víceméně jí mávala zakrvácenou rukou pod nosem.

Dani uslyšela nadávku. Ohlédla se, uviděla, že se Decker snaží dostat k ní, a pak její pozornost upoutalo nějaké žuchnutí na chodbě. Lucian pustil Leonia a šel jí na pomoc. Zvedl Stephanii, jako by vůbec nic nevážila, obrátil ji ve vzduchu a zadíval se na ni.

“Proměňuje se,” odtušil zachmuřeně a překročil Dani, aby odnesl Stephanii do pokoje.

Dani se honem škrábala na nohy, že půjde za nimi, ještě ale nakázala Deckerovi: “Hned jsem zpátky. Zůstaň sedět.”

“Odemkni a otevři dveře,” nařídil Lucian, mířil ke spojovacím dveřím, odkud se stále ozývalo klepání, jen mnohem klidnější.

“Proč to prostě neobejde po chodbě?” zamumlala podrážděně.

“Protože jsem jemu i Justinovi nařídil, aby zůstali v pokoji,” suše odpověděl Lucian, když šla udělat, co po ní chtěl. “Justin musí hlídat Leoniova syna, aby byla jistota, že nepřijde k sobě a neuprchne, a Mortimer musí dávat pozor na smrtelníky.”

“Aha,” povzdechla si, odemkla dveře a otevřela je.

“Všechno je—?” Mortimer sklapl, protože mu Lucian bez varování vrazil Stephanii. Dani přihlížela tak dlouho, aby viděla, že ji drží a udělala čelem vzad, zatímco Lucian oznamoval: “Decker je postřelený a tahle se mění. Je potřeba odvézt ji do domu.”

“A Leonius?” zeptal se Mortimer.

Dani už Lucianovu odpověď nezaslechla. Prošla předsíní, a když uviděla, že Decker je na nohou a pomalu se belhá po svých, zamračila se a hrnula se k němu.

“Říkala jsem ti, abys zůstal sedět,” brblala a začala se mu vměstnávat do podpaží, ale zarazila se, když vyhlédla ven na chodbu. Nějaká žena s dlouhými blond vlasy zvedala Leonia, jako by byl malé dítě a ne urostlý dospělý chlap. Když se s ním v náručí narovnala, Dani otevřela pusu, aby křikem muže varovala, vtom ale ta žena otočila hlavu. Tesáky a stříbromodré oči se zableskly a Dani zjistila, že zavírá pusu a jenom tam stojí, neschopná vydat ani hlásku, zatímco ji blondýna probodávala zlým pohledem, na tváři jasně patrné soustředění.

“Dani?” Decker se shora mračil na její pravděpodobně prázdnou tvář, a pak jako by jí stiskli vypínač v hlavě. Cítila, jak padá, a poslední, co viděla, než ji spolkla tma, byla tamta žena odcházející ke schodišti na konci chodby.

“Dani!” Deckerovi se podařilo zachytit ji jednou rukou, když začala omdlévat. Přitáhl si ji na prsa, sám se zhroutil na zeď. Rána v hrudi byla mnohem horší, než ty, které mu nadělaly bouchačky, kterými na mýtině stříleli Leoniovi synové. Tahle si vyžádá spoustu krve, aby se zahojila. Dokud ji nedostane, bude slabý jako kotě a zkusí jako pes.

“Co je s ní?” zeptal se Lucian, přicházející pokojem k nim.

“Nevím,” přiznal. “Prostě se zastavila, podívala se na chodbu a…” Decker zmlkl, když se ohlédl přes rameno a zjistil, že chodba je prázdná. Leoniovo tělo bylo pryč.

Decker zaslechl, jak Lucian zaklel a strýc pak kolem něho vyběhl z pokoje, mířil k výtahům.

“Co je?” zeptal se Mortimer od spojovacích dveří, když si Decker od plic slovně ulevil.

“Dani omdlela a Leonius je v trapu,” zavrčel a ztěžka se opřel o zeď, když překonal posledních pár kroků na konec předsíně, takže na něj viděl.

“Jak sakra může být Leonius v trapu?” vyděsil se Mortimer, jako by ani nevnímal sténání a zmítání dívky ve svém náručí. “Lucian mi právě teď řekl, že mu střelil šíp do srdce. To je stejně dobré jako probodnout mu srdce kolíkem. Neměl by se dokázat postavit na nohy.”

Decker jenom potřásl hlavou a pohlédl ke dveřím, kolem kterých právě sprintoval Lucian, mířil ke dveřím na schodiště. Když se zase podíval na Mortimera, jednou rukou držel Stephanii kolem pasu, současně lovil telefon, chtěl obvolat a varovat mužstvo, aby dávali pozor a vyhlíželi Leonia.

Decker zvažoval, že položí Dani na zem a půjde Mortimerovi odlehčit od Stephanie, aby mohl pomáhat Lucianovi při pátrání, ale cosi se za ním ozvalo. Otočil se a uviděl, že se vrátil Lucian.

“Nic?” optal se jen tak pro formu. Tvářil se znechuceně, což mluvilo za vše.

“Ne,” odsekl Lucian, když došel až k němu a pohlédl na Mortimera. “Zavolej—” Příkaz mu zhynul na rtech, když uviděl, že Mortimer už telefonuje.

“Jak se do pekla dostal pryč?” nechápal Decker, pokoušela se o něj frustrace.

Lucian potřásl hlavou, pohledem sklouzl k Dani. “Mohla by být schopná nám říct… vlastně ne,” dodal suše poté, co se na ni moment soustředil. “Má slepý bod v paměti.”

Decker se zamračil a shlédl na Dani, uvažoval, co asi viděla, že to chtěl někdo vymazat, pak se jí zachvěla víčka.

Tiše hlesl: “Dani?”

Otevřela oči, vědomí se do nich vracelo jen zvolna, a pak se zamračila, když si uvědomila, že je na něm zhroucená, hlavu opřenou o prsa hned vedle rány.

“Omlouvám se,” zašeptala, narovnala se a přenesla váhu na vlastní nohy. “Jsi v pořádku?”

“Ano, samozřejmě,” ujistil ji a konejšivě pohladil po paži.

“Co se stalo?” zeptala se zmateně. “Poslední, na co si vzpomínám, je, jak jdu sem, abych ti zvedla mandle, že sám vstáváš a chodíš.”

“Podívala ses někam za mě, vypadala poplašeně a pak omdlela.”

Podívala se za něj znovu, očima přistála na prázdné chodbě. “Leonius je pryč.”

“Ano. Viděla jsi ho?”

Pohlédla se na něj překvapeně, ale zavrtěla hlavou. “Ne… Aspoň si myslím, že ne.”

Decker jí stiskl ruku, vraštila čelo, usilovně pátrala v paměti po vzpomínce, která tam nebyla. Něžně řekl: “To je v pořádku. Na tom nesejde.”

Zvedla k němu oči a otevřela pusu, aby něco řekla, pak se ale zarazila a pohlédla na sestru, když Stephanie zasténala. Decker následoval její pohled a zjistil, že Mortimer už sice dotelefonoval, ale děvče je mírně řečeno neklidné. Začínala se zmítat a vykonavatel měl co dělat, aby ji udržel oběma rukama. Odstrčil se od zdi, ulevilo se mu, když zjistil, že má nohy sice trochu slabé, ale už se mu aspoň nepodlamují kolena. Objal Dani, pohlédl na strýce a řekl: “Musíme dopravit Stephanii do domu a přivázat.”

Lucian přikývl a podíval se na Mortimera. Zvedl obočí. “Máš velení.”

Decker se pousmál, když Mortimer jen obrátil oči v sloup. Jediný, kdo měl velení, když byl přítomen Lucian, byl Lucian. Přebíral kontrolu ve většině situací nebo dovoloval ostatním velet, dokud nepřijali rozhodnutí, které mu nebylo po chuti, to se velení hned zase ujal sám.

“Justine,” řekl najednou Mortimer.

“Jo?” ozval se mladší nesmrtelný z hloubi vedlejšího pokoje.

“Odvezeš tyhle čtyři zpátky do domu.”

Justin přišel ke dveřím a pohlédl na Luciana, Stephanii, Deckera a Dani, a pak dozadu do pokoje, než se podíval na Mortimera s dotazem: “A co Leoniův syn?”

“Postarám se o něj i o smrtelníky,” odpověděl Mortimer, současně mu předal děvče.

“Co když někdo zavolal hotelovou ochranku nebo policii kvůli tomu kraválu tady?” napadlo najednou Deckera.

“Už jsem se o ně postaral,” klidně odtušil Mortimer. “Zavolal jsem chlapcům dolů, když jsem čekal na otevření spojovacích dveří. Vyřídí to s hotelovou ochrankou a taky s policií, pokud se tady ukáže.”

Decker kývnul, pomyslel si, že Lucian očividně přijal správné rozhodnutí, když svěřil velení Mortimerovi. Bude jim dobrým šéfem.

“Tu máš.” Lucian si svlékl dlouhý kabát a šel ho podat Deckerovi. “Je horko, ale skryje tu paseku na tvé hrudi.”

Podíval se dolů na zkrvavenou košili a díru odhalující strašlivou ránu vespod a pustil Dani, aby přijal plášť. Hned mu do něho začala pomáhat, stejně ho to ale stálo hodně bolesti.

“Jsi v pořádku?” strachovala se, prohlížela si jeho zpocenou tvář, při tom mu zapínala čtyři horní knoflíky.

Navzdory bolesti, kterou trpěl, se Decker pousmál a přikývl. Kulka sem, kulka tam, je v pořádku, když je teď v bezpečí po jeho boku… a hodlal se zatraceně dobře starat, aby tam zůstala.

“Pojďme.” Lucian zamířil ke dveřím se slovy: “Půjdeme po schodech, abychom se vyhnuli nežádoucí pozornosti.”

“Po schodech?” zaskuhral Justin, zvedl si Stephanii do náruče a vydal se za ním. “Je to čtrnáct pater.”

“Třináct,” opravila ho Dani, kterou Decker pobídl, aby je následovala. “Tohle je ve skutečnosti třinácté poschodí. Čtrnácté se mu jenom říká, protože příliš pověrčiví lidé odmítají bydlet ve třináctém patře.”

Justin vrčel, zatímco se vymotával ze dveří, natočil se bokem, aby pronesl Stephanii. “Chápu proč. To totiž znamená, že Leoniův syn ve skutečnosti bydlel v čísle 1313 a to mu věru moc štěstí nepřineslo.”

Decker viděl, jak se Dani pousmála. Úsměv se ale vytratil, když vyšla na chodbu a zeptala se: “Co Mortimer udělá s Jednadvacítkou a jeho obětmi?”

Pobídl ji chodbou za ostatními. “Jednadvacítku bude muset dostat pryč, půjde před soud, a potom nejspíš telefonem anonymně ohlásí výkřiky z 1413, aby úřady smrtelníků našly jeho oběti a pomohly jim.”

Mlčela, dokud nedorazili ke dveřím vedoucím na schody a neprošli jimi. Justin a Lucian už byli z dohledu, ale slyšeli jejich kroky. Ozývaly se z dalšího ramene schodiště.

“Stephanie už nikdy nesmí domů, viď?” odtušila, když vykročili dolů po schodišti. Její slova podbarvoval smutek.

Decker zvažoval, jestli by jí neměl připomenout, že Stephanie má naději pouze jedna ku třem, že přežije proměnu s neporušenou myslí, ale rozhodl se nepřidělávat Dani starosti. Brzy si na to vzpomene sama. “Ne, nesmí. V žádném případě by před rodiči neutajila, co teď je. Dospívá a je čerstvě proměněná a nějakou dobu se bude neustále krmit… a pak je tu ta nutnost nechodit na slunce, no, a když se zraní, uzdraví se mnohem rychleji, než kdyby byla smrtelná…” Zavrtěl hlavou. “Ne, domů jít nemůže.”

“Tohle jsem nemyslela,” nešťastně přiznala Dani. “Měla jsem na mysli Leonia.”

“Leonia?”

“Říkal, že Stephanii a mě chce na to, abychom mu rodily syny místo těch, kteří tento týden zemřeli,” svěřila se mu. “A když mě postrkoval na chodbu tak povídal, že ji tam budeme muset prozatím nechat, ale že se pro Stephanii vrátí.” Sevřela rty. “Moji rodiče by ji nedokázali před ním ochránit.”

“My ano.”

Decker se zastavil a pohlédl dolů, zjistil, že Lucian s Justinem čekají na dalším odpočívadle. Justin teď držel bránící se Stephanii před sebou, mračil se, jak se ji snažil zvládnout, ale Deckerova pozornost patřila strýci. Lucian očividně slyšel Danina slova. Tvář měl vážnou, když dodával: “V domě vykonavatelů zřídíme ochranku. Může bydlet tam. Sam pomůže, postaráme se o ni. A Mortimer s mládenci ji vycvičí, jak přežít jako jedna z nás. Vy dva tam budete vítáni zrovna tak.” Podíval se na Justina, který vrčel a nadával, protože ho Stephanie kopla do slabin, jak se snažila vyprostit, a pak se obrátil zase na ně, rty mu cukaly, zjevně se bavil. “Teď se polibte a jeden druhému povězte, jak se milujete, ať můžeme vyrazit… dříve než tvoje sestra Justina zraní.”

“Dříve než? Nebýt nanobotů, je ze mě eunuch,” remcal Justin, zvedl Stephanii, a následoval prastarého nesmrtelného, který začal scházet další rameno schodiště.

Decker se pousmál, pak ale shlédl na Dani, když se dotkla jeho tváře.

“Ještě se toho musí hodně dořešit,” řekla vážně. “A nejsem si jistá, co bude v budoucnu, ale má pravdu. Miluji tě, Deckere.”

S úsměvem uchopil její ruku a dvorně ji políbil. “Já vím.”

“Ty to víš?” zeptala se suše. “Já ti povím, že tě miluju a ty na to řekneš já vím?”

“No, já už jsem ti lásku přece vyznal,” upozornil. “A samozřejmě jsem věděl, že se do mě zamiluješ. Nanoboti se nikdy nemýlí.”

“Nanoboti se nikdy nemýlí,” zopakovala nevěřícně, otočila se na podpatku a vykročila dolů po schodech, při tom si pro sebe frflala: “Pán samozřejmě věděl, že se do něho zamiluju. Nanoboti se nikdy nemýlí. Proč se vůbec namáhám něco mu vykládat?”

Decker se usmíval a vydal se za ní. Miloval, když se celá naježila. Byla tak roztomilá, když takhle prskala, že nemohl odolat a neškádlit ji.

“Tolik k romantice,” pokračovala. To už došla na další odpočívadlo. “Tak já se vzdávám praxe, aby ze mě byla upíří fuchtle a co za to mám? Nanoboti se nikdy nemýlí. Měla bych prostě— Jé!” vykřikla a popadla se ho za ramena, když si ji bez varování zvedl do náručí.

“Co to děláš?” zděsila se.

“Chovám se romanticky,” opáčil vážně, přistoupil blíž ke zdi a opřel se o ni.

“Jsi zraněný, Deckere,” rozčilovala se. “Dej mě na zem dřív než si ublížíš. Pane na nebi, ty—”

Umlčel ji polibky a nepřestal, dokud se mu nepřestala mlít v náručí. Potom zvedl hlavu a řekl: “Miluji tě, Dani McGillová, budoucí paní možná-Argeneau-možná-Pimmsová.”

Celá roztála, zlost se z Dani vypařila, oči jí zněžněly a vzdychla. “Také tě miluji, Deckere.”

“Nejsi žádná upíří fuchtle, a přestože se možná budeš muset vzdát praxe, pořád můžeš dělat svou profesi. Existuje mnoho situací, ve kterých tvé lékařské vzdělání přijde vhod, a naši hoši jistojistě využijí tvých dovedností.”

“Tak nějak si to nemyslím,” odtušila pobaveně.

“To se pleteš,” ujišťoval ji.

“Deckere, já jsem gynekoložka.”

“Nepovídej, gynekoložka?” ožil Justin, čímž je upozornil na to, že spolu se Stephanií a Lucianem zase čeká na spodním odpočívadle. Úsměv od ucha k uchu mu roztáhl tvář, když spustil: “Jak úžasná práce! Celý den trávíš koukáním na—”

“Justine!” vyštěkla Dani unisono s Deckerem a Lucianem.

“Počkáme na vás v dodávce,” zavrčel Lucian, postrkující Justina k dalšímu ramenu schodiště.

Decker pozoroval, jak odcházejí a když se otočil, zjistil, že Dani kouká na něj. Odkašlal si. “Nesmrtelní taky mají děti.”

Přikývla, ale řekla: “Stephanie se zblázní, že nesmí domů.”

“Budeme jí to muset pomoci přestát,” řekl tiše a spatřil, jak se jí oči zalévají slzami, opřela si hlavu o jeho rameno.

“Co naši rodiče?”

Povzdechl si a postavil ji na nohy, snažil se nedat najevo, jak moc se mu ulevilo, když to udělal. Nebyla těžká, jenomže nebyl tak silný jako normálně a když ji držel zvednutou, bolel ho hrudník, ačkoli by to za živého boha nepřiznal.

Jakmile stála na svých, pokračovala: “Budou si myslet, že jsme se prostě ztratily nebo—?”

“To záleží na vás,” odvětil vážně. “Můžeme je nechat v nejistotě, co se s vámi dvěma stalo, nebo zařídit, aby uvěřili, že vaše těla byla nalezena v té rokli na severu, spolu s ostatními.”

Křísla o něj pohledem. “Neoznámili jste to úřadům, ty ženy dosud nenašli?”

“Ne. Lucian si myslel, že bude lepší počkat, až co se stane s tebou a Stephanií.”

“Pro případ, že by nás bylo potřeba přidat k těm tělům?” uvědomila si pochmurně.

Neodpověděl, ale podezíral strýce, že to přesně tak myslel.

“Rodiče budou šílet,” dodala.

“Můžeme zařídit, aby jim pomohli tím projít, bylo by to tak pro ně méně bolestné,” řekl a opatrně navrhl: “Nebo bychom to možná dokázali zařídit tak, aby si mysleli, že je všechno v pořádku. Mohli by si dál myslet, že ty a Stephanie si prostě užíváte pár dní ve městě.”

“Ale nemůže žít s nimi,” zamračila se Dani.

“Ne, ale mohli bychom jim podstrčit do hlavy, že Stephanie je na internátní škole a ty žes prostě vzala práci jinde. Tak byste obě mohly občas navštěvovat svou rodinu.”

“I když jenom deset let, správně?” zeptala se tichým hlasem.

Přikývl. “Omlouvám se, Dani. Přál bych si, abych ti to dokázal ulehčit.”

“Ulehčuješ, už jen tím, že jsi tady. Nedokážu si představit, že bych tomuto všemu měla čelit samotná.” Vklouzla mu rukou do dlaně, jemně stiskla. “Myslím, že právě tohle je láska. Sdílet dobré i zlé, štěstí i smutek.”

“Ano,” zamumlal. Když opět začali scházet po schodech dolů, přál si, aby ji mohl uchránit všeho zlého a smutného.

“A rodina.”

“Rodina?” hlesl nejistě.

“No, přece s tebou budu mít rodinu.”

Decker se zhrozil, že tím myslela děti, a právě si představoval její zármutek, pokud se jim narodí dítě mrtvé nebo šílené jako Leonius, když dodala: “Tvou mámu a tátu a bratry a sestry a tu tetu, kterou máš tak rád.”

“Marguerite,” vydechl úlevou.

“Ano. Tvou tetinku Marguerite. Budeme mít je, a jeden druhého. Budeme v pohodě.” Darovala mu úsměv. “Budeme.”

“Ano.” Sklonil se, něžně ji políbil a přisvědčil: “Budeme.”

Když se od sebe odtrhli a pokračovali dolů po schodech, Decker začal v duchu plánovat. Jak ochránit Dani a Stephanii, jak jim zajistit bezpečí, jak by se stále mohla vídat se svou rodinou, aspoň prozatím, a navíc navštěvovat jeho tetu a bratrance… Zavaří si mozek, jen aby jí pomohl tohleto přestát. Věděl, že to pořád snadné nebude, ale hodlal se snažit ze všech sil, aby Dani učinil šťastnou.

Neproměnila se z vlastní vůle, ale je jeho životní družka a žena, která mu vnesla do života pohodu a vášeň. Hodlal se postarat, že nebudou jenom v pohodě. Hodlal se postarat, že bude—

“Budu šťastná,” prohlásila najednou. “A postarám se, abys byl šťastný i ty.” Decker se usmál, protože si uvědomil, že se její myšlenky ubírají stejným směrem, jako ty jeho. Stiskl jí ruku a zašeptal: “To už jsem.”